Meagan McKinney

Tajemný smaragd

Prolog

1818 Londýnské doky

V hospodě U zeleného hada se dnes nehýřilo. Přestože ta zchátralá krčma byla známá špatným džinem, který se tam čepoval -a ještě horší společností -, bylo tam každý den po soumraku nabito. Zákazníci patřili k tomu druhu chátry, kterou lze zřídka spatřit jinde než v Newgate a které ani za mák nezáleželo na kvalitě pití. Jenže tuto noc tam, kupodivu, bylo málo lidí.

Jenom v koutě potichu popíjela skupinka pěti mužů shluklých dohromady, kteří si mezi sebou něco šeptali. Tu a tam se některý z nich, jemuž alkohol už stoupl do hlavy, hlasitěji zasmál, ale hned ho vzpamatovaly mrazivé pohledy jeho druhů. Z výrazu tváří bylo zřejmé, že ten, komu by bylo dnes večer do smíchu, tu není vítán.

S ubíhajícími minutami nervózně hlídali dveře, jako by čekali, že se v nich objeví sám Ďábel. Když stále nikdo nepřicházel, zdálo se, že jejich nedočkavost roste, ale jako by chtěli umlčet své obavy, vyprázdnili hltavými doušky hrdlo spalující gin, otřeli si ústa rukávem košile a objednali další sklenici.

U zeleného hada dnes večer všude číhal strach. Byl zřejmý nejenom na tvářích mužů, ozýval se i v cinkotu cínových pohárů, páchlo to tam strachem stejně silně jako nemytými těly pijáků a špinavou slámou, která pokrývala podlahu. Dokonce i krysy jako by cítily, že je něco ve vzduchu. V pravidelných intervalech vystrkovaly hlavy ze svých špinavých děr, aby zjistily, co to ticho znamená. Stouply si na zadní nohy, začenichaly, a obezřetně zase zmizely v úkrytu.

„Co když nám nevěří, Murdochu? Co když nás všechny zabije? Je mi jasný, že do toho déme kvůli zlatakům, ale vo Vashonovi se povídá, že dokáže chlapa zamordovat a ani nemrkne.” To promluvil starý muž ve skupince. „Sem sice na světě už hezky dlouho, ale zrovinka dneska večer by se mi eště nechtělo…”

„A co je s tím drakem?” kňouravě se otázal jiný jejich vůdce. „Slyšel sem, že od něj má nadpřirozenou moc! Zaslech sem povídat o tom pirátovi věci, že by z toho jeptiška strachy porodila!”

„Sme hlupáci, že sme sem přišli! Ten nebude stát vo naše informace! Ten podřezal víc krků, než bych vůbec dokázal spočítat!” Pěst pijáka rozkuráženého ginem hlomozně dopadla na stůl.

„Než bys dokázal spočítat? Než bys dokázal spočítat?” Jejich vůdce Murdoch, asi padesátiletý muž hrubého vzezření, konečně povstal. „Hloupí mizerové! Neumíte počítat ani do tří!” Znechuceně přelétl pohledem své nohsledy a zlobně prohlásil: „Dneska v noci tu nechci žádné zbabělce! Ti, co nemají kuráž a bojí se tu zůstat, ať vypadnou a ať už je nevidím! Ale nemyslete si, že vám dlužím něco za to, že jste sem přilezli!” S těmito slovy zdvihl desku stolu z hrubě opracovaných prken a udeřil s ní o podlahu. Skleněné střepy se rozlétly do všech stran a deska se rozštípla.

Po tomto prudkém výbuchu jeho nohsledové okamžitě přestali naříkat. Hospodský vyběhl zpoza nálevního pultu, ale když k němu Murdoch obrátil zrak, zarazil se jako vbitý do země.

Jestli se chceš dožít zítřka, muži, radši se drž stranou.” Murdoch si rozepnul plášť a za pasem jeho kalhot sahajících pod kolena se matně zaleskla pistole.

Hospodský se bez dalšího pobízení rozhodl pro ústup. Uskočil ke dveřím a jako střela zmizel v zadní místnosti.

„Tak, a teď,” obrátil se Murdoch k mužům, „kdo tu zůstane, a kdo chce jít?”

„Odejít můžeme jedině s Vashonovým nožem v břiše.” Jeden z mužů zvedl hlavu. Jeho téměř bezbarvé oči byly upřeny někam za vůdce. Šílený úsměv mu zřivil rty a dal se do smíchu. „Tak hádám, že tu zůstanem!”

„Správně,” pronesl Murdoch a znova se uvelebil na lavici. Obezřetně zabodl zrak do šílence a pak si odkopl z cesty rozbitou láhev od ginu. Právě se chystal poslat jednoho ze svých mužů pro další rundu, když na něho padl něčí stín. Vzhlédl, a dostalo se mu odplaty.

„V-Vashon,” zajíkl se a namáhavě se pokusil vstát. Jeho nohsledi učinili totéž a s pootevřenými ústy civěli na démona, stojícího před nimi. Všechny je zaskočil, a pokud jeho příchod očekávali se strachem, tak teď, když byl tady, ochrnuli hrůzou.

Přikrčeni se dívali, jak udělal krok kupředu. Přestože Vashonovo oblečení - tmavě modrý šosatý kabátec a světle modré koženky pod

kolena - bylo neokázalé a současně nákladné, bylo na první pohled vidět, že je to lump. Byl nejméně o hlavu vyšší než všichni ostatní. Ale nebyla to jeho nadprůměrně vysoká postava, ani jeho svalnaté tělo, co ve všech vzbuzovalo mrazení v zádech. Lidé kolem něho tuhli hrůzou pod jeho pohledem.

Vashonova tvář byla krásná, výjimečně krásná, ale její výraz byl tvrdý a nelítostný. Hluboko v očích se mu skrývalo přesvědčení, že na světě není nic než špatnost. A v jeho světě, mezi stejnými bídáky, kteří nikdy nepoznali, co je krása a mír, se o něm vědělo, že dovede ničit a zabíjet lépe než kdokoliv jiný. Už z jeho jediného pohledu se dalo poznat, že je schopen všeho, z čeho bude mít zisk, ať je to sebevětší špatnost. Svou minulost nosil v očích jako pistoli u boku. Nabízelo se i další přirovnání: zdali tento muž není sám o sobě stejně rychlý a smrtonosný jako jeho zbraň.

„Vashone,” znejistěl Murdoch, „sem ti vděčnej, žes přišel. Nevěděl sem najisto, esli… “

„Jsme tady Předej mi informace.”

Murdoch při zaslechnutí množného čísla pohlédl ke dveřím. Tam stál statný pirát. Vypadal dvakrát tak starý jako Vashon, ale přestože měl šedivé vlasy a stáří ho připravilo o štíhlý pas, vzbuzoval dojem, že dovede zručně zacházet s pistolí, kterou mířil na Murdochovu hlavu.

Murdoch znova pohlédl na Vashona. Polkl. „N-ne-neráčil byste se s námi napít, šéfe…?”

„Chci tvé informace. Okamžitě.”

Při těchto slovech zadrželi dech všichni muži, s výjimkou mluvčího a muže s pistolí, stojícího za ním. Dokonce i ten bláznivý nohsled s bezbarvýma očima se přestal usmívat. Bylo jasné, že by se nevyplatilo zkoušet Vashonovu trpělivost.

Murdoch znova polkl a sebral všechnu svou odvahu. Hlas mu zněl úpěnlivě. „Moc nerad tě vobtěžuju, Vashone, na to nemám ani pomyšlení, jenže bych chtěl vědět, za kolik to bude?”

„To určím já, jestli to, co se dozvím, vůbec za to bude stát.” Va-shon zkřížil paže a opřel se o zeď. Shlížel na Murdocha a jeho komplice, jako by to byla smečka prašivých psů. Jeho pohled Murdocha úplně zmátl.

„Tak já ti to radši řeknu,” spěšně souhlasil Murdoch. „Mně to vůbec nedělá potíže. Protože, šéfe, já vím, že ty zaplatíš. Ty seš chlap podle mojeho gusta. Já tě vobdivuju. Já ti věřím… “

„Tak do toho,” přikázal Vashon, očividně znechucený Murdo-chovou podlézavostí.

„Ale jo, to jo, šéfe!” mlel dál Murdoch. „Nemůžu se dočkat, až ti to povím, jenžto to, co já vím, stojí za víc zlaťáků, než máš při sobě!”

„Tvůj lístek se zmiňoval o Aranské hvězdě. Co víš o tom smaragdu?”

Já vím, kde je.”

Vashon ztuhl. Jeho upřený pohled se zavrtal do Murdocha. Smrtelně vážně řekl: Jestli víš, kde je Hvězda, proč si pro ni nedojdeš

sám?”

„N-no, vono to je trošku složitý… “

Vashon se napřímil a zprudka se obrátil k muži, který přišel s ním. „Izáku, jdeme. Je to jen pár prolhaných bláznů.”

„Moment!” vykřikl Murdoch a pohnul se za ním ke dveřím. „No dobrá, dobrá! Já nevím, kde je ten šperk! Ale vím, kde hledá vikomt, a vím, jak moc nenávidíte vikomta Blackwella!”

Vashon se otočil a přitáhl si Murdocha za klopy jeho kazajky. To stačilo, aby dva vyděšení Murdochovi nohsledi vyplašeně zamířili ke dveřím. Murdoch, kterému lezly oči z důlků, se s lítostí díval, jak jeho křivonohá tělesná ochranka mizí ve tmě.

„Vím všechno o Josiáši Peterboroughovi,” sdělil mu ledově Va-shon a přitiskl ho ke zdi, „a také vím, kde se nachází. Ale Hvězda není v Irsku. Takže on i ty marníte čas.” A uvolnil sevření. Vyděšený Murdoch se svezl k zemi jako hadrový paňáca.

Vashon se obrátil ke dveřím a s ním odcházela i Murdochova naděje na zlaťáky. Zoufale se vyškrábal na nohy a chytil piráta za rukáv.

„Ale Blackwell teď hledá jinde! Von pátrá po tý holce a jenom já vím, kde teď je!”

Po těchto slovech se Vashon zarazil. Chladně se obrátil do místnosti. „Ty víš, kde je?”

„Vikomt dostal echo, že by ta holka mohla bejt v Londýně. Tak se ji tam teďka snaží splašit. Von kdekomu povídá vo ní a vo tom jejím

medailonku, co má na krku. Tadyhle Brightson… ” Murdoch kývl na jednoho ze zbylých nohsledů, „von tu holku viděl s tím medailonkem a šel za ní až domů. My sme chtěli dát tu informaci Peterboroughovi, ale řekli sme si, že vy ho tak moc nenávidíte, že určitě dáte víc.”

Vashon přimhouřil oči. „Co chce vikomt udělat s tou dívkou, až ji najde - jestli ji najde? Pokud se pamatuji, byly jí jen čtyři roky, když její otec zemřel. Co ta si může pamatovat o Hvězdě?”

Murdoch se zatvářil, jako by právě utekl katovi, nervózně si po potáhl kalhoty a učinil nabídku: „To teda nevím, co si pamatuje, šéfe, ale to vím najisto, že Blackwell po ní jde. A až ji najde, tak ji unese. Nepotrebujú ani říkat, že si nebude dělat svědomí, jestli ji má trošku mučit, aby z ní dostal to, co chce. Zeptej se tady starýho Dannyho. Ten pro něj pracoval.” Murdoch ukázal na muže s bezbarvýma očima, který se jen přihlouple usmál a hned zas se soustředil na svůj palec.

„Takže on ji chce unést?” zamyšleně řekl Vashon. „To se ví, a jak já to vidím, jakmile ji Blackwell dostane do drápů, tak z ní moc nezbude, to teda ne.” „Kde je to děvče?” „V Londýně.”

Obávaný pirát chvíli uvažoval o tom, co právě slyšel. Vashon se tvářil, jako by Murdochovi zcela nevěřil. Výraz jeho tváře téměř přiměl Murdocha, aby zalezl do kouta.

„Pokračuj.”

V Murdochově tváři se objevila úleva. ,Jo, jo, hned to dopovím. Jakmile jsme se tohle dověděli, byl sem si jistej, že tě to bude zajímat. A hned sem řek, že starej Peterborough klidně může jít k čertu.” Tolik se snažil zalíbit se, a především předejít újmě na zdraví, že dokonce začal otírat lavici rukávem a potom nabídl Vashonovi, aby se posadil. „Nechcete si odpočinout, šéfe? Cejtil bych se poctěn… “

„Už jsem řekl, abys pokračoval.”

Murdoch zbledl a zahleděl se do pirátovy nelítostné tváře. Další slova vychrlil. Je v chudobinci tady v Londýně - vyrostla tam, jak jsem slyšel.”

„Co dál.”

„N-no…,” zaváhal Murdoch. Bylo zřejmé, že život mu byl sice drahý, ale zlaťáky miloval ještě víc. Sebral poslední špetku kuráže a zakoktal: Já - vopravdu nerad se vo tom zmiňuju, šéfe, ale eště je tu ta maličkost, co za to dostanu… “

„Řekl jsem, abys pokračoval.”

Nejistě pohlížel na Vashona. „Ten chudobinec se jmenuje Domov Phippse-Bluefielda pro malé poutníčky. Nachází se mezi doky a Goodmanovým polem ve WhitechapeT Teď tam pracuje, pomáhá vostatním chudákům sirotkům, ale doslechli sme se, že si hledá místo jinde. Ta, co sirotčinec vydržovala, pravě umřela - nebo něco na ten způsob.”

„Víš, jak se jmenuje?”

Murdoch přikývl.

„No tak? Řekni mi její jméno, ať vím, jestli máš to správné děvče.”

Murdoch, doufající, že přežije tuto noc nejenom živý, ale i o něco bohatší, zašeptal: „Já si teď zrovinka nemůžu vzpomenout, šéfe, ale pár zlataků by mně určitě… “

Zcela nečekaně popadl Vashon Murdocha za špinavý límec. Jeho nohsledové vydechli zděšením, když si ho pirát zvedl na úroveň svých očí. Murdoch zakvičel jako zabíjené prase a Vashon ho vyzval: „Řekni mi její jméno, ty osle, jinak budeš trpce litovat, žes mě sem

vylákal.”

„Jmenuje se Aurora! Aurora Dayneová!” zajíkl se Murdoch.

Vashon ho pustil. Murdoch se zapotácel a skoro upadl na špinavou podlahu, kašlal a třel si krk. Pirát ho chvíli upřeně pozoroval. Pak sáhl pod plášť a Murdochovy oči se rozšířily hrůzou. Jeho muži se začali úprkem schovávat, jenže Vashon vytáhl pouze váček plný mincí.

„Odpověděl jsi správně, hlupáku.”

S cynickým úsměvem na hezkých rtech hodil Vashon váček na podlahu vedle Murdocha. A pak k všeobecné úlevě řekl: „A teď mně pověz, co ještě víš… “

Phipps-Blukfieldův Domov pro malé poutníčky

Aurora vytřela prstem kolečko na špinavém skle okna svého podkrovního pokoje a vyhlédla ven na střechy Londýna. Byl už čas odejít, a přestože na tento okamžik toužebně čekala déle než rok, teď, když nastal, bylo jí těžko.

„Přála bych si, abyste tu zůstala,” ozval se za ní tiše nesmělý dívčí hlas.

Aurora se otočila a povzbudivě se na dívku usmála. „Kdybych já neodcházela, Faith, ty bys nedostala můj pokojíček.”

Dívenka Faith se rozhlédla po malé místnosti. Podlaha, i když holá, byla čistě navoskovaná; steny byly ještě sněhobíle po posledním bílení. Povlečení na lůžku bylo sice chatrné a spravované, ale čisté, a postel byla vzorně ustlaná. Aurora viděla, že se tam dívence

líbí.

„Ach, je mi moc líto, že odcházíte, …ale mám radost, že budu mít vlastní pokoj!” vyrazila Faith.

Aurora se zasmála. Já tě chápu. Pamatuji se, jak mně tenhle pokojíček připadal jako palác ve srovnání se společnou dětskou ložnicí dole’

„Ale jak teď budete žít?”

Faithina otázka Auroru zaskočila. „Já - já vlastně nevím” vypravila ze sebe. „Myslím, že tam to bude něco podobného, jako tady.”

„Jenže to nebude zchátralý starý sirotčinec, viďte? Bude to velký panský dům. A na nás rychle zapomenete.”

Aurořiny oči se setkaly s vyčítavým pohledem Faith. Ihned k ní přistoupila a vzala její ruce do svých. „Já musím odejít, Faith. Ty víš, že musím.”

Po Faithině tváři se skutálela slza. Dívka ji pomstychtivě setřela. „Proč musela paní Bluefieldová umřít na souchotiny? Jakmile přišel John Phipps, za jediný rok všechno zničil!”

Aurora se zatvářila smutně. Padly si do náruče a Faith se jí rozplakala na rameni. Když se utišila, Aurora se vymanila z jejího objetí a řekla: „Ty víš. Faith, že John se dokáže o Domov postarat. Je to slušný člověk. Jenomže já s ním nedokážu vyjít.”

„Je to šílenec.”

„Ale to ne!” zvolala Aurora.

„Ale je,” zadýchaně trvala na svém Faith. „Strašně vyvádí, protože odcházíte. Chová se jako šílenec od té chvíle, co jste mu řekla, že chcete odtud pryč.”

Aurora se vyhnula jejímu pohledu. Byla by ráda popřela to, co řekla Faith, ale nebylo to snadné. John dělal dojem vyrovnaného mladého muže, jenž všechny své síly věnuje opravám a vylepšení Domova, který zdědil, ale občas… občas se dokázal chovat tak, jak by nikdo nečekal. A bohužel, Aurora vždycky upoutávala jeho pozornost víc než ostatní dívky v Domově, takže jí bylo dopřáno poznat jeho nevypočitatelné chování lépe než komukoliv jinému.

Zhluboka se nadechla a konečně pohlédla Faith do očí. „Určitě nikomu neublíží a ty to víš, Faith. Kdybych měla jen to nejmenší podezření, že by byl schopen něčeho špatného, nikdy bych odtud neodešla. John jenom nemá rad. když mu někdo říká ,Ne’c, až budu pryč, určitě bude řídit Domov dobře.

„Já vím, ale stejně bych chtěla, abyste tu zůstala. On mě děsí.”

„K tomu není důvod.”

„Dělá divné věci. Zvlášť když se to týká vás!”

„Co tím myslíš?” zeptala se Aurora, ale nebyla si jistá, jestli to chce opravdu vědět.

..Zrovna včera jsem ho viděla, jak se upřeně díval na vzorníček, který jste vyšila pro paní Bluefieldovou, když jste byla malá. A to je ohavné, protože to byl moc hezký vzorníček, Auroro, a musela jste vyšívat celé měsíce.”

„Co se s ním stalo?” zašeptala Aurora.

„Zničil ho, John Phipps stál v jídelně a civěl na něj. Pak jsem viděla, jak ho úplně klidně vyndal z rámu a hodil do krbu, jako by to bylo dříví na otop. Ach, Auroro, a on byl při tom tak klidný!”

Aurora se znechuceně odvrátila. Na tom vzorníčku pracovala patnáct měsíců. I teď, po letech, si vzpomněla, s jakou pečlivostí vyšívala každý steh. A také na to, jakou radost z něho měla paní Bluefieldová. Na spodním okraji vyšila její oblíbené motto - „Práce brání pošetilostem”. A teď si s trpkostí pomyslela, že to měla zakončit slovy „Pošetilost brání práci”.

„Auroro, musíte odejít?”

Aurora ustaraně pohlédla na Faith. „Ale to přece vidíš? Nenechal by mě na pokoji a já si ho nechci vzít. Uvědomuji si, že nejspíš už

nikdy nebudu mít možnost se vdát, ale jeho za manžela nechci a raději umřu jako stará panna, než abych žila vedle něho. Zlobíš se na

mě?”

Faith smutně zavrtěla hlavou. Ještě jednou se objaly. Když se Aurora vymanila z objetí, uchopila košík, v němž měla všechen svůj majetek, a zamířila ke dveřím. Ale předtím ještě vzala z prádelníku knihu a vtiskla ji Faith do ruky.

„Perraultovy pohádky?” zašeptala Faith a vzhlédla k Auroře zarudlýma očima. „To mi přece nemůžete dát, máte ji od paní Bluefieldové.”

Aurora se v tu chvíli už nedokázala dál ovládat. S přemáháním řekla chvějícím se hlasem: „Děti tyhle pohádky milují. Jednou týdně jsem se přikradla dolů a četla jim je v jejich společné ložnici. Kdyby na to přišel John, zakázal by to, ale neprozradili jsme se. Večer se vždycky dlouho modlí, jak víš.”

„Budu jim je číst jednou týdně, Auroro. Přijdu na to, jak to udělat, slibuji,” řekla Faith a hlas se jí nechvěl o nic méně než Auroře.

„Tak Bůh tě opatruj, Faith. A doufám, že se znova setkáme.” Po těchto slovech už Aurora nemohla dál. Pevně k sobě přitiskla košík a rychle seběhla po schodech, přestože pro slzy neviděla na cestu.

Hrdinka

Kdokoliv se postaví svDtu, musí dDíve Di pozdDji nést dDsledky své odvahy.

Lady Elizabeth Melbourneová

1. kapitola

Queenhithské přístavní doky

Dobrodružství začínalo.

Aurora se zhluboka nadechla a stěží dokázala skrýt úzkost, když pohlédla přes hlavní palubu Udatné k řece Temži. Už bylo téměř poledne a ještě kotvili v queenhithském přístavním doku, ale za několik hodin vyplují.

Jak bylo jejím zvykem, nervózně si pohrávala s medailonkem, zavěšeným na krku. Byl starý, odřený a odštípnutý, ale přesto jediný svého druhu. Zlato bylo tvarováno jako ještěrka a poseto drobnými broušenými smaragdy. Oči byly z rubínu a bříško z démantů. Dal se otvírat, ale jeho mechanismus byl skrytý a jenom ona věděla, kde stisknout pérko. Většina lidí si ani nevšimla, že je to medailonek, a považovala tento šperk za pouhý přívěšek. Jenže uvnitř, jako jediný dárek své dcerce, vyryl její otec poslední verš oblíbené dětské říkanky.

Když si teď s ním pohrávala, ucítila pod prsty, že vypadl další drobný smaragd. Rozesmutnilo ji to, ale bránila se skleslosti. Po rozloučení s Faith a s Domovem se pořádně vyplakala. Teď ale konec se slzami. Ode dneška jde vstříc krásným dobrodružstvím, je nespoutaná a volná. Co nevidět vypluje a za pouhých několik týdnů uvidí exotická místa, o nichž dřív jenom snila. Londýn nechá za sebou a začne jí úplně nový život.

Vzrušením jí zrůžověly tváře. Dívala se na řeku a ta jako by ji vyzývala, jen aby se už vydala na cestu. Ta obvykle líná Temže zčeř-ená větrem posílala skotačivé vlnky k bokům lodi ve stejném rytmu, v jakém bilo i její srdce, jako by k ní chtěla promlouvat.

Jako by stále ještě nemohla uvěřit svému štěstí, najednou zalovila v pompadurce z hnědého hedvábí, kam uložila ten dopis. Nemohla ho hned najít a úsilím svraštila hladké čelo. Vždyť to všechno bylo jako sen. Neprobudí se teď? Neukáže se nakonec, že nic z toho není pravda? Prsty se dotkla drahocenného dopisu. Je tam. Všechno ji teprve čeká. S úlevou vyndala dopis a chystala se ho znova přečíst, když vtom ji vyrušil hlasitý ženský hlas.

„Další ženská! Díkybohu! Neuměla jsem si představit, jak přečkám tuhle plavbu, když tu nebudu mít další spřízněnou duši, která by se mnou sdílela můj žal!”

Aurora vzhlédla a modré oči se jí rozšířily údivem, když viděla, že k ní míří elegantně oblečená buclatá dáma. Měla na sobě čepec z černého saténu s vyztuženým širokým okrajem, který jí kryl obličej jako kukaň, a ještě se chránila černým slunečníkem ve tvaru pagody Zřejmě právě ovdověla. Její šaty z drahého černého taftu šustily při každém kroku.

„Drahoušku, dovolte, abych se představila,” pronesla dáma se slunečníkem. Jsem paní Lindstromová. Než doplujeme na Bermudy, budou z nás dobré přítelkyně. Já to vím, protože tam pluji už pošesté.”

„Pošesté!” znovala Aurora s úžasem. Já tam pluji teprve poprvé.”

„Zvládnete to. Znám všechny léky na mořskou nemoc a slyšela jsem, že Udatná je ta nejlepší loď. Vlastně, kapitán mně řekl, že majitel téhle lodi popluje s námi, takže očekávám, že kapitán Corbeil si dá zvlášť záležet, aby to s námi neházelo. Jak se jmenujete, drahoušku?”

Otázka paní Lindstromové ji zaskočila a chvíli jí trvalo, než se vzmohla na slovo. Jsem slečna Dayneová. Aurora Dayneová,” vykoktala.

„To je hezké jméno, opravdu. A odkud pocházíte?”

Aurora se znova odmlčela. „Byla jsem vychována v Phipps — Bluefieldově Domově pro malé poutníčky.”

„Och, vy jste sirotek! Jak romantické!” zatleskala paní Lindstromová nadšeně.

Aurora se na ni zmateně podívala. Vůbec nechápala, co tím ta dáma myslí. Vyrůstat jako sirotek nebylo ani trochu romantické. Paní Bluefieldová, která byla hotová světice, dbala na to, aby se jí dostalo základního vzdělání a aby měla to nejnutnější. Ale jinak byl její život v Domově pustý a šedý, stejně jako byly šedé uniformy chovanců z hrubého plátna. Paní Lindstromová plácá nesmysly.

„Teď už nejsem sirotek,” vysvětlila Aurora. „Chci říct, že v Domově jsem byla sirotek, ale od své plnoletosti jsem tam pracovala jako učitelka.”

„A jsem si jista, že jste byla dobrá učitelka.”

Dáma se na ni vřele usmála, a Auroru si tím okamžitě získala. Paní Lindstromová se trochu moc vyptává a určitě si potrpí na okázalost, ale přesto jí byla sympatická. Ani v nejmenším ji neodradilo, že je chudý sirotek, a to nebylo samozřejmé u ženy, která je očividně tak bohatá.

„A co vás vlastně přivedlo na Udatnou, slečno Dayneová?” nepřestávala se dáma vyptávat, zdálo se, že přímo oplývá dotazy. „Nejedete třeba za svým snoubencem na St. George’s? Mám takové tušení, že s vaší hezkou postavičkou a s tou nádhernou barvou vlasů na vás čeká skvělé dobrodružství. Ach, jak bych si přála, abych byla opět mladá! Co já bych všechno dokázala…!”

Zatímco paní Lindstromová brebentila o ztraceném mládí, Aurora si rozpačitě shrnula z čela kadeř a nenápadně si ji zastrčila pod ošumělý hnědý čepec. Nikdy by ji nenapadlo považovat barvu svých vlasů za „nádhernou’. Jejich odstín byl přesně uprostřed mezi zářivě červenou barvou rusovlásek a bledě zlatou blondýnek. Jí samotné připadala její vybledlá rezavá dost obyčejná. Ale byla v souladu s jejím dosavadním životem: také byl bezbarvý a jakákoliv živost v něm byla potlačována.

S lehkým zachmuřením si připomněla, jak John Phipps jednou poznamenal, že má vlasy „vhodně nenápadné”. Jenže stejně se do těch „vhodně nenápadných” vlasů pořádně zamiloval, pomyslela si. A přesně kvůli tomu před ním utíkala. Když paní Bluefieldová loni zemřela na souchotiny, snesla se na její život šedivá zsinalost přísné autority Johna Phippse jako rubáš. Přestože ho znala od prvního dna svého příchodu do Domova, po skonu paní Bluefieldové najednou nebylo kam před ním utéct. Jeho pozornost ji dusila, jeho přítomnost nemohla vystát.

Modré oči jí potemněly pocitem viny. John Phipps nebyl hrozný člověk, přestože jí zničil vzorniček. Naopak, kvůli jeho přepjaté zbožnosti mu většina lidí přisuzovala dobrý charakter. Fantasticky charakterní muž, pomyslela si, když si vzpomněla, jak jí vyčetl nevděčnost za to, že odmítla jeho nabídku. Opravdu by měla litovat, že ji odmítla, ale nějak se k tomu nemohla přinutit. Odstín jejích vlasů sice mohl být patřičně střízlivý, ale její srdce ne. A jemu by své srdce nikdy nemohla dát.

I teď si dokázala vyvolat v paměti jednu událost, která zcela jasně prokázala, že se k sobě nehodí. Johnu Phippsovi, zapřísáhlému

evangelíkovi, připadala nedostatečná filozofie paní Bluefieldové, která řídila Domov pouhou vlídností. Byl přesvědčen, že by křesťanství mělo nižší vrstvy naučit, aby se smířily se svým mizerným údělem. A jelikož sirotci byli tou nejnižší společenskou vrstvou, cítil se povinován zdůrazňovat učení Williama Wilberforceho pro maličké, a jednou, když právě plál evangelickým zápalem, přistihl Auroru, jak čte dětem pohádku o Popelce a veřejně ji vyzval, aby se zamyslela sama nad sebou, neboť tato pohádka „je mimořádně závadná, jelikož líčí některé z nejhorších vášní, které kdy ovládly lidské srdce”.

A brzy potom ji požádal o ruku. Hrdě jí nabídl „skrovný, poklidný a osudu odevzdaný život zasvěcený víře a dobročinnosti, a střízlivou zbožnost”. A jako svatební dar jí věnoval Coelebs si jde vyhledat manželku od Hannah Moreové, zřejmě s nadějí, že ji to vyléčí z lásky k „bezpříkladně bezectné a bezvěrecké” literatuře.

To mu nikdy nemohlo vyjít a i nyní, zpětně, Aurora chápala, proč jí paní Bluefieldová vždycky kladla na srdce, aby odešla z Domova a našla si někde místo. Sama o sobě by byla nikdy neodešla, protože cítila vůči Domovu velký dluh. Byla by tam zůstala pracovat až do smrti, aby alespoň trochu oplatila paní Bluefieldové její laskavost. Jenže její učitelka je už dávno mrtvá a představa, že by celý svůj život strávila po boku Johna Phippse, byla nesnesitelná. A právě v okamžiku, kdy už začínala ztrácet naději, že se jí podaří najít místo, stal se zázrak, za který se tolik modlila. Dostala dopis, který má pečlivě schovaný v pompadurce. Skoro to \ypadalo, že jeho odesílatelka zná její situaci a velkoryse jí nabízí východisko.

„Takže vy míříte na St. George’s, slečno Dayneová, nebo na některou z odlehlejších plantáží?”

Aurora se vytrhla z myšlenek a podívala se na paní Lindstromovou.

„Aha, už vím!” pokračovala tato, „vy se asi jedete na Clairdon provdat za jednoho ze Sinclairových chlapců! Kolik synů vlastně teď má lord Sinclair? Naposled jsem slyšela, že osm. Pamatuji se, že to jsou velmi urostlí hoši. Slečno Dayneová, myslím, že byste nikde nepochodila lépe.”

Aurora šikovně skryla úsměv za dlaní v rukavičce. Paní Lindstromová má ale výdrž! Pak ale způsobně dala ruku dolů a řekla: Já pochodím ještě lépe, paní Lindstromová. Obávám se, že mě v St.

George’s nečeká snoubenec, a už vůbec ne některý ze Sinclairových hochů. Vlastně vůbec nejedu na St. George’s, ale do Kingstonu na Jamajce.”

„Do Kingstonu! panebože, já jsem nevěděla, že tahle loď pluje na Jamajku.”

„Ano, a já tam budu dělat společnici lady Perkinsové na plantáži Růžová zahrada. Z jejího dopisu jsem vyrozuměla, že je to už starší dáma - neslyšela jste náhodou o Růžové zahradě?” Aurora se s nadějí podívala na paní Lindstromovou. Vždycky si o sobě myslívala, že je docela kurážná. Jenže odejít takhle z jediného přístřeší, které kdy měla, a odplout na tropický ostrov bez jediného doporučujícího dopisu, to bylo přece jen dost bezhlavé.

„St. George’s je dost daleko od Jamajky, má drahá, ale nechte mě chvíli uvažovat…” Paní Lindstromová zavrtěla hlavou. „Ne, nemohu se upamatovat na Růžovou zahradu, a to jsem hrdá, že znám kdekoho - ale Růžová zahrada a lady Perkinsová - ne, o tom jsem nikdy neslyšela.”

„To je škoda,” snažila se Aurora skrýt zklamání.

„Jak jste se o tom místě dozvěděla?” paní Lindstromová se na ni starostlivě podívala.

„Nu,” zaváhala s pohledem upřeným do kalných vod Temže, „vlastně to pro mě bylo překvapení. Dopis od lady Perkinsové přišel teprve před týdnem. Stálo tam, že jestli mám zájem o zaměstnání, abych se dostavila dnes sem a vzala si s sebou zavazadla.”

„To je od vás velmi odvážné, má drahá, že jste se pustila sama a tak daleko! Ale v sirotčinci s vámi asi zacházeli hanebně.”

„Ale to ne! Právě naopak!” Aurora najednou přes slzy neviděla. Phipps-Bluefieldův Domov byl sice sirotčinec, ale paní Bluefieldová z něho udělala ráj. Kam až její paměť sahá, byla ta laskavá žena její matkou, přítelkyní, učitelkou v letech, kdy tam vyrůstala. A teď přervala poslední pouta, která ji k ní vázala. Bolelo ji to, i přes ty problémy s Johnem Phippsem.

„No tak, moje drahá,” paní Lindstromová ji ustaraně pozorovala. Pohladila ji po ruce a řekla: „Museli na vás být hodní, když se vám po nich tolik stýská.”

„Ano, ano,” vyhrkla Aurora bez rozmýšlení. A najednou jí začalo být moc smutno a zatoužila po Domově.

„Ale no tak, slečno Dayneová, vždyť uvidíte kus světa - nu, přinejmenším jeho polovinu!” „To jistě,” pokusila se o úsměv.

..A kdo ví; jaká romantická a velká láska na vás tam v té dálce

čeká!”

Aurora se začervenala. Přesně po tomhle toužila z celého srdce, ale teď, když se ta touha mohla stát skutečností, začínala pochybovat, jestli obstojí. Možná že je doopravdy tak „vhodně nenápadná”, jak to o ní John řekl.

„Obávám se, že vás zklamu, paní Lindstromová,” odpověděla. „Až dosud jsem žila obyčejným životem a nejspíš ani cesta na Jamajku na tom nic nezmění.”

„Když je někdo mladý a krásný jako vy, moje drahá, nedá se vyloučit, že na vás čeká nádherné dobrodružství.”

Aurora se chtě nechtě musela zasmát. „Vlastně, doufat se může stále, že?”

„Nejenom může, ale musí!” zasmála se i paní Lindstromová. A najednou zprudka zavřela černě potažený slunečník z velrybích kos-tic a beze všech cavyků prohlásila: „Pojďte, slečno Dayneová. Pan Lindstrom je mrtvý už deset let, a já ho stále oplakávám, ale je nad moje síly vydržet v tomhle černém hábitu na slunci. Jestli mně prokážete tu laskavost a doprovodíte mě, chtěla bych se uchýlit do své kajuty. Mohla bych říct služce, aby nám udělala trochu čokolády, a společně tam můžeme počkat do té doby, než zvedneme kotvu.”

„Ale - ale - to by bylo nádherné,” souhlasila ohromeně Aurora, jenže paní Lindstromová nečekala na to, co řekne, a už byla v půli cesty do kajuty. Špička jejího černého slunečníku mířila vpřed jako příď korábu.

Kajuta paní Lindstromové v mezipalubí byla dost velká. Skříně a komody byly z mahagonu s jemným náznakem zlacených bronzových ozdob v rozích, ale jinak to byly bytelné kusy vyrobené pro potřebu lodi. Držadla a knoflíky u zásuvek byly zapuštěné, aby se o ně nemohli zranit cestující, kteří by případně ztratili rovnováhu při nečekaném pohybu lodi. Vnitřek kajuty zdobil malý modrý koberec s měkkým vysokým vlasem, a protože byla okénka otevřená, vanul dovnitř příjemný chladivý vánek od Temže. Služku paní Lindstromové zastihly, jak právě připravuje občerstvení na čajový stolek,

který byl zřejmě také vyroben pro potřeby lodi, protože kolem desky měl nízké mosazné zábradlí.

„Tak, slečno Dayneová,” spustila paní Lindstromová, jakmile jim služka podala čokoládu, „odpovídá vaše kajuta vašim představám?”

„Ano, ano, mám hezkou kajutu.” Aurora pomlčela o tom, že i její maličká a prostá kajuta je o mnoho větší a elegantnější, než byl její pokoj v podkroví v Domově. Napila se čokolády a dodala: „Lístek na tuhle krásnou loď stál asi hodně peněz. Nemohu tomu ani uvěřit, že moje nová paní byla tak štědrá a koupila mně ho.”

„Ano, to je poněkud zvláštní, zejména proto, že majitel cestuje s námi. Tím se cena zdvojnásobuje. Je méně místa, víte, a kromě toho to pro ně znamená víc práce.”

„Vy znáte majitele?” zeptala se Aurora.

Paní Lindstromová zavrtěla hlavou, až jí stříbrné lokýnky vykukující zpod vyztužené střechy čepce létaly na všechny strany. „Ne, já jenom vím, že je nesmírně bohatý - Udatná je pouze jedna z padesáti lodí, které mu patří. Má také obrovské cukrové plantáže na nějakém karibském ostrově, na St. Kitts, myslím, nebo snad na Nevisu?”

„Zní to záhadně,” podotkla Aurora a pohrávala si se stuhami čepce. Byla by si ho ráda sundala, ale už asi brzy vyplují a bude se muset vrátit na palubu.

„Připouštím, že je hodně záhadný, je to romantická postava, jak jsem slyšela. Víte, má drahá,” paní Lindstromová se při těchto slovech naklonila blíž k Auroře, jako by se jí chystala říct zvlášť šťavnatý klípek, „další důvod, proč je plavba na Udatné tak drahá, je to, že tuhle loď jakživ nepřepadli a nevyplundrovali. Ani piráti, ani korzáři. Majitel má zřejmě tak strašnou pověst, že udrží na uzdě i ty nejhorší darebáky.”

„Vážně?” zeptala se Aurora téměž bezhlesně.

„Vážně. Slyšela jsem to od svého zetě, a ten ví všechno. Absolutně všechno. Proto mě také dostal na tuhle loď. Myslel si, že to bude ta nejbezpečnější plavba.”

„Vy se tedy vracíte domů? Máte dům v St. George’s?” Aurora si nervózně pohrávala s medailonkem. Byla ráda, že začaly mluvit o něčem jiném. Ta plavba jí vždycky připadala příliš nádherná na to, aby to byla pravda, a nechtěla by, aby jí ten dojem něco zkazilo. Z nějakého neznámého důvodu jí byl hovor o majiteli lodi nepříjemný.

„Ano! Byla jsem tu šest měsíců, a přestože miluji všechna svá vnoučata, už se nemohu dočkat svých přátel. Máme totiž ve městě takový malý dámský kroužek - bože, jak bych si přála, abyste nejezdila na Jamajku! Paní Ransomová má dceru asi ve vašem věku… kolik je vám, moje drahá? Asi devatenáct?”

Trochu zaváhala. Tuhle otázku nikdy neměla ráda. „Ano, devatenáct,” odpověděla pak až trochu překotně.

„No to je ale skvělé! Julii Ransomové je dvacet. Určitě byste se spřátelily.”

Aurora byla znovu zmatena přímočarostí paní Lindstromové. Vždyť ji bez okolků zahrnula do okruhu svých známých! Občas jí připadalo, že ta dáma zapomíná, s kým mluví. Aurora neznala moc dobře vyšší společenské vrstvy, ale tu a tam nějaký bohatý strýček nebo bratranec odložil nežádoucího sirotka do Domova. Tihle poručníci z řad lepších lidí vždycky dávali jí i paní Bluefieldové zřetelně najevo, že jim nejsou rovny Ale tahle zvláštní paní Lindstromová se chová docela jinak.

„Ještě čokoládu, slečno Dayneová?” ukázala paní Lindstromová na konvici.

Aurora zavrtěla hlavou. „Mohla byste mně říkat Auroro, prosím?” Ostýchavě se na vdovu usmála. Cítila takovou úlevu, že se s ní seznámila. Ta plavba určitě nebude tak strašná, když je na palubě paní Lindstromová.

Jsem si jistá, že budeme výborné přítelkyně,” prohlásila dáma se zřejmým potěšením. Pohladila Auroru po ruce. .,A vy mně musíte říkat Flossie. Tuhle přezdívku mně dal pan Lindstrom.”

„Jak vás musel milovat!”

Dáma se smutně usmála při vzpomínce na zesnulého manžela, ale hned zase ožila. „A teď, Auroro, už je kapitán Corbeil určitě připravený vyplout, co kdybychom se šly podívat, jak to vypadá nahoře?”

Aurora přikývla a uchopila rukavičky. „Něco by se už mělo dít. Máme určitě hodiny zpoždění.”

„Nepůjdeme se podívat nahoru, jestli se už dostavil ten nesmírně záhadný majitel?” mrkla na ni uličnicky paní Lindstromová. „Ach, já doufám, že bude večeřet s námi, a ne v kajutě. To by byla strašná

nuda!”

Dáma v černém si narovnala čepec a znova uchopila svůj ho-molovitý slunečník. Aurora si byla jistá, že se ještě v životě nesetkala s nikým, kdo by se vyrovnal Flossii Lindstromová. Když vyplula z kajuty jako obrovská černá loď a s hrozivou důstojností za sebou nechávala ostatní cestující, jako by to byly pouhé pramice, zachvátila Auroru posvátná hrůza. Neuměla si představit, že by se někdo mohl nudit s paní Lindstromovou vedle sebe.

Slunce zapadalo za londýnským Towerem, ale Udatná stále ještě neopustila kotviště. Aurora stála na ubytovací palubě a pozorovala záblesky vybuchujících ohňostrojů na přístavišti, ohlašujících letní slunovrat. Paní Lindstromová si šla už před delší dobou lehnout a osamělá Aurora se procházela po palubě, přesvědčená, že nevyplují před úsvitem, ale přesto dychtivě čekající… sama nevěděla nač.

Kolem dokola hluboká temnota londýnské noci ustupovala před oranžovými plameny hranic zapálených na ulicích města. „Hurá!” ozýval se radostný pokřik lidí. Arcibiskup z Canterbury i arcibiskup z Yorku se snažili vštípit svým ovečkám, že se slaví svátek Jana Křtitele. Domlouvali jim, že jediným vhodným místem k tomu je kostel.

Aurora se usmála. Určitě to nebylo nic platné. Lidé dál stavěli hranice na ulicích a s nadšením slavili letní slunovrat. I teď mohla občas zahlédnout skrz úzke uličky vydlážděné kočičími hlavami, jak lidé tančí v pohanském nadšení kolem jasných ohňů.

V zasnění se opřela lokty o zábradlí. Dnes se zdálo, že do Anglie ještě civilizace nedorazila. Ty ohně byly stejné, jako kdysi druidské, obětované před staletími modlám, a bujely kolem nich stejné pohanské ceremoniály. Na hřbitově u kostela lidé rozhazovali konopné semeno a neprovdané dívky na noc rozvěšovaly své jehelníčky s nadějí, že ve snu zahlédnou budoucího manžela. Také na Auroru zapůsobilo všeobecné vzrušení a dokonce i ona začala uvažovat, jestli si s sebou nezapomněla vzít jehelníček. Až se musela sama sobě zasmát, že je pěkně pověrčivá.

Slyšela, jak v docích vybuchuje stále více raket. Mladí muži radostně pokřikovali a koně ržáli. Tento zmatek odvedl Aurořinu pozornost, takže přehlédla, že k boku lodi přijelo několik nákladních vozů, a všimla si jich teprve, když začali vykládat.

Nejprve si pomyslela, že konečně přijel majitel, jenže nebylo pravděpodobné, že by se tak vlivný člověk objevil v obyčejném nákladním voze. Kapitán Corbeil přišel na hlavní palubu a dozíral na vykládání. Dívala se, jak se na palubě hromadí drahocenné modlitební koberce z Persie. Za nimi následovaly mahagonové stoly s kroucenýma nohama zakončenýma vyřezávanými hlavami zvířat. Čtyři muži přinesli na palubu černě potaženou pohovku, jejíž zlacené nohy byly vyřezány v podobě delfínů. I Aurora pochopila, že všechny tyto věci patří k nejlepším ukázkám soudobé módy. A bylo jasné, že je skládají na palubě proto, aby jimi vybavili zvláštní kajutu. Hodně velkou kajutu. Zřejmě pro majitele lodi.

Aurora se podívala přes rameno muže, nesoucího bronzovou vázu, a uviděla kapitána postávat u zábradlí. Zdola bylo slyšet bušení kladiv a tlumený hovor mužských hlasů, jak dělníci přitloukali nábytek k podlaze, aby se během plavby nemohl hnout z místa. Spolu s oslavami na přístavišti to tvořilo ohlušující kakofonii. V takovém rámusení nemělo smysl odcházet do kabiny, a tak raději zůstala na palubě ve stínu stožáru. Ale kapitánův ostříží zrak ji vypátral i tam.

Prošedivělý podsaditý kapitán byl po celý den vzorem džentlmena. Ochotně a srdečně se staral o to, aby jí ani paní Lindstromové nic nechybělo; vždy měl pohotově laskavé slovo nebo zdvořilý vtípek. Ale teď, kdy ho její přítomnost zaskočila, vypadal docela jinak. Jako by ho něco tížilo, jako by ty starosti, které se mu dařilo skrývat neustálou činností a veselostí ve dne, se v nočních stínech nedaly tak snadno zaplašit.

Stála tam tichounce jako bázlivá srna a on si pátravě prohlížel její obnošenou pláštěnku. Zdálo se, že se stydí za každou záplatu, každý odřený lem jejího šatu. Napadlo ji, že ji asi lituje. Možná nějak zjistil, že přichází z Domova, a má s ní soucit. Jenže instinktivně věděla, že tomu tak není. Jeho pohled byl příliš vědoucí a příliš chmurný, aby se to dalo tak snadno vysvětlit.

Snad bylo příčinou to hlučné oslavování tam dole v docích, snad i to bezohledné bušení dělníků v podpalubí, ale její nervy byly najednou napjaté k prasknutí. Násilím odtrhla oči od kapitánových a otočila se k zábradlí. Věděla, že ať už si vykládala výraz kapitánových očí jakkoliv, byl to omyl. Romantické představy paní Lindstromové zřejmě začínaly působit i na ni.

Dívala se na Temži a divila se, jak se její pocity změnily. Za bílého dne považovala řeku za třpytnou bránu k dobrodružství. V tuhle

chvíli vypadala spíš jako řeka Styx, vinoucí se černě a neproniknutelně do tmavé mlhy. Najednou jí byla zima, přitáhla si pláštěnku kolem těla a nastavila tvář větru.

„Slečno Dayneová, překvapuje mě, že vás tady nacházím v tak pozdní hodinu.”

Prudce se otočila a zjistila, že kapitán Corbeil stojí těsně u ní. Utrápený výraz zmizel a v očích už měl zase veselé ohníčky.

„Já - já - nemohla jsem usnout,” zajíkla se jako dítě. Pak ale, pobouřená vlastním nedostatkem sebeovládání, se zhluboka nadechla a řekla: „Odpusťte, kapitáne. Jsem nervózní z cesty, která mě čeká, a zpoždění to ještě zhoršilo. Skoro si myslím, že ve své úzkosti vidím i to, co neexistuje.” Pokusila se o úsměv. Připadala si strašně hloupá. Kapitán určitě neskrývá žádná velká temná tajemství. Je to otcovský a rytířský muž, pečuje o její blaho a pohodlí. Měla by být vděčná, že je v tak dobrých rukou, a ne ho podezírat.

Dobromyslný smích z hloubi kapitánovy hrudi ji v tom jenom utvrdil. Zasmál se a řekl: „Určitě jste se spletla, slečno Dayneová. Co byste tak asi mohla vidět? Nelíbí se vám na lodi?”

„Ne, ne! Loď je naprosto skvělá.” Bojácně se na něj usmála. Co ji to jen napadlo, že ho podezírala?

„Za to zpoždění se omlouvám. Je mi to líto, ale slibuji, že do hodiny vyplujeme.”

„V noci?” zeptala se. „Není to neobvyklé?”

Kapitán uchopil oběma rukama zábradlí. Podívala se na jeho ruce a poprvé si všimla, že mu chybí tři prsty. Na rukou měl hluboké jizvy, nechápala, jak jí něco takového mohlo uniknout. Nechtěla, aby ji přistihl, že si ho prohlíží, a tak rychle odtrhla oči, ale on se na ni konejšivě usmál. Já znám Temži, slečno. Než se nadějete, budeme v kanálu La Manche.”

„A majitele lodi po tom všem necháme tady?” zeptala se ve snaze odvést pozornost od jeho ruky. Zdálo se, že ho její otázka překvapila, přestože rychle skryl své pocity za maskou žoviálnosti.

„Ale kdepak, ten tu bude, slečno Dayneová. Za to vám ručím.” Náhle se omluvil, že musí jít dolů zkontrolovat posádku.

Zůstala sama jenom minutu a objevila se paní Lindstromová. Měla na sobě luxusní černou vlněnou pláštěnku, která však nedokázala úplně zakrýt modrý brokát jejího županu. Klobouk měla

nasazený nakřivo a vypadala trochu pomačkaně, jako by se právě probrala z hlubokého spánku. „Tak tady jste, má drahá!” zavolala na Auroru a zamávala na ni. „Není ten ohňostroj nádherný? A o půlnoci?”

„Ano, je to úžasné,” přitakala a udělala jí místo vedle sebe u zábradlí. Právě chtěla ještě něco dodat, když na přístavišti začal nový rozruch. Kapitán, jako by na to čekal, vyšel z podpalubí a ráznými kroky zamířil k lodní lávce. Aurora i paní Lindstromová se zvědavě naklonily přes zábradlí a upřely zrak na přístaviště.

Aurora ještě nikdy v životě neviděla takovou nádheru. Dole stál černý lakovaný kočár tažený osmi nádhernými vraníky s lesknoucí se srstí. Jeho zjev zastínil všechno ostatní kolem. Zdálo se, že i slunovratové veselí na Queenhithe se ozývá tlumeněji, a zatloukání hřebíků pod jejich nohama také ustalo. Postroje koní byly zlaté a také kočár lemovala úzká zlatá linka, ale na dvířkách nebyl žádný erb, podle něhož by se dal určit majitel. Spřežení se dalo popsat jedním slovem jako zlověstné, ale i to je slabý výraz, pokud bychom jej chtěli použít pro muže, který z kočáru vystoupil.

„Můj bože… “

Dáma zalapala po dechu v příjemném ohromení. Aurora ucítila, jak jí paní Lindstromová stiskla paži, a i když by ji byla ráda nějak uklidnila, zjistila, že ji opustila veškerá odvaha, kterou se dřív holedbala. Když se pokusila promluvit, nevydala ani hlásku. Jako očarovaná se dívala na muže, který nastupoval na loď, její ústa nebyla schopná vyslovit jediné slovo a její oči se od něho nemohly odtrhnout.

Byl vysoký - ještě vyšší než kapitán, který o hlavu nad všemi přečníval - ale tušené, stěží ovládané násilí dělalo dojem, že ční nade všemi jako obr. Měl na sobě módní černý plášť s pelerínou a pod ním Aurora zahlédla bílou jemnou košili a černé kalhoty. Už z jeho šatů se dalo usoudit, že tento muž udržuje navenek svůj život v mezích, diktovaných společností, ale když se Aurora podívala lépe, vytušila, že ve skutečnosti žádné meze neuznává.

Opravdu nedbal na módu a na to, co se slušelo, a dával to najevo nejen svou nezkroceností, chabě zakrývanou společenským pozlátkem. Vlasy mu padaly téměř až na lopatky, ale byly v týle stažené do copu, který se nenosil už téměř dvacet pět let. Levý ušní lalůček měl protknutý drobným stříbrným kroužkem, a .to mu dodávalo

nevýslovně zvrhlý vzhled, takže když se to všechno dalo dohromady, mohlo se o něm říct jen to jediné.

„On je pirát!” zajíkla se paní Lindstromová a sevřela Aurořinu paži ještě pevněji. Aurora ji chtěla uklidňovat, ale to, co právě vyslovila, se nedalo popřít, vždyť ona sama si myslela totéž.

Ze stínů obytné paluby se dívaly, jak onen muž vchází na Udatnou. Kapitán Corbeil ho šel uvítat a na první pohled bylo zřejmé, že se velmi dobře znají. A z toho dále vyplynulo, že onen hrůzu nahánějící muž je majitel lodi, na něhož tak dlouho čekali.

V jedné chvíli jasnozřivosti si Aurora byla jista, že přeháněDjí, když ho považují za ztělesněné zlo. Jenže právě v ten okaDmžik pohled kapitána Corbeila sklouzl bezděčně na ni, jakoDby na ni chtěl upozornit.

A pohled majitele lodi ho následoval.

Přestože byl na dolní hlavní palubě, cítila, jak na ni začíná působit jeho vnitřní síla. Jako očarovaná se mu musela chtě nechtě podívat do očí. Vyděsily ji: byly neuvěřitelně krásné a neuvěřitelně ledové. Za ten zlomek vteřiny, kdy na ní ulpěl jeho pohled, cítila, že jí nahlédl až do duše a že si snad prozkoumal i tu. Měl nad ní okamžitě tak silnou moc, že i když se otočil ke kapitánovi, nemohla od něho odtrhnout zrak. Nebylo úniku z hrůzy, která ji začínala pronikat celou, až do morku kostí.

„Och, to je vzrušující! Já se tak krásně bojím!” pošeptala jí paní Lindstromová. „To jsem ještě nezažila! Auroro! Ten muž je pirát! Pirát! Ach, teď jsem si jista, že nás čeká dobrodružství!”

Aurora na ni vytřeštila oči. Ve svém zděšení se chytila ruky paní Lindstromové tak pevně, jak ta se držela její. Dole viděla mizet majitele lodi v podpalubí. Neměla jediný rozumný důvod, aby si o něm myslela něco špatného, ale přesto se nemohla zbavit pocitu, že se něco děje. A přestože to byl holý nesmysl, nedokázala zahnat děsivou myšlenku, že se tu něco chystá a že se to týká jí.

V návalu paniky se pustila paže paní Lindstromové. InDstinkt jí velel, aby okamžitě zamířila k lodní lávce a opustila Dloď, i kdyby to mělo znamenat připlazit se zpátky do DomoDva a pokořit se před Johnem Phippsem. Jenže vtom zaslechlaD cvaknutí kotevního vratidla a ze zvedané kotvy se začaly liDnout proudy vody a dopadat s tvrdými údery na hladinuDTemže. K jejímu naprostému

zděšení lodní lávka zmizela a pod sebou viděla jenom černé třpytící se vody řeky. VyděDšená se vrátila k paní Lindstromové. V její tváři četla stejné pocity. Aurora v zoufalství přelétla očima palubu, jestli nenajde jinou možnost úniku, ale už bylo pozdě - ať chtěla nebo nechtěla, nemohla už zpátky. Její dobrodružství začalo.

2.kapitola

„Tak ji máme.”

S těmito slovy Vashon shodil plášť a pohodil ho na pohovku s kroucenýma nohama, jejichž konce byly vyřezány do tvaru delfína. Zpod stolu vykopl židli, otočil ji a sedl si na ni obráceně a ruce položil na opěradlo.

„Myslím, že je to opravdu docela hodná holka, Vashone. Doufám, že jí neublížíš. Nevím, co by nám bylo platné, kdybychom ji hned teď vyděsili.” Izák Corbeil si sundal zlatem zdobenou kapitánskou čepici a třel si plešatějící lebku.

„Čím bych ji měl vyděsit?” pousmál se Vashon, což u něj bylo vzácné. Zuby se mu zlověstně zableskly a na kratičký okamžik vypadal téměř šťastně.

Kapitán si povzdechl. „Dobrý bože, vždyť my jsme udělali něco strašného! To děvče přece není nějaká pobehlice z la Tortué, kterou bychom sem mohli zatáhnout a neříct ani ,promiňte’.”

„Nepřeháněj to. Tohle je to nejlepší, co ji v životě potkalo.” Va-shon se zasmál bez špetky veselosti. „S námi je jí mnohem líp než v tom zatraceném chudobinci.”

„Možná že ano, ale docela určitě jí zmizel ten její pěkný ruměnec na tvářích, jakmile tě zahlédla.”

„Ona to přežije.” Vashon zkřivil sarkasticky rty. „A kromě toho možná podceňujeme její schopnost sebezáchovy. Vždyť stačilo, aby se na mě podívala, a byla ochotná skočit přes zábradlí. Přinejmenším je dost energická.”

Izák se kuckavě zasmál a pokýval souhlasně hlavou. „To bych řekl, že je.”

„A kromě toho, jestli si děláš starosti se mnou, tak tě upozorňuji, že já nehledám potěšení u škrobených ctnostných panen, které právě opustily sirotčinec.”

Tohle prohlášení kapitánovi zchladilo hlavu. „Ale stejně, Vashone, za plachým chováním téhle dívky a pod jejím obnoseným oblečením můžeš najít osobnost, která tě zaskočí. Mně se to stalo. Aurora Dayneová je určitě jiná než ta ženská od Armády spásy s koňským obličejem, kterou jsme naložili dneska”

Vashon se zatvářil unaveně. „Ten fracek mně vůbec nestojí za pohled. Je to ošuntělá modlilka. Už jsem viděl takové, co se chtěly dělat lepší, než jsou.”

„To jistě, ale člověk si ani nevšimne, co má na sobě, protože každého upoutá její tvář. Už si dokázala získat posádku.”

Vashonovy oči se nečekaně zablýskly. „Ona je naší jedinou nadějí, že najdeme Aranskou hvězdu. A doufám, že dohlédneš na to, aby ji chlapi neotravovali. Jinak to zařídím já.. s konečnou platností.”

„Ale má ty dobroto!” rozesmál se Izák. „To opravdu nebude třeba! Nějaké námořníky tu potřebujeme, bez posádky se nikam nedostaneme.”’

Vashon se na něj chmurně podíval. Ale pak se mu vrátila dobrá nálada. Koutky úst mu cukly v úšklebku. „Jednu věc ovšem tomu děvčeti přiznávám. Myslel jsem si, že staré panny, které řídí sirotčince, jsou bradavičnaté babizny s tenkými rty a vyzáblou kostrou. Jak to, že naše slečna Dayneová není taková?”

„Nejspíš ze stejného důvodu, proč si většina lidí myslí, že piráti, kteří získali bohatství rabováním lodí, jsou odporní bezzubí bídáci, kteří na stožár své lodi věší vlajku s lebkou a hnáty - a ne vlajku Británie.” Izák spokojeně zkřížil ruce na prsou.

Vashon se konečně naplno usmál. „Domnívám se správně, že mluvíš o mně?”

„A o kom jiném?”

„Tak v tom případě dovol, abych si nasadil černou pásku na oko. Přinejmenším tím trochu naženu strach vdově Lindstromové.”

„Obávám se, že ta kmotra na to čeká. Budeš muset udělat něco efektnějšího.”

Oba se rozesmáli.

Kapitán se pak podíval na Vashona s posvátnou úctou. „Teď už i já myslím, že ten tvůj plán vyjde. Neměl jsem tušení, že slečna Dayneová bude tak dychtit po odjezdu z Anglie. Vážně jsem měl obavy, že nám nezbyde nic jiného, než vloupat se do toho sirotčince uprostřed noci a unést ji zabalenou do koberce.”

„Proč bychom to měli dělat tak neobratně, když je možné to kuře přimět, aby nám samo sedlo na pekáč. Promiň, na tvou loď.”

„Jiný výraz pro únos… “

„Na tom nezáleží, jak tomu budeme říkat,” ukončil Vashon. A pomstychtivé dodal: „Anebo jsme ji snad měli předhodit Blackwellovi?”

Izák na něho dlouho upíral svůj pohled. „Víš, vždycky mě znova udiví, že dokážeš mluvit o Peterboroughovi jako o lordu Blackwellovi. Bože, tobě to jméno musí ale ležet v žaludku.”

„Ani trochu,” ujistil ho Vashon. „Moc se snažil, aby ten titul získal. A může ho užívat do té doby, než po něm zatoužím já a vezmu si ho. Popravdě řečeno, nebavilo by mě pohrávat si s ním, kdybych nevěděl, že má co ztratit.”

„Ty jsi větší pán než já, Vashone. Nebo možná bezcitnější. Nejsem si jist, jak to nazvat.”

Vashon se usmál. „Ale no tak, Izáku, to na tebe neudělala dojem moje velkorysá povaha?. Zachránil jsem naši drahou slečnu Dayneovou před hrozným osudem. Její otec ukradl ten smarajj Peterboroughovi, a jak pana vikomta známe, asi by se s ní moc nemazlil.”

„To jisté ne,” souhlasil Izák. „Starý Blackwell ne. Michael Dayne si na okradení nevybral vhodnou osobu. Zjistilo se vůbec, co se s ním

stalo?”

„Někdo mně kdysi dávno říkal, že snad ho viděli viset na jednom vikomtově dubu. Já si spíš myslím, že to byl nějaký chudák, kterého chytili při pytlačení, ne otec slečny Dayneové.”

„No, jestli Blackwell takhle krutě nakládá s pytláky, pak může Aurora Dayneová olíznout všech deset, že je teď na Udatné!’ A jako by chtěl naznačit, že je čas mít se k odchodu, nasadil si Izák kapitánskou čepici a oznámil: „Řeknu posádce, že jsi spokojený, Vashone, a že všechno půjde podle plánu. Všem záleží na téhle plavbě, jak víš. Obávám se ale, že nejvíc nadějí vkládají do slečny Dayneové.”

„Ano,” souhlasil zamyšleně Vashon. „Těžko věřit, že náš osud a bohatství má v rukou ta otrhaná malá kostelní myš.”

„Ty v ní třeba vidíš šupáckou kostelní myš, jenže pod tím otrhaným zevnějškem se skrývá kultivovaná žena s pevným charakterem. Doufám, že si vzpomeneš na moje slova, až s ní budeš mít co

dělat.”

Vashon se na něj cynicky usmál. „Dovol, abych ti připomněl, Izáku, že naše slečna Dayneová rozhodně nepatří mezi smetánku.

Její otec byl profesionální zloděj a matka, bůh sám ví, co byla zač, a vyrostla jako nuzák v sirotčinci.”

„Ano, ano,” přikyvoval Izák. Jenže ona o svém původu nic neví a jsem si jist, že kdyby znala pravdu, bylo by jí hrozně.”

„Takže je možná načase, aby se ta slečinka dozvěděla, kam patří,” poznamenal Vashon chladně.

„Je to tak. Ale přesto mám dojem, že je to nevinná dívka. A jsem přesvědčený že na tom nikdo nic nezmění. Ani ty ne.”

„Pak mě podceňuješ, Izáku.”

„Tebe jsem nikdy nepodceňoval, Vashone.”

Vashon vydržel Izákův pohled. Ten pohled, kterým se vzájemně obdařili, hovořil o společně prožitých hrůzách minula. Vashon se podíval stranou. Ve snaze zlehčit kapitánovu poznámku řekl: „Izáku, o tu malou holku se nemusíš bát. Mezi tebou a tou starou vdovou, která ji drží za ruku, je před mými úklady naprosto v bezpečí.”

Izák se zachechtal a napětí v jeho tváři povolilo. „Ano, ano,Dmáš pravdu. Ta stará paní Lindstromová hlídá slečnu Dayneovou jako

buldok.”

Rozladěný Vashon vztáhl ruku po karafě s brandy stojící na stolku s nohama zakončenýma poprsím karyatid.

Izák ho pozoroval a povzdechl si. „Jak rád bych s tebou oslavoval. Ale posádka teď určitě uvolňuje vyvažovači lano a já tu loď musím dostat z doků dřív, než se jim ji podaří potopit.”

Vashon přikývl. „Tak běž. Chci co nejrychleji vyložit na Bermudách, abychom se mohli začít pořádně věnovat naší záležitosti.” Odhodlaně stiskl čelist. Pochval se na sklenici a zhluboka se napil. „Vítězství už je nadosah,” zamumlal.

Aurora otevřela oči. Na okamžik si nebyla jistá, kde je, ale pak se upamatovala a znova se schoulila pod přikrývku.

Jak mohla zapomenout, že je na lodi? Kdyby nic jiného, mělo jí to připomenout neustálé houpání. Udivilo ji, že dokázala zůstat ležet celou noc. Hladila prsty soustružené zábradlí podél lůžka a uvažovala, že ani nevypadá dostatečně vysoké a pevné, aby ji udrželo při prudkém pohybu lodi, ale zřejmě je.

Zavřela oči. Houpání lodi nebylo to jediné, co jí připomínalo, kde je. Najednou jí myslí proběhla spousta obrazů. Lesklý černý kočár… hlučná zábava na přístavišti a… zdobná pohovka s nohama ve tvaru delfínů… laskavá vdova ve smutečních taftových šatech. Také se jí hlavou mihl obraz muže. Byl vysoký a hrozivý, měl na sobě plášť s pelerínou a jeho oči se blýskaly jako kousky broušeného smaragdu v jejím medailonku.

Převalila se na bok a objala polštář. Vzpomínky na předcházející noc - kdy „pirátský” majitel nasedl na loď - ji ještě tížily. Ale za bílého dne přece snědý majitel lodi jistě nevypadá tak hrozivě, přesvědčovala sama sebe. Včera si ho zřejmě její představivost vymalovala v horším světle, než si zasluhoval. A je docela možné, že až se s ním setká u snídaně, zjistí, že je neduživě bledý a při těle. Ten muž je nejspíš tak hrozivý jako sádrový trpaslík a až ho uvidí podruhé, všechno se srovná.

Uklidněná znova otevřela oči a rozhlédla se kolem sebe. Není pochyb o tom, že její zaměstnavatelka je štědrá. Její kajuta by uspokojila i tu nejzhýčkanější dámu. Přestože každý kousek místa na lodi stojí nehoráznou sumu, je její kajuta dokonce větší než ložnice v Domově. Obložená mahagonem a potažená odstíny něžné růžové a černé, vše doplněno lampami, okénky, toaletním stolkem a komodou na míru, byla tak hezky zařízena, se Aurora téměř styděla, když viděla své hnědé vlněné šaty viset hned vedle džbánu a umyvadla ze stříbrné listrové keramiky. Do tohoto prostředí se její chudičké oblečení nehodilo, ale přesto ji lady Perkinsová uznala za hodnou takového pohodlí. Když si Aurora pomyslela, jak docela jinak by mohla vykonat tu dlouhou cestu přes Atlantik, uvědomovala si své štěstí. Věděla, že je docela běžné, aby 150 cestujících spalo v nákladovém prostoru, a dokonce slyšela o rodinách příliš chudých na to, aby si mohly dovolit cestovat jinde než u kormidla. Celou cestu přes ledový Atlantik je smáčely vlny a zemřeli na zápal plic dřív, než dorazili na místo.

Mám opravdu štěstí, pomyslela si) když se rozhlížela po své útulné kajutě. Mohla jsem dopadnout hůř.

Povzbuzena těmito úvahami odhodila přikrývku a zamířila ke džbánu. V několika minutách byla oblečena. Znova se posadila na lůžko a začala si kartáčovat dlouhé vlasy. Když spoutala svou ru-dozlatou hřívu do uzlu v týle, obula si střevíce a zamířila ke dveřím.

Zcela jasně si pamatovala; že lodní kuchyně je na konci chodby na zádi lodi. Jenom doufala, že paní Lindstromová už tam bude.

Otevřela vodotěsné dveře a s překvapením zjistila, že dveře do protější kajuty jsou dokořán. Ještě víc ji překvapilo, když v rozlehlé místnosti zahlédla u protější stěny tu neobvyklou pohovku s pozlacenýma nohama vyřezávanýma ve tvaru delfínů. Tlustý čínský koberec se vzorem čelně proti sobě stojících zelených draků pokrýval podlahu a v protějším rohu stál mahagonový psací stůl, kde majitel lodi zřejmě po dobu plavby pracoval.

To, že je majitel lodi ubytovaný přímo proti ní, ji trochu zneklidnilo. Nevěděla přesně proč, ale pod prvním dojmem rychle vběhla do své kabiny a chtěla zamknout dveře. Její zděšení zesílilo, když zjistila, že dveře nemají zámek, ale jenom obyčejnou zástrčku, kterou bylo možné otevřít zevnitř i zvenčí.

Ustrašeně zavírala dveře a přitom nespouštěla zrak z protější kajuty. Zdálo se, že tam majitel není, ale jistá si tím nebyla. Mohl se mýt, holit, nebo dokonce oblékat a neměl tušení, že má dveře otevřené.

Aurora se zarděla. Nikdy neviděla svlečeného muže. John Phipps přísně trval na tom, že ho před zasnoubením nesmí vidět ani bez saka. Řekl jí, že kdyby spatřila polooblečeného muže, omdlela by. Teď, když myslela na onoho vysokého, hezkého majitele Udatné neoblečeného, užasla, že tentokrát měl John pravdu. Asi by opravdu omdlela.

Prošla krátkou chodbou až k zádovému přístřešku. Paní Lindstromová a ostatní cestující, buď už posnídali, nebo si nechali donést jídlo do kajuty. Přístřešek byl prázdný kromě šéfkuchaře, který jí rychle předložil vejce a jelítko. Paní Lindstromová ji už předešlého dne upozornila, že čím déle budou na moři, tím bude jídlo horší, a tak raději snědla všechno, co měla na talíři.

Když dojedla, zastesklo se jí po společnosti. Ticho v kajutách a nedostatek cestujících v ní vyvolával tísnivý pocit. Věděla, že na palubě není ani deset cestujících, a toužila vidět aspoň někoho z nich. Až dosud znala jen přeplněný Domov, takže prázdná ozvěna lodních prostor odrážejících zvuk vln v ní vyvolávala dvojnásobný pocit opuštěnosti.

Prošla krytým portikem ke kabinám na zádi a dál na hlavní palubu. Tam se to hemžilo námořníky, kteří přivazovali lanoví,

šplhali po stožárech, pobíhali po palubě, ale bohužel nikde nezahlédla svou spolucestující. Náhle ucítila, že ji někdo upřeně pozoruje. Vzhlédla a chlapec ve strážním koši vysoko nad její hlavou ji pozdravil smeknutím čapky.

Usmála se a zamávala mu, ale chlapce okamžitě potrestal jeden z námořníků v lanoví. Ta přísnost jí až vyrazila dech a honem se rozhlédla po ostatních námořnících, jestli se také řídí těmito pravidly. A zjistila, že každičký z nich od ní okamžitě odvrátil zrak. Byla si vědoma, že se patří, aby byl zachováván odstup mezi cestujícím a námořníkem, ale toto chování bylo přehnané zejména proto, že ještě včera večer tito námořníci před ní smekali čapky a přátelsky zdravili ji i paní Lindstromovou.

Šla k zábradlí a zahleděla se na moře, aby ze sebe setřásla ten nepříjemný pocit. Už byli hodně daleko za Gravesendem a Kanál se před nimi rozprostíral jako modrý šperk třpytící se v ranním slunci. Vítr zvedl několik zpěněných hřebenů vln, a třebaže jí vánek odvážně čuchal vlasy, nechtělo se jí vrátit se do kajuty Místo toho se dívala, jak pobřeží Anglie stále více ustupuje před rozvírajícím se mořem. Pluli nesmírně rychle, až se jí z toho nádherně zatočila hlava.

„Slečno Dayneová, doufám, že jste spokojená se svou kajutou.”

Aurora se prudce otočila. Byla si jistá, že ten starostlivý hlas patří kapitánu Corbeilovi, ale úsměv jí ztuhl na rtech, když stála tváří v tvář hroznému majiteli Udatné.

V žádném případě to nebyl trpaslík. Naopak, v ranním světle se zdál ještě o půl metru větší, než když ho naposledy viděla. Teď, když mu slunce svítilo přímo do očí, byly sytě smaragdově zelené. Nemohla se od nich odtrhnout, přestože v ní vyvolávaly bouři různorodých pocitů.

Ohromeně zaklonila hlavu, aby na něj dobře viděla, a nevzmohla se na víc než na tu nejnejapnější konverzaci.

„Já - já se obávám, pane, že jsme si nebyli představeni.4’

„Dovolte mně tedy,” odpověděl s pokývnutím hlavy, „abych se představil. Mé jméno je Vashon a jsem majitelem této lodi.” A po těchto slovech se opřel o zábradlí vedle ní. Stál těsně u ní. Až příliš těsně u ní. Byl rozkročený, lokty se pohodlně opíral, a dával najevo, že je tu doma. Dnes stejně jako včera večer vypadal každým coulem jako velitel Udatné.

„A já jsem slečna Dayneová. To vy ovšem víte,” řekla.

Byl jí tak blízko, že cítila nutkání poodstoupit, aby se dostala z jeho stínu. Vlastně by byla nejraději utekla do své kajuty, ale napomenula se, že už přece není ta ustrašená holčička, za kterou ji považoval John Phipps. Teď z ní je dobrodružka.

Nehodilo se utíkat. Koneckonců, řekla si, co by se jí na téhle lodi mohlo stát?

Ještě jednou se na něj podívala a najednou začala pochybovat. Ten muž rozhodně nebyl neviňátko. Byl hladce oholený a dobře oblečený do kalhot pod kolena, vysokých bot a košile tak zářivě bílé jako lodní plachty nad ním. Ale přesto ji jeho zjev zneklidňoval. Těžké kadeře dlouhých černých vlasů, přestože byly úhledně svázány v týle, mu dodávaly hrozivý vzhled. Takového muže ještě nikdy neviděla. Jeho stříbrná kruhová náušnice odrážející odlesky vody to jen potvrzovala. Tohle nebyl žádný John Phipps, před nímž bylo snadné utéct, jako by to bylo ještě slepé štěně. Nevěděla, kde se v ní ten pocit vzal, ale nepochybovala, že kdyby se někdy opovážila utíkat před Vashonem, pustil by se za ní. A nic by ho nezastavilo, dokud by ji nechytil.

„Líbí se vám plavba, slečno Dayneová?”

Znova se musela zaklonit, aby na něj viděla. Oči měl přimhouřené v úsměvu. Musel vycítit, že se ho bojí, a zřejmě mu to přišlo k smíchu. Náhle ji to pobouřilo.

„Jsem zcela spokojena, pane Vashone. Bohužel, musím se teď omluvit… “

Napětí v ní vzrostlo, když ucítila, jak jeho pohled sklouzl k jejímu hrdlu. Bezděčně sledovala jeho pohled a uvědomila si, že se v hlubokém zamyšlení dívá na její medailonek.

„Máte krásný medailon,” zamumlal a oči se mu třpytily jako drahokam. „A jak vám sluší, slečno Dayneová.”

„Ten mně dal můj otec,” zašeptala zmateně. Ještě se nesetkala s tak neomaleným mužem. John se na její medailon nechtěl ani podívat a vyjádřil se o něm, že je to „pohanský šperk”. Tento muž se na něj nejenom upřeně dívá, ale také ho obdivuje. Téměř se zdálo, že by chtěl vztáhnout ruku a dotknout se ho.

Usmál se a k její úlevě se znova opřel o zábradlí.

„Myslím, že jakási vikomtesa Blackwellová měla takovouhle podobnou cetku,” řekl. „Jenže ji někdo ukradl, je to asi patnáct let. Mám svoje domněnky o tom, kde se ten šperk nachází teď.”

Aurořiny oči ztemněly pobouřením. Chce jí snad naznačit, že ho vikomtese ukradla ona?

„Ujišťuji vás, pane Vashone, že se mýlíte.” Snažila se, aby její hlas zněl klidně. „Ten náhrdelník jsem zdědila po otci, a když mně ho odkázal, uvedl zcela jasně, že v celé Anglii není jemu podobný. Takže nikdo jiný ho nikdy nemohl mít.”

„Věřím vám, slečno Dayneová.”

Jeho náhlý souhlas ji tak ohromil, že nevěděla, co říct. Svěží větřík jí uvolnil kadeře. Zvedla ruku, aby si vlasy upravila, ale uvědomila si, že je mezi lidmi a mluví s mužem, a nemá čepec. Zrudla a honem si podchytila kadeř. Potom řekla: „Obávám se, že se musím omluvit, pane Vashone. Musím si dojít pro čepec.”

„Jen to udělejte,” odpověděl a přes tvář mu přelétl zvláštní výraz. „V tropech slunce pálí. Dívka s tak bílou pletí, jako máte vy, se musí chránit.”

V útrobách pocítila zvláštní zachvění. Vzhlédla k němu a prsty sevřela medailonek. Cítila, že jeho slova o ochraně se netýkala čepce. Ten by jí moc nepomohl. Zejména by ji neochránil před ním.

Ještě jednou se na něj podívala. Prudce zatoužila schovat se v kajutě a zůstat tam tak dlouho, dokud nedoplují na Jamajku.

Bandita

„…v této mravnD pokleslé dobD, kdy pDíliš mnoho vzácných DlenD spoleD nosti s horlivou ochotou klesá ke dnu.”

Kapitán Rees Howell Gronow: PamD ti

3.kapitola

Lord Josiáš Peterborough, sedmý vikomt Blackwell, byl velice hezký muž. Bylo mu sice už hodně přes čtyřicet, ale jeho tmavě hnědé vlasy ještě nezačaly pro kvétat a jiskrné zelené oči neztratily nic ze své živosti. Díkv svému titulu a bohatství byl nejvyhledávaně-jším pairem v Londýně. Lidé mu snadno odpouštěli stálou truch-livost a přičítali ji skutečnosti, že tragicky ovdověl ještě velmi mladý. Trvalá melancholie mu spíš získávala další sympatie ve společnosti, která ho už tak jako tak zbožňovala. Zejména jeho obdivovatelky pro něj měly slabost ovšem okořeněnou značnou dávkou smyslného poblouznění.

Uměl si dobýt srdce mnoha žen. V Melbourne House ho lady Melbourneová rychle prohlásila za velmi interesantního a trvala na tom, aby při večeři vždy seděl po jejím boku. Patronka exkluzivního společenského klubu Almack, kde byly uváděny do společnosti debutantky z vyšších vrstev, prohlásila večírek za úspěšný pouze tehdy, když se vikomt ráčil zúčastnit. Lord Blackwell byl přijímán každým, dokonce i v Carlton House, a sám princ regent Jiří dbal na to, aby nechyběl mezi hosty pozvanými na jeden či dva víkendy královského hýření do Námořního pavilonu. Ale i když ho smetánka šlechtických kruhů už dávno přijala za svého, přece existovaly tři věci, které o něm málokdo věděl.

První z nich byla ostudná minulost poznamenaná bídou, kdy žil jako syn obchodníka s obilím a neměl žádný titul. Vzhledem k tomu, že byl bez peněz, vypadala budoucnost lorda Blackwella tak bezútešné, že ho ve třiadvaceti letech poslali do Heidelbergu s nadějí, že tam by se snad mohl uchytit jako lékař. Třebaže nedokončil studia, zachoval si Josiáš Peterborough i teď, o několik desítek let později, důvěrnou znalost lidského těla, doplněnou znalostí děsivého chirurgického řemesla.

Druhou byla ta skutečnost, že jeho žena, bohatá dědička, by se byla před mnoha lety nepředávkovala opiem, kdyby se jí v tom trochu nepomohlo.

A konečně, nikdo přesně nevěděl, odkud se bere jeho bohatství. Přirozeně se předpokládalo, že pochází ze šlechtického titulu, který ironií osudu zdědil po smrti svého nevlastního bratra. O jeho tragicky krátkém manželství se rovněž uvažovalo v souvislosti s jeho

příjmem, protože jeho nebožka žena byla obdařena vysokým věnem. Ale bohužel, nic z toho nebyla pravda.

I když Blackwellovo panství vynášelo určitý zisk, vikomt se za dobu utahování opasku v Heidelbergu stal chtivým peněz. Aby je získal, namočil se do jistých nezákonných „kšeftíků”. Tyto spekulace se ukázaly být tak výhodnými, že byl stále chtivější dalších příjmů. Nyní byla oblast jeho působnosti velmi rozsáhlá: vlastnil flotilu lodí, vesměs ukradených na širém moři zákonným vlastníkům; byl protřelým pašerákem čínského zboží; prodával umělecké předměty ukradené zruinovaným pařížským aristokratům; a na odporném londýnském Špitálském poli obchodoval s lidským masem jakékoliv barvy a rasy. Krátce řečeno, na světě neexistovala žádná špinavá nízkost, které by se vikomt Blackwell nedopustil pro pár zlaťáků, pokud by se to provedlo diskrétně. A diskrétnost se mu dařilo zachovávat už po pěknou řadu let.

Teprve poslední dobou se vyskytly těžkosti. Dnešní večer nebyl výjimkou.

Vikomt se právě chystal odjet ze svého londýnského sídla do Drury Lane, když mu byl doručen úřední dopis. Byl odeslán z Irska a ještě než rozlomil pečeť - z pečetního vosku se znakem dvou čelně na sebe hledících draků - objevil se na jeho tváři kyselý výraz.

„To je od něho?”

Peterborough vzhlédl a uviděl ve dveřích stát svého nového obchodního partnera jménem Asher. Byl to štíhlý světlovlasý mladý muž, upravený jako ze škatulky. Někdo by ho možná zařadil mezi dandy, protože měl na sobě velmi extravagantní karmínovou vestu zdůrazňující jeho hrudník sešněrovaný v korzetu, ale zdálo se, že vikomt není tímto švihákem nijak oslněn. Asherova záliba ve zženštilosti mu očividně šla na nervy. I v tuto chvíli se podle vikomtova výrazu dalo soudit, že by ho s chutí uškrtil.

„Mám dojem, že jsem vám řekl, abyste se tady nikdy neukazoval,” utrhl se Peterborough. „Když jsme začali naše obchody, naprosto jasně jsem vám vysvětlil, že mně máte poslat vzkaz a já vás sám vyhledám.”

Asher udělal grimasu a pak nonšalantně vešel do místnosti. „Ano, ano. Přece nechceme, aby si slušňáci mysleli, že máte špatný vkus při výběru přátel.” A bez nejmenšího zaváhání se opatrně

posadil na židli potaženou růžovým damaškem a elegantně přehodil nohu přes nohu.

„Vaše zpráva by měla stát za to, když jste kvůli ní porušil disciplínu,” poznamenal vikomt. „Obchodujeme spolu teprve pár týdnů a já se dovedu postarat, aby to skončilo, jestli nebudete dodržovat, co vám řeknu.” Dočetl dopis, zmačkal ho a mrštil s ním do krbu, kde hořel oheň.

„Vidím, že vám psal Vashon,” poznamenal Asher a díval se, jak dopis vzpál.

„Ano,” řekl Peterborough stručně. V zelených očích měl tvrdý výraz a ruce sevřel v pěsti.

„Předpokládám, že si vás pořád dobírá s tím smaragdem?” „Napsal mi, že je pořád ještě v Irsku a každým dnem blíž k

Hvězdě.”

„V Irsku ale není.”

Peterborough ztuhl.

„Ve skutečnosti byl nějaký čas tady.”

„Proč mně to nikdo neřekl?” vybuchl vikomt.

„Posílal jsem vzkazy.”

„Měl jsem moc práce. Měl jste se vyjádřit jasněji!” Asher jen pokrčil rameny.

Peterborough ztratil trpělivost. „Aby vás… Tak tohle je ta zpráva, co jste mi přinesl? Jestli ano, tak vypadněte! S Vashonem si to vyřídím zítra a teď mám lístky do divadla a… “

„Něco jsem zaslechl ohledně Queenhithe,” skočil mu do řeči Asher. „Vashon změnil kurs. Někdo říká, že našel nějaké děvče, nějakou slečnu Dayneovou, abych byl přesný. Říká vám to jméno něco?”

Při téhle zprávě vikomtovi téměř vypadly oči z hlavy. „Vy žertujete… “

„Říká se to…”

„Takže našli také Michaela Daynea? Zmizel zároveň s ní.” „Ne, Michaela Daynea nenašli.”

Peterborough se zhrouceně posadil na kraj pracovního stolu a mumlal si: „To znamená, že neutekl s dcerou. Nechal ji tady, zrovna

mně pod nosem. A teď ji má Vashon. A s ní i Hvězdu a všechno, co k ní patří.”

Při těchto slovech si Asher teatrálně povzdychl. „Můj bože, tohle bude pořád jenom honička za něčím, co neexistuje. Nebylo by lepší zapomenout na Hvězdu - vždyť máme nad hlavu toho, co se děje na Špitálském poli. A já se docela dobře obejdu bez toho, aby nám ten holomek šlapal na paty.”

„Mě nezajímá cena Hvězdy,” řekl Peterborough s nepřítomným výrazem. „Letopisy z Crom Dubh vyprávějí o tom, jakou má moc. Říká se, že ten, kdo ji vlastní, uvidí své nepřátele umírat. Dospěl jsem k přesvědčení, že jedině když se zmocním Hvězdy, dokážu zničit Vashona.”

„A co jste mu vlastně udělal? Slyšel jsem, že je rok od roku mstivější. A čím větší je jeho bohatství, tím víc prahne po vaší krvi.”

Peterborough si prsty projel módně nakrátko ostříhané vlasy. Zuřivě se díval do ohně.

„Tak co?” pobídl ho Asher. „Co budete dělat? Zabijete jeho matku? Znásilníte jeho sestru? Tak řekněte něco!”

„Vashon je můj nevlastní bratr.”

Při této zprávě Asher málem spadl ze židle. Celý ohromený se pevně chytil opěradel potažených růžovým brokátem a třeštil oči na vikomta. „To přece není možné - váš… váš bratr?” zašeptal.

„Ale ano, je to možné, a je to tak,” ujistil ho Peterborough. Jeho výraz znova ztvrdl. „Blackwellův syn ještě žije.”

„Jak - jak se to stalo?”

Vikomtovy tváře vzplály hněvem. „Vashon mně pije krev už od svého početí! Dovedete si představit, jak mně bylo, když mě nechali hnít v soukromé škole a moje matka se zatím znova vdala a porodila syna - dítě, které mělo zdědit bohatství a titul - všechno to, co já neměl!”

„Zabil jste i otce toho dítěte?”

Peterborough si odplivl. „Samozřejmě že ne. Tenkrát jsem si ještě nedělal zálusk na titul. Prostě jsem se nemohl smířit se situací, ve které jsem se octl svým narozením, a když starý Blackwell umřel na tu horečku, najednou jsem si uvědomil, že jedinou překážkou, která mi brání, abych získal titul vikomta, je ten třináctiletý kluk.”

„Váš bratr.”

„Můj nevlastní bratr”

„A co se s ním vlastně stalo?”

„Podvedli mě. Zařídil jsem, aby ho zabili, jenže oni to zpackali.” ..Vy jste chtěl zabít vlastního bratra?”

„Pokusil jsem se ho snášet. A dařilo se mi to až do jeho třinácti let. Ale ty roky, kdy mě poslali do Německa, mě zocelily. Už jsem se nemohl dál dívat, jak nějaký usmrkaný, rozmazlený kluk má mít všechno, co by mělo patřit mně. Tajně jsem se vrátil z Heidelbergu a unesl ho.”

Jak se mu podařilo vyklouznout?”

Vikomt se zachmuřil. „Chtěl jsem ho zabít, jenže když k tomu

došlo… “

„Tak jste to nemohl udělat,” zašeptal Asher a dokončil větu za něj. V jeho hlase zazněla zřetelná úleva.

„Ne!” briskně popřel Peterborough a probodl Ashera jedním ze svých vražedných pohledů. „Byl bych ho dokázal zabít! Bez jediné výčitky svědomí!” Aby vyjádřil své zklamání, bouchl pěstí do krbové římsy. „Jenže on se bránil! Ten zatracený kluk mě provokoval, jen ať ho zabijú, že si to se mnou přijde vyřídit ze záhrobí. A víte, co se stalo? Já jsem zaváhal! Ze strachu! Lekl jsem se kletby toho ubožáka!1’

Chvíli bylo ticho a Asher se snažil strávit to, co se dozvěděl. Pak vikomt pokračoval.

„Využíval mé poverčivosti, tak jsem si na tu práci najal dva hrdlořezy. Jenže Vashon byl mimořádně hezký chlapec, a když si uvědomili, že mohou vydělat mnohem víc, když ho prodají otrokáři v Alžírsku, nalhali mi, že ho zabili, a já teprve před deseti roky zjistil, že Vashon je naživu… když se objevil u mých dveří.”

Asherovi se mezitím vrátila řeč. „On se ukázal - tady?” vykřikl ohromeně.

Peterborough přikývl. „Ptal se po naší matce. Když jsem mu řekl, že umřela rychle, vypadal skoro spokojeně.” „Vy jste - vy jste…?” koktal Asher.

„Neobviňujte mě z vraždy vlastní matky. Umřela při požáru divadla. Nepamatujete se, jak vyletělo do povětří Alcée?”

Asher vypadal, jako by mu spadl kámen ze srdce. „Takže Vashon si přišel pro šlechtický titul. Jak jste se tomu dokázal vyhnout?”

„Nechtěl titul. Řekl, že mně přišel vyprávět o tom, co prožil. Všechno, co se s ním dělo od té doby, co jsme se my dva viděli naposled.”

Asher mlčky naslouchal, a tak Peterborough pokračoval.

„Vashonovi se podařilo přežít všechny útrapy v Alžírsku. S velkým potěšením mně vyprávěl o lidech, které zabil. Byl to vlastně ještě kluk, když zabil prvního muže, který se ho pokusil… dotknout.” Odmlčel se. „Popsal mně to do nejmenších podrobností. Udělal to schválně, aby viděl, jak se bojím.”

„Ale jak mohl přijít k takovému bohatství, když pobíhal po ulicích Alžíru?” zeptal se Asher.

„Dostal se mezi piráty v Kasbě. Když mě přišel navštívit, tvrdil, že je docela bohatý a vypadal na to.”

„Takže Vashonovi na titulu nezáleží. Chce vás jenom zničit, je to

tak?”

Peterborough přikývl. „Proto potřebujeme smaragd. A bůh nás uchovej, jestli se dostane do jeho rukou. Krev mně tuhne v žilách, když pomyslím, jak zabil toho muže v alžírském bordelu. Byl tenkrát ještě dítě, ale mstít se uměl pohotově.”

„Každému kromě vás, že?”

Zuřivý Peterborough odvrátil oči. „Každému kromě mě,” opakoval.

Asher ho chvíli pozoroval a bylo mu ho líto, když viděl jeho bezradnost. Váhavě vztáhl ruku, aby se ho dotkl, ale Peterborough nic z toho neviděl. Neviděl jemnou, chvějící se ruku, ani oči mladého muže plné divné touhy. Ale než na něj vikomt znova pohlédl, Asher si to rozmyslil. Stáhl ruku a už se zase díval lhostejně. „Tak se přece vzmužte, drahý vikomte. Je mně jasné, že by vás byl Vashon mohl kdykoliv zabít. Takže jste byl chytřejší než on. Ještě jste naživu, ne?”

Peterborough zaklonil hlavu a dal se do smíchu. Jenže právě tohle ho žere, cožpak to nevidíte? Chce mě dohnat k šílenství hledáním smaragdu. Také on zná Letopisy z Crom Dubh. A provokuje mě, abych s ním závodil o to, kdo ho získá dřív. Jestli ho dostane on dřív než já, bude po mně, aniž by hnul prstem.” Zaúpěl…Ten proklatý kámen. Kéž bych se byl o něm nikdy nedozvěděl. S

jakým potěšením bych zakroutil krkem Michaeli Dayneovi! To on způsobil všechno moje neštěstí. Ten zatracený zloděj mně řekl o Hvězdě a pak mě přemluvil, abych si ho najal, aby ho ukradl ze zámku Inishmore. Ale já netušil, že si ho bude chít nechat pro sebe. A kvůli vlastní hlouposti teď bojuji s Vashonem o život!”

„Ale vaše nenávist je stejně silná jako Vashonova zapomněl jste snad na muže z Leviathanu? Myslím, že těch pár, co přežilo, vyslovuje vaše jméno šeptem.”

„Ten Žid, Izák Corbeil, byl majitelem Leviathanu. Vashonovi ta loď tenkrát nepatřila, takže odchod posádky pro něj nic neznamenal. A pokud jde o to, že je moje nenávist stejně silná jako jeho, vím jen jedno, a vím to stejně určitě, jako že má moje milenka tlustý zadek.” Vikomtův hlas přešel do šepotu. „Jestli mě ten pirát bude chtít mrtvého, tak budu mrtvý.”

4. kapitola

Aurora statečně čelila pohledu zuřivých rudých očí. Drak ji hypnotizoval. Zabloudila až na příď lodi, nad níž se vzpínala krásná, ale hrůzu budící galionová figura v podobě zeleného čínského draka. Dlouho před ním stála v obdivu a s úžasem si prohlížela jeho složitě vyřezávaný povrch. Každičká zelená šupina se zdála kypět životem; i jeho rumělkově rudá tlama jako by v nejbližším okamžiku měla začít chrlit oheň. Drak se na ni díval škodolibě a vypadal tak skutečný, že kdyby se ho dotkla, začal by se snad svíjet a chňapat po ní. Tato ozdoba přídě neměla nic společného s názvem lodi Udatná, ale spíš jí připomínala majitele lodi. Také on byl krásný, ale současně vzbuzoval hrůzu.

Uplynul týden, aniž by Aurora znova uviděla záhadného vlastníka lodi. Byl to docela výkon, umět se někomu vyhnout v tak omezeném prostoru, jaký poskytovala Udatná, ale podařilo se jí to. Málokdy vycházela na palubu z prostého důvodu, že ani její vlněná pláštěnka ji neochránila před ledovými poryvy oceánského větru.

Většinou se zdržovala v kajutě nebo navštěvovala paní Lindstromovou. Jedla s ostatními cestujícími v palubní nástavbě, zatímco kapitán a majitel lodi jedli v jeho kajutě. Dalo se tedy lehce zařídit, aby se nesetkala se snědým, nebezpečně vyhlížejícím mužem z protější kajuty Připadalo jí to nejbezpečnější, i když možná trochu zbabělé.

„Je to krásná řezbářská práce, viďte, slečno Dayneová?”

Aurora se otočila a uviděla za sebou stát slečnu Cordelii Gideonovou, chůvu osiřelé holčičky Hester Runeové. Jak se dověděla, Hester se plavila na St. George’s za svým strýcem, u kterého měla žít, a chůva ji tam vezla. Přestože bylo o ni zřejmě dobře postaráno, Auroře jí bylo líto, protože jí připomínala děti, které přiváděli k nim do sirotčince. A litovala ji ještě víc, když poznala, že chůva se rozhodně nesnaží, aby jí vynahradila ztrátu rodičů. Slečna Gideonová byla nadutá a citově chladná žena a Hester sekýrovala a zacházela s ní jako s idiotem. Neměla ani trochu trpělivosti, a už

vůbec se nehodila za guvernantku vyděšeného, rozlítostněného dítěte. Auroru zabolelo srdce, kdykoliv se s Hester setkala.

„Ach, dobré odpoledne, slečno Gideonová,” pozdravila ji Aurora. „Vydala jsem se trochu prozkoumat loď a právě teď jsem objevila

draka.”

„Hester se ho bojí,” poznamenala slečna Gideonová nevlídně. „Ale já ji sem každý den vodím, aby si zvykla a přestala se tak hloupě bát.”

Aurora málem vybuchla potlačovaným hněvem. Podívala se na Hester, která se zoufale snažila dívat jinam než na draka. Nespouštěla oči z paluby a měla v nich hrůzu.

„Je jí teprve pět let, slečno Gideonová,” připomněla jí Aurora. „Přece byste od ní nechtěla, aby se chovala jako dospělá? Vždyť i mně přeběhl mráz po zádech, když jsem toho draka poprvé uviděla… “

„To děvče je sirotek, slečno Dayneová,” řekla slečna Gideonová příkře. „A tak si nemůže vymýšlet takové dětské vrtochy. Teď je na světě sama. Nemůže čekat, že se s ní někdo bude mazlit.”

Aurora na ni vytřeštila oči. Jak dobře znala takové řeči. Už měla na jazyku ostrou poznámku, ale včas se zarazila. Věděla nejlépe, co si sirotek může a nemůže dovolit, a odpověď, bohužel, vždycky zněla, že toho moc není. Tyto opuštěné děti byly vždycky vyvrženci společnosti a Hester byla ve skutečnosti mnohem šťastnější než ostatní. Měla aspoň strýce, u kterého může žít, a možná, až bude starší, najde uplatnění jako placená společnice jeho ženy. Většina ostatních sirotků se octla na ulici a jejich konec byl rozhodně smutnější než den, kdy přišli na svět.

Aurora se něžně sklonila k Hester a dotkla se jejích šatiček. Byla dnes oblečená do levandulové barvy, která naznačovala polosmutek, a Aurora byla ráda, že už ji nevidí v černém.

„Tobě to ale dnes sluší, Hester,” řekla jí. „Pověz mi, jak se ti líbí tahle velká loď? Sázím se, že by byla mnohem hezčí bez toho draka.”

Hester váhavě vzhlédla, ale bála se promluvit.

„Pověz mi, Hester, máš ráda říkanky?” ptala se dál Aurora, rozhodnutá přimět holčičku, aby se aspoň jednou usmála. Já ano,” dodala, „a znám jich spoustu. Chtěla bys nějakou říkanku slyšet? Tuhle mě naučil tatínek, a mám ji nejraději.”

Hester pomalu přikývla. V očekávání se dívala s vykulenýma očima na Auroru.

Ta se usmála. „Teď musíš všechno dělat po mně. Rozumíš?” Hester v posvátné bázni znova přikývla.

„Anděl se skutálel z nebe. ” Aurora zatřepetala dlaněmi shora dolů, aby naznačila jeho pád. Když ji Hester váhavě napodobila, povzbudivě se na ni usmála.

„A ptal se na cestu do Aran” Ukázala na sever. Hester to opakovala po ní a prstíčkem ukázala ve směru, kde stála Aurora.

„Hledám svou ztracenou Hvězdu. ” Přiložila si dlaně k očím, jako by si je stínila před sluncem. Hester to udělala po ní.

„Neslétla náhodou k vám?” Sepjala ruce a položila si na ně tvář v gestu, ve kterém se zobrazují cherubíni. Hester to udělala také a nesměle se zasmála.

Aurora zatleskala a přivinula ji k sobě. To bylo snad poprvé od smrti rodičů, co se to dítě zasmálo. „Ale ty jsi strašně šikovná, Hes-ter! Ty se budeš jistě dobře učit.”

„Tak už dost těch hloupostí, slečno Dayneová,” vpadla jí do řeči dost hrubě slečna Gideonová. Neznámo proč se zdálo, že není ve své kůži, a neklidně se dívala kamsi za Auroru. „Tímhle ji jenom rozrušíte a pak s ní nebude k vydržení. Pojď, Hester, je čas vypít trochu čaje.” S těmito slovy slečna Gideonová vzala Hester za ruku a násilím ji odtáhla pryč.

„Ale - ale… ” zakoktala Aurora a bezmocně se dívala, jak se za ní Hester zoufale otáčí. Má to ještě jeden verš! chtělo se jí zavolat, ale už bylo pozdě. Než mohla promluvit, byla naštvaná slečna Gideonová i její smutná svěřenka pryč.

Aurora zvolna vstala. Rozzlobeně si uhladila pláštěnku. Zhluboka si vzdychla. Ta ženská je nemožná, a nejhorší na tom je, že Hester na to dlouhodobě doplatí. Téměř sklíčeně se znova obrátila k drakovi. Ke své hrůze uviděla ani ne metr od sebe stát u zábradlí majitele lodi. Upřeně se na ni díval se zvláštním výrazem, který kupodivu připomínal triumf.

Pak se usmál a neznámo proč, jeho úsměv ji přiměl, aby instinktivně sáhla po medailonku, ale nenašla ho, protože byl schovaný pod vlněnou pláštěnkou.

,,Pane Vashone,” pronesla nejistě.

„Slečno Dayneová,” kývl v pozdravu a další náznak íimčvu se mu objevil na rtech. „Musíme být tak formální?”

„Co tím myslíte?”

„Jenom to, že se jmenuji Vashon. Jiné jméno nemám. Je tedy směšné, abyste k němu přidávala něco jiného.”

Podívala se na něj. Nemá jiné jméno. Moc dobře věděla, co tohle znamená. Ale nepřekvapilo ji, že se tento stěží civilizovaný muž narodil jako nemanželský. Ohromující bylo to, že i když byl tak nízkého původu, dokázal nahromadit tak velké jmění. Ale to se dalo jednoduše vysvětlit jediným slovem: „pirát”. Její oči utonuly v jeho a znova měla pocit, že tomu muži stojícímu před ní ani za mák nezáleží na společnosti a jejích pravidlech. To, že je nemanželský, mu pravděpodobně vadilo méně než záděra. Vyváděl ji z míry. Nebyla tak dbalá konvencí, aby padla do náruče Johnovi se vším jeho fantazírováním, ale na druhé straně nebyla tak nekonvenční, aby rezignovala na své místo v lidské společnosti, jako to udělal on.

„Jsem rád, že vás tu vidím, slečno Dayneová,” řekl a udělal krok směrem k ní. „Dlouho jsem vás nespatřil a obával jsem se, že vás mořská nemoc nutí zdržovat se v kajutě. Křehké ženy bývají během plavby takto postiženy.”

„Já se nepovažuji za křehkou, pane… ” zarděla se hněvem a rozpaky. Nebylo vhodné říkat mu „pane”, ale oslovovat ho „Vashone” by bylo příliš důvěrné.

Tak ho nebudu oslovovat nijak, pomyslela si a tváře jí hořely kvůli jeho poznámce. Křehká, to se mu povedlo!

„Jakže vy jste neměla mořskou nemoc?”

„Ani trochu” ujistila ho. „Popravdě se mně plavba velmi líbí.”

„To je dobře,” poznamenal a jeho jiskrné zelené oči sklouzly po její pláštěnce. „Před vámi je ještě dlouhá plavba a já jsem už viděl, jak ženské… křivky utrpěly při takových cestách. Nerad bych viděl, aby to postihlo i vás.”

Znova se zarděla. Jak se opovažuje mluvit o její postavě? „Přeji vám dobrý den, pane… ” a dotkla se konečky prstů spánku, jako by chtěla zahnat bolest hlavy. S tím člověkem se nedá vyjít slušným způsobem, nemá ani pořádné jméno, ale zato má nevhodné poznámky. „Přeji vám dobrý den” zopakovala ještě jednou a obrátila se k odchodu, upjatě rozhořčená jeho familiárností. Jenže tím ho jen

povzbudila k dalším důvěrnostem. Náhle ucítila na své paži jeho ocelové sevření. Vyděšeně se rozhlédla, zdali to někdo nevidí, ale paluba byla liduprázdná.

„Vy jste ale doopravdy zatrpkla, afektovaná a pedantická, slečno Dayneová. Už vám to někdo řekl?”

Vytřeštila na něj oči a vší mocí se snažila zaplašit ze své tváře pohoršení a zděšení. Stál u ní v tak těsné blízkosti, že si mohla dobře prohlédnout jeho divokou krásu: dlouhé vlasy Černé jak smola a klasické rysy jeho tváře poničené hrubostí. Dokonce i cítila, že voní mořem, a ta vůně vyjadřovala svěžest, veselí a tajemství. Až příliš stoupala do hlavy jako doušek vzácného vína. Nebyla si jista, zda by si měla dopřát ještě víc.

Jestliže bylo už dost neomalené, že ji uchopil za paži, tak to, že ji nazval pedantickou, bylo neodpustitelné. Pedant je přece slečna Gideonová. Pedant byl John. Ona sama je vznešená dobrodružka.

Ale možná že ne.

Znova k němu vzhlédla, a když se její modré oči setkaly s jeho posměšnými zelenými, přepadly ji pochybnosti. Urozená dobrodružka by si věděla rady, jak ho usadit. Urozená dobrodružka by nad ním ohrnula nosík, jak četla v dobrodružných románech. Taková dáma by mu dala znát, kam patří, a odešla by vstříc dobrodružství, které by jí bylo opravdu hodno. Jenže ona, jak to vypadalo, ho jenom popíchla.

,,Prosím - prosím, pusťte mě,” zašeptala a sama na sebe se zlobila, že její hlas zněl tak nejistě. „Já opravdu musím jít.”

„Slečno Dayneová, znáte jiný způsob, jak s vámi promluvit, než zamknout vás v mojí kajutě?”

Vytřeštila oči ještě víc.

„Nu, co mně odpovíte?”

„Ale to rozhodně ne,” řekla přiškrceně.

„Tak dobře,” náhle ji pustil. „Na takovou ustrašenou malou žabku jste dost protivná. Myslím, že nemáte pro nic za nic ten červený nádech ve vlasech.”

Plaše si zastrčila vlasy hlouběji pod čepec. Ze všech sil se snažila ovládnout, než řekla: ,,A o čem vlastně se mnou chcete mluvit, pane?”

Pousmál se jejímu kousavému tónu. Jako by četl její myšlenky a věděl, že ve skutečnosti je strašně vyděšená. Pod jeho pohledem cítila, jak jí mravenčí celé tělo. Ten člověk by ji byl schopen dohnat k zuřivosti.

„Slečno Dayneová, kapitán Corbeil a já jsme pozvali paní Lindstromovou, aby s námi dnes povečeřela v mé kajutě, a doufali jsme, že se k nám připojíte. Mohu vám slíbit, že kuchyň bude výtečná. Můj šéfkuchár se vycvičil v Paříži a připravuje ta nejlepší jídla.”

„Já pochybuji, jestli je vhodné… “

„Ujišťuji vás, že je to vhodné,” přerušil ji. „Paní Lindstromová jistě naprosto postačí jako gardedáma pro takový vzor ctnosti, jako jste vy.”

Jeho sarkastická slova dosáhla svého účinku, ale ona byla rozhodnutá nenechat se tím zmást. „Ano, nepochybuji, že paní Lindstromová vyhovuje, ale… “

„A jak víte, že tam bude?” skoro se rozesmál. „Pročpak neodcu-pitáte do její kajuty přeptat se? Jsem si jist, že vás uklidní. Mimochodem, ona, na rozdíl od vás, je mnou okouzlena. Myslím, že vás přemluví už jenom proto, abyste zahnala nudu z této plavby… a trochu upokojila její zvědavost ohledně mě.”

Proti své vůli se naježila, zejména ten výraz „odcupitat” ji popudil. Ona necupitá. Nebo snad ano?

Ledově řekla: „Domnívám se, že když paní Lindstromová bude přítomna, bude to přijatelné i pro mě. Jelikož kapitána Corbeila považuji za džentlmena, jsem si jista, že budou dodržena pravidla slušného chování.” Odvážila se změřit si ho pohledem. Doufala, že správně pochopí poznámku o kapitánu Corbeilovi. Když se dal do smíchu, byla si tím jistá. Až na to, že místo aby ho usadila, měla pocit, že usadila sama sebe.

„Nehcete se mnou zajít do kajuty a poslechnout si pár příběhů o Izáku Corbeilovi?” zachechtal se. ,,Třeba byste na něj změnila názor.”

„Myslím, že ne. Já dovedu odhadnout charakter lidí.” A uštědřila mu pohled, který ho nenechal na pochybách, co si myslí o něm. A on se k její zlosti znova rozesmál.

„Vyhrála jste, slečno Dayneová, ale to pozvání platí, přijdete?” Na ústech se mu objevil ironický úšklebek.

„Přijdu.”

„V sedm?”

„V sedm.” Obrátila se k němu zády a chtěla odejít. „Slečno Dayneová?”

Ztuhla. Už mu nedovolí, aby ji znova chytil za ruku. Nikdy v životě s ní žádný muž takhle nejednal a nedovolí mu, aby si to zvykal on. „Ano?” řekla ostražitě.

„Slyšel jsem, co jste říkala tomu dítěti. O Aranské hvězdě.”

Zachmuřila se. Aranská hvězda? Zřejmě tím myslel tu dětskou říkanku, ale nechápala, proč ji nazval takhle divně.

„To byla jenom říkanka, kterou mě naučil můj otec, když jsem byla malá,” odpověděla. „Vlastně je to to jediné, co mně ho připomíná. Proč jste mluvil o Aranské hvězdě? Existuje snad něco takového? Už jste o ní slyšel?”

Pátravě se jí díval do tváře. „Na tom nezáleží. Myslel jsem, že se říkanka tak jmenuje.”

„Pak máte, pane, úžasnou paměť, že jste tohle všechno uhádl, když jste to slyšel poprvé.”

„Pamatuji si hodně věcí, slečno Dayneová.”

Oba se poněkud déle odmlčeli, jako by si nevěděli rady, co dodat. Ten muž byl pro ni stále záhadnější a pochybovala, že ho vůbec někdy pochopí. Docela určitě ne během cesty na Jamajku.

Začala se znova odvracet.

„Ještě něco.”

„Ano?” Vzhlédla k němu. Na zlomek vteřiny se domnívala, že se chce dotknout její tváře, ale pokud tohle měl v úmyslu, dostatečně rychle ho přešla chuť.

„To dítě, Hester. Je to zastrašená chudinka, bojí se i usmát. Bylo to od vás hezké, že jste jí řekla tu říkanku.”

„To nic nebylo.” odpověděla plaše. „Mám ráda děti. Jsem ráda, když se usmívají.”

Zadíval se na ni pozorněji. „Jestli je tomu tak, pak se domnívám, že mladá žena, jako jste vy, by spíš měla založit vlastní rodinu, a ne se plavit přes Atlantik na lodi plné cizích lidí.”

Překvapeně se mu podívala do očí. Kam její paměť sahala, toužila po vlastní rodině. Už jako malé dítě měla nejraději Vánoce, protože

to sirotci chodili zpívat koledy do měšťanských domů na Berkeley Square. A přestože se Aurora, která tehdy byla ze sirotků nejmladší, chvěla zimou, stále prosila paní Bluefieldovou, aby se ještě nevraceli do Whitechapel. Toužila zpívat co nejdéle před těmi otevřenými dveřmi, nakukovat do útulného rodinného prostředí ještě aspoň chvíli po tom, co otec rodiny zvedl některé ze svých dětí, aby vložilo drobný peníz do pokladničky pro Domov.

Ale tato touha po rodině zůstala jejím tajemstvím, o němž se nikomu nezmínila, a už vůbec o tom nechtěla hovořit s tímhle cizím mužem. Neřekla to dokonce ani Johnu Phippsovi, protože instinktivně tušila, že by její sen na něj neudělal žádný dojem. A když byla sama k sobě upřímná, věděla, že tohle je ten pravý důvod, proč teď byla na Udatné. Část jejího já skutečně utíkala pryč, ale část její bytosti utíkala za něčím. Nebo za někým. Pokud takový člověk vůbec existoval.

Vyčítavě pohlédla na majitele lodi. Je ukvapený a zvědavý, až je hrubý Dost s ní otřáslo, že nikdy neví, co řekne vzápětí. S velkým úsilím se pokusila zatvářit lhostejně.

„Vždycky jsem své svěřence považovala za svou rodinu, pane. Žádná další mně nechyběla.”

„Chápu.”

Jejich oči se setkaly Na jeho rtech se zase objevil ironický úšklebek. Jako by věděl, jak je zranitelná, a dokonce jako by sledoval její myšlenky. Proti své vůli se zarděla.

„Na shledanou večer, slečno Dayneová,” řekl a milosrdně ji nechal odejít.

„Ano,” řekla přiškrceně poněkud zděšená, že už při druhém setkání tento bezbožný pirát dokázal neomylně najít její Achillovu patu.

5. kapitola

Anděl se skutálel z nebe a ptal se na cestu do Aran…Hledám svou ztracenou Hvězdu, neslétla náhodou k vám?” Vashon tu říkanku zkoumal znova a znova. Velice pečlivě si ji zapsal do lodního deníku. Tiše pohyboval rty, když si ji četl snad už posté. Při zaklepání lodní deník zklamaně zavřel. Velkými netrpělivými kroky přešel ke dveřím kajuty a prudce je otevřel.

„Nechal jsi pro mě poslat?” pronesl Izák, když vcházel do Vashonovy kajuty.

„Nechal jí dětskou říkanku. Idiotskou dětskou říkanku, je to jenom jakási hatlanina a vůbec nedává smysl!” Vashon mu podal deník. Izák si přečetl čtyřverší a pak si začal třít bradu zbylým palcem a ukazovákem pravé ruky. Nakonec řekl: sEhm, starý Michael Day ne nebyl žádný hlupák. Nechal své dceři vodítko, jak najít Hvězdu, jenže co to je… Myslíš, že ona to ví?”

„Upřímně o tom pochybuji. Neumí se přetvařovat, a když jsem se jí zeptal na Hvězdu, tvářila se naprosto nechápavě jako kdybych mluvil řecky.” Vashon si vzal zpátky lodní deník a zasunul ho do mahagonové poličky na knihy zabudované do stěny lodi. Hezké rysy jeho tváře hyzdil výraz zklamání. „Když jsem ji slyšel deklamovat ten nesmysl, skoro jsem se radostí nahlas rozesmál! Nemohl jsem se dočkat, až budu v kajutě a rozluštím to. Ale nedává to smysl! Musí existovat ještě další verš, určitě ano. A nám nezbývá než trpělivě čekat, až ho z ní dostaneme.”

Izák se zasmál hrdelním smíchem a jeho větrem ošlehaná a opálená tvář v té veselosti vypadala téměř mladě. „Trpělivost je tvoje nejsilnější stránka, Vashone. Zvlášť se ženskými. Nechápu, proč už nemlátíš na dveře její kabiny a nepovykuješ, aby ti to okamžitě rozluštila. Už jsem ti viděl padnout k nohám ženy, které něco znamenaly. Ne, že by se pak netvářily docela šťastně, to ti povídám, chci jen říct, že obvykle si dovedeš dupnout - tak nač teď ty jemné rukavičky?”

Vashon se na něj zamračil. „Máme plnou loď cestujících. Co bych jim asi tak řekl, kdyby slečna Dayneová začala z kajuty volat o pomoc - to bych je měl všechny hodit přes palubu?”

„Už jsi dělal horší věci.”

„Někomu možná ano, ale ne nevinným cestujícím.” Vashon za-bubnoval prsty na stůl. „Ale nedělej si starosti. Dnes večer mám pozvané hosty a kromě toho… ” nedořekl a zamyslil se.

„Kromě toho co?” pobídl ho Izák.

Vashon se temně usmál. „Už brzy bude naše.”

Aurora lovila na dně svého proutěného košíku, až našla ty šaty, které hledala. Roztřásla je a smutně si prohlížela, jak jsou pomačkané.

Šaty byly ušity z obyčejné bavlněné látky potištěné jemnými bílými puntíky. Vlastnoručně si na ně vyšila kolem výstřihu a manžet rukávů drobná růžová poupátka. Byly to její nejlepší šaty, jenže je uložila až na dno košíku, protože si myslela, že bude trvat hodně dlouho, než bude mít příležitost znova si je obléknout. A teď, když se dívala, jak jsou zmačkané, toho litovala.

Nespokojeně je hodila na postel. Snažila se uhladit zmačkané záhyby dlaněmi, potom si došla pro hřeben. Příliš dlouho okolkovala a teď už jí nezbývalo moc času. Ale přesto chtěla vypadat co nejlépe.

Po celé odpoledne přecházela po kajutě sem a tam a myslela na něho. Užuž byla skoro rozhodnutá, že odřekne pozvání na večeři, a dokonce i napsala vzkaz v tomto smyslu. Ale pak ho roztrhala na maličké kousky, protože jí to připadalo zbabělé. Zvláštním a nevysvětlitelným způsobem v ní budil hrůzu. Během jejich několika setkání v ní dokázal majitel lodi odhalit to, s čím se nikdy nikomu nesvěřila: Téměř se zdálo, že dovede číst její nejtajnější myšlenky. A někdy měla zneklidňující pocit, že o ní ví mnohem víc, než ví ona sama o sobě.

Ale jakkoliv si přála vyhnout se mu, nedokázala ani sama sobě upřít, že ji fascinuje. Jeho tvrdé rysy a ještě tvrdší způsob jednání by ji byl měl odradit. Ale z jakéhosi zvláštního důvodu se tak nestalo. Cítila, že ji přitahuje. Jako by něco v její duši toužilo po jeho společnosti.

Znechuceně zavrtěla hlavou a sáhla po zrcátku. Zvolna si rozpustila vlasy a začala je česat. Nemělo smysl přemítat o záhadném Vashonovi. Ještě měla zlost kvůli jejich poslednímu setkání. Ujišťovala sama sebe, že to je důvod, proč jde na tu jeho večeři. Byla

odhodlaná tvářit se co nejchladněji a dát mu najevo, že ji vůbec nevyvedl z míry svým neotesaným chováním.

Jemné zaklepání na dveře ji vytrhlo z chmurných myšlenek. Rychle si zapletla vlasy a hodila cop přes rameno. Otevřela dveře a za nimi našla svého mladého stewarda,

„Dobrý večer, Benny,” řekla ostýchavě.

„Dobrý večer, slečno,” pozdravil chlapec a umístil v rohu kajuty měděnou sedací vanu.

Pozorovala ho, jak jí nosí vodu z chodby. Bennyho už si docela oblíbila. Byl to světlovlasý chlapec, sotva větší než ona, ale jeho pohyby nebyly rychlé a nabité nespoutanou mladistvou energií, jak by se čekalo. Přišel o nohu a normálně chodil o berli, ale dnes si vzal protézu zhotovenou z velrybí kosti a umně zdobenou řezbou. Ne-jnápadnější na něm však nebyla jeho protéza, ani hezká tvář anglického chlapce, ale malá opička ve zlaté a červené livreji, která se pevně držela jeho ramene a ani nejprudším pohybem ji neshodil.

„Jak se má Koonga dnes večer?” zeptala se a podala zvířátku prst, kterého se hned chytilo.

„Pěkně dopálila kuchaře,” odpověděl. „Vlezla do špižírny a ukradla tam poslední kapku smetany, právě když dělal kávu pro paní Lindstromovou.”

„Ach bože.”

Opička otočila svůj chápavý ocas kolem jejího zápěstí a začala brebentit, jako by se zuřivě obhajovala.

Benny k ní otočil hlavu a zakabonil se. „Uvaříme z ní polévku, jestli si nedá pozor.”

„To snad ne!” rozesmála se Aurora, když Koonga na jeho slova reagovala užaslým výrazem.

„Budete si přát ještě něco, slečno?” zeptal se, když byla koupel připravená.

„Ne, ovšem že ne. Už jsem tě dost obtěžovala.” Nervózně se dívala, jak kulhá ke dveřím kajuty. Stále ještě ji uvádělo do rozpaků, že ji někdo obsluhuje, a i když Bennymu bylo sotva víc než šestnáct let, bylo jí nemilé, že je v její kajutě cizí muž.

„Kapitán říkal, že na vás zaklepe přesně v sedm, slečno,” dodal chlapec a podal jí štůsek čistých ručníků.

„Mnohokrát děkuji,” řekla a pozorovala ho, jak jde chodbou. Její pohled nenápadně znova sklouzl k jeho umělé noze. Zajímalo by ji, jak o ni přišel. Neměla v povaze vyptávat se, ale připadalo jí divné, že tolik členů posádky je nějak zmrzačených. Kapitánovi chybí prsty a dokonce i kuchař má černou pásku přes oko. Nemohla si, samozřejmě, na ně stěžovat. Všichni jsou čistí, upravení a úzkostlivě zdvořilí. Ale když se setře pozlátko zdvořilosti, je jasné i jí, že je to dost nesourodá společnost.

Když Benny odešel, rychle se vykoupala. Natáhla si punčochy a oblékla košilku, pak přetáhla přes hlavu modré šaty Zavazovaly se pod ňadry a měly spodní živůtek z bílého plátna s dost hlubokým výstřihem. Její cudnost však nebyla obětována, protože se přes něj zavazoval vyšívaný šáteček. Pak si natáhla střevíce, „balerinky”, jak se jim říkalo. Oba střevíce bez podpatků byly úplně stejné, a teprve když v nich zamířila k toaletce, uvědomila si, že si je zaměnila.

Přes ramena si přehodila velký šedý vlněný šál, bohaté vlasy sepnula do uzlu, ale několik kučer na spáncích nechala odvážně uvolněných. Skoro se už chtěla vrátit a přece jen je připnout k ostatním, ale vtom někdo zaklepal na dveře. Sevřel se jí žaludek a cítila, jak jí srdce poskočilo. Bylo sedm.

„Dobrý večer, kapitáne,” řekla klidně, když otevřela dveře. Kapitánu Corbeilovi to v tmavě modrém kabátci se zlatými prýmky a odpovídající čepici moc slušelo. Na rozdíl od námořníků, kteří chodili jenom v plandavých kalhotách, měl na sobě kapitán bílé kalhoty pod kolena a vysoké boty. Podal jí kavalírsky rámě a ona se do něho zavěsila a byla ráda, že se má čeho držet i na těch několik kroků do kajuty majitele lodi.

Když vstoupili, byla už paní Lindstromová majestátně usazená na pohovce s nohama ve tvaru delfínů a usrkávala šery. Ve vzdálenějším rohu kajuty pokulhával Benny a připravoval jim večeři na stolku s kroucenýma nohama. Na okamžik si Aurora pomyslela, že jsou tam jenom oni sami, dokud se nepodívala přes rameno a neuviděla Vashona u poličky s knihami, jak nalévá z karafy.

Vypadal nádherně. Byl oblečen prostě, měl na sobě černé volné kalhoty, dvouřadovou vestu z lahvově zeleného merina a bílý mušelínový nákrčník, ale strohost jeho oblečení mu slušela lépe než co jiného. Podtrhávala jeho podivnou krásu i tu zvláštní složku jeho povahy, že se pohyboval na samé hraně mezi civilizací a divošstvím.

Ani si neuvědomila, že se na něj upřeně dívá, dokud se zrakem nesetkali. Jiskrná smaragdová se střetla s něžně modrou a páteří jí projelo zvláštní neblahé tušení. Chtěla odvrátit oči, ale zjistila, že nemůže. Držel ji v zajetí svým pohledem stejně účinně, jako kdyby byla v jeho náruči. A když se na ni díval, spatřila v jeho očích něco, co tam dřív nebylo. Jeho oči vyjadřovaly naprosté, nesporné vlastnictví. Díval se na ni tak, jak by se díval pirát na svou kořist… nebo možná na jednu ze svých zajatkyň.

„Sherrey, slečno Dayneová?” zeptal se náhle a zaplašil kouzlo okamžiku.

„Já ne… ach, děkuji vám.” Chtěla říct ne, ale Benny už byl u ní s kalíškem šery. S milým úsměvem si ho vzala a polkla nervózně doušek. U Phippsů v Domově se přísně zakazoval alkohol a nikdy předtím ho neměla v ústech. Jenže teď dělala hodně věcí, na které dřív neměla ani pomyšlení, Její úzkostný pohled znova nedůvěřivě zalétl k hostiteli.

,.Ach, Auroro,” vybuchla paní Lindstromová, ,,já jsem tak šťastná, že jste přišla! Vashon mně právě vyprávěl spoustu hrůzostrašných příběhů! Jen si představte! Je docela možné, že právě v tuhle chvíli pod námi pluje strašný mořský had a chystá se spolknout celou loď!” Paní Lindstromová ochotně poposedla na pohovce a udělala jí místo.

Aurora se na vdovu s úlevou usmála a vděčně dovolila kapitánovi, aby ji usadil na pohovku. Napadlo ji, jak asi by sama zvládla tuto podivnou plavbu, kdyby nebylo kurážné Flossie Lindstromové.

„Já nemohu uvěřit, že by něco takového skutečně existovalo.” uklidňovala ji Aurora zlehka a byla vděčná za odvedení pozornosti. „Ale naše královské válečné loďstvo by nás určitě nenechalo napospas, kdybychom se setkali s tak ohavným tvorem, viďte, kapitáne?”

Kapitán se usmál a posadil se vedle dam. „To se spolehněte,” pravil a mrknul na Vashona. Jestli to chcete vědět, tak královské válečné loďstvo si na Vashonovy lodě docela potrpí. Kam se hne, tam je mu královské loďstvo v patách… “

„Mohu nabídnout brandy?” vpadl mu do řeči zakaboněný Va-shon.

Kapitán rozjařene přitakal. „A proč ne? Jestli se mám utkat s mořským hadem, tak ať se na to posilním!”

Aurora se usmála a usrkla ze svého pohárku sherry. Ten doušek ji pálil v hrdle jako oheň. Nemohla by říct, že jí to zvlášť chutná, ale cítila se nějak lépe, a to byl výkon, když byla nablízku Vashonovi.

,,Láry fáry,” zvolala paní Lindstromová. „Všechny ty řeči o mořských hadech! Jediný důvod, proč se vy, džentlmeni, netřesete hrůzou před takovými příšerami, je ta nestvůra na vaší přídi, která je všechny odežene!” Temperamentní vdova dělala dojem, že dychtí po nějakém šťavnatém klípku. „Povězte mně, Vashone, proč máte na přídi lodi draka? Řekla bych, že ze stejného důvodu, proč má tahle ,osobní loď’ dělo přímo nad mojí kajutou. Že se nestydíte, Vashone! Tohle přece není žádná osobní loď, ale válečný koráb s výzbrojí připravenou k použití!”

Koutky Vashonových rtů se zvolna roztáhly v úsměvu. „Ujišťuji vás, že tohle je osobní loď To dělo na palubě se nepoužívá - je to jen pozůstatek minulých dob. A pokud jde o draka, každá loď, která mně patří, má galionovou figuru v podobě draka, bez ohledu na své jméno. Já si na draky potrpím.”

Aurora se dívala, jak se ledabyle opírá o poličku s knihami. Má rád draky. Draci byli vetkáni i do koberce, do něhož byly zabořeny jeho vysoké boty Černě lakovaný kufr za ním byl pomalován draky, vzepjatými k útoku. Dokonce i na jejím pohárku byl do křišťálového skla vyleptán drak.

„A je to ten jediný důvod?” pobídla ho paní Lindstromová.

„Kromě toho jsem zjistil, že si je lidé snadno zapamatují.”’

„A snad se… jim i vyhnou?”

Vashon usrkl ze svého poháru. Jeho úsměv byl teď širší. „Také by se to tak dalo chápat.”

„Ale to je báječné. To je prostě báječné.” Vdova radostně zatleskala. „Tak proto vaše lodě nikdy nikdo neobtěžuje všechny ošklivé lodě raději odplují, když uvidí toho strašného draka.”

Aurora sklopila oči k svému pohárku. Volnou rukou si začala pohrávat s ještěrkou na své šíji a v duchu si řekla, že by strachy odpluly i hodné lodě. Ta myšlenka ji dost zneklidnila, zvlášť proto, že až příliš dobře věděla, že paní Lindstromová vystoupí na St.George’s, ani ne ve třech čtvrtinách její vlastní plavby.

„Večeře je připravena, pane,” ohlásil Benny.

Kapitán Corbeil vyskočil z lenošky, aby pomohl paní Lindstromové. Aurora se právě chystala vstát, když jí Vashon nabídl své silné rámě. Nechtělo se jí přijmout jeho pomoc, ale něco uvnitř ji napomenulo, aby mu nedávala najevo, jak moc z něho má strach. Mile se na něj usmála, lehce položila svou dlaň na jeho paži, a přestože zjistila, jak je pohoršlivě tvrdá a silná, dovolila mu, aby ji odvedl k jídelnímu stolu.

Když se posadili, stočila se konverzace k takovým obyčejným tématům, jako je značka vína, které pijí, a jak si kuchař umí poradit při omezených možnostech lodní kuchyně. Jídlo se podávalo na jemném porcelánu značky Imari a Aurora uznávala, že kuchař musí být téměř génius, když dokáže připravit z lodních zásob sedm lahodných chodů. Zlatým hřebem hostiny byl ananas, který jedna z Vashonových lodí přivezla do Queenhithe večer před odplutím. Aurora vídala toto vzácné ovoce za výklady obchodů, ale nikdy by se jí ani nesnilo, že ho také jednou ochutná. Když ho Benny krájel, naplnila se kajuta jemnou exotickou vůní, a přestože už byla víc než sytá, snědla každičký kousek, který jí položili na talíř.

Když dojedla, odsunula prázdnou misku a ucítila, že se na ni upírá zneklidňující zrak hostitele. Napadlo ji, že ji asi považuje za nestřídmého jedlíka, ale Vashon zřejmě myslel na něco docela jiného.

Když se dámám podával čaj, oslovil ji. „Dověděl jsem se, že vystupujete na Jamajce, slečno Dayneová. Co vás tam přivádí?”

„Žije tam moje nová zaměstnavatelka, pane.” Připadlo jí divné, odpovídat na takovou otázku.

„A kdopak je to, jestli mně dovolíte tak troufalou otázku?”

„Lady Perkinsová z plantáže Růžová zahrada.”

„Vashone,” přerušila jejich hovor paní Lindstromová, „slyšel jste někdy o Růžové zahradě? Já ne, a to si myslím, že znám každého. Vy jste přece o hodně zcestovalejší než já - víte něco o tom místě, jak má namířeno Aurora?”

Vashon se pohodlně opřel na židli. Letmo pohlédl na kapitána. „Ano, slyšel jsem o Růžové zahradě. A také o lady Perkinsové. Myslím, že je dost despotická. Jsem přesvědčen, že slečna Dayneová si propříště dobře rozmyslí, než se rozběhne do služby k někomu, koho nezná.”

„Ale vy se určitě mýlíte!” zvolala Aurora prudce, dotčená způsobem, jakým mluví o její báječné nové zaměstnavatelce. „Lady Perkinsová nemůže být taková, jak jste ji popsal. Už to, jak mě ubytovala na téhle lodi, svědčí o jejím laskavém srdci.”

„A jak jinak by se jí podařilo vylákat hodnou anglickou dívku z domova? Podle mých zkušeností je k tomu lépe použít medu než octa… přinejmenším na začátku.”

„Její dopis byl velice vlídný a plat, který mně nabídla, je víc než štědrý. Musíte se mýlit, pane. Ta dáma, o níž jste mluvil, nemůže být lady Perkinsová z Růžové zahrady.”

„Vaše loajálnost k zaměstnavatelce, kterou jste v životě neviděla, vás šlechtí, slečno Dayneová,” řekl Vashon se zvláštním výrazem ve tváři. Zdálo se, že je téměř potěšen tím, jak hájí svou zaměst-navatelku, ale současně také poněkud rozladěný jejím náhlým temperamentním projevem. „Jenže v budoucnosti, až si uvědomíte, jak nevděčné je sloužit hádavým a hrubým stařenám, mi snad dáte za pravdu.”

Aurora se snažila potlačit hněv, který se v ní vzmáhal. Drzost toho muže je bezmezná. „Upřímně pochybuji, že by k tomu došlo, ale i kdyby ano, pane, opravdu pochybuji, že by se naše cesty v budoucnosti ještě někdy zkřížily. Takže nebudu mít příležitost dát vám za pravdu.”

„Ale drahá Auroro,” přerušila ji paní Lindstromová a odstrčila svůj talíř. „Co když má Vashon pravdu?”

„To je vyloučeno,” ujistila ji Aurora, přestože měla pocit, že už se chová trochu drze.

„Nu tak, slečno Dayneová,” oslovil ji Vashon, „nejste dost stará na to, abyste s takovým přehledem hovořila o velkém širokém světě, který vůbec neznáte. Ostatně, kolik je vám, osmnáct?”

Aurora ztuhla. Jak nenáviděla dotazy na své stáří! „Možná je mi jenom osmnáct, pane, ale mluvím s přehledem, který mně dává můj zdravý rozum. A ten mně říká, že lady Perkinsová musí být hodná a spravedlivá žena.”

„Osmnáct?” vybuchla Flossie. „Dobré nebe, Auroro, jak vám teď může být osmnáct, když jste mi při vyplutí z Queenhithe tvrdila, že je vám devatenáct?”

Bylo napjaté ticho a Aurora cítila, že se na ni upírají oči všech přítomných. Po tvářích se jí trapně rozlila červeň a neodvážila se odtrhnout zrak od své misky na ovoce, jako by ta ji mohla zachránit.

„Je mi to moc líto, paní Lindstromová,” začala mluvit a její hlas se studem ztišil do šepotu, „ale já jsem sirotek a nebylo mi dopřáno znát datum narození. A tak… já… musím své stáří určovat odhadem.”

Flossie zavřela oči. Bylo jí nepopsatelně hanba za to, co řekla. Izák se také raději díval jinam, zřejmě mu bylo trapně. Jediná osoba, která od ní neodvrátila oči, byl Vashon. Ale Aurora nedokázala rozpoznat, jestli jeho živý zájem pramení z radosti nad jejím ponížením nebo z toho, že si jí musí, ač nerad, vážit za způsob, jakým promluvila.

„Ode mne to bylo nesmírně hrubé, Auroro. Řekněte, prosím, že mně odpouštíte. Slibuji, že už vám nikdy nepoložím tak neomalenou otázku,” zabrebentila Flossie.

„Ale to nic není,” odpověděla Aurora a zoufale si přála, aby se začalo hovořit o něčem jiném.

Flossie se zhluboka nadechla. „Nuže, ukončeme tu spornou otázku ohledně lady Perkinsové. Měla byste, drahá, vystoupit se mnou na St. George’s. Napište té hrozné ženské nějakou omluvu a dovolte mi, abych vám já sama našla nějaké vhodné zaměstnání… “

Kapitán Corbeil nečekaně prudce vstal a převrhl pohárek se šartréskou, která se podávala na závěr večeře. Zelenožlutá tekutina se vylila přes okraj stolu přímo na sukni vlněného smutečního oděvu paní Lindstromové a tato příhoda přerušila další konverzaci.

„Nastotisíckrát se omlouvám! Jsem to ale nešika!” kál se kapitán.

„Ale to nic, nic se nestalo,” uklidňovala ho vdova a otírala si sukni ubrouskem.

„Prosím vás, abyste mi dovolila koupit vám nové šaty.”

„Dobré nebe, ne! Moje služka to dá v minutě do pořádku. Ať vás něco takového ani nenapadne!”

„Pak vás raději hned doprovodím do vaší kajuty, aby se ta škoda mohla co nejdřív napravit.”

Bez dalšího otálení nabídl kapitán paní Lindstromové svou paži a zdálo se, že ji doslova vleče pryč. Aurora se s ní začala také krátce loučit, ale náhle byli pryč. Ke své hrůze se ocitla u stolu sama s ním.

„Ještě čaj, slečno?” Polekaně vzhlédla a uviděla vedle sebe Bennyho se stříbrnou konvicí. Doslova málem omdlela úlevou.

„Ne, děkuji. Měla bych už také jít.” Nervózně se na chlapce usmála a vstala. Pak sebrala všechnu kuráž a obrátila se k hostiteli. „Byla to opravdu výtečná večeře. Bylo od vás laskavé, že jste mě pozval.”

Vashon se zvedl ze židle. Vypadal, jako by měl na srdci ještě něco nedořešeného, co by spolu měli domluvit.

„Nemusíte odcházet, slečno Dayneová,” řekl.

Její pohled zabloudil k Bennymu, který byl na odchodu s podnosem plným špinavého nádobí.

„Ne, opravdu se už musím rozloučit… ” Dveře kajuty se za Benny m zavřely překvapivě tiše. Začala si připadat jako polapená holubice a nervózně očima hledala svůj šál. Měla ho na sobě, když vstoupila do této kajuty, ale během večera ho někde odložila.

Vtom si všimla, že je pohozen na pohovce s delfíníma nohama, a rychle k němu zamířila, ale než mohla udělat krok, postavil se jí Va-shon do cesty. Vzhlédla a uviděla jeho jiskřivé zelené oči plné sarkastického veselí.

„Moje kajuta není ctihodný klub pro debutantky, slečno Dayneová. Nemusíte odtud utíkat jenom proto, že jsme tu sami. Nejsou tu žádné gardedámy, které by vám to neschválily a vzaly vám průkazku.”

„Ale už je dost pozdě a vy si jistě chcete jít odpočinout. Nesmím vás zdržovat.” Snažila se nebrat na vědomí jeho výsměch a obejít ho, ale on jí vždy zastoupil cestu. Když konečně pochopila, že jí nechce dovolit vzít si šál, svraštila podrážděně obočí.

Téměř se jí smál do očí. Zdálo se, že jako obvykle ho velmi těší, jak snadno se dá zastrašit, a to jenom zvýšilo její hněv.

„Mohu si vzít šál anebo snad nemáte ani špetku galantnosti?” zeptala se ostře. Doufala, že pořádné vyhubování ho přiměje k tomu, aby ji nechal projít, ale brzy poznala, jak se mýlila. I když ho její náhlý projev hněvu překvapil, ukázalo se, že její argument a obvinění ho pobavily.

„Musím připustit, že takhle bez obalu mně to ještě nikdo neřekl,” usmál se a zkřížil paže na klenutém hrudníku. „Ale stejně si myslím, že se vám moje odpověď nebude líbit.”

Vytřeštila oči. Ten člověk se ani neobtěžoval lhát.

„To vidím,” podotkla ledově. Jestli je tomu tak, pak jistě uznáváte, že je nezbytné, abych tu nezůstala ani o minutu déle.” Rozloučila se pohledem se svým šálem a zamířila ke dveřím kajuty. Benny jí ho může zítra přinést. Teď nemá smysl riskovat a chtít si ho vzít za každou cenu.

Dostala se jenom na práh, když uslyšela za sebou jeho kroky. Dveře se otevřely stěží na šířku dlaně, když je jeho ruka hbitě zavřela.

„Nemohu vás nechat takhle odejít. Zanedbal bych své povinnosti jako hostitel, kdybych to dovolil.”

Prudce se obrátila a podívala se mu do obličeje. Tváře jí planuly; hněv se rozhořel plnou silou.

„Okamžitě mě necháte odejít, pane, nebo si budu stěžovat kapitánovi! Nestrpím už ani okamžik, abyste mě tu držel jako vězně!”

..Vězně? Vy se považujete za uvězněnou?” Opřel se o zeď. Byl to zneklidňující manévr, protože tím se dostal ještě blíž k ní. Zaklonila hlavu, aby se na něj podívala, a pochopila, že se baví jejím vyčítavým pohledem. „O vězních se budete muset ještě hodně naučit, Auroro.”

Šokovalo ji, když uslyšela své jméno z jeho rtů. Vyslovil je s něhou, jakou by byla od něj nečekala. Pronesl je svým hlubokým zvučným hlasem jako pohlazení. Jako důvěrné, pozorné polaskání. Cítila, jak se rdí od hlavy až k patě.

„O vězních vím dost, abych se to nemusela učit od vás,” odpověděla téměř šeptem.

„Možná že po tom, co jsem řekl o lady Perkinsové, si myslíte, že ona vás to dokáže naučit lépe.”

„Jak už jsem vám řekla, vaše ničím nepodložené historky o mé zaměstnavatelce mě nemohou proti ní poštvat.”

,,Ani po nabídce vdovy Lindstromové? No tak, Auroro, vždyť to vám musí znít lákavě. Řekněte mi, že vás ani nenapadne, abyste opustila loď v St. George’s.” Jeho žádost zůstala tíživě viset ve vzduchu a byla závažnější, než se na první pohled zdálo.

Její ruce, volně visící podle těla, se sevřely v pěsti. Pak se podívala do těch drzých smaragdových očí. „O lady Perkinsové mám vysoké mínění,” oznámila. „A dokud se neoctnu v Kingstonu a moje

zaměstnavatelka mě sama nepřesvědčí o opaku, budu mít o ní vysoké mínění dál. Prozatím mě váš názor na mou situaci ani trochu nezajímá. V hlavě mně leží jedině to, proč se o to vůbec zajímáte. Jistě vás musí zaměstnávat významnější záležitosti než starost o mé

blaho?”

S jistotou čekala, že se zatváří rozmrzele. Bylo zcela zřejmé, že chce, aby si na lady Perkinsovou dala pozor, ale při jejích slovech zmizelo z jeho tváře napětí. Zčistajasna se rozesmál.

„Vaše jméno se k vám hodí, Auroro. Vy jste buď ohnivá nebo šedá - přesně jako úsvit. Ale domnívám se, že jsem už viděl dost Šedi. Přikládáte příliš velkou váhu způsobnému chování. Já bych myslel, že teď vane jiný vítr.”

S tímto záhadným prohlášením se narovnal a odkráčel k pohovce. Dívala se, jak sebral její šál. A k jejímu překvapení jí ho podal jako džentlmen, sám jí ho položil na ramena. Ale zcela nedžentlmensky ponechal ruce zbytečně dlouho na jejích ramenou. Jeho paže, silné a nepředstavitelně horké, ji zvolna zahalily svým teplem a pak sklouzly po jejích pažích pokrytých šálem, až se při jejich dotyku zachvěla.

Necouvla, jak by se dalo čekat. Téměř zatoužila, aby se jí ještě jednou dotkl. Nikdy nepoznala pohlazení. John Phipps se jí nikdy nedotkl. Možná že kdyby ho stravovala žhavá, nesobecká vášeň, nikdy by ho byla neopustila. Jenže jeho vášeň byla studená, ukovaná z chtivosti a farizejství, a nebylo v ní místečka pro to, po čem by toužila ona. Pro Johna znamenala předmět žádostivosti, ale vůbec by ho nenapadlo se s ní pomazlit.

Když teď otočila hlavu a podívala se na Vashona, byla mírně zklamaná tím, že o krok ustoupil. Byl nebezpečný a záhadný, ale přesto si téměř přála, aby znova ucítila jeho dotek. On však už byl na prahu. Stála bez hnutí jako vbitá do podlahy a dívala se, jak jí otevírá dveře kajuty a drží je, aby mohla projít.

„Vaše ložnice čeká, milady,” pronesl, jako by ji pošťouchl z místa.

„Vashone, vdova je uložená v kajutě, ale co teď proboha uděláme s…?” objevil se náhle ve dveřích kapitán, ale v okamžiku, kdy uviděl Auroru, uvízla mu slova na rtech.

Aurora, užaslá kapitánovým šokovaným výrazem, se zarděla až do výstřihu. Takhle se tu předvádět. Muselo to vypadat tak, že se ji

Vashon snaží přimět, aby odešla z jeho kajuty do vlastní ložnice - a že se jí nechce!

Zahanbená tím, co si asi pomyslel o jejím charakteru, se ani neodvážila na kapitána podívat a honem kolem něho proklouzla. Rychle zašeptala poděkování hostiteli, vyšla ze dveří a zoufale hledala útočiště ve své kajutě.

Po jejím odchodu si oba muži vyměnili pár slov. Vashon řekl jen: „O to je postaráno.”

A kapitán pouze odpověděl: „Díkybohu. Na okamžik jsem si myslel, že budeme muset unést všechny naše pasažéry -počínaje tou zatracenou vdovou!”

6. kapitola

To pohlazení ji mučilo několik nocí.

Ani teď, kdy Aurora stála na palubě příďového kastelu a nastavovala tvář slunci, ji nepřestávala sužovat tato vzpomínka. Kdysi si říkala, že kdyby snad někdy snila o muži, podobal by se těm statečným zlatovlasým princům z některé Perraultovy pohádky. Ale teď k vlastnímu zklamání se její sny točily kolem někoho zcela jiného - prízračného, tajnůstkářského, děsivého majitele Udatné.

Byl to jenom dotek, ale z nepochopitelného důvodu na něj nemohla zapomenout. Když spala na svém úzkém lodním lůžku, znova a znova se jí zdálo, že jí Vashon pomáhá obléknout šál. Ale v tom snu neustoupil o krok, nestáhl svou paži pryč. Jeho velká ruka, silná jak ze železa, sklouzla dolů po její paži k pasu a přiměla ji, aby se otočila. Když se jejich oči setkaly, políbil ji, políbil ji tak vášnivě, jak si to ve své nezkušenosti dovedla představit.

Měla by mít spíš noční můry, zvlášť po tom, co si podle jejího mínění asi o ní pomyslel kapitán Corbeil. Ale když se probudila, byla příliš zaujatá svým snem o Vashonovi a tím, co asi znamená, než aby si lámala hlavu s kapitánem.

„Kapitán říkal, že dnes večer možná přijde bouře.” Zakaboněná Aurora se vytrhla ze svých temných úvah a pohlédla na slečnu Gideonovou, která ji oslovila. Ona sama, paní Lindstromová a slečna Gidconová byly to odpoledne spolu na palubě a hlídaly Hester. Aurora si uvědomila, že asi musela přeslechnout část rozhovoru, protože jejich klábosení se přesunulo na počasí.

„Až dosud jsme měli neuvěřitelně hladkou plavbu. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby nás štěstí opustilo,” poznamenala Aurora a zadívala se na modrý horizont, aby skryla svůj zmatek. Po všechny ty týdny, co byli na moři, měli krásné počasí. Dny teď byly příjemně vlahé a při procházkách po palubě už nepotřebovaly pláštěnky.

„Naše štěstí nás neopustí, mé drahé,” ujišťovala je paní Lindstromová. „Kapitán Corbeil je prvotřídní námořník. A je odhodlán dostat nás bezpečně do St. Georges.”

„A jak dlouho ještě poplujeme?” zeptala se slečna Gideonová. „Nerada bych zažila na lodi víc než jednu bouři.”

„Izák - ach - náš kapitán mně řekl, že tam budeme do týdne.” Paní Lindstromová byla natolik slušná, že se při svém přeřeknutí začervenala. Aby to zamluvila, honem brebentila dál. „Víte, já jsem ještě nezažila, že by loď plula takhle neobvykle rychle. Kapitán Corbeil při západu slunce ani nenechává svinout část plachet - rozhodně se neplouží a žene se dopředu jak drak! To tedy ano!”

Aurora se nemohla ubránit úsměvu. Od onoho večera, kdy kapitán polil šartréskou Flossiiny šaty, vdova nedokázala mluvit o ničem jiném, než o jejich skvělém, chrabrém kapitánovi. Dokonce se jednou Aurory pokradmu zeptala, jestli by podle jejího názoru nebylo příliš troufalé, kdyby pozvala kapitána na odpolední čaj do své kajuty. Přes svůj věk se Flossie zamilovala do kapitána horoucí láskou jako školačka a Auroru to dojímalo. Byla docela ráda, že ta plavba ještě chvíli potrvá. Kvůli paní Lindstromové.

Slečně Gideonové nic neušlo, a tak vdově věnovala zdrcující pohled. „Náš kapitán je možná skvělý, ale není to Pánbůh, aby zažehnal bouři. Já jen doufám, že to dítě dokáže při bouřce spát. Nemyslím, že by se děti měly rozmazlovat a hýčkat, když se něčeho bojí, a musím říct, že je dost těžké usnout, když někdo v kajutě brečí.”

Jak laskavé, pomyslela si Aurora trpce a pohlédla na ni. Stěží dokázala držet jazyk za zuby, a tak raději odvrátila oči k Hester. Ta se právě upřeně dívala na strážní koš, jako by teprve teď objevila, že v něm někdo je, a Aurořino srdce se znova zaplnilo lítostí a soucitem. Vroucně si přála, aby ta bouře nebyla příliš silná, protože jinak by ta malá holčička moc trpěla.

„Slečno Dayneová?” ozvala se slečna Gideonová a teatrálně se odmlčela.

Aurora tedy věnovala svou pozornost Hesteřině chůvě. „Měla jsem v úmyslu si s vámi o něčem pohovořit, slečno Dayneová,” pokračovala chůva. „S vaším svolením, mohla bych s tím začít

teď?”

„Ale ovšem. Co máte na mysli?” souhlasila Aurora s poněkud sevřeným hrdlem.

„Uvědomujete si, že kromě vás nikdo jiný nepluje dál na Jamajku? Právě dnes ráno jsme o tom mluvili s Wainwrightsovými a napočítali jsme, že všech devět pasažérů vystupuje.”

„Udatná určitě nabere nové cestující na St. George’s. Pochybuji, že tu zůstanu jediná.”

„Ale co když ano? Už jste na to pomyslela?” Slečna Gideonová přirnhouřila oči. Já bych rozhodně nechtěla být na vašem místě. Nikdy bych necestovala sama s takovými pohany.” Její pohled sklouzl na kajutní schůdky vedoucí na spodní otevřenou palubu. Tam stál Vashon a hovořil s marokánským výrobcem plachet. I z příďového kastelu bylo rozumět, že snadno přešel do francouzštiny, když ukazoval na trhlinu v jedné nadbrámové plachtě.

,,Vashon není žádný pohan, slečno Gideonová,” promluvila paní Lindstromová. „Spíš by se o něm dalo říct, že je to výstřední člověk a podivín.”

„I kdyby to byl podivín, nepovažuji za slušné, aby se s ním mladá žena plavila přes Karibské moře sama, bez gardedámy. Mladá dáma přísných mravů by něco takového neoblomně odmítla. Nemyslíte, slečno Dayneová?”

Popuzená Aurora pečlivě volila slova. Toužila dát slečně Gideonové na srozuměnou, kde je její místo, ale ještě víc si přála vyvrátit její obvinění s nadějí, že tak by se jí mohlo podařit vymazat z mysli ten hříšný sen - a svou vlastní spontánní odezvu.

„Právě naopak,” zdůraznila Aurora prudce, „žena vysokých mravních zásad nemusí odmítat takovou společnost. Čeho by se bála? A kromě toho jsem opravdu přesvědčena, že v St. George’s přistoupí noví cestující. Ale i kdyby tomu tak nebylo, ujišťuji vás, že mému chování se nikdy nedá a nedalo nic vytknout. Nevidím tedy důvod, proč by mělo za mák záležet na tom, jestli se plavím s pohany nebo podivíny, protože na rozdíl od jiných, já se nedám nikým svést na scestí.”

„Výborně, Auroro!” zvolala paní Lindstromová.

„Taková neuvěřitelná drzost!” změřila si obě slečna Gideonová zlým pohledem. Popadla za ruku svou svěřenku a táhla ji za sebou dolů po kajutních schůdkách.

„To je ale strašná ženská! Dovolit si dokonce pochybovat o vaší bezúhonnosti, to překračuje všechny meze slušnosti. Já jenom doufám, že strýc toho ubohého dítěte není moc hrozný!” Paní Lindstromová prudce zavřela slunečník, jako by chtěla dodat důraz svým slovům.

„Ano, jsem stejného názoru,” souhlasila Aurora s podivným pocitem a dívala se, jak žena, o níž mluvily, pádí kolem palubního přístřešku.

Vashon skončil svůj rozhovor a teď se opíral o zábradlí otevřené paluby Viděla, že také on pozoruje úprk rozhořčené slečny Gideonové.

Jakmile zmizela, podíval se na Auroru a svým pronikavým smaragdovým pohledem otřásl jejím farizejským morálním rozhořčením v samých základech. Zděšeně odvrátila zrak a obrnila se proti dalšímu svádění, ale nestačila zabránit novým pochybám. Vždyť ještě před chvilkou byla naprosto přesvědčená, že dokáže odolat jakékoliv lsti a uchránit před ní svou bezúhonnost. Byla tak hloupá? Vždyť koneckonců existují takoví tvorové jako draci - i kdyby jen v představách. Opravdu si troufá postavit se mu dočista sama?

„Doopravdy si myslíte, že na St. George’s nepřibereme nové cestující?” zeptala se náhle paní Lindstromové a její hladké čelo bylo zachmuřeno.

„Samozřejmě že ne, moje drahá. Ale nemusíte si dělat starosti, vždyť tu bude kapitán Corbeil, aby se po vás poohlédl.”

Aurora se ještě jednou podívala na druhý konec paluby. Kapitán se přidružil k Vashonovi u zábradlí. Bylo zřejmé, že se něčemu smějí a že si dobře rozumějí.

Najednou, zcela nepochopitelně, už nedokázala znovu nabýt sebedůvěry.

Kapitánova předpověď se splnila již v podvečer. Sice se ještě nedalo do deště, ale na obzoru se objevily hrozivé mraky a bylo slyšet vzdálené burácení hromu. Začaly se zvedat vysoké vlny a pohazovat lodí po zpěněných hřebenech. Když nastal čas večeře, zjistila Aurora, že se asi nedokáže upravit, protože kdykoliv se pokusila nalít vodu ze džbánu do umývadla, loď se prudce naklonila a ona ji vylila vedle. Když se jí konečně podařilo opláchnout si obličej, vypadalo to v její kajutě jako po menší povodni.

Večeře byla tichá. Většina cestujících buď požádala, aby jim přinesli jídlo do kajuty, nebo jim bylo z věčného kymácení příliš špatně, než aby vůbec byli schopni jíst. Když vstoupila do záďového přístřešku, byla tam jenom paní Lindstromová a bratři Magounovi, a ani tato společnost dlouho nevydržela, protože i když Alex a Lee

Magounovi se očividně ve svých sedmnácti letech považovali za srdnaté, ani oni nedokázali sníst večeři při nevyzpytatelných pohybech lodi. Ani nevyčkali konce večeře a vzdálili se s omluvou. Paní Lindstromová rovněž odešla, aby se podívala po své služce trpící mořskou nemocí, a Aurora se vracela do kajuty sama.

Z neznámého důvodu byla trochu sklíčená, že má další večer strávit v kajutě. V Domově nikdy nebyla sama a těžko si na samotu zvykala. I ve stísněném prostoru lodi se cítila odloučená od ostatních cestujících, už proto, že všechny jejich kajuty byly na opačném konci

lodi.

Otálela co nejdéle, ale nakonec přece jen zamířila do svého soukromí. Rozbouřené moře sice ještě nezasáhlo její tělesnou konstituci, ale přece jen měla potíže s udržením rovnováhy, když šla chodbou. Potácela se ze strany na stranu, chytala se mahagonového os-tění, kdykoliv byl pohyb lodi příliš prudký. Posledních pár kroků ke dveřím se dopotácela jak opilá, ale než se k nim dostala, prudké zhoupnutí lodi ji vrhlo na stěnu a mrštilo s ní přímo na dveře protilehlé kajuty. Nevadilo by to, pokud by byly dveře do Vashonovy kajuty zavřené na zástrčku. Pod její vahou se však prudce otevřely a ona vpadla dovnitř, přímo na koberec.

Šokovaná si rychle klekla a modlila se v duchu, aby byla kajuta prázdná. Ale jakmile vzhlédla, naskytl se jí hrůzný pohled. Nad ní se tyčil zuřivý zelený drak, krutější a realističtější než ten na přídi, a hotovil se k útoku. S houpavými a klesavými pohyby lodi se skutečně zdálo, že se hýbe. Klečela na koberci jak přibitá a chvíli jí trvalo, než pochopila, že ten drak není živý, natož aby si dala dohromady, že je to kresba - kresba na živém těle muže s obnaženými zády

Než od ní mohla odtrhnout oči, Vashon se otočil a drak zmizel, a místo něho se objevil zamračený obličej.

„Neměla byste nejdřív zaklepat, slečno Dayneová?” okomentoval její příchod Vashon, a pak ji uchopil za zápěstí a postavil ji na nohy. V tu chvíli loď sklouzla po vlně dolů a přestože by čekala, že jeho silné paže dokáží udržet oba dva, přece jen jimi tento prudký pohyb mrštil na dveře, a ty se s bouchnutím zavřely.

„V-vaše záda…” zakoktala znervóznělá jeho blízkostí a tím, co viděla.

„Ano, tomu se říká tetování,” pravil suše.

„Ale jak jste si dokázal namalovat něco takového na vlastní záda?” zašeptala v ohromení.

„Já to nemaloval - to je práce jedné krásné čínské dívky Z Pekingu. Ze Zakázaného města.” Shlédl na ni a najednou se zdál docela spokojený s tím, co viděl. Na rtech se mu objevil náznak úsměvu.

„V Číně?” zeptala se a vzhlížela k němu užaslýma očima, které se modraly jak studánka za bezoblačného dne. „Ale když vám to namalovali v Číně, jak to, že už vám to neslezlo?”

„To nesleze nikdy.” Pootočil se a umožnil jí částečný pohled na draka. „Dotkněte se ho a uvidíte sama.”

V životě se nedotkla mužských zad, ale tahle záda si o to říkala. Drak vypadal zuřivě, byl vykreslený do nejmenší podrobnosti a jen stěží mohla uvěřit, že je jen na jeho kůži. Bázlivě vztáhla ruku. Špičkami prstů se dotkla šupinatého ocasu nestvůry. Ten se svíjel kolem jeho beder a mizel pod páskem kalhot. Ale i když drak vypadal až příliš reálně, ucítila pod prsty jenom teplé a svalnaté tělo. Kdyby měla zavřené oči, vůbec by nepoznala, že tam nějaký drak je.

„Ale jak to, že nesleze?” zeptala se šeptem.

Obrátil se k ní. Loď se náhle naklonila a on se pevně opřel o dveře tak, že ji uvěznil mezi napjatýma pažema. „Nesleze to proto, že ta kresba není na mé kůži, ale v mé kůži. Namalovali ji tam jehlou a barvivem.”

„Ale to muselo strašně bolet… “

Najednou se rozesmál a ji překvapilo, jak bílé a pravidelné má zuby a jak moc mu to sluší, když se směje. Kdyby nebyl tak barbarsky „podivínský”, jak to nazvala paní Lindstromová, jistě by mu ženy padaly k nohám. Jak se na něj dívala z tak těsné blízkosti, napadlo ji, jestli mu jich přece jen pár k nohám nepadlo.

„Bolelo to. A docela dost,” odpověděl. „Ale ta malá Číňanka to s jehlou uměla… a když skončila, pamatuji se docela dobře, že její nezvyklé metody mně daly na bolest úplně zapomenout.”

Aurora na něj třeštila oči. Vůbec nevěděla, o čem to mluví, ale instinktivně tušila, že pravý džentlmen by jí něco takového nikdy neřekl.

Loď se zakymácela a vrhla ji na jeho pevnou, nahou hruď. Zase ucítila jeho vůni - divokou a tajemnou. Nechtěla se ho znova dotknout, ale s dveřmi kajuty za zády byla jeho hruď to jediné, čeho se

mohla zachytit. Jednu ruku ovinula okolo jeho ocelové paže a druhá její ruka se setkala s jeho zarostlým trupem. Loď se téměř položila na druhý bok, až jedinou kalnou svítilnu v místnosti uhasil její vlastní olej. V nastalé temnotě se ho nepřestávala držet. Kajutu osvětlovaly jen vzdálené blesky

„Překvapujete mě, Auroro,” zašeptal najednou.

Uviděla ho v novém zážehu blesku. Jeho výraz byl v té polotmě hrozivý. Vypadal jako ztělesněný dravec, a ona byla jeho zranitelnou kořistí.

„Děláte dojem ustrašené malé žabky,” poznamenal, „ale v téhle bouři, kdy ostatní cestující bědují ve svých kajutách, jste prokázala, že jste tak statečná, jak tvrdíte. Musím říct, že vám tahle vlastnost v budoucnosti hodně prospěje.”

„Mluvíte, jako byste věděl, co mě čeká v budoucnosti,” řekla bázlivě a hlas se jí téměř zatřásl.

Další blesk a další zakymácení lodi, a on se posunul blíž. Stříbrný kruh v jeho uchu se zatřpytil v záblesku. „Nedokážu vždycky odhadnout, co přinese budoucnost. Stále znova mě překvapuje. Vždyť stačí podívat se na to, co už nám dala.” Dotkl se její tváře a zašeptal: „Izák měl pravdu. Kdo by to byl řekl do obyčejné londýnské slečinky, jako jste vy, že dovede být tak roztomilá?”

Sklonil hlavu. Její ruka stále ještě spočívala na jeho hrudi, ale nebylo jisté, jestli je to vstřícné gesto nebo zoufalý protest. Jedno však jisté bylo: chtěl ji políbit. Přesně jako v jejím snu. A třebaže její ženské instinkty nebyly ještě vytříbené, přece jen se nemohly úplně mýlit.

Skláněl hlavu níž a níž a rukou sklouzl po zdi směrem dolů. Slušnost jí velela, aby se odtáhla, jenže nebylo kam. A kromě toho jeho rty byly tak žádoucí, že nechtěla odmítnout - nemohla odmítnout. Tohle nebyl sen, který by se rozplynul v nic v okamžiku, kdy se jeho rty dotkly jejích. Tohle byla skutečnost a ona prahla po poznání celé stupnice pocitů, které dosud nepoznala.

Byl tak blízko, že na své tváři cítila jeho horký dech, který ji uváděl v pokušení. Její prsty na jeho hrudi se rozevřely a ona objevila rozkoš z pohlazení. Rukou bloudila po zarostlé hrudi s pevnými svaly, nikdy by si nemyslela, že lidské tělo může být tak tvrdé a nepoddajné. Pod dlaní náhle ucítila bít jeho srdce v krunýři žeber a udivilo ji, že se rozbušilo rychleji, když ji k sobě přitáhl. Její vlastní

srdce divoce tlouklo, když ji rukou objal v pase. Konečně se zdálo, že nadešel okamžik, kdy se jejich rty setkají, a dokonce i loď jako by to vytušila a moudře se přestala zmítat. Ale bylo to pryč dřív, než to mohlo začít.

Vashon prudce zvedl hlavu a Aurora si opožděně uvědomila, že někdo zaklepal. Loď se naklonila a on ji rukou přidržel v pase, aby neupadla. I v šeru kajuty rozeznala, že se podrážděně zamračil a úsečně vykřikl: „Co se děje?”

„Vashone,” ozval se hlas Bennyho za dveřmi. „Kapitán neví co dřív v téhle bouři! Posílá mě za vámi, jestli byste mu nemohl pomoct!”

Vashon neochotně uvolnil své objetí a poodešel k nejbližší židli. Zahlédla jenom záblesk bílé košile, kterou si oblékal. „Řekni Izákovi, že tam hned jsem,” zavolal.

..Dobře, pane!” zakřičel Benny a vzápětí slyšeli výmluvné škrábání jeho protézy o podlahu, jak odcházel.

Když si Vashon v následujícím tichu natahoval boty, Aurora nevěděla, jestli má utéct nebo zůstat tam, kde stála jako přibitá. Každou vteřinou sílilo její zahanbení nad tím, co se téměř mohlo stát; jedině šero kajuty a hrozící bouře je dokázaly skrýt. Když se loď povážlivě naklonila, zaslechla ho zaklít. S divokým výrazem ve tváři ji chytil za ruku a strhl ode dveří.

„Zůstanete tady a počkáte, až se vrátím,” nařídil jí.

„To v žádném případě neudělám,” zašeptala, ale neodvážila se mu podívat do tváře. Dotklo se jí, že si vůbec dovolil požádat ji o něco takového. Co si o ní myslí?

Pokýval hlavou a nevesele se zasmál. „Tak bych vám radil, abyste šla do své kajuty, dokud ještě nějakou máte.” A s těmito slovy za sebou práskl dveřmi a ona naslouchala jeho vzdalujícím se krokům, až místo nich bylo slyšet už jenom skučení větru.

Tu noc strávila v bezmezném utrpení. Bouře ustala až po rozednění, a i když ji, jak se zdálo, Udatná přečkala bez větších škod, Aurora odhadovala, že na palubě lodi není jediného člověka, který by v tak divoké noci zamhouřil oko

Ona docela určitě nespala. Byla vzhůru a oblečená, když se Va-shon vrátil z paluby. I v jemném houpání lodi postřehla jeho unavené kroky, když procházel kolem jejích dveří. Byla téměř v pokušení oslovit ho, otevřít dveře a říct něco o jejich setkání předešlého večera. Ale rychle se vzpamatovala. Neexistovala slova, která by mohla použít. A vůbec, napomenula sama sebe, neměla mu co říct. Nic se nestalo a nejhorší nebylo to, co skutečně udělal. Nejhorší bylo to, co ona chtěla, aby se stalo. Celou noc strávila přemítáním, jestli v hloubi duše opravdu chtěla, aby ji políbil, jestli chtěla, aby se ten cizokrajný, nebezpečný muž dotkl svými rty jejích a ukázal jí, oč by se připravila, kdyby si byla vzala Johna. Ale teď si říkala, že není na místě ani poznámka ani omluva z jeho strany.

Když zašel do své kajuty, vzpamatovala se a odvážila se jít podívat, jak se daří paní Lindstromové. Zjistila, že její služka bezmocně leží s mořskou nemocí, ale byla šťastná, že Flossie je vzhůru a dělá si čaj na porcelánových kamínkách a zřejmě všechno přežila bez úhony.

Právě se posadily, aby něco snědly, když kapitán Corbeil zaklepal na dveře. Zřejmě byl rád, když viděl, že se oběma daří dobře, i když věnoval pozornost i sténání služky paní Lindstromové z lůžka v rohu kajuty. Kapitán vypadal zestárle a vyčerpaně po zápase s bouří a nezdržel se dlouho, ale než odešel, řekl jim pár novinek. Aurora si však nebyla jistá, jestli se z nich má radovat, nebo být vyděšená. Ukázalo se, že jim bouře přinesla i trochu štěstí, protože je odnesla dál na západ, než si mysleli. Teď už byli jen dva dny plavby od St. George’s.

7. kapitola

Jejich přistání na St. George’s způsobilo jistý zmatek. Po celém ostrově museli být rozesláni poslové, aby vyrozuměli příbuzné cestujících, že Udatná přistála. Přestože to trvalo skoro celý den, Aurora se dívala, jak cestující jeden po druhém odjíždějí domů. Wainwrigh-tovi se svým tříměsíčním děťátkem byli první, kdo odjeli v dvouko-lové bryčce. Bratři Magounovi se dlouho a se smutným roztoužením loučili s Aurorou a odstrkovali se přitom navzájem, ale nakonec přece jen museli nasednout do faetónu, který pro ně poslal jejich otec z plantáže blízko Hamiltonu.

Nejlepší rozloučení ale bylo zcela neočekávaně se slečnou Gideonovou. Aurora se z otevřené paluby dívala, jak zastavil kočár určený pro guvernantku a její svěřenku. Auroře bylo těžko, když malá Hester odcházela, dokud nespatřila, že nedočkavě vyskočil z vozu muž a pomáhá své ženě vystoupit. Když uviděli Hester, zarazili se, jako by nevěděli co dál, ale najednou se ten muž shýbl a strhl ji do náruče. Jeho žena se rozesmála a otírala si uplakané oči. Aurora v tu chvíli věděla, že Hester bude v dobrých rukách: je jedním z těch mála dětí, které potkalo štěstí. Ještě přesvědčenější o tom byla, když už byl kočár připraven k odjezdu a slečnu Gideonovou posadili na kozlík vedle kočího. Teď tedy byla vykázána zpátky na služebné místo, kam patřila, a už nebude mít tak silný vliv na Hesteřin život. Ale to se jí zřejmě vůbec nelíbilo. Tvářila se jako vždycky nepříjemně, když kočí práskl do koní a ona se musela oběma rukama držet, aby nespadla.

Auroře v očích tančili rarášci, když uviděla na kajutních schůdkách stát paní Lindstromovou a její služku. To děvče bylo ještě pobledlé od přestálé mořské nemoci, ale pyšně svíralo v rukou krabici na klobouky své paní a zřejmě bylo docela spokojené, že už zase nastoupilo službu.

„Ach, drahoušku! Je to možné, že bychom se už nikdy nesetkaly?” Flossie se k ní rozběhla a uchopila ji za obě ruce. Já bych si tolik přála, abyste si to rozmyslela a místo k té lady Perkinsové šla se mnou… Graftonovi potřebují guvernantku a já vím, že… “

„Nemohu vás zneužívat,” odpověděla Aurora a zavrtěla hlavou, „a kromě toho bych tohle nemohla lady Perkinsové udělat. Čeká na mě. Nedělejte si se mnou starosti, prosím.” Stiskla vdoviny ruce.

„Ujišťuji vás, že mně nebude nic chybět. Bylo by ode mě bláhové, abych přikládala takovou váhu slovům pana Vashona, pokud jde o znalost místní šlechty. Jsem si jista, že se o lady Perkinsové mýlí.”

Flossie se jí pátravé zadívala do tváře a pak si zhluboka vzdychla. „Asi máte pravdu. Vashon je sice hodně bohatý, ale ani to mu neotvírá cestu do vysoké společnosti. Ale napíšete mi, viďte, abych věděla, jak se vám daří? Budu si dělat velké starosti, dokud se neozvete.”

„Hned jak přijedu, pošlu vám aspoň pár řádek.” Aurora objala Flossii a zavěšeny do sebe kráčely ke kajutovým schůdkům. Vdova letmým pohledem přelétla prázdné přístaviště a rozzlobila se.

,,Ten darebák Robert! Ještě tu není a sázím se, že se někde dívá na dno sklenice! Kdyby u mě nesloužil už tolik let, okamžitě bych ho vyhodila a najala si jiného kočího.”

„On sem má přijet z vašeho domu ve městě?” zeptala se Aurora.

„Ano. Dali mu vědět, že Udatná připlula.” Flossie rozčileně točila slunečníkem a pak zavolala na služku. „Běž ho najít, Jane, a jestli je moc opilý, sežeň mi jiný vůz. Budu na tebe čekat v salonku hostince Somers Island.”

„Ano, milostpaní.” Jane udělala pukrle a hbitě seběhla po lodní lávce na přístaviště.

„Mohla bych vám být nějak nápomocná?” zeptala se Aurora. „Snad by vám mohl kapitán Corbeil pomoci s vašimi zavazadly.”

„Ne, ne, už jsem odmítla, aby mě vyprovázel. To bych vypadala jako pěkná nevděčnice, kdybych ho teď žádala o pomoc.” Flossie zprudka zavřela slunečník a Auroru napadlo, jestli vdova nebude postrádat kapitána víc, než připouští.

„Staví Udatná na St. George’s pravidelně?” nemohla Aurora zadržet otázku.

Flossie odvrátila oči a Auroře se zdálo, že v nich zahlédla smutek. „Nejspíš ne,” zněla její stručná odpověď, než se stejnou prudkostí slunečník znova roztáhla. „Poslyšte, zlatíčko, jsem si jista, že se v hostinci dost načekám. Co kdybyste šla se mnou a vypily jsme spolu šálek čaje? Jenom by vám prospělo, kdybyste z téhle lodi na chvíli sestoupila na pevnou zem. Dnes přece neodplouvá.”

„Ale to je báječné! S radostí odtud na chvíli odejdu!” zasmála se Aurora. Obě sešly po lodní lávce, ale jakmile se octly na přístavním molu, Aurora se zarazila.

„Ach, bože, vždyť já jsem si zapomněla vzít svou pompadurku,” řekla. Podívala se na lodní lávku, pak na buclatou postavu Flossie. „Nemohu vás obtěžovat, abyste se mnou znova šla na loď, a nechci vás tu nechat čekat samotnou. Ukažte mi, kde je hostinec Somers Island, a slibuji, že tam za chvilku budu.”

„Je to rovnou před námi, zlatíčko. Vidíte ten vývěsní štít s lodí, která narazila na skálu? Tam to je. Nemůžete zabloudit. A než přijdete, já objednám salonek.”

„Hned jsem tam,” ujistila ji Aurora a rychle se rozeběhla po lodní lávce.

V minutě byla ve své kajutě a uchopila hnědou hedvábnou pompadurku. Už chtěla vyběhnout z kajuty, když koutkem oka zahlédla svazek klíčů, položených na ustlaném lůžku. Okamžitě poznala, že jsou Bennyho. Používal je vždycky, když chodil do skladiště pro čisté povlečení. Pomyslela si, že je určitě postrádá, a tak je hodila do pompadurky a honem se ho vydala hledat.

Většina posádky spala na přídi, s výjimkou kapitána a Bennyho. Ti měli kajuty v palubním přístřešku přímo uprostřed lodi. Aurora měla v úmyslu zjistit, jestli je Benny ve své kajutě, a pokud ne, strčit mu klíče pod dveře. Ale tak daleko se nedostala. Kapitánova kajuta byla pootevřena a zevnitř zaslechla vzrušený rozhovor mezi ním a Vashonem. Rozhodně nepatřila k lidem, kteří tajně poslouchají cizí hovor, ale když zaslechla své jméno, neodolala, aby zvědavě nepřistoupila blíž.

„Hrozí ještě nebezpečí, že by Aurora přijala vdovinu nabídku?” zaslechla Vashonův dotaz.

„Nepožádala, aby jí vynesli zavazadla. Myslím, že jsme na tom dobře,” odpověděl kapitán. Jenže,” dodal suše, „za celý ten blázinec mám co děkovat tobě. Ty jsi to děvče děsil s tak perverzním potěšením, Vashone, že jsi ji odtud skoro vyštval.”

„Pro děvče v jejím věku by to nebyl žádný život, nechat se sekýrovat zatrpklou starou bábou. Chci, aby si uvědomila, že jí bude lépe, když se poplaví s námi a doufejme, bude s námi spolupracovat - než aby dál žila tak, jako dosud. Když to nebude lady Perkinsová,

tak si ji najme nějaká jiná babizna. A udělá jí ze života, který už doteď za nic nestál, ještě mnohem větší peklo.”

„Ale vždyť žádná lady Perkinsová ani neexistuje, člověče! Vždyť jsme si ji vymysleli. Proč chceš tu dívku trápit?”

Auroře zbělely kotníky u prstů, jak silně sevřela pompadurku. Co to, pro smilování boží, říkají? Že lady Perkinsová neexistuje. Její lady Perkinsová? Nemohla tomu uvěřit. Zděšeně se rozhlédla, jestli to nezaslechl ještě někdo jiný. Ale úzká chodba byla prázdná. Se srdcem bušícím jako zvon přistoupila blíž a naslouchala.

Vashon uvažoval nahlas. „Docela se mi líbí, že ji mohu trochu potrápit - ještě jsem se nesetkal s tak škrobeným, upjatým svatouškem - kde ji to vychovali? Ale až dnes v noci vyplujeme, tak tahle její fasáda křehkosti a nedotknutelnosti pukne jak zrcadlo. Skoro se už nemohu dočkat, až to uvidím… a zjistím, co je za ní.”

Kapitán Corbeil si vzdychl. „Musím přiznat, že se těch několika příštích dnů bojím. Aurora je tiché děvčátko, ale něco mně říká, že se nepoddá bez boje.”

„Docela mám chuť bojovat,” zasmál se Vashon kousavě. „Já se bojím jen toho, abych se v ní nezklamal.” A pak najednou změnil téma hovoru. „Jak pokračují dodávky nových zásob? Nechci čekat s vyplutím ani o minutu déle, než je třeba.”

„Čekáme jen na vodu, a muži mně řekli, že už vyložili sudy na přístaviště. Do hodiny je naplní.”

„Dobře. Tak vyplujeme dnes večer. I s naším nejvzácnějším cestujícím, slečnou Dayneovou.” Vashon se najednou znova rozesmál a při zvuku jeho hlasu přeběhl Auroře mráz po zádech. Stále nemohla uvěřit tomu, co říkal, ale když promluvil kapitán, ukázalo se, že to všechno bylo až příliš pravdivé.

„Ano, konečně rozjedeme ten zatracený plán. Vždyť už je na čase.”

Otřesená a vyděšená konečně pochopila, co kapitán říká. Už si nemohla nic nalhávat. V jediném děsivém okamžiku si uvědomila celou hrůzu své situace. Všechno to byla lest. Ta plavba byla fingovaná kvůli ní. Lady Perkinsová neexistuje. Unesli ji. A dokonce i kapitán se na tom podílí. U Vashona by s klidem věřila, že udělá něco tak špinavého i když zatím nechápala z jakého důvodu - ale kapitán, ten hodný, laskavý, kavalírský kapitán Corbeil? To nemůže

být pravda. Vždyť dělal dojem slušného člověka… jak se na tomhle může podílet?

Zatímco se to zoufale snažila pochopit, přeslechla zavrzání židle o dřevěnou podlahu. Když zaslechla kroky blížící se ke dveřím, už ztratila drahocenné vteřiny. Dveře kapitánovy kajuty se prudce otevřely a ona se dívala přímo do zkoumavých smaragdových očí Vashona.

Neztrácela čas, zvedla sukně a rozběhla se. Neznala důvody, na kterých byl postaven jejich plán, ale po tom, co slyšela, věděla jediné: chtějí ji unést. A to jim rozhodně nedovolí. Jenže on jí zastoupil cestu stejně snadno, jako by byla jen raněná srna. Přitiskla se zády na dveře Bennyho kajuty a pro tento okamžik byla zbavena možnosti pohybu.

Vzhlédla k němu a jejich pohledy se utkaly

„Koho pak to tu máme?”’ pronesl Vashon a pomalu se k ní blížil. Pátral v její vyděšené tváři a ona pochopila, že ví, že všechno slyšela. Zamyšleně ji pozoroval, jako by si promýšlel další tah.

„Z jakého důvodu…?” řekla chraptivě, protože jí v ústech vyschlo strachy. „Z jakého důvodu to děláte? Nemám žádné peníze. To víte. Nikdo za mě nezaplatí výkupné.”

„Nechceme výkupné. Jenom malou informaci. A prozatím dovolte, abych vás odvedl do vaší kajuty Až vyplujeme, tak si spolu promluvíme.” Hovořil klidně a s důrazem, jako by očekával její naprostou poslušnost, jako by nebyla nic víc, než jeden z plavčíků Udatné.

„To tedv ne!” vykřikla a vytrhla mu svou paži. Za ním zahlédla kapitána, který vyšel z kajuty a tvářil se ztrápeně. Užuž na něj chtěla zavolat, aby jí pomohl, ale v jeho tmavě hnědých očích nezahlédla ani špetku soucitu.

„Auroro, je mi líto, že jste na to musela přijít takhle, ale teď pro vás není možnost úniku,” řekl Vashon drsně, zřejmě volil tento tón, aby předešel jakémukoliv případnému odporu. „Dostali jsme vás. Jste naše. A dokud nebudeme mít od vás tu informaci, kterou potřebujeme, zapomeňte na každý pokus o útěk.”

Přitiskla k sobě hnědou hedvábnou pompadurku a snažila se rychle pochopit svou situaci. Na Jamajce není žádná postarší lady Perkinsová, která by potřebovala společnici. A dopis od lady Perkinsové a plavba na Udatné byl jenom sprostý úskok jak ji zajmout. Teď, když je v jejich spárech, chtějí honem vyplout. Stále ještě na Jamajku? O tom pochybovala. Vezmou ji někam na neznámé místo, kde nebude moci ani volat o pomoc ani uprchnout. Bylo to strašné a vzpírala se tomu uvěřit, natož aby proti tomu bojovala. Jediné, nač teď byla schopná myslet, bylo, že všechno je omyl.

„Museli jste se ve mně splést,” řekla naléhavě v posledním pokusu rozmluvit mu to. „Ode mě nemůžete získat nic, co by vám stálo za tu námahu. Nemám žádnou informaci, znám jen sirotčinec, kde jsem vyrostla. Tohle nemůžete udělat. To je strašný omyl. A budete toho litovat.1’

„Ne, vím, že máme tu pravou dívku.” Vashon se nečekaně dotkl medailonku zdobeného drahokamy na jejím hrdle. Zvedl jej na úroveň jejích očí. „Tenhle je jediný na světě, Auroro. Váš otec Michael Dayne vám ho dal, než zmizel z Anglie s Aranskou hvězdou. Tohle je to, o čem si potřebujeme promluvit - o Hvězdě. A proto jsme vás museli dostat.”

Její poslední naděje, že je to všechno jenom tragický omyl, se s jeho slovy rozplynula. Sice moc nevěděla o té Aranské hvězdě, o níž mluvil, ale nepochybně měli tu správnou dívku. Dokonce znali i jméno jejího otce. V panice si olízla rty a očima pátrala v chodbě, jestli tam není někdo, kdo by jí pomohl.

„Pojďme do vaší kajuty, Auroro. Jestli budete spolupracovat, postaráme se, abyste z toho nevyšla zkrátka.”

Vzhlédla k Vashonovi, když sevřel její paži ocelovým stiskem. Začal ji před sebou strkat jako vězně, kterým se vlastně stala, ale zapřela se balerínkami do prken podlahy a doznala: „Ale já se nepamatuji na svého otce. Nemohu vám pomoct. Nebudu spolupracovat.”

„O to se už postaráme,” poznamenal hrozivě a postrčil ji ke kajutovým schůdkům.

Najednou ale její sebeovládání selhalo jako přepjatá tětiva. Po celý život byla vedená k tomu, aby si cenila jemného, zdvořilého chování a sama je dodržovala. Paní Bluefieldová ji výborně vychovala, vždyť znala nejenom umění a literaturu, ale také její způsoby byly pečlivě broušeny, až dosáhly takové dokonalosti, že by obstály i při nepravděpodobné možnosti návštěvy u prince regenta.

Ale teď si uvědomila krutou pravdu, že když nebude bojovat okamžitě, když podlehne navyklé ochotě snášet mlčky příkoří, unesou ji a zůstane v jejich spárech, dokud ji nebudou chtít sami propustit… anebo s ní naložit horším způsobem.

Podívala se na muže, který ji postrkoval před sebou a pozorně si prohlížela každou tvrdou linii vyrytou do jeho tváře. Bylo nebezpečné podceňovat Vashona. Označovali ho za podivína jenom proto, že bylo příliš znepokojivé vidět ho takového, jakým ve skutečnosti byl - jako muže neuznávajícího zákony lidské společnosti - a docela možná i piráta. Až příliš dobře se pamatovala na draka na jeho zádech. Všichni se nechali zaslepit jeho maskou sebeovládání a dobrých způsobů, ale pod tím vším se skrýval onen drak, symbol moci a násilí. Kdyby se drakovi nepostavila teď hned, tak až Udatná opustí přístav, nebude mít už žádnou šanci.

Divoce zakroutila rukou a snažila se uvolnit z jeho sevření. Pom-padurka jí upadla na podlahu a veškerý její obsah se rozletěl po chodbě. Čepec jí sklouzl na krk, několik kadeří se jí uvolnilo z vlásenek a vlálo kolem obličeje. Zdálo se, že ho překvapila její nečekaná zarputilost, a tím získala určitou výhodu. Vytrhla mu ruku, podkasala si sukně a rozběhla se. Podařilo se mu ji chytit, teprve když už byla u vchodu do palubního přístřešku, a odtáhnout zpátky na kajutové schůdky.

„Tohle je marné, Auroro - snad si doopravdy nemyslíte, že byste se mnou mohla bojovat?” Vashon ji stiskl pevněji v pase a zasmál se. Její vztek vybuchl plnou silou.

„Co jste to za člověka?” vykřikla.

Její instinkt se znova spojil s její pamětí a začala kolem sebe bít rukama v zoufalé snaze uniknout mu. V Domově byla svědkem dostatečného množství rvaček malých chlapců, aby je teď uměla napodobit. Chodidly obutými do lehkých střevíčků ho kopala do holení a rukama divoce bušila do jeho hrudi. Ale on se jenom ještě víc smál této nemohoucí pomstě, dokud při jednom nešikovném kopnutí nepřistálo její pravé koleno v jeho slabinách. Úžas v jeho tváři byl téměř zrcadlovým odrazem jejího, když ucítila, že ji pustil. Ohnul se v pase a jeho oči měly skelný výraz. Dočasně byl vyřazen z boje a mohl se na ni jen vztekle dívat a svíjet se bolestí. Nevěděla sice úplně přesně, co mu udělala, ale viděla dost peroucích se chlapců ohýbat se bolestí, aby věděla, že to za chvilku přejde. Musela co nejrychleji utéct, a proto si znova podkasala sukně a utíkala na otevřenou palubu.

Ale Vashon se vzpamatoval dřív než malí chlapci. Chytil ji v okamžiku, když jí kapitán z druhé strany zablokoval cestu k východu. Byla si jista, že ho její němá výčitka bude pronásledovat nejméně měsíc, ale stejně když se dostala až k němu, strhl ji Vashon zpátky. Rukou jí sevřel látku na zádech a ona se bránila takovou silou, že zadní šev praskl až do pasu. Její chudičké šaty z ní teď doslova padaly a kromě života musela bránit i svou cudnost.

„Vy ničemo!” zakřičela na něj a vysmekla se mu. Zdálo se, že to spílání s ním ani nehnulo. Ještě těžce dýchal po jejím posledním útoku a byl docela viditelně o několik odstínů bledší. Také jeho výsměšné chování doznalo změny, ale zato v očích mu vzplál oheň, jako by ho přinutila, aby se projevil ve své pravé podobě.

„Tohle jsem nechtěl,” zamumlal, než se k ní znova připlížil. „Myslel jsem, že taková žena, jako jste vy, si bude vést důstojně. Ale jak vidím, vy nejste taková, za jakou jsem vás pokládal.”

„A vy…!” vykřikla mu do tváře, „a vy!” obrátila se vyčítavě ke kapitánovi, „vy nejste muži, za které jsem vás považovala!”

Vashon ji zahnal zády ke stěně chodby. Držela v hrsti šaty na ramenou, ale když se pohnul kupředu, musela si uvolnit jednu ruku, aby ho zarazila. Jenže on bez potíží uchopil obě její ruce do svých a šaty jí spadly z ramen. Se zaúpěním se na sebe podívala a zjistila, že má ňadra sotva zakrytá šněrováním živůtku. Vzhlédla k němu a uvědomila si, že to vidí i on. Oheň v jejích očích se rozhořel větším plamenem.

„Pusťte mě,” poručila rychlým bezdechým šepotem.

„Pustím,” ujistil ji a shrnul jí zlatorudý pramen vlasů z ramene. „Až dostaneme to, co chceme.” Přejel klouby prstů po její klíční kosti a dotek její pleti se mu očividně zalíbil, protože jen velmi neochotně dal ruku pryč.

„I kdybych měla tu informaci, kterou chcete, teď už bych vám ji nikdy nedala. Rozumíte? Nikdy. Po tom, jak jste se mnou zacházeli,” ujistila ho a vzdorem se jí oči zabarvily do modrozelená jako moře.

„Ach, na to se podíváme,” zasmál se výhružně. Ještě jsem vás nezačal přesvědčovat. Počkáme si, až budeme venku z přístavu, ano? Pak nám můžete dle libosti vyhrožovat… a já se podívám, co se

s vašimi mstivými výhrůžkami dá dělat.” Jeho prsty sklouzly po jejím hrdle až ke klíční jamce a tento dotek ji přinutil, aby se přitiskla co nejvíc ke zdi a zavřela oči ve snaze uniknout mu.

Jak vůbec kdy mohla snít o tomhle mizerovi? Jak to, že ji přiměl uvěřit třeba jen na vteřinu, že je slušný člověk? Teď přejížděl prstem v místech, odkud se začínal klenout její prs, a ona se mu nenávistně podívala do očí. Nepodařilo se mu ji úplně ošálit. Pod slupkou slušnosti už dříve zahlédla jeho pravou podobu - piráta. Teď se jí vysmíval. Chtěl ji vidět zlomenou jako malou bázlivou dívenku, za kterou ji považoval. Ale s jedním nepočítal. Už neplatí žádná pravidla. Zlikvidoval je v tom okamžiku, kdy zjistila, že ji unesli. A teď už může použít jakékoliv prostředky.

Sklonila hlavu a kousla ho do ruky ze všech sil. Ucukl a začal od plic nadávat. Slyšela, jak se kapitán směje.

„Patří ti to, Vashone!” vykřikl. Já věděl, že ji podceňuješ.”

Vashon na něj vrhl vražedný pohled a jí se podařilo vyklouznout. Se vší zbývající silou ho odstrčila, ale on si ji jediným pohybem hodil přes rameno. Vzpírala se a kopala, ale zasahovala jen vzduch. Znova jí sklouzl čepec a strhl s sebou i záplavu vlásenek, které se rozsypaly po podlaze. Uvolněné kadeře jí zahalily ramena jako drahá, zlatem protkávaná róba. Jak sklonila hlavu k podlaze, čepec jí spadl úplně a jemu zřejmě udělalo velké potěšení rozšlápnout ho svou vysokou botou.

..Přestaňte!” vykřikla a bušila mu do zad. Popadla do hrsti jeho bílou košili, jako by mu tím mohla zabránit, aby ji neodnášel, ale marně. Velkými kroky, jako naprostý vítěz, zamířil ke kajutovým schodům a ona věděla, že není v jejích silách ho zastavit.

Avšak nepočítala s pomocí. Už byli skoro u padacích dveří vedoucích do podpalubí, když najednou zaslechla známý hlas. Zvedla hlavu a přes rozcuchané vlasy uviděla Flossii Lindstromovou, jak k nim běží přes otevřenou palubu a slunečníkem jako smrtící zbraní míří přímo na Vashona.

„Okamžitě ji pusťte, Vashone! Co vás to napadlo?”

Vashon samým překvapením ani neměl čas vzít ji na vědomí, když dostal koncem deštníku mocný šťouchanec do žeber. Stiskl Auroru ještě silněji a přestože se začala znova vzpírat, nepovolil.

„Chyť ji!” zavolal na kapitána, který dosud stál na prahu své kajuty s ústy nevěřícně dokořán. Kapitán Corbeil se neochotně pohnul kupředu a pokusil se zastavit vdovu, ale za vynaloženou námahu dostal jen několikrát po hlavě. Nakonec se mu podařilo vykroutit jí deštník z ruky, ale Flossie se nevzdávala.

„Co má tohle znamenat, Izáku?” spustila na něj a její obvykle růžové tváře zrudly hněvem. „Co to vy dva kujete, že jste dovolil, aby se s Aurorou zacházelo takhle hrubě?”

„Odveď tu nebezpečnou zvědavou bábu do mojí kajuty,” nařídil Vashon hrozivě. Jeho trpělivost byla u konce. „A vezmi tohle,” ukázal na černý slunečník, který kapitán držel v ruce, „a hoď to přes palubu.” S Aurorou stále bezmocně přehozenou přes rameno pak zmizel pod padacími dveřmi.

Flossie se poděšeně obrátila ke kapitánovi. Zatvářila se, jako by mu chtěla ještě jednou vynadat, ale vtom zahlédla v jeho ruce pistoli. Bylo zřejmé, že s ní umí dobře zacházet. Izák se tvářil urputně a rozzlobeně a dával najevo, že neuznává kompromisy. Hrozivě jí pokynul, aby prošla otevřenými padacími dveřmi dolů. Flossie si s pocitem zrady podkásla sukně, a pak její buclatá postava se vzpurnou důstojností odplula vyznačeným směrem.

8. kapitola

„Tohle vám neprojde, Vashone,” sdělila mu Flossie, když ji Izák přivazoval za ruce a nohy k židli. Vypadala téměř komicky, protože provazy se ztrácely v její kypré postavě v záplavě černého taftu. „Moje rodina v St. George’s si vás určitě najde!” hrozila mu.

Vashon stál u dveří a chladně je pozoroval. Zhora byly slyšet kroky námořníků, kteří připravovali loď k odplutí. Vashon jistý si tím, že co nevidět vyplují, uštědřil vdově jenom pohrdavé odfrknutí. „Už jsem si poradil s lepšími muži, než jsou vaši usmrkanci, madam.”

„Na Auroru a na mě čekají v hostinci. Když se nevrátím, celé Bermudy vám budou v patách!”

„A jak poznají, kde mě mají hledat? Viděla jste, že většina cestujících tady vystoupila. Budou s jistotou vědět jenom to, že jste odešla z hostince a už o vás nikdo neslyšel. Budou si myslet, že jste uklouzla na přístavišti a utopila se.”

„Ne! Oni vědí, že Udatná odplula dřív, než měla, a až Auroru začnou hledat její přátelé, dají si to dohromady a pochopí, že jste nás unesli!”

Vashon se dal do smíchu. Flossie naopak v tu chvíli vypadala, že se o ni pokouší mrtvice.

„Je to pravda, děvče?” obrátil se Vashon k Auroře

Stála opřená o stěnu, ruce měla připoutané k lakovanému sloupku Vashonovy postele.

„Také si myslíte, že londýnští dandyové budou prohledávat všechna moře a oceány, aby vás našli?” zeptal se a zvedl jedno obočí.

Když se jejich zraky setkaly, byl Aurořin pohled tvrdý jak žula. Za nic na světě by nedala najevo strach. Ale uvědomovala si, že jsou v beznadějné situaci. Na světě není živé duše, která by ji postrádala. Aurora nemá nikoho, absolutně nikoho, komu by chyběla. Vashon má pravdu, ale ať se propadne, jestli to přizná.

„Přijde si pro mě můj snoubenec” informovala ho. „A bude vědět, že se mi něco stalo, jestli mu neodpovím na jeho dopisy. Bude hledat lady Perkinsovou a potom už bude vědět, za kým má jít.” Vrhla na Vashona nenávistný pohled a pak odvrátila pohrdavě zrak.

Vashon přimhouřil oči a na rtech se mu objevil cynický úsměv. „Když jsme se o vás informovali, tak nikde nebylo ani slechu o nějakém snoubenci. Kde je? Myslím, že jenom ve vašich představách. Kdybyste byla zasnoubená, proč by vám tolik záleželo na tom, abyste zmizela na Jamajku do nového zaměstnání? Ne, myslím, že jste si to vymyslela, Auroro, a říkám vám, že lhaní, a zvlášť od vás, vám na téhle lodi nebude k dobru.”

„Je to pravda,” řekla sebejistě a podařilo se jí skrýt hněv. John Phipps mě požádal o ruku. Když zdědil Domov, velmi mu záleželo na tom, abych si ho vzala.”

„A co mu v tom zabránilo?”

Ta otázka zůstala viset ve vzduchu jako síť, připravená, aby ji lapila. Aurora honem hledala odpověď.

„John si potřeboval vyřešit nějaké problémy. Po smrti bývalé majitelky si myslel, že by Domov měl být řízen trochu jinak. Odjela jsem, aby to mohl dát do pořádku. Půjde po vás, jakmile… “

Slova jí uvízla na rtech, protože Vashon k ní zamířil. Ucukla, když ji pohladil po tváři, která znova zrudla hněvem.

„Ten muž vás nechal odplout na Jamajku, aby si mohl pohodlněji vyřešit svoje pracovní problémy? Myslím, že ne.” Pohledem ji přejel od hlavy až k patě a pak se zastavil tam, kde jí šaty sklouzly z ramen a zachytily se svůdně na jejích ňadrech. Aurora se nemohla bránit, a tak jenom ještě pevněji sevřela sloupek u postele, jako by ji mohl před ním zaštítit.

,.Auroro, dovolte mi, abych vám řekl tajemství,” zakončil. „Žádný muž na světě není takhle trpělivý… ani tak hloupý.”

„Já jsem si to nevymyslela! John Phipps vás bude pronásledovat s celým královským námořnictvem!”

„To nevadí. Kdybych se měl bát pokaždé, když mně někdo vyhrožuje královským námořnictvem, strachy bych ráno nevylezl z postele.” Zhluboka se nadechl. „Nuže, dámy,” promluvil k nim oběma, „Izák a já musíme dostat tuhle loď z přístavu dřív, než dojde k další katastrofě. Až budeme na širém moři, pustíme vás a Benny vás obslouží. Jestli půjde všechno dobře a Aurora bude spolupracovat, propustíme vás v nejbližším přístavu. To bude San Juan… “

„Ale jestli Aurora nebude spolupracovat,” Vashon na ni upřel pronikavý pohled, „pak vás obě odvezu na svůj ostrov a tam zůstanete tak dlouho, až přijde k rozumu.”

„Kde je ten ostrov?” dotazovala se Flossie.

„Jmenuje se výstižně Le Mirage de la Mer, Zázrak moře. A je to opravdu zázrak a není zanesen na žádné mapě. Takže by vám k ničemu nebylo, kdybych vám řekl, kde se nachází.”

Flossie si zoufale vzdychla a obrátila svůj hněv na Izáka, který stál nad ní. „Jak jste mně to mohl udělat? Já myslela… já myslela… ” zakoktala, ale pak se vzpamatovala. „Proklínám vás, rozumíte? Považovala jsem vás za džentlmena.”

„Flossie,” ozval se Izák mrzutě, „když už jste vystoupila z lodi, proč jste se vracela? Proč jste nezůstala mimo toho všeho? Já vám řekl, že se pokusím přijít… co jste tu dělala? Hledala jste mě?”

„Jak jste na to přišel!” vychrlila. „Hledala jsem Auroru. Měly jsme v hostinci objednané občerstvení, a když nepřišla, měla jsem starost, že by mohla zabloudit. Ani v těch nejdivočejších snech bych vás nepodezírala, že jste ji unesli. Ó, a já vám věřila! Dokonce jsem vás během plavby pozvala na čaj do své kajuty! Co jsem vám udělala?”

Po tomhle projevu zamířil ještě rozmrzelejší Izák ke dveřím. Va-shon vrhl na obě ženy varovný pohled a rovněž odešel z kajuty.

Když byli pryč, Flossie se okamžitě obrátila k Auroře. „Ach, zlatíčko, neublížil vám ten ničema? Musím vám říct, že jsem nikdy v životě nezažila takový šok, jako když jsem ho viděla hodit si vás přes rameno. Není vám nic?”

Aurora se na ni trpce usmála a řekla: „Moje šaty a moje city utrpěly, ale jinak nic. Moc mě mrzí, že jste se vracela. Přála bych si, stejně jako kapitán Corbeil, abyste se do toho nezapletla.”

,,A co by chtěl? Připouštím, že jsem slyšela, že piráti si potrpí na půvabné zajatkyně, ale tohle vypadá jako pořádně předem naplánované, promyšlené. A Izák! Nemohu uvěřit, že by něco tak odporného udělal bez vážného důvodu - že by prostě jen unesli mladou krásku

a… “

„Vashon nechce mě. Chce informaci, kterou, jak se obávám, nemám.” Aurora se zachmuřila a posadila se na kraj Vashonovy obrovské postele. „Ale možná že by ho uspokojila i lež a pustil by

nás.”

„Zlatíčko, jestli si něčím můžeme být u Vashona jisté, pak tím, že se dá těžko uspokojit. Ne, já nemyslím, že by tu lhaní pomohlo. Až by vás chytil při lži, a s tím se musí počítat, tvrdě by vás potrestal.1’

„Tak vymyslím jiný způsob, jak nás osvobodit,” prohlásila Aurora, která se chytala každého stébla. Jednou přece musíme zastavit někde v přístavu. Až tam budeme, tak uteču a přivedu pomoc.”

„Zní to sice šíleně, zlatíčko, ale je to asi naše jediná šance.” Flossie se na ni ustaraně podívala. „Prosme boha, aby naše příští zastávka nebyla Le Mirage de la Mer. Místo, které se takhle jmenuje, se určitě nedá jen tak vy pátrat, natož že by se od tamtud dalo utéct.”

„Také se toho obávám,” potvrdila Aurora neradostně, a právě v tom okamžiku se loď pohnula z přístaviště.

Aurora se upřeně dívala na mohutné, olovem zpevněné střílny rozmístěné do oblouku na zádi lodi. Obavami jí potemněly zřítelnice. Flossii už Izák dávno rozvázal a odvedl do její bývalé kajuty, ale Aurora zůstala přivázaná ke sloupku Vashonovy vystlané postele, ověšené bohatě zdobenými závěsy, a zajatá v babylonské nádheře jeho kajuty. Přišel Benny s Koongou v závěsu a přinesl jí čaj, ale dostal příkaz, že ji smí rozvázat jenom Vashon, a tak tam mlčky stála s rukama připoutanýma k sloupku, zatímco on jí připravoval občerstvení na čajovém stolku.

Teď už čekala jen na piráta. Nezklamal ji. Pár minut po Bennově odchodu uslyšela z chodby rázné Vashonovy kroky. Dveře kajuty se rozletěly a ona konečně stála tváří v tvář tomu, jenž byl jejím osudem.

Mlčky vstoupil a zavřel za sebou dveře. Pronikavě se na ni zahleděl, pak nevzrušeně přešel k prádelníku a vyndal si čistou košili. Když se převlékal, všimla si s určitým uspokojením ošklivé díry v šatech, které měl na sobě. Také zahlédla lehkou sečnou ránu na jeho boku, hned pod žebry. Ještě trochu krvácela. Flossiin slunečník odvedl dobrou práci.

Nicméně pocit zadostiučinění se brzy vytratil, zvlášť když se k ní obrátil nahými zády a vystavil jí na odiv draka. Když si natahoval košili, pod kresbou bájného zvířete se mu rozvlnily napjaté, zřetelně vystupující svaly na ramenem. Dlouhý černý cop zčásti skrýval oči draka, ale když na ni vykoukly při pohybu jeho paží, naplnily ji primitivním, všeobjímajícím děsem. Tenhle muž se v ničem nepodo-bal lidem, s kterými měla možnost se setkat. Jedno věděla jistě: je nebezpečný.

„Jestliže mám být na téhle lodi držena jako zajatec, chci jít do své kajuty,” prohlásila a usilovně se snažila, aby se jí nezatřásl hlas.

Při této nečekané žádosti se k ní obrátil a podíval se jí do očí. Na jeho hezky vykroužených rtech se objevil úšklebek. „Budeme mít spolu dlouhý rozhovor, Auroro, a teprve pak uvidím, co s vámi dál.”

„Jestliže chcete získat moji pomoc, tak na to jdete špatně.” Škubla spoutanýma rukama a pak odvrátila hlavu, aby mu dala najevo, že není hoden jejího pohledu.

To ho popudilo. Přistoupil k ní, uchopil kadeř vlasů, která jí visela u odvrácené strany obličeje, a pomalu ji obtočil kolem jejích úst. Musela se k němu otočit tváří v tvář, jinak by se vystavila bolestivému zakrákání.

„Aby bylo mezi námi dokonale jasno,” zašeptal a oči se mu blýskaly zlostí, „nejsem to já, kdo od vás něco čeká, je to naopak. Jestli chcete, abych vám rozvázal ruce, musíte si to zasloužit. Pokud chcete jít do své kajuty, musíte si zasloužit i to.”

„A nakonec vám řeknu tohle: jestliže všechno půjde dobře, slibuji vám, že všechen přepych, který je na téhle lodi, bude váš na pouhé požádání. Ale nepůjde-li to dobře, pak tedy..”’ Nestoudný pohled, kterým pátravé sjel po její postavě, byl výmluvnější, než jeho slova.

Snažila se potlačit stoupající hysterii. Na tohoto muže nestačila. Jeho vzezření vypovídalo o tom, že po celý život jenom znásilňoval, raboval a vraždil. Bezpochyby se vždycky zmocnil každého a čehokoliv, čeho se mu zachtělo, a potom se chvástal svými trofejemi. Jak by s ním ona mohla bojovat?

Jakou zbraň by mohla použít? Fyzicky mu nesahala ani po pás; temenem hlavy dosáhla stěží k jeho ramenům. Její síla byla směšná ve srovnání s jeho. On je očividně velký a mocný silák, který vybojoval nejednu nečestnou bitvu. Vedle něho byla nepatrná, malý hnědý střízlíček, který se třepetá v tlamě lva.

Ale jedna její vlastnost rozhodně nebyla bezvýznamná. Její vůle bojovat s ním, i když tělo na boj nestačí. Hodně lidí ji považovalo za uzavřenou bytost, v níž není špetka kuráže a temperamentu. John si to rozhodně myslel. Ale v hloubi duše byla vždycky přesvědčená, že to není pravda, a proto také v sobě našla dost odvahy, aby odešla z

Domova. Vždycky si myslela, že kdyby dostala příležitost, měla by tolik kuráže jako hrdinky románů, které John neschvaloval. Teď byl čas dokázat to, i kdyby to dokázala jen sama sobě.

Vzléhla k Vashonovi a spatřila záblesk v jeho očích. Těšilo ho, když ji viděl tak vyděšenou. Kdyby propadla hysterii, asi by to vychutnával s uličnickou radostí. Najednou její hněv překypěl. Právě tehdy a tam, pod hnusným pohledem jeho pirátských očí s těžkými víčky si přísahala, že její vůle bude stejně silná jako jeho. Anebo při tom pokusu umře.

„Přeji si, abyste mně rozvázal ruce,” poručila mu co nejostřeji.

Pustil její kadeř a pomalu smetl několik zbývajících rudozlatých vlasů z jejích vlhkých úst. Zřejmě se mu to líbilo, protože mu to trvalo ohavně dlouho. Měla pocit, že její rty při každém jeho doteku hoří.

Hněvivě se na něj dívala.

Nakonec se zeptal posměšně: „A proč neřeknete ,prosím’? Tohle slovíčko mě vždycky uvede do přístupnější nálady.”

Odvrátila se. Ani ve svém nízkém společenském postavení dosud nezažila takové ponížení. Prosit toho mizerného bídáka, aby ji odvázal, bylo nemyslitelné.

„Vy to neřeknete, Auroro?”

Stále od něho odvracela hlavu. Zalkla by se, kdyby tomu barbarovi měla říct „prosím”.

Zasmál se. „Tak dobře. Zůstaňte si tam. Už se nemohu dočkat, jak se budete tvářit, až se začnu svlékat, než půjdu spát. K tomu, abyste celá zčervenala, stačí, abych byl bez košile. Až uvidíte, v čem spím, tak dostanete hysterický záchvat.”

Zpražila ho pohledem.

„Pořád ještě nevíte, jak se máte rozhodnout?” Rukou se požitkář-sky drbal na zarostlé hrudi, vystavené na odiv v rozepnuté košili. „Nenechám se přinutit pod nátlakem. Rozhodně ne od vás.

Nikým.”

„Ale, ale, my se chceme prát, je to tak?” poznamenal. „Tak proč bych si teď trochu nezdříml a nevyzkoušel vaše slečinkovské nervy?”

Bez otálení si stáhl košili. Oči se jí rozšířily očekáváním, co asi bude dělat dál, ale neustoupila. Uklidňovala se pomyšlením, že už ho viděla do pasu nahého. Pomáhalo to, a to i tehdy, když si sedl na židli a začal si stahovat vysoké boty. Ale když se chystal rozepnout první knoflík u kalhot, zachvátila ji panika. Odvrátila hlavu. To bylo jediné, co mohla udělat, kromě pevně zavřených očí.

„No tak, Auroro, takhle se nebojuje.”

Zaslechla, že část oblečení spadla na podlahu. Pak zašustila látka, jak ji odkopl stranou. Stál teď nahý jen kousek za ní? Při tom pomyšlení jí tvář zbělela jako křída.

„Tak co mi řeknete, slečno Dayneová?” dobíral si ji. Jediné slovo a odvážu vás.”

Otřásla se. Stále ještě se nevzdávala. Jenom by si byla přála, aby měla dost odvahy podívat se na něj. „Odmítáte spolupráci?”

Odvrátila hlavu ještě víc a pouta se jí zařízla do rukou. Co udělá, aby ji přinutil vyhovět jeho přání? Nevěděla to, ale byla odhodlaná zůstat přivázaná ke sloupku u postele třeba navěky, kdyby to bylo nutné.

„Tak dobře. Takhle to nemůže jít věčně… “

Najednou zaslechla, že utíká. Jeho bosé nohy pleskaly o podlahu a jedním skokem se octl v posteli. Přistál přesně uprostřed matrace. Bezděčně vykřikla, otevřela oči a uviděla nejen jeho svalnaté tělo, ale k své zlosti i to, že zaklonil hlavu a směje se tak srdečně, až mu slzy tečou z očí.

Kalhoty si nesundal. Podívala se na místo, kde předtím stál, a uviděla na podlaze ležet vestu. Dělal si z ní blázny, ale v tuhle chvíli příliš žasla nad jeho vynalézavostí, aby se na něj mohla hněvat.

Vzápětí však ucítila na zápěstích jeho sevření. Snažila se vytrhnout se mu, jenže on klečel na konci postele a pomalu sunul její dlaně po sloupku dolů. Když byla takto donucená se sklonit, jemně jí svázal vlasy do uzlu a přitáhl si její hlavu blizoučko ke své. S velmi zachmuřeným výrazem ji varoval: „Vy se příliš snadno lekáte, dívenko. Vás by vylekal i dvanáctiletý kluk.” Přitáhl si ji ještě blíž. „Ale já nejsem dvanáctiletý chlapec. A vím, jak doopravdy vystrašit takové ženy, jako jste vy, takže navrhuji, abychom skončili s touto

zábavou a abyste spolupracovala… nebo poznáte, jak jsem doopravdy zlý”

Snažila se odvrátit, ale jeho ruka ji držela za vlasy příliš pevně. Chtěla vytrvat ve svém předsevzetí, ale najednou přes jeho hezké rysy přelétl divný výraz. Náhle vypadal hladově a žádostivě - jako by ona ve své nevinnosti byla lahůdkou, kterou ještě nepoznal.

Jejím tělem probíhal strach stejně hmatatelný jako pulsující krev v jejích žilách. Chtěl ji. Jako ji chtěl John Phipps. Ale Vashonovo jednání bylo mnohem zlověstnější a hrozivější než chování Johna Phippse, protože tento muž mohl dosáhnout toho, aby ho i ona chtěla, a proti své vůli si uvědomovala, že už souhlasně reaguje. Její bříško bylo napnuté, a úplně dole to v ní vlhlo a pulsovalo. Vztáhl po ní ruce, a přestože se vůbec nedotkli, zdálo se, že jeho ústa už sají její. Plně si uvědomovala, jaké nebezpečí pro ni představuje. Jediným polibkem ji chtěl potrestat, osvobodit ji a současně také zotročit. Jeho rty se pootevřely k polibku a ona podklesla.

„Prosím” řekla přiškrceně, a v tu chvíli jím opovrhovala jako předtím ještě nikým.

Otevřel oči. Zvedl výsměšně jedno obočí černé jak smola. Tvářil se velmi nespokojeně, jako by se víc těšil na její potrestání než na její poslušnost. „,Prosím, rozvažte mě’í!, napovídal.

„Prosím rozvažte mi ruce… ” vypravila ze sebe těžce.

Zabralo to. V minutě měla pouta dole. Konečně volná, nejistými kroky od něho poodstoupila a hmatala po klice u dveří. Ale zjistila, že má ruce ještě příliš ztuhlé a neohrabané a nedokáže je rozevřít. Začala si je třít, ale než to pomohlo, zastavil ji.

„Je zamčeno.” řekl.

Prudce se otočila a podívala se mu zpříma do tváře. Já se nemohu vrátit do své kajuty?”

„Ještě ne. Pojďte sem a sedněte si.” Ukázal jí na pohovku s delfíníma nohama.

Když se nehýbala z místa, popadl roztřepané okraje jejích roztržených šatů na zádech a odtáhl ji k pohovce, jako by byla kotě, které se drží za krkem. Usadil se vedle ní a bosé nohy si položil na vedle stojící židli, pak se pohodlně opřel a pečlivě si ji prohlížel.

„Na co se díváte?” zle si ho přeměřila a rozhořčeně si přitáhla potrhané a pomačkané šaty na ramena.

„Právě jsem si říkal, že nejsme daleko od St. George’s. Takže bude nejlépe, když zůstanete tady u mě. Nemám nejmenší chuť pustit se za vámi, kdybyste se náhodou rozhodla, že tam poplavete.”

„Neumím plavat.”

„To je dobře.”

„Ale protože nemohu utéct, tak to ještě neznamená, že budu snášet vaše urážlivé chování navěky.” A s působivým gestem sebeovládání si znova přitáhla šaty na ramena. Bylo to zbytečné. Ať popotahovala a upravovala a natahovala hrubé plátno svých šatů jakkoliv, byla stále zoufalejší při pohledu na svou stěží zakrytou tenkou košilku. Nakonec byla nucena použít ruce. S rukama zkříženýma na prsou jako štítem na něj vrhala vyčítavé pohledy.

Její mlčenlivé výčitky ho jenom více popudily. Uraženě řekl: „První, bez čeho se klidně můžete obejít, slečno Dayneová, je tahle příšerná obrana vašeho panenství. Ujišťuji vás, že nikdo na této lodi vás o ně nepřipraví.”

Věnovala mu pohled plný nevíry.

On se jen smál.

„Já nechci, abyste se vy, ani žádný jiný muž díval na moje spodní prádlo,” odsekla a ruce nechala tam, kde byly.

Na jeho rtech se objevil známý úšklebek. „A co se vlastně pokoušíte schovat? Nemáte snad zálibu, jako tolik módou posedlých dam v této době, v prsních vycpávkách?”

Zalapala po dechu. Jak - jak - se opovažujete - vůbec zmínit o něčem takovém… “

„Tak dejte ty ruce dolů.” „To mě ani nenapadne!”

„Nerad bych vás ranil, drahá slečno Dayneová, ale já už vím, jak vypadá ženská košile, a zatímco vaše se zdá báječně bohatě obdařená, ujišťuji vás, že kvůli pouhému pohledu na ni nevzplanu jak

vích.”

Pohoršené se na něj podívala, a pak v duchu zahubovala na to svoje nemožné červenání. Nezáleželo jí ani za mák na tom, že s ním nepohnula její poloviční nahota, ale rozlítilo ji, jak dovede všechno otočit tak, aby to vypadalo přesně naopak. Avšak navzdory jeho popichování byla odhodlána zachovat si, co zbylo z její důstojnosti. Svírala rukama potrhané šaty tak, až jí zbělely klouby na prstech.

Pohled na ni, jak strnule sedí, ho popudil ještě víc. Neradostně se podíval na malou konvici s čajem, kterou Benny přinesl, a potom jeho rty zkřivil chmurný úsměv. „Snad je tam trochu alkoholu, který by nám přišel vhod. Pár kapek brandy by pomohlo - uvolnilo by vás, byla byste sdílnější. Možná by to vytáhlo i ten zatracený klacek, co máte v… “

„Ne!” přerušila ho a nedovolila mu dokončit jeho hrubou poznámku. „Nestojím o alkohol. Chci jen vědět, co máte za lubem. Byla bych nejraději, kdybychom to vyřídili teď hned, abyste nás mohl vrátit do St. George’s.”

Nevěnoval pozornost tomu, co říká, a zamířil k poličce na knihy Otevřel mahagonová dvířka, za nimiž se objevilo několik karaf. Vybral jednu, která obsahovala třpytící se jantarovou tekutinu. Vzal do dlaně i dvě číšky z broušeného křišťálu a vrátil se na pohovku.

„Napijte se, slečno Dayneová,” nařídil jí.

„Váš hnusný nápoj mně nerozváže jazyk. Chci, abyste mně hned teď okamžitě řekl, oč vám jde.”

„Tak tohle zní dobře.” Zasmál se a nalil do každé číšky na dva prsty.

„To nemá smysl. Neřeknu ani slovo, dokud nebudu vědět, co se děje a dokud se mnou nebudete jednat s větší úctou.”

„Budu s vámi jednat s úctou. Tohle je nejlepší napoleon.” Postavil číšku přímo před ni. „No tak, Auroro, moje upjatá malá dívenko. Jestli vám tohle nepomůže, tak už asi nic. Napijte se.”

Já - já nechci,” protestovala, ale než to stačila vyslovit, sundal jí jednu ruku z prsou a vložil do ní číšku. Dívala se, jak se znova usazuje na pohovce.

„Co se to děje na téhle lodi?” zeptala se, jakmile se usadil. Ve své dychtivosti dovědět se něco bližšího úplně zapomněla, že má obnažené jedno rameno, protože jí na jedné straně šaty sklouzly až k lokti. „K čemu jsou tyhle plány na můj únos, když nemám ani ponětí o té vaší Hvězdě z Aranu?”

Zkřížil paže na mohutném hrudníku a pozorně se na ni díval, jako by byla vzácnou, nádhernou kořistí. Bělostná pleť jejího hrdla přitahovala jeho pohled jako šakala.

„Povím vám všechno, co chcete vědět,” řekl pomalu. „Ale nejdřív mně dovolte, abych vám znova připomenul, že je nutné, abyste spolupracovala.” Jeho pohled zavadil o číšku v její dlani. „Řekl jsem vám, abyste to vypila. Až bude vaše číška prázdná, začneme.”

Zadívala se na číšku. Zasloužil by si, aby mu vychrstla její obsah do hezké tváře. Ale to by jen odložilo jejich rozhovor, a ona se chtěla dovědět, co se děje, a hodně rychle.

Vášnivá nenávist k němu v ní rostla každým okamžikem. Brandy vypila jedním douškem. Oheň, který zažehlo v jejím hrdle, ji téměř udusil a celou další minutu musela co nejdiskrétněji, jako dobře vychovaná mladá dáma, přemáhat zběsilý kašel. Ale když se konečně vzpamatovala, důrazně postavila číšku na stolek a pohledem upřeným na Vashona si vyžádala odpověď.

„Chcete ještě?” Natáhl ruku s karafou a přes rty mu přelétl lehký úsměv.

„Ne,” odpověděla chraplavým šepotem.

Ušklíbl se a nalil sobě. Pohodlně se natáhl na pohovce tak, že zabral skoro celou sám pro sebe a Aurora se musela přitisknout ke kulatému opěradlu. Vmáčknutá do miniaturního místečka na pohovce si říkala, že nikdy v životě s ní nikdo nejednal tak bezohledně jako on, ale přesto, jakkoliv by to byla ráda popřela, nikdy nikdo ji tak nezajímal jako on. I teď, s jednou rukou pohodlně nataženou na opěradle pohovky a druhou spočívající na hrudi byl nepopiratelně tím nejnádhernějším exemplářem muže, jaký kdy viděla. Jeho vlasy, dlouhé, černé a lesklé, ji téměř bolestně lákaly, aby se jich dotkla a zjistila, jestli jsou jejich kadeře opravdu tak těžké a husté, jak vypadají. Jeho hruď, pokrytá jemnou mlhou potu, v ní budila zvědavost, jestli je chladná na dotek, nebo spíš teplá, zarostlá a kluzká. Pak si podrobně prohlédla jeho profil. Na zločince nízkého původu měl pevnou bradu, klasický nos Římana a překvapivě patricijský tvar obočí. Kdyby ho neznala, považovala by ho za potomka vznešené rodiny. Pochopitelně, kdyby se podvolil společenské módě, docela klidně by mohl být považován za příslušníka venkovské nižší šlechty. A možná dokonce i za paira, člena vysoké aristokracie.

„Dejte si ještě,” vybídl ji nečekaně a naklonil se k ní s karafou. Už ho chtěla odmítnout, když tu se jeho noha důvěrně otřela o její. I tento letmý dotyk ji rozrušil. Přičaroval onen sen, který se jí o něm zdál - a všechny ty nekontrolovatelné pocity, které při něm měla.

Teď byla vězněm toho muže. A stále ještě nevěděla, co vlastně od ní chce.

Otupěle zírala na naplněnou číšku, kterou jí vnutil. Ten nápoj jí sice spálil hrdlo, ale na druhé straně zdvojnásobil její kuráž. Jednu bitvu vůle proti vůli už s ním prohrála, ale v žádném případě nehodlala vzdát válku; potřebovala tedy co nejvíc kuráže. Znova usrkla a další minutu diskrétně pokašlávala do hřbetu ruky.

„Tak co vlastně chcete vědět?” zeptala se konečně, připravená odpovídat.

„Chci od vás slyšet, kde je Hvězda, slečno Dayneová. Aranská hvězda. Jestli mně to řeknete, jste volná.” „Co to je?” zašeptala.

Je to smaragd velký jako vaše pěst. Váš otec ho ukradl vikomtu Blackwellovi…”

„Můj otec? Nikdy by nic takového neudělal!” zalapala po dechu, pobouřená jeho slovy. Její otec nebyl žádný zloděj. I když se na něj stěží pamatovala, byl to laskavý člověk, naučil ji dětské říkanky a daroval jí jediný šperk, který má. Tak štědrý a velkorysý člověk nemohl být zločincem. Pirát je ve velikém omylu.

„To se vám nelíbí, co, že vám beru iluzi o jeho charakteru?” Ušklíbl se. „Izák měl zase jednou pravdu. On to říkal, že vám bude zatěžko uvěřit.”

„Můj otec by nic takového neudělal. Mýlíte se,” upřela na něj planoucí pohled.

„Jenže on to udělal. Ukradl ten smaragd, a pak vás uklidil do chudobince, abyste byla mimo nebezpečí. Takže kam ho dal, Auroro? Víte to?”

„Domov nebyl žádný chudobinec, a můj otec nekradl. Mýlíte se.”

Najednou začal ztrácet trpělivost. Vzal ji pod bradou a přinutil ji, aby se mu podívala do očí. „Nechme toho hraní na vznešenost, slečno Dayneová. Jste dcera zloděje a herečky, která se živila prostitucí. Jediný důvod, proč vy a váš otec máte stejné příjmení, je to, že nic nenamítal proti tomu, abyste ho užívala. Nic to nemění na vašem nemanželském původu.”

Její tvář zbělela jak křída. „Co to říkáte?”

„Říkám to, že vy, má drahá slušná slečno Dayneová, jste parchant.”

Vytrhla se mu a téměř se zalykala vlastními slovy. „Takové sprosté lži nebudu poslouchat!”

Najednou byl smrtelně vážný. „Ale to nejsou lži. Říkám vám pravdu. Vaše matka byla herečka v podřadném divadle v Bethnal Green a zemřela při narození svého jediného dítěte, vás. Váš otec vás vychoval a pravděpodobně k vám cítil i jistou náklonnost, než ukradl ten smaragd a zmizel neznámo kam. Vás nechal v tom sirotčinci. A já bych rád věděl, kam vám otec řekl, že ukryl ten smaragd?”

Aurora ho sotva poslouchala. Nemohla uvěřit tomu, co říkal. Vzpírala se tomu celou svou bytostí. Ona přece nebyla žádný parchant, kterého by matka porodila někde v koutě divadla pochybné pověsti. Ona je hrdá dcera - čí?

Bylo tu prázdné místo. Nepamatovala se na tváře svých rodičů, na nic, kromě nejasné podoby muže, který mohl být čímkoliv: boháčem, chuďasem, žebrákem, zlodějem.

Zavřela oči. Ne, to nemůže být pravda. Vzpomněla si, že jí jako malé holčičce paní Bluefieldová recitovala pár veršů z nějaké básně, když jedinkrát našla tu odvahu zeptat se na svoje rodiče.

„Ach, tiše, moje dítě, tvými otcem byl přec král, královnou tvoje máti, krásu a ctnost jim Bůh dal”

To bylo to nejkrásnější, co jí mohla říct. Po celý svůj život Aurora bolestně toužila po tom, aby to byla pravda, a paní Bluefieldová tím, že jí řekla tato slova, jí dodala odvahy uvěřit. Vždyť přece velmi přísně dbala na vytříbení jejích způsobů a chování, na dekorum, aby se dobře učila, a to všechno s tajnou nadějí, že jednoho čarovného dne přijede král a královna, aby si ji odvedli. A všechna ta léta osamění, kdy žila jako sirotek, se pak prohlásí za strašný omyl.

„…tvým otcem byl přec král, královnou tvoje máti, krásu a ctnost

jim Bůh dal”

Do očí se jí tlačily bláhové slzy. Rychle se odvrátila, aby je nezahlédl. Věděla, že paní Bluefieldová nerecitovala ty verše jenom jí. Dokonce i ona sama, když se stala učitelkou, je používala jako odpovědi na dotazy některých jí svěřených dětí ohledně jejich původu. A všechny jim chtěly uvěřit. Ale pro žádné z nich, ani pro ni, to nebyla pravda.

„Jste darebák, že mně říkáte takové nestydaté lži,” řekla a hlas se jí třásl rozrušením.

„Je už načase, aby z vás spadla ta vaše fasáda nadřazenosti.”

„Jestli jsem nadřazená, tak jenom proto, že mám nějakou čest a smysl pro spravedlnost.” Prudce se k němu otočila tváří v tvář a dala průchod svému hněvu. „Na rozdíl od vás, který byste se nemohl podívat do očí ani jedovatému hadovi!”

Zarazil se, jako by ho její hněv zaskočil, ale pak se výsměšně zasmál. „Pořád ta upjatá chladná panna, jak vidím. Až přijedeme do Karibiku, připomeňte mi, Auroro, abych si o vás vychladil víno.”

Vrhla po něm znechucený pohled.

Trochu vystřízlivěl a měl najednou tvrdý a nelítostný výraz. „A teď zpátky k naší záležitosti. Kde je Hvězda?”

„I kdyby vaše mrzké obvinění mého otce byla pravda, já byla docela maličká, když jsem ho naposledy viděla. Jak bych se od něho mohla dovědět, kde je Hvězda?”

„Naučil vás dětskou říkanku. Jejími nesmyslnými veršíky vám svěřil, kam ji ukryl. Tak kde je Hvězda? Řekněte mi to, a jste volná.”

Chvíli se na něj mlčky dívala a snažila se zahnat bolest hlouběji do svého srdce, tam, kde ji nikdo neuvidí. Cítila, že alkohol na ni začíná působit, a byla docela ráda. Myšlenky se jí sice trochu pletly, ale brandy jí ulehčovalo nebrat tolik na vědomí jeho hrozivou blízkost. „Můj otec žádný smaragd neukradl. Nevěřím vám.”

„Budete muset. Michael Dayne byl opravdu zloděj, a dokonce šikovný.”

Uzavřela se do sebe. Tak ráda by byla měla nějaký důkaz o tom, že její otec byl čestný člověk, aby mohla Vashona vyvést z omylu, ale byla bezmocná. Měla jen svůj ještěrčí medailonek, o němž se jí už jednou snažil namluvit, že patří někomu jinému. Jste si opravdu jist, že znáte pravdu o mém otci?” zašeptala žalostně a náhle měla pocit, že ježatá skořápka, kterou se obrnila, začíná praskat.

„Ano,” řekl a nespouštěl ji z očí.

„Tak kde je? Žije ještě?” Oči se jí zaleskly nadějí. Nechtěla věřit, že by Vashon něco věděl o jejím drahém otci, ale po letech osamění, kdy na celém širém světě neměla jediného blízkého člověka, by s radostí přijala i otce zloděje.

„To je nepravděpodobné,” odpověděl pomalu a očima pátral v její tváři. „Nikdo o něm neslyšel ode dne, kdy vás odvedl do sirotčince.”

Sklopila oči. Nesnesla, aby viděl její zklamání. „Nic o něm nevíte, ale přesto ho obviňujete z krádeže. Kde máte důkazy?” dožadovala se ostře, aby skryla svou bezbrannost. „Hanobíte mého otce, a přitom nemáte žádné důkazy.”

Jeho ruka se bez výstrahy vymrštila k jejímu hrdlu. Zachvěla se pod teplým dotekem jeho prstů, které vyhledaly její pulsující tepnu. S respektem pak uchopil ještěrčí medailonek.

„Tohle je důkaz,” řekl tiše. „Tenhle přívěsek byl zhotoven pro lady Blackwellovou, aby se jím ozdobila v den své svatby. Je veřejně známo, že váš otec ho ukradl jejímu manželovi. A ten přívěsek vás také usvědčuje jako dceru Michaela Dávneho výmluvněji než tohle,” a s těmito slovy se dotkl jejích vlasů. „Řekli mi, že váš otec měl stejnou barvu vlasů.”

„Je spousta lidí, kteří mají stejnou barvu vlasů jako já,” připomněla mu.

„Ale přívěsek je jen jeden. Řekl jsem vám to hned při našem prvním rozhovoru.”

„A vy chcete tvrdit, že dětská říkanka mého otce v sobě skrývá místo úkrytu smaragdu?”

„Ano. Jsem si tím dokonce jist. Vodítko je tady.” Nechal medailon vyklouznout z prstů.

Její ruka zvolna zabloudila k hrdlu. Podle svého zvyku uchopila medailon, ale tentokrát nebyla příčinou nervozita. Teď si ho chránila. Pomalu jí začalo svítat, že má proti tomuto muži zbraň. Nevěřila jeho hnusným pomluvám o jejích rodičích. On chtěl hlavně smaragd, a kdyby se doopravdy ukázalo, že ve slovech dětských veršíků je ukryt klíč k místu, kde se smaragd nachází, postará se, aby ho nikdy nevyluštil. Protože jen ona ví, že ta říkanka má ještě jeden verš. Další verš, který je vyryty uvnitř medailonku.

„Začneme tím, že mně povíte všechno, co si pamatujete o otci,” vybídl ji.

Polkla. Musí před ním uchránit medailon. Dokud si on a všichni ostatní myslí, že je to jen přívěsek, je v bezpečí. „Chtěla bych ještě trochu brandy,” řekla.

Zvedl obočí, překvapený její žádostí, ale mlčky jí nalil.

Aurora zatím rychle hledala vhodnou odpověď. Věděla, že mu musí říct tolik, aby ho to uspokojilo, ale nesmí mu říct moc. Prozatím bude nejlepší nechat si veršík pro sebe. Bude ho mít v záloze jako trumf, pro případ, že by se situace zhoršila. Usrkla brandy a pohlédla na něj. Nechtěla ani pomyslit, jak moc by se situace mohla zhoršit.

„Na svého otce se vůbec nepamatuji,” začala a neodpustila si, aby nedodala: „s výjimkou toho, ovšem, že byl nanejvýš šlechetný. Ale moje vzpomínky vám v žádném případě nepomohou při hledání smaragdu. Je zřejmé, že se nachází v Irsku, podle jména patří na Aranské ostrovy. Jenom nevím, na který z nich.”

„Hvězda odtamtud pochází, to je pravda. Ale teď už tam není. Hledal jsem ji. Jiní ji hledali” dodal záhadně.

„Ale jestli doufáte, že s pomocí říkanky najdete místo, kde je ukrytá, tak ty veršíky vám nepomohou, vždyť nedávají smysl. Myslíte, že z nich něco vyluštíte?”

Upřeně se na ni podíval a ona cítila, jak jeho pohled spaluje. „Vy jste ten klíč a vodítko, Auroro. Vy mně to vyluštíte.”

Mráz jí přeběhl po zádech. „A co když to nedokážu? Co se se mnou stane?”

Naklonil se k ní blíž. „Tak se postaráme, abyste byla užitečná jinak, ne?”

V tu chvíli by byla málem vybreptla, že říkanka má ještě jeden veršík. Jeho slova ji vyděsila. Nejistý cíl její plavby ji vystrašil. Ale přitom věděla, že musí zůstat silná, protože na tom závisí její život. Kdyby mu ted vydala svůj tajný trumf, pak by se o ceně jejího života dalo přinejlepším pochybovat. A co dělají piráti se svými zajatci, když už pro ně nemají cenu? Nechají je jít po prkně se zavázanýma očima? Vysadí je na opuštěném ostrovním útesu? Polkla další doušek brandy na posilněnou a ze srdce litovala, že si nikdy nepřečetla Život a podivná dobrodružství Robinsona Crusoa od Daniela Defoa.

„Jestli budete pít brandy jako vodu, tak budete za chvíli úplně namol.”

Jeho poznámku už vnímala jen zpola. Ovívala si tvář rukama a bylo jí divné, že se tak velká kajuta najednou tak zmenšila. Dusila se.

Jestli se nedostane na vzduch, tak bude zvracet. Nejistě se postavila na nohy, zamířila k zádi lodi a otevřela jedno okénko. Mořský vánek se jí opřel do vlasů a sprška slané vody jí zchladila tváře. Postavila číšku na okenní prkénko a zadívala se do dálky, tam, kde St. George’s splýval s tyrkysovým obzorem. Od ostrova už byli tak daleko, že nebylo ani pomyšlení na návrat. To poznání ji znova vyděsilo až k panice.

„Vashone” řekla nakonec, ..musíte mi věřit, že nic nevím o tom, kde se teď nachází smaragd. Kdybych to věděla, tak bych si asi pro něj došla sama, ne?”

Přistoupil blíž k ní a jeho ruce sevřely její paže železným dotekem.

„To máte pravdu,” souhlasil. Jeho hlas vnímala jako temné rachocení za svými zády. Jenže já vidím, že jste neměla ani tušení o tom, že nějaký smaragd existuje, tak jak byste ho mohla jít hledat?”

„Ale teď už o něm vím, a ty veršíky mi stejně nedávají smysl. Nedokážu vám je rozluštit. Musíte nás propustit, Flossii i mě.”

,.To nepřichází v úvahu.”

„Proč?” naléhala.

„Protože přede mnou něco skrýváte.”

Prudce se k němu otočila tváří v tvář. Výraz jeho očí byl tvrdý jako diamant. „Co to říkáte?” Tou poznámkou jí úplně vyrazil dech.

„Říkám, že přede mnou něco skrýváte. Poznám to na vašem chování. Víte něco, co mi nechcete říct.”

„A i kdybych něco věděla, co byste udělal, kdybych vám to přece jen řekla?”

„Ověřil bych si, jestli je to pravda.”

,,A potom, kdyby to byla pravda, pustil byste Flossii a mě?” „Kdyby to bylo všechno, co víte, tak snad.”

Znova se otočila k otevřenému lodnímu oknu. Chladivý vánek už nezabíral. Bylo jí horko a těžce formulovala své myšlenky. Řekla pomalu: „ Jak vám mám věřit po tom všem, co jste mi dnes udělal? Vy nejste čestný muž.”

Temně se zasmál. „Možná ne, ale jsou tu i horší lidé, a ti prahnou po Hvězdě stejně jako já. Mohu vám říct jenom to, že bude nejlepší, aby byla informace, ať je jakákoliv, raději v mých rukou než v jejich.”

„Anebo ještě lépe, aby zůstala u mě.”

Jeho ruce jí sevřely paže ještě víc. „Poslyšte, Auroro, nebylo snadné vás sem dostat. A podržím si vás tak dlouho, dokud mi nedáte to, oč vás žádám, ať to trvá, jak chce dlouho. Jste ochotná to vydržet?”

„Nemohu vám věřit. Nezbývá mně nic jiného, než riskovat.”

„Máte i jinou možnost.” Jediným pohybem ji otočil k sobě, jako by byla jen hadrová panenka. „Řekněte mi, co víte, a já budu uznalý”

„A jestli ne?” vystrčila rebelantský bradu. „Co uděláte? Dostanete to ze mě mučením? Možná jste si o mně udělal mylný úsudek. Možná jsem statečnější, než si myslíte.”

„A možná že ne. Víte, v některých kulturách bylo mučení povýšeno na umění. A dokonce to ani nemusí bolet, chce to jen dohnat člověka… a ve vašem případě ženu… ke kritickému bodu, kdy se zhroutí.”

,,K mému kritickému bodu se asi nedostanete tak lehce.” Vzdorně mu vzhlížela do tváře a oči se jí leskly vzdorem a alkoholem.

„Váš kritickým bod, má mladá dámo, je až příliš zřejmý,” odpověděl kousavě.

Očima se do sebe zaklesli v mlčenlivém zápase a mezi nimi se svářilo pravěké fluidum přitažlivosti a nepřátelství, které od-pradávna existuje mezi mužem a ženou. Nakonec promluvila. „To není pravda,” řekla, ale on, jako by se posmíval jejímu prohlášení, jen zvedl jedno obočí a uchvátil ji do náruče.

Zápasila s ním, aby se uvolnila z jeho sevření, ale její pohyby byly oslabené číškami brandy a velmi rychle pochopila, že na něj nestačí. Jednou rukou jí hladil záda a druhou se dotýkal jejích zcuchaných vlasů. Chystala se vykřiknout, ale on svými rty umlčel její protest. Jeho rty našly její, a jakmile se jich zmocnily, nechtěl se jich za žádnou cenu vzdát, přestože se ho vší silou snažila odstrčit. Jazykem překonal překážku jejích zubů a znovu a znovu pronikal do jejích úst, až sténala zoufalstvím. Jeho ruce byly stejně brutální a bezcitné jako jeho ústa a přes látku svých šatů cítila, jak jí dlaní tiskne zadeček silněji do svého objetí.

Ale konečný šok přišel, až když jeho druhá ruka začala klouzat po její hrudi. Žádný muž se dosud nedotkl jejích ňader, a když si uvědomila, co se chystá udělat, věděla, že nevydrží. Měla pocit, že

omdlí, své okolí začala vidět rozmazaně, a bezvládně padla na jeho hruď. Čekala jeho útok, ale zdálo se, že její kapitulace vyvolala naprosto opačnou reakci. Ztuhl. Jako by si uvědomil, že už jí dokázal svou pravdu, a obává se, aby to nepřehnal, odtrhl rty od jejích a jeho ruce ji pustily. Musela se zachytit okenního křídla, aby neupadla, a vzlyky a lapáním po dechu dávala najevo svůj protest.

Trvalo několik minut, než se uklidnila. Byla bledá jako přízrak, ale to jenom podtrhovalo její zářící oči a jemnost jejího ruměnce. S vlasy zcuchanými a přerývaným dechem opravdu vypadala jako ztracené malé děvčátko.

Jenže jako obvykle nebylo rozumné ji podceňovat. Rychle sáhla po číšce s brandy, která dosud stála na okenním parapetu, a s vášní a statečností, s jakou dosud nikdy nejednala, chrstla její obsah do jeho hezké tváře.

„Jste odporný!”

Bez pohnutí se na ni upřeně díval. Brandy mu teklo po tvářích a po nose. Z toho, jak se tvářil, pochopila, že takhle s ním ještě nikdo nejednal. A nepochybovala o tom, že zabil ty, kteří si vůči němu dovolili mnohem méně. V koutku duše čekala, jestli se nepokusí zabít i ji. Ale i když cítila, jak se nad ní rozvirají čelisti smrti, pochybovala, že by zašel tak daleko. Jak právě potvrdil, jeho mučení je spíš nesnesitelné, než že by jí tělesně ublížilo.

S utajovaným vztekem si otřel tvář rukou. Prudkým pohybem jí zvedl bradu, takže se mu musela dívat do očí. „Já nevím, kde je Aranská hvězda, ale určitě není v St. George’s. Takže nám nezbývá nic jiného než plout na Mirage. A až se tam dostaneme, nebudeme mít na práci nic jiného než dívat se, jak se střídá příliv s odlivem. Zkrátka, já mám spoustu času, slečno Dayneová, a klidně si počkám na vaše informace, jak dlouho bude libo, ksakru! Uvažujte o tom.”

Mávl rukou a zamířil k šatníku, odkud si vyndal lněný ručník, osušil si tvář a strčil ruce do rukávů košile. Když si obul boty, odešel z kajuty a práskl za sebou dveřmi. A teprve když za sebou dveře pořádně zamkl, podklesly jí nohy, svezla se na kolena a vydechla úlevou.

9.kapitola

Ostrov St. George’s už byl jen vzdáleným bodem na obzoru, když se Vashon objevil na ubytovací palubě. Snášel se večer. Slunce stálo nízko na obloze a barvilo vlny zlatorudě. Do plachet vál dobrý vítr a jemně růžová mušle měsíčního úplňku stála nad stožárem vratiplachty. Byl v tom příslib krásné noci pro plavbu, ale Vashonovi to buď bylo jedno, nebo to ani nebral na vědomí, když se nehybně opíral o zábradlí. Tvrdost v jeho očích nemohl změkčit ani nádherný pohled na moře a on sám působil divoce, se svými dlouhými, hustými vlasy rozevlátými vánkem a stříbrnou náušnicí lesknoucí se do krvava v záři zapadajícího slunce.

Ponořen hluboko v myšlenkách se upřeně díval k východu, kde nad hladinu vyskakovalo hejno delfínů a vzápětí laškovně plavalo vedle lodi jako její doprovod. Ale Vashon je vůbec nevnímal, jako by tito ladní tvorové byli jen podpalubní špína vypouštěná ve stopě

lodi.

„Tak jak to jde?” zeptal se Izák tiše a odstoupil od kompasnice, kde právě zaznamenával polohu lodi.

Vashon na něj zběžně pohlédl a pak znova upřel zrak na delfíny. „Nejde to úplně tak, jak jsem si představoval. Jenže dnes je takový zatracený den, že nejde nic.”

„Máte pravdu. Flossie Lindstromová se chová jak šílená, ta bába skoro omdlela, když jsem jí řekl, že nemůže vidět Auroru.” Izák obrátil provinilý pohled na moře. „Lituji, co vlasů na hlavě mám, že nám ta ženská znova vlezla na loď.”

„Musíš ji mít pod kontrolou.”

„Bude pořád zamčená v kajutě, to ti slibuji.”

„Dobře.” Vashon si zhluboka vzdychl.

Izák si teprve teď všiml jeho mrzuté nálady. „A kde je Aurora?

Je…?”

„Je v mojí kajutě. A zůstane tam tak dlouho, dokud nebude spolupracovat.”

„Ta bude dlouho vzdorovat.”

1-1-1 o v rr

„To může.”

Izák se zamračil a chvíli se díval na moře. Když sebral dost odvahy k tomu, aby vyslovil své mínění, podíval se koutkem oka na Vashona a pak poznamenal: „Neumím si představit, jak byste se vy dva snesli v jedné kabině.”

„A co v jedné posteli?” vrhl na něj Vashon vzteklý pohled.

„To také ne,” dokončil Izák klidně.

Vashon odvrátil zrak k červánkům na obzoru. „O svém pohodlí a osudu si rozhoduje sama. Já jí to řekl.”

„Nepochybně má pevnější páteř, než jsme si mysleli. Myslím, že bude tvrdošíjná. Bude to vyžadovat hodně námahy, abychom ji získali na naši stranu… “

„Je slabá, naivní a žila v příliš chráněném prostředí. Mohu ji zlomit v jediné noci, když budu chtít.”

Vashonova drsná slova vyrazila kapitánovi dech. Civěl na profil mladého muže, jako by se hrozil, co udělá dál. ,,Nikdy jsem netušil, že ti nevadí znásilnění, Vashone.”

Vashon se jen zašklebil.

„Bůh ví,” pokračoval Izák, „že všude, kam nás naše cesty zanesly, jsme viděli dost žen zničených a trýzněných tímto způsobem. Ale ty jako jediný jsi se k tomu nikdy nesnížil. Pamatuji se dokonce na tu noc, kdy jsme našli tu zbitou mladou otrokyni na Barbadosu. Skoro jsi uškrtil opilého námořníka, který se ji pokoušel povalit na pláž.”

Vashon mlčel.

„Mohl ji zabít,” dodal Izák tiše.

„Já to vím,” odsekl. Rozčileně si rukou přejel po bradě. „Tohle je ale pořádně nepříjemná situace.”

„Aha, už chápu tvoje dilema. Když na to půjdeš silou, sesype se jak římská ruina. Nedáš do toho dost síly a bude se s tebou rvát do posledního dechu. To je skutečně složité, to chápu,” kapitán pokýval hlavou. „A pro tebe je tohle dilema něco úplně nového. Koneckonců, delikátnost není tvou nejsilnější vlastností. Ty obvykle jdeš na všechno s mačetou.”

„Vždyť je to jen žena, Izáku. Nakonec ji budu mít v hrsti.”

„Ale už teď musíš připustit, že není jako ostatní ženy, s kterými jsi se setkal. Tuhle nemůžeš jednoduše hodit na matraci a spolehnout

se, že ráno bude spokojeně příst. Ne, můj smutný příteli, budeš si na ni muset vymyslet něco nového.”

Vashonova ústa se divoce sevřela. „ Já umím jen jedno.”

„A copak je to?”

„Peterborough chce ten smaragd. A protože ho Peterborough chce, přísahám, že já ho dostanu dřív než on, a nic ani oceány, ani kontinenty, a dokonce ani ta sešněrovaná malá holka v mojí kajutě -mi nebudou stát v cestě.” Vashon uhodil pěstí do lodního zábradlí a odešel, aniž by věnoval nejmenší pozornost ustaranému výrazu kapitána.

V kajutě byla tma, když se Aurora probudila. Neměla tušení, kolik je hodin, věděla jenom, že je noc. Otevřenými okny viděla hvězdy třpytit se na sametové obloze jako rozsypané démanty. Slyšela, jak vlny narážejí na boky Udatné, která se hnala vpřed nad mořskými hlubinami a nedala se zadržet ani noční temnotou, ani únavou posádky. Když se posadila na lůžku, naplnila jí hruď neblahá obava. Odhodila vyšívanou přikrývku a chvějící se rukou si shrnula vlasy přes jedno holé rameno. Pak se rozhlédla.

Když Vashon odešel, pokoušela se vymyslet nějaký plán. Otevřela svůj medailon a znova a znova četla v něm vyrytou říkanku v naději, že by jí mohla napovědět, kde je Hvězda, a tak získat svobodu. Ale bylo to marné. Říkanka byla stále stejně hloupá a nesmyslná, snad ještě víc teď, když se v jejích řádcích snažila najít skrytý smysl.

Když říkanka neposkytla ani náznak záchrany, začala uvažovat o Flossii. Byla si jistá, že se jí nic zlého nestalo, ale trápilo ji, že k ní nemůže. Vždyť to byl na lodi její jediný spojenec. Doufala, že kapitán jednal se svou zajatkyní lépe než Vashon s ní. Pokaždé, když si vzpomněla na pirátův brutální polibek, se roztřásla hněvem. Jeho hrozby byly nadmíru srozumitelné. Podřídíte se, nebo uvidíte. Ale ona nemínila udělat ani jedno, ani druhé.

Skoro celou hodinu strávila vymýšlením útěku. Šla dokonce tak daleko, že prohledala kajutu, jestli tam není schovaná nějaká zbraň, něco, co by mohla použít, aby ho přiměla obrátit loď. Ale veškeré pátrání bylo marné. Na poličce s knihami nic nenašla a jediná skříň, která vy padala slibně, byla zamčená. Nedala se však odradit a dál hledala klíč, cokoliv, ale nenašla ani břitvu v kufru, kde měl své oblečení. Bylo zřejmé, že tohle kolo prohrála. Dosud na ni působilo

alkoholové opojení a nakonec ji znova přemohlo. Byla příliš unavená na to, aby dál chodila po kajutě, moc ospalá na to, aby myslela, a tak klesla na okraj Vashonovy matrace.

Myšlenkami se roztrpčeně vrátila k tomu, co jí řekl o rodičích. Nemá pravdu, říkala si a zavrtala se hlouběji do péřové matrace jeho obrovské lakované postele. Při slovech: „…tvým otcem byl přec král, královnou tvoje máti” ale její sny brzy přešly do noční můry, dokazující nepravost těchto slov.

Probudila se jako omámená a hlava se jí div nerozskočila. Postavila se, a vtom se začaly otvírat dveře do kabiny, jen taktak si stačila přitáhnout šaty na hruď. Ale byl to jen Benny který ostýchavě rozsvěcel nástěnné lampy vedle poličky s knihami.

..Benny”, zavolala na něj. Hlas měla ještě zastřený spánkem. „Kolik - kolik je hodin?”

„Právě zvonili čtvrtou půlhodinu. Deset hodin, slečno.”

Třesoucí se rukou si projela těžké zcuchané kadeře. „Nevíš, jestli se mohu vrátit do své kajuty?”

„Vashon mi řekl, abych vás obsloužil tady, slečno.”

Vrhla vyčítavý pohled na chlapce, kterému Koonga vesele brebentila na rameni, lhostejná k jejímu hněvu. Benny odkulhal ke dveřím kajuty jako spráskaný. Provinile odvrátila pohled. „Chce mě Vashon držet zavřenou navždycky, nebo snad víš, kdy mě pustí?”

„Ne, slečno,” odpověděl dvojznačně a přinesl jí z chodby podnos s jídlem.

Mechanicky naservíroval večeři na stolek, kde předtím bylo prostřeno k čaji, a přitom stále dával pozor, aby se Koonga nedostala do cukřenky. V tu chvíli si uvědomila, že už musel být v této kajutě. Když spala, odnesl čajovou konvici. Zmizela také Vashonova natržená košile.

Ostražitě sklouzla pohledem na postel. Černá atlasová přikrývka byla zmuchlaná a odhozená. Upamatovala se, že když se probudila, odhodila ji. Ale nemohla si vybavit, že by se s ní přikryla. Kdo to tedy udělal? Benny? Nebo byl v kajutě ještě někdo jiný, zatímco spala?

Zavřela oči a snažila se srovnat si to v hlavě. Začervenala se pokaždé, když si představila, jak Vashon stojí u postele a ona spí.

Pátrala v paměti, jestli se upamatuje na jeho návrat do kajuty, ale marně. Našla tam jenom černé, děsivé prázdno.

„Benny!” zvolala spěšně a zastavila chlapce už ve dveřích. „Ano, slečno?”

„Benny, když já odtud nemohu odejít, byl bys tak hodný a přinesl mi sem mé věci?”

„Nevím, slečno, jestli… “

„Snad mi Vashon nezakázal i moje vlastní šaty?” zeptala se nevěřícně.

Chlapec se skoro začervenal. „Ne, slečno.” „Přinesl bys mi tedy mé věci? Potřebuji se dát do pořádku.” Benny zaváhal jen na okamžik. „Přinesu je, slečno,” ujistil ji a odkulhal ze dveří.

Po Bennyho odchodu se Aurora přimkla k poslední naději. V kajutě sice nenašla nic, co by mohla použít jako zbraň, ale snad bude něco v jejím zavazadle.

Benny se vrátil ani ne za minutu. Položil na postel její zavazadlo a na Vashonovu masivní mahagonovou komodu rozložil její hřeben a vlásenky. Když se tak o všechno postaral, znova odešel a zamknul za sebou dveře.

Aurora byla konečně sama. Honem se rozběhla k svému košíku a začal hledat na jeho dně. Ale nebylo tam vůbec nic, co by mohla použít, s výjimkou převzácných ocelových nůžek s dlouhou a ostrou špičkou, které se používají při vyšívání a které dostala od paní Bluefieldové k svým šestnáctým narozeninám. Pozorně si prohlížela jejich tvar, připomínající čápa, a dokonce vyzkoušela jejich ostré špičky. Ale představa, jak drží Vashona v šachu titěrnými nůžkami na vyšívání, byla příliš absurdní.

Pochopila, že v tuto chvíli si nemůže pomoci. Oblékla se tedy do jedněch svých chudičkých šatů a roztržitě strčila nůžky do kapsy. Nevěděla, co dělat dál. Vypadalo to, že nemá na vybranou.

Namáhala si hlavu k prasknutí, a protože ji vůbec nic nenapadalo, byla stále nervóznější a rozčileně přecházela po koberci, až se jí zdálo, že prošlapala do něho vetkané draky. Rozhlédla se po kabině, čím by se zaměstnala, a tu si všimla, že její hřeben a vlásenky leží na Vashonově komodě hned vedle jeho hřebenu a obtahovacího řemene na břitvu. Ať si nikdo nemyslí, že zůstane na téhle lodi tak

dlouho, že by si zvykla dělit se s ním o toaletní stolek! V návalu paniky se rozběhla ke komodě a popadla všechny své věci. Pročesala si vlasy, rychle je stočila do uzlu a s pomocí všech vlásenek, které měla, pevně připevnila do týla. Pak rychle uložila hřeben do košíku.

Uplynula další minuta, a ona se nakonec přinutila usadit se na pohovku. Ale jakmile dosedla, cítila, že ji znovu přemáhá spánek. Podívala se na večeři, kterou jí Benny přinesl. Uvědomila si však, že plný žaludek by jenom zesílil její ospalost. Zůstala sedět na pohovce a zírala na dveře kajuty, až se jí dělaly mžitky před očima.

Někdy uprostřed noci musela zdřímnout. Když se probudila, měla opřenou hlavu o silně vypolštářované opěradlo pohovky a nohy měla přitažené pod sebe. Pomalu a ostražitě otevřela oči. S víčky ztěžklými spánkem se rozhlédla a v první chvíli nevěděla, kde je. Teprve když otočila hlavu, spatřila jeho.

Nejdřív zahlédla jeho kalhoty. Černé a dobře střižené, padly jak ulité jeho štíhlým bokům a dobře tvarovaným stehnům. Stál u ní tak blízko, že musela zaklonit hlavu, aby ho viděla.

Pak se setkala s oním známým divokým pohledem jeho zelených očí, který ji v okamžiku připravil téměř o všechnu sílu. Tenhle pirát byl opravdu nestoudný. Četla to v jeho očích. Lidská křehkost ho vůbec nedojímala. Nemohla pochopit, co se mu mohlo stát, že to z něho udělalo tak chladného a neústupného člověka.

„Spala jste dobře, slečno Dayneová?” pousmál se. Náhle si uvědomila, že to on byl v kajutě předtím, než se poprvé vzbudila. Ale kdo ji přikryl? Benny nebo on? Nejspíš Benny Nějak si neuměla představit, že by tento hrůzný muž byl schopen tak něžného gesta.

„Nastal čas dalšího výslechu?” zeptala se rázně a vší silou bojovala s jeho zeleným pohledem. „Jestli ne, trvám na tom, abych se mohla vzdálit do své kajuty.”

„Všechno má svůj čas.”

Přestal jí věnovat pozornost a zamířil k poličce s knihami. Vytáhl klíč, který měl připevněný u pasu kalhot, otevřel skříň, kterou našla zamčenou, a odhalil opravdovou zbrojnici. Na dveřích skříně bylo zavěšeno šest krvelačných mačet a každá z nich budila dojem, že by dokázala useknout lidskou nohu stejně snadno jako cukrovou třtinu. Tři páry soubojových pistolí s pažbami vykládanými stříbrem byly uloženy v nejhořejší přihrádce a přinejmenším sedm dobře kalených

šavlí bylo opřeno o přihrádku pod nimi. Byly tam soudky prachu a krabice olověných kulek. Krátce, zdálo se, že je tam dost munice a zbraní pro někoho, kdo vede svou vlastní pirátskou válku. Aurora byla naprosto zděšená.

Vashon si vzal jeden pár pistolí. Zkontroloval, jestli jsou nabité, a pak si je zastrčil za pás.

„Proč si berete zbraň?” zeptala se. Nemohla odolat, aby nedodala kousavě: „Vaše posádka už má dost vaší tyranie a rozhodla se povstat proti vám?4’

Zlověstně se ušklíbl. „Ne, máme návštěvu.”

Vytřeštila oči. „Ale vždyť je noc. Jak to můžete vědět?” A podívala se oknem na zádi. Úsvit už bledl a moře i obloha splývaly v jedinou plochu barvy holubičí šedi. Proti ní se rýsovala silueta lodi, blížící se k nim od východu. Po zádech jí přeběhl mráz a pocítila nevysvětlitelný strach. I na tu dálku viděla, že loď pluje bez vlajky.

Rychle setřásla úzkost. Blížící se loď byla jediným příslibem její záchrany. A stěží by to mohlo být horší, než to bylo dosud.

Ta loď nemá vlajku nejspíš proto, aby se uchránila před útokem. Je docela možné, že Udatná byla známá v těchto vodách jako pirátská loď. Jistě je to tak, vždyť z toho, co pochytila, je vlastník Udatné vyhlášený pirát.

Kradmo se ještě jednou podívala na loď na obzoru. Tam plula možnost záchrany a osvobození. Kdyby mohla vyběhnout z kajuty, snad by se jí podařilo dát signál, aby ji i Flossii vysvobodili.

Nervózně se podívala na Vashona. Ten znova zamknul skříň, takže už neměla možnost opatřit si zbraň. Teď musí být mrštná a zaskočit ho. Jestli bude mít štěstí, octne se na otevřené palubě dřív, než ji bude moci zastavit, a zavolá o pomoc.

Pozorně se dívala, jak odmyka dveře kajuty. Bude mít jen zlomek vteřiny na to, aby mu proklouzla pod rukou, ale musí se toho zoufalého pokusu odvážit. Zámek cvakl a on ustoupil o krok, aby otevřel dveře a prošel jimi. To byla příležitost pro ni. Vyřítila se do chodby a byla dva kroky za dveřmi kajuty, když se mu ji podařilo chytit. Vykřikla, když ji za zápěstí vtáhl do kajuty. Vzpírala se nohama o podlahu, snažila se mu vytrhnout, ale on držel její paži jak v železných kleštích. Pokoušela se rozevřít jeho prsty, jenže ty ji držely jak přilepené. Nakonec, v posledním marném pokusu, sáhla do

kapsy a vyndala své nůžtičky na vyšívání a vrazila mu je do ruky. Vztekle zavrčel, ale okamžitě ji pustil. Znova se vrhla k otevřeným dveřím, ale on je zavřel dřív, než se k nim mohla dostat. Nůžky jí vytrhl dřív, než vůbec mohla zvednout ruku, aby je znova použila.

Když se opřela zády o zavřené dveře, všimla si, že mu udělala ošklivý šrám na hřbetě ruky. Ale jeho reakce na toto poranění ji zklamala. Nedal najevo ani bolest ani hněv jen se podíval na titěrné nůžtičky na vyšívání na své dlani a pobaveně zvedl oči k nebi. A pak si klidně šel po svém, jako by se nic nestalo.

„Já chci odtud pryč,” křičela za ním vzdorovité. Jak jste viděl, je mi jedno, jestli někomu udělám bolest. Nechte mě radši jít dřív, než si opatřím opravdovou zbraň. Pak byste litoval.”

Zíral na ni s ironickým úsměvem. „Máte pravdu, slečno Dayneová, jaký jsem to byl hlupák, když jsem si myslel, že na vás vyzraji:” S výsměchem jí vložil do ruky jednu z pistolí a okázale jí začal ukazovat, kde je spoušť.

Vyděšeně se dívala na pistoli ve své ruce. Nevěděla už vůbec, co si má o něm myslet.

„No tak, zastřelte mě!” dožadoval se, když mu ohromeně podávala pistoli zpátky.

„Co se to snažíte dokázat?” zeptala se chvějícím se hlasem.

„Tak dělejte! Jestli chcete být volná, tak mě okamžitě zastřelte. Já mám jinak práci, musím jít přivítat tu loď, co se k nám rychle blíží.”

„Přišel jste o rozum? Chcete, abych vás zabila?”

„Otázka zní, slečno Dayneové, jste vy zabiják?” A znova si ji dobíral: „No tak, zastřelte mě!”

Tomu člověku se nedalo věřit. Troufal si vyzývat ji, aby ho zastřelila. Ale dokázala by to? Jak by pak žila s vědomím, že ho zabila? Když se ani nepohnula, zasmál se a ona v té chvíli skoro měla pocit, že by ho zabít mohla. Pohrdala jím jako nikým. Ale dokázala by ho zastřelit?

„Zmáčkněte spoušť. Jestli to uděláte, tak budete natotata na palubě.”

Pomalu sklonila zbraň. Jakkoliv silně toužila po svobodě, nedokázala by mít na rukou jeho krev. A přesně s tím on počítal. Vzal si od ní pistoli a dlouhými kroky zamířil ke dveřím. Už byl skoro

venku, když se jí podařilo chytit ho za rukáv a přinutit, aby ji vyslechl.

„Já už se tu nedám znova, zavřít! Trvám na tom, abyste nás okamžitě pustil na tu loď, co sem pluje, a nechal nás odejít!” Byla tak rozzuřená, že už se nemohla ovládnout. Zatím zmařil každý její plán.

Na okamžik se zastavil a přitiskl ji ke dveřím. „Slečno Dayneová, věřte mi, na té lodi byste si určitě nepřála být.”

„Přeji si to! I docela obyčejná poštovní loď je lepší než tohle plovoucí pirátské doupě. Pusťte mě odtud! Okamžitě!” zasyčela a vpila se do jeho očí.

„Vy chcete odejít?” přitiskl ji ještě víc na dveře. „Výborně. Seznamte se tedy s proslulým kapitánem a posádkou Krvácejícího srdce. Jestli si i potom budete přát odjet s nimi, nebudu vám v tom

bránit.”

„To myslíte vážně…?”

Než mohla větu dokončit, chytil ji do náruče. Zamyšleně se podíval na její do uzlu sčesané vlasy. Najednou ho něco napadlo a zasmál se potlačovaným smíchem. Než mu v tom mohla zabránit, vytáhl vlásenku z jejího účesu a nechal jí na prsa spadnout jeden dlouhý pramen vlasů.

„Proč bychom nedopřáli mužům z Krvácejícího srdce nějakou kořist, že?” Koutky rtů se mu zvedly v ledovém úsměvu, vzal její nůžtičky a pramen jí ustřihl. S ním v ruce pak otevřel dveře kajuty, postrčil ji před sebe a vedl ji na otevřenou palubu.

10. kapitola

Čím víc se loď zvaná Krvácející srdce blížila, tím vypadala zlovestneji. Zezadu ozářená ranními červánky se zdála téměř černá, jako obrovský havran vrhající se na ušlechtilou Udatnou.

Aurora se dívala z ubytovací paluby, jak se posádka jejich lodě připravuje na střet. Ve vzduchu bylo cítit napětí, mužstvo pobíhalo po kajutních schůdcích a šplhalo nahoru a dolů po lanoví, ale Aurora měla nejasný pocit, že si posádka ví rady a že takové střety zažila už dřív. Měla dokonce dojem, že se někteří vyloženě těší na to, co přijde. Jako Vashon.

Pozorovala ho na ubytovací palubě. Každou chvíli vykřikl nějaký rozkaz a hladce přecházel z francouzštiny do španělštiny nebo kteréhokoliv jiného jazyka, kterým mluvil námořník, jemuž byl pokyn určen. Ale když byla Udatná připravena k jeho spokojenosti, zdálo se, že snad má dokonce radost z toho, že se k nim ta hrůzná loď blíží. Oči se mu leskly očekáváním a pohyby nabyly rychlosti a rozhodnosti. Když ji přistihl, že ho upřeně pozoruje, dokonce se usmál, ale ne vesele, povzbudivě. Byl to žádostivý, znepokojující úsměv, jako by ona sama byla Hvězdou a on věděl, že ji nikdo jiný nesmí dostat.

„Ještě stále doufáte, že vás zachrání?” S těmito slovy Vashon prošel kolem ní a podíval se na Krvácející srdce, která teď už byla jen pár set yardů od nich.

Aurora si loď ještě jednou pořádně prohlédla. Nebyla vlastně černá, ale vypadala tak, protože na její přídi bylo napatláno tolik dehtu, že zakryl původní barvu. Když se podívala lépe, všimla si, že plachty jsou potrhané a u okrajů zasedlé špínou, v přímém protikladu s Udatnou, která měla plachty zářivě bílé, sluncem vybělené. Ale skutečným znamením, že Krvácející srdce není určena k její záchraně, byla lodní vlajka, kterou posádka právě vytahovala na stožár. Byla na ní zubící se lebka a pod ní dvě kostnaté paže držely krvavé srdce. Aurora, vyděšená tímto hrůzným pohledem, málem přestala dýchat.

„Jak vidím, změnila jste názor,” poznamenal Vashon s úsměvem. Najednou zatoužila po bezpečí byť i jeho hnusné kajuty. „Ta loď je zřejmě pirátská,” vyhrkla.

„Máte fenomenální pozorovací talent, slečno Dayneová.”

Pohněvaná jeho ironií dodala: „A není divu, že ta loď pluje zrovna k nám. Jak víte, ne nadarmo se říká, že vrána k vráně… ” Najednou se odvrátila a soustředila pozornost na Krvácející srdce. Trápilo ji, že s její pomocí neunikne, ale najednou ji napadla jiná hrozná myšlenka. Otočila se k Vashonovi a položila ruku na jeho ocelovou paži. „Nemáte náhodou v úmyslu vydat jim Flossii a mě? Abyste je tím odvrátili od útoku?”

Podíval se na její malou ručku na své paži. Položil na ni svou velkou dlaň a řekl: „Říkáte to téměř s nadějí, Auroro! Měl bych to

udělat?”

Až zalapala po dechu. „To nemůžete… vždyť to jsou piráti!” „A co jsem já?”

„Pirát.” Oči jí potemněly a nemohly se odtrhnout od jeho. Zasmál

se.

Situace byla beznadějná. Byla chycená mezi pavoukem a pavučinou. „Jak to, že tyhle lidi znáte?” zeptala se přiškrceně. „Řekněme, že to jsou staří známí.”

Měla se raději kousnout do jazyka, ale nedokázala se udržet, aby neřekla: „Copak, snad ne staří kamarádi z pirátské školy?”

Rozesmál se ještě víc. Jak se rozhodnete ted, když víte, koho proti sobě máte? Půjdete se mnou, nebo s nimi?”

Odvrátila zrak a neochotně si vybrala. „Myslím, že Udatná bude menší zlo. Aspoň nad ní vlaje anglická vlajka.”

„Ne vždycky.”

Překvapeně se na něj podívala, pak následovala jeho pohled na vratiplachtu. Zbledla. Místo anglické tam ted vlála černá vlajka s drakem, který měl hlavu otočenou vzad. Byl přesně takový jako ten, kterého měl Vashon vytetovaného na zádech.

Přiložila si dlaně k spánkům a snažila se uvažovat. Nějak se musí dostat z téhle hrozné lodi. Ale musí to udělat tak, aby neupadla do rukou ještě horších, než jsou Vashonovy. Bude to strašně těžké.

„Copak? Bez kousavého komentáře?” dobíral si ji. „Žádné očer-ňování mého charakteru, ani mně neřeknete, že jsem zrádce?”

„Proč bych to měla dělat? Teď jste přece ukázal svou pravou barvu.” Na okamžik odtrhla oči od vratiplachty. „Předpokládám, že

se schováváte za britskou vlajku jenom tehdy, když utíkáte před královským loďstvem.”

„Ale podívejme. Tak vy mně nadáváte zbabělců, slečno Dayneová?”

Vystrčila bradu a ani se na něj nepodívala.

Jen se smál. „Nebudete tomu věřit, ale Udatná je nejlepší z mé flotil v námořních lodí a všechny mé lodě se legálně plaví z Londýna do New Yorku pod vlajkou Británie.”

„Občas. Předpokládám, že jenom když se vám to hodí.”

„Ano. Když se mi to hodí. A to je pořád.”

„Ale ne teď,” řekla trpce.

„Ne, teď ne,” souhlasil a vzhlédl k svému praporu, „protože před mou vlajkou jich uteče víc, než před britskou.”

„Krvácející srdce neutíká.” Viděla, že během několika minut se obě lodě musí setkat.

„Krvácející srdce na to nevypadá, ale vyrovná se Udatné palebnou silou. Kdyby se jí zachtělo, tak bychom se teď navzájem ostře—

lovali.”

„To se tak bojí draka?”

Pozorně se na ni podíval. Přelétl pohledem její drobnou postavičku a uznale se mu zaleskly oči, když spočinuly na místech, kde lacinou látku jejích šatů napínala mladá ňadra. Se záhadným výrazem se dotkl jedné rudozlaté kadeře, která se jí uvolnila z vlásenek a spadla jí na spánek.

„Řekněme, že mám na palubě vzácný náklad,” řekl nakonec. „Náklad, jaký Krvácející srdce nechce zničit.” S těmito slovy ji uvěznil svými pažemi. Stál teď za ní a po jejích bocích svíral zábradlí. Ať chtěla či ne, čekali na Krvácející srdce spolu.

Hrozivá loď konečně připlula po bok Udatné. Posádky obou lodí stály bez hlesu u zábradlí a měřily se očima jako vojáci, čekající na povel k útoku. Aurora se podívala dolů, na otevřenou palubu. Kapitán Corbeil stál u palubního přístřešku a nervózně si třel zmrzačenou ruku. Mezitím se kapitán druhé lodi obrátil k Vashonovi.

„Vashone,” zakřičel pirátský kapitán přes vodu, která je dělila. Jsem rád, že tě zase vidím, mon ami!”

Vashon se zazubil. Aurora cítila na svých zádech, že jeho srdce bije rychleji.

„Azzedine, salndl Co si přeješ? Jestli tu náhodou hledáš svého chlebodárce, tak se obávám, že jsme všechny žraloky nechali na bermudských útesech.”

Kapitán Krvácejícího srdce se tak rozesmál, že se chytal za žaludek. Pak zavolal: „Vashone, mně se vždycky líbil tvůj smysl pro humor. Ale Peterborougha asi nepotěší, jak se o něm vyjadřuješ!”

„Řekni Peterboroughovi, že na téhle lodi nenajde krev, které by se mohl nažrat!”

„Já mu říkal, že nebudeš spolupracovat!” Kapitán se znova zasmál a zavrtěl hlavou. Byl postavou malý, snědý a očividně na sebe nedbal. Měl v sobě něco exotického díky blýskavému bělmu očí a hladké pleti barvy kávy a Aurora se dohadovala, že je to asi Maročan nebo Alžířan. Byl téměř hezký, ale i z téhle vzdálenosti si všimla, že má několik zkažených zubů a několik mu jich chybí.

„A kdo je tahle kráska, Vashone?” zakřičel pirát. Sklouzl po ní tak sprostým pohledem, že se Aurora bezděčně přitiskla k Vashonovi.

„Ach, to je můj malý klenot, Azzedine,” objal ji Vashon a okázale předváděl, jak se mu líbí vůně jejích vlasů. „A neuhodl bys, kde jsem ji našel!” zakřičel. „V londýnském sirotčinci! Člověk se musí umět dívat, milý příteli. Nikdy nevíš, kde najdeš poklad.”

Aurora sebou trhla. Zoufale přemýšlela, jak se dostat z Vashonova sevření, ale pro tuhle chvíli byla uvězněna. Kdyby se teď začala s Vashonem prát, mohl by splnit její přání a přenechat ji Krvácejícímu srdci. Instinktivně tušila, že je jí lépe na palubě Udatné. Zůstala tiše stát a nechala si ten něžný útok líbit.

„Chtěl bych ti představit Auroru, Azzedine!” pokračoval Vashon. „Toto je slečna Aurora Dayneová, vzácná cestující na Udatné. Nechceme se s ní příliš brzo rozloučit.”

„To vidím,” poznamenal Azzedine a oči měl náhle vážné. „Kdybych já měl tak rozkošnou společnici, také bych se s ní nedokázal rozloučit! Ale mám příkaz odvést ji, Vashone. Proto tě žádám, abys mně dovolil vstoupit na palubu, abychom mohli dojednat cenu.”

Při těchto slovech se Aurora přitiskla ještě víc k Vashonově hrudi. Cožpak si každý pirát na širém moři zamanul, že ji unese? Podvědomě se chytila Vashonových paží. Vashon se potlačované zasmál a

přitáhl si ji k sobě. Byla tak blízko u něho, že cítila, jak se jeho hruď otřásá smíchem. Stále jím pohrdala. Zdálo se. že se na její účet hezky baví.

„Azzedine!” vykřikl blaženě, „jen pojď k nám! Najez se s námi dosyta! Ale předem ti říkám, že ona s tebou neodejde! Dřív tě zabiju, Azzedine, i když mně to bude moc líto!”

Azzedin se pro sebe zasmál. Mávnul na Vashona a posádka Udatné mu začala připravovat vstup na palubu.

„V Kasbě se o tobě stále ještě mluví, Vashone. Ženským se po tobě stýská a muži tě stále nenávidí.” Pirátský kapitán Azzedin dojedl, odložil vidličku a třel si břicho. Vypadal téměř spokojeně. Aurora si pomyslela, že kdyby ji mohl unést a utéct s ní na Krvácející srdce, jistě by považoval dnešek za vydařený den.

Jako by Vashon nechtěl toho smraďocha ve svých prostorách, jedl s ním a s Aurorou v záďovém přístřešku, kde po vyplutí z Londýna servírovali jídlo cestujícím. Auroře ty bezstarostné dny připadaly strašně vzdálené.

Kuchař připravil bohaté a vybrané pokrmy, jako by loď navštívil člen královské rodiny a ne ušmudlaný, zlodějský korzár. I když jídlo bylo výtečné, Aurora neměla chuť. Stále na sobě cítila pohledy Alžířana. Bylo sice znát, že ho Vashon drží zkrátka, ale Azzedin se netajil tím, že chce splnit své poslání. Ale protože i on věděl, že na Vashona si nemůže troufnout, musel se kapitán KrvácejícíJio srdce spokojit s Vashonovým pohostinstvím v duchu nevysvětlitelného zákona kamarádství psanců, a pak odejít.

Vashon odtrhl Alžířanův pohled od Aurory tím, že na něj upřel pronikavý pohled, opřel se na židli a usmál se: „Ach, Kasba,” poznamenal. „Musím přiznat, že na ni mám moc hezké vzpomínky. Je ulice Ben Ali stále ještě tak úzká a zrádná, jak ji pamatuji já? V té se může schovat tisíc zlodějů a člověk neobjeví ani jednoho z nich.”

„To ano,” dodal Azzedin lišácky. „A zapomněl jsem se zmínit, že turecký místodržitel tě také pořád nenávidí - přestože tě nemohl najít, když ses vkradl do jeho paláce a do náruče jeho nejstarší dcery.”

Vashon se rozesmál. „A pořád ještě platí odměna, vypsaná na moji hlavu? Není divu. že jsem se musel zachránit počestným podnikáním. Dejův scimitar je ostrý, c’est comprise.”

„Odměna pořád ještě platí, Vashone, a ty víš, že ani já bych jí nepohrdl.”

„Kdyby sis troufl,” odpověděl Vashon klidně.

„Ano, kdybych si troufl,” povzdechl si Azzedin. „Ale protože si netroufnu, přivedu deje k tobě. Je ti snad známo, že ještě vře vzteky, kdykoliv uslyší tvoje jméno. To bylo od tebe chytré, že když nabídl za tvou hlavu sto zlaťáků, tys nabídl za jeho pět set.”

„Ještě jsem mu neodpustil, že mě ocenil na tak málo.” Vashon si dal záležet, aby dal patřičně najevo, jak je dotčen, a oba muži se najednou rozesmáli.

Ale ne Aurora. Seděla vedle Vashona a postrkovala vidličkou po talíři smažený banán. Celý ten hovor o Kasbě jí připadal nevhodný. Jednou četla, že se o Alžíru mluví jako o „bílém městě”, kvůli oslnivě bílým domům Kasby, která kaskádovitě klesá po svahu až k rušnému přístavu. Vždycky jí to připadalo divné, že místo s jménem tak čistým a magickým je ve skutečnosti doupětem pirátů, podloud-níků, špionů a dalších darebáků.

Ale jestliže je tím Kasba skutečně tak nechvalně známá, pak ti dva muži, co tu s ní sedí, se tam rozhodně hodí. Ten pirát vypadá, že by raději ukradl hůl malomocnému, než aby někomu potřásl rukou. Ale Vashon působil ještě hůř. Vyzařoval auru neohrozenosti. Ten by se rval ještě dávno po tom, co by Azzedinové stáhli ocas mezi nohy a utekli. Aurora si najednou uvědomila, že to ji na něm děsí nejvíc: Vashon se nebojí umřít. Ostatní to vytušili a drželi se od něj dál. Ale co by mohlo přinutit člověka, aby mu bylo drzé čelo milejší než život? Dospěla jenom k jediné odpovědi: muž, který to drzé čelo potřeboval k tomu, aby přežil.

„No tak, Vashone,” začal Azzedin a oči všech se k němu obrátily, „co mám říct Peterboroughovi, až se před ním objevím s prázdnýma rukama?”

„Chceš říct, když se před ním objevíš s prázdnýma rukama,” opravil ho Vashon.

Azzedin se zasmál. „Moje chyba, mon ami. Od draka jsem nikdy nedokázal moc získat. Ale co mu řeknu? Peterborough doopravdy chce tu dívku. Chtěl bych, abys mně ji přenechal.” Pirát ještě jednou zablýskal očima směrem k Auroře. Zuřivě se na něj dívala, ale připadala si jako tučné tele na jarmarku.

„Ji si nemůžeš odvést, Azzedine, ale nabídnu ti tohle.. ” Vashon nonšalantně vytáhl kadeř, kterou ustřil Auroře. Hodil ji přes stůl. „Tohle dej Peterboroughovi a řekni, že se mu poroučím. Že už nemusí hledat Hvězdu. Už je moje.”

„Dobrá, povím mu to,” souhlasil Azzedin, „když nemám jinou možnost.” Jeho pohled byl ještě drzejší a Aurora měla skoro pocit, že bude zvracet. Ten Alžířan byl jen o něco málo hnusnější než špína, kterou musela seškrabávat z jediné sedací vany, která byla v Domově. Už jenom představa, že by se jí měl dotknout, stačila, aby měla chuť skočit přes palubu. A on docela zřejmě měl i jiné úmysly, než se jí jen dotknout.

„Azzedine, nebudeš šilhat po oslu svého souseda.” připomněl mu ještě jednou Vashon. Azzedinův pohled se poslušně odvrátil od Aurory na majitele Udatné.

„To už je lepší,” poznamenal Vashon suše, zřejmě se mu nelíbil způsob, jakým pirát oceňoval to, co on považoval za svůj majetek.

Aurořin pohled se setkal s Vashonovým a tváře jí zahořely hněvem. Tohle mučení už nevydrží ani minutu. Není němá tvář a nedovolí, aby s ní někdo takhle jednal. Za takovéhle zastání mu těžko mohla být vděčná. Pokud jde o ni, tak tihle dva piráti jsou mizerové, jeden jako druhý.

Prudce vstala. „Doufám, že vy, džentlmeni, mě teď omluvíte, protože se neodkladně musím věnovat své toaletě.” Při těchto slovech Azzedin vzal do ruky kadeř, ležící na stole. Zvedl ji k nosu, aby zjistil, jak voní, a ji zachvátila zuřivost. Nedovolí, aby se jakákoliv část jí samé dostala do rukou nějakého Peterborougha. Jestliže ji Vashon nezamýšlí vydat Krvácejícímu srdci, pak si může dovolit malou rebelii.

„Auroro, kam chcete jít?” zeptal se Vashon tónem, který až příliš často slýchala od Johna Phippse.

Mířila ke kajutovým schůdkům. Oči měla vzdorně přimhouřené. „Jdu do své kajuty. A nemusíte mě doprovázet.”

„Jak se můžete takhle nezdvořile chovat k jedinému hostu na Udatné?” pousmál se Vashon. „Posaďte se přece, Auroro, a dojezte.”

„Nemám hlad.”

Kolem úst se mu objevil tvrdý rys. Jestli budete takhle pokračovat, má drahá, nezbude z vás nic, o čem by se dalo smlouvat.”

„Jaká tragédie, ale hlavně pro vás, pane.” Vzdorně se na něj podívala a chystala se odejít, ale než tak mohla učinit, vyskočil Vashon ze židle, uchopil její paži jako do svěráku a přinutil ji jít do chodby, pryč z očí zvědavého Alžířana.

„Auroro,” zašeptal Vashon, „tentokrát můžete jít, ale varuji vás, že příště vám tohle chování nestrpím. Můžete odejít do mé kajuty, ale ne, abyste se courala někde jinde. Muži z Krvácejícího srdce jsou celí žhaví, aby si odvedli svou kořist, a u nich by se vám to asi…

nelíbilo.”

Vytrhla mu ruku a odsekla: „Neobávejte se, pane. Netoužím po společnosti pirátů.” Její oči plné hněvu mu daly najevo, že mezi ně počítá i jeho.

„Piráty nechte stranou a mějte na paměti moje slova, Auroro.“Le-hce s ní zatřásl.

„Rozumím… ale i nerozumím,” popichovala ho. „Možná že by mně bylo lépe na Krvácejícím srdci. Možná ten Peterborough, o kterém jste mluvil, by přinejmenším věděl, že s člověkem se nezachází jako se zbožím, které se nakoupí a prodá tomu, kdo nabídne nejvíc… “

Strhl ji do náruče a přinutil zmlknout. Třásl s ní, až se jí zatočila hlava. „Poslouchej, ty malý spratku. Tady na lodi jsi ve větším bezpečí než kdekoliv jinde! A kdybys někdy byla tak pitomá a napadlo tě, že utečeš k Peterboroughovi, tak si to rozmysli! Viděl jsem na vlastní oči, jak Peterborough zaživa upálil člověka - nacpal mu do úst koudel a zapálil ji. Smál se tomu, dokud ten muž nezemřel. Děkujte dobrotivému Bohu za to, že vás svěřil do mých rukou, protože to s vámi mohlo dopadnout daleko hůř.”

„Přestaňte… přestaňte!” dožadovala se bez dechu a snažila se mu vymknout. Když se jí to nakonec podařilo, viděla, že má tvář zkřivenou hněvem Nemohla zadržet vzlyk a nevěděla, jak odpovědět na to, co jí řekl. Neuměla si představit, že by mohl existovat tak hrozný člověk jako Peterborough, ale kdykoliv se podívala do Vashonových zelených očí, viděla, že mluví pravdu. A teď se kvůli svému otci - otci, kterého nikdy pořádně nepoznala - ocitla uprostřed téhle smrště, mezi piráty.

Celá otřesená se snažila přijít na něco, co by to vyvrátilo. Ale nic ji nenapadlo. On znal Peterborougha, ne ona. Jestliže Vashon řekl, že je

to zrůda, musela mu chtě nechtě věřit a nechat se unášet tímto zrádným osudem, dokud nenajde možnost úniku.

„Nechtěl jsem vás vyděsit, žábo jedna.” Zjihl při pohledu na její vyděšenou a bledou tvář a udělal krok k ní, ale zastavila ho vyčítavým pohledem.

„To jste přece chtěl,” odpověděla chladně. „Chcete to od okamžiku, kdy jsem vstoupila na tuto loď. Jste necivilizovaný, nemorální zločinec a vaším jediným potěšením je zastrašovat slabší lidi, než jste vy ale mě dlouho strašit nebudete.”

Najednou se v jeho pohledu objevila vřelost. „Ach, to je ten temperament, kterého mně dopřáváte tak málo. Víte, Auroro, měla byste být ráda, že jsem vás unesl a přiměl bojovat, protože jinak byste byla uvadla a umřela v tom chudobinci.”

„To - nebyl - chudobinec” zasyčela.

Spokojeně se rozesmál, a protože už to dál nemohla snést, popadla sukně a utekla do samoty jeho kajuty, ale ještě dlouho za zavřenými dveřmi slyšela jeho veselý smích.

11.kapitola

Jakmile se octla v kajutě, začala zuřivě pochodovat sem a tam po dračím koberci. Je v pěkné šlamastyce. Má tomu rabijákovi dát říkanku a věřit, že je potom obě propustí a nezkřiví jim vlásek na hlavě? Nebo má i nadále snášet jeho necudné chování v naději, že by tím mohla získat výhodnější pozici při vyjednávání? Nevěděla, jak se rozhodnout. Potřebovala by mluvit s Flossií, jenže je drželi stále odděleně.

Kousla se do spodního rtu a probírala omezené možnosti útěku, ale vyrušil ji hluk z vedlejší lodi. Otevřenými lodními okny slyšela, jak posádka na Krvácejícím srdci řádí na palubě. Slyšela smích a zvuk skřipek. Námořníci se zřejmě báječně bavili, zatímco jejich kapitán byl hostem na Udatné.

Přistoupila blíž k oknu, ale najednou zahlédla něco divného. Černé saténové závěsy kolem Vashonova lůžka, které byly obyčejně zřasené připevněny těžkými zlatými šňůrami s třapci k sloupkům postele, teď byly úplně zataženy. To bylo zvláštní, hlavně proto, že se zatahovaly jen v chladném počasí a ne v líbezném oceánském létě.

Se zachmuřeným čelem pátrala po důvodu, proč by je asi Benny měl zatáhnout. Chvíli se na ně dívala a uvažovala, co by měla udělat, ale pak bojácně přistoupila k posteli. Bylo to od ní asi neuvážené, ale věděla, že se nebude cítit v bezpečí, dokud si neověří, že za nimi nikdo není.

Vztáhla ruku a uchopila okraj těžkého čínského saténu. Chtěla ho rychle odtáhnout, a tak odhalit toho, kdo by se za nimi schovával. Jenže dřív, než to mohla udělat, se po ní z černé mihotavé hloubi vztáhla pádná ruka a strhla ji dovnitř.

„Kdopak to tu je?” ozval se hlas a současně ji někdo popadl do těsného sevření, až v ní zapraskaly kosti. Šaty toho člověka čpěly jako mokrý psí kožich. Na plnovousu měl ještě kapky slané mořské vody, ale hned na první pohled bylo vidět, že i to mokré, šedivějící, nikdy nečesané křoví je rajským úkrytem hnid a vší.

„Pusťte mě!” zaječela a snažila se vyrvat z mužových mohutných pracek. Srdce jí bušilo až v krku, jak byla vyděšená.

„Eště cekněte, dámo, a podříznu vás vod ucha k uchu.”

V jeho ruce se objevil lesklý nůž, který hbitě přiložil na jejíDpulsující krční tepnu. Zaúpěla a její roztřesené ruce zne-hybDněly. Byla tak vyděšená, že cítila, jak jí krev buší v žilách. KdyDby se pokusila pohnout, nerozpakoval by se použít ten nůž.

„Tak je to dobře. Mluvte tiše,” nařizoval, když se přestala hýbat. „Chci se vás na něco zeptat.”

„Vy jste z té druhé lodi?” zašeptala. Ani sama nevěděla, proč se ptá. Posádka z Udatné přece nikdy nechodila takhle špinavá a zanedbaná.

Když muž přikývl, skoro omdlela hrůzou. Neměla tušení, jak se s ní ten surovec chce odplížit z Udatné, ale protože se sem dokázal vetřít nepozorován, nepochybovala, že to zvládne. A co s ní pak bude? Bylo jí jasné, že bude v ještě horší situaci než tady.

„Čí je tohle kajuta?” zeptal se.

„Vashonova.”

„Jo, Vashon. Ten grázl. My na Krvácejícím srdci ho máme plný

zuby.”

Viděla, jak se mužovy oči plní nenávistí. Pochopila, že už se s Vashonem utkal… a prohrál.

V zoufalé snaze vyjednávat s tím brutálním zvířetem se AuDrora zeptala: Jak je tedy možné, že jste se odvážil přijít až semDa riskovat, že se s vámi vypořádá? Přece víte, že by se zlobil,Dkdyby mě tu nenašel.”

Vydal ze sebe chraplavé zasmání. „Kvůli drahokamu, kterej je větší než můj nos. Bude ze mě boháč a doslech sem se, že zrovinka vy ste ta ženská, která mně k tomu dopomůže.” Stáhl ji z postele. Po jeho hrubém sevření už jí naskákaly modřiny.

„Ale poslouchejte mě, já vám nepomohu! Já nevím, kde je Hvězda!” namítala a strašně se snažila, aby nedala najevo strach.

„Ale jó, vy mně eště moc ráda pomůžete. Peterborough už ví, jak přimět k řeči ženskou. Dostaneme to z vás a možná taky eště něco navíc, co?” Zasmál se a stiskl ji v pase. Když se odtáhla, zabořil špičku nože o něco hlouběji do důlku na jejím hrdle. „Vy ste moc fajnový zboží…,” zašeptal a přitiskl si ji ještě víc na prsa. Olízl si rty, a to ji vyděsilo ještě víc než to, co řekl. Jezdil po ní pohledem, až jí naskakovala husí kůže.

„Vashon vás nenechá uniknout,” řekla ve snaze připoutat námořníkův pohled k svému obličeji. „Z toho, co už jsem zatím viděla, bych řekla, že si umí moc dobře poradit s takovými, jako jste

vy.”

„Vashon už na to bude moc tuhej, ctěná dámo.” Jeho ruka klouzala nahoru po jejím hrudníku a ona v sobě musela potlačit hněv.

„Jak - jak to můžete vědět?”

„Azzedin to nařídil. Jakmile bude po Vashonovi, tahle loď bude naše… i její roztomilej náklad.” Významně se na ni podíval. Ušmudlaným prstem se pokusil dotknout jejích rtů, ale ona v hrůze ucukla. Tím ho jenom popudila. „Si asi myslíte, že ste pro mě moc fajnová, že jo?” řekl a pak s ní praštil na Vashonovu postel.

„Ne!” vykřikla, ale v minutě už jí zase přitiskl nůž na krk. Bránila se, když se na ni snažil lehnout, ale neměla dost síly. Byl podsaditý a svalnatý, a s nožem na krku tuhle bitvu nemohla vyhrát. Ale přesto dělala, co mohla. Vzlykala a odkopávala jeho ruku, která se snažila zvednout jí sukně. On se jen smál. Zdálo se, že ho její odpor jenom vzrušuje. Zachytil její dlouhé spodní kalhoty zdobené volány dřív, než mu v tom mohla zabránit. Když slyšela, jak se látka trhá, hlasitě zaúpěla. Chce ji znásilnit a ona mu v tom nemůže zabránit. Ale přestože pirát stále ještě špičkou nože ohrožoval její hrdlo, najednou zčistajasna obloukem vyletěl z postele a přistál v rohu kajuty.

„Řekni něco, Roberte,” oslovil ho Vashon, který se tyčil nad námořníkem. „Řekni něco, ať si zachráníš život.”

Aurora zalapala po dechu a posadila se. Dveře do kajuty byly dokořán. Vashon musel zaslechnout její volání a přiběhl sem. Teď stál nad Robertem a jeho tvář byla jak úděsná maska sršící hněvem.

„Tak jak to bude, Roberte? Jak mě poprosíš o milost?” Vashon se ani nepohnul. Pochopila, že nejedná impulsivně, ale rafinovaně zas-trašuje. Jako teď, a vynikajícím způsobem. Robert byl bílý jako křída.

„Vashone, to Azzedin! Ten mě poslal, abych se sem vplížil! Azzedina bys měl zabít!” kňoural Robert.

„A Azzedin ti také řekl, abys znásilnil moji zajatkyni?”

Robert sevřel nůž. Oči mu doslova lezly z důlků strachy, když je úpěnlivě upřel na Vashona. „Je to ženská, Vashone! Na moři se to

smí!”

Vashon šlápl nohou ve vysoké botě na Robertovo zápěstí. Zneškodněný námořník zahekal a pustil nůž.

„Ta dívka je můj majetek,” zdůraznil Vashon. „A ty víš,” co se dělá na moři, když se někdo pokusí okrást někoho jiného?”

„Vashone, nezabíjej, nezabíjej mě!” prosil Robert a zalézal ještě dál do kouta. Aurora dosud neviděla tak zděšeného člověka. Ale děsilo ji i to, jak se Vashon choval. Byl úplně klidný A současně strašně rozzlobený. Hnusil se jí sice ten špinavý námořník, který dával najevo takový strach, ale nemohla stát nečinně, zatímco budou Roberta vraždit. Nemůže nést odpovědnost za smrt druhého člověka.

„Vashone! Mně se nic nestalo! Nemůžete ho zabít!” Vashon se obrátil. Jediným pohledem zhodnotil její vzhled a viděla, jak se v jeho očích znova objevila zuřivost. „Roberte, ty pse, postav se,” řekl hrozivě. „Ne, Vashone, prosím…!”

„Vashone!” honem slezla z postele. „On mi neublížil. Vy jste ho včas zastavil! Souhlasím, že zasluhuje potrestání, ale ne smrt! Vlastně neudělal o nic víc, než vy sám… “

Vashon se k ní prudce obrátil a slova jí zemřela na rtech. To, že ho obvinila z toho, co udělal ten mizera u jeho nohou, už zřejmě bylo nad jeho trpělivost. Zdálo se, že vybuchne. Nevěděla, co má dělat, jenže pirát využil toho, že Vashonova pozornost byla upoutána jinde, a vytáhl pistoli schovanou za upoceným a špinavým pásem. Aurora se zajíkla hrůzou. Ale zlomek vteřiny před tím, než Robert zmáčkl spoušť, sáhl Vashon po noži spadlém na podlahu a zručně jím přejel po Robertově hrdle. Pirát byl v okamžiku mrtvý.

V životě neviděla tolik krve. Byla na podlaze, na stěnách, na mrtvém těle. I na Vashonovi. Aniž si to uvědomila, začala křičet, a když se po ní Vashon natáhl, dala mu facku.

„Nesahejte na mě,” křičela hystericky. „Nedotýkejte se mě těma rukama!”’

Vashon se strnule podíval na své ruce. Byly potřísněné krví. Odvrátila se a chtělo se jí zvracet. Najednou se dala do nezadržitelného pláče a ani sama nevěděla, jestli v důsledku prožitého šoku, nebo proto, že uviděla člověka umřít tak násilnou smrtí.

.Jeho život nestojí za vaše slzy,” řekl jí Vashon strnule.

„Vy jste ho zabil,” vzlykala.

„A on by byl zabil vás. Nakonec.”

„Ale neudělal to.”

„Měl jsem snad počkat, až to udělá?”

Chvějící se rukou si setřela slzy, které se jí proudem řinuly po tváři. „Proč jste mě raději nenechal na přístavišti v St. George’s! Já se nebudu paktovat s vrahy!”

Podívala se na něj a uvědomila si, že ho ještě neviděla tak ledově klidného. Jeho tvář, celé tělo ztuhlo. Ale přes rty mu nepřešlo jediné slovo.

„Vashone! Co se to tu děje!” vpadl do kajuty Izák a divoce se rozhlížel. Všiml si mrtvého piráta v koutě a Aurořina rozrušení.

„Tak starý Robert se dostal na palubu,” poznamenal.

Vashon jenom přikývl. Nespouštěl oči z Aurory.

Izák se znova nejistě podíval na mrtvého. „No, podle toho, jak vypadá, bych řekl, že od Krvácejícího srdce připlaval. Ale nechápu, jak to udělal, Vashone. Dávali jsme přece takový pozor… “

„Mám dojem, že došlo k nějaké výtržnosti,” s těmito slovy vstoupil do kajuty Azzedin. Chladně se podíval na svého muže ležícího v tratolišti krve. Výčitek svědomí se zbavil stejně rychle jako své viny

„My víme, žes ho sem poslal ty, Azzedine,” vyštěkl Izák. Vashon stále mlčel.

„Udělal to sám od sebe.” Azzedin se znova podíval na mrtvého, a pak se usmál. „Ale mějte srdce, mes amis, vždyť Robert byl tak ohleduplný, že vám neumazal váš drahocenný koberec.”

Aurora pohlédla na mrtvého. Stěží mohla věřit, že ještě před několika minutami ten člověk žil a dýchal. Je pravda, že pirát Robert byl skutečně hnusný, ale teď, když je mrtvý, nezaslouží si víc ohledů než uznání, že neumřel na koberci? Nebo snad tihle lidé zacházeli se svými mrtvými stejně necitelně, jako se živými?

Azzedin přistoupil blíž k mrtvému. Izák vrtěl hlavou a říkal něco o Bennym, že ho zavolá, aby to tu uklidil. Vashon stále ještě nespouštěl oči z Aurory. Azzedin se nepozorovaně sklonil nad svého námořníka a zvedl něco z podlahy Teprve když namířil na Vashona, uvědomila si Aurora, že je to zbraň.

„Vashone, já mám velkou chuť tě zastřelit,” poznamenal Azzedin. Natáhl kohoutek a Aurora ucítila, jak jí z tváře mizí krev. Čekala, co udělá Vashon, nepochybovala o tom, že zabije i tohoto piráta, ale on se ani nepohnul. Jen se nepohnutě díval na Azzedina, jak se ho chystá zavraždit.

To představení odehrávající se před jejíma očima bylo fascinující. Nikdy v životě neviděla člověka, kterému by byl tak lhostejný jeho vlastní život. Dívala se na Vashona, a tu spatřila na vlastní oči ten postoj, který vyděsil už tolik mužů. Vashonova ochota umřít byla úděsná.

Když Azzedin zmáčkl spoušť, Aurora vykřikla. Ale zbraň jako zázrakem nevystřelila. Ozvala se jenom hlasitá rána a Azzedin se rozesmál, jako by právě provedl podařený trik.

„Strašně rád bych tě zabil, Vashone,” zachechtal se pirát, „ale prach v téhle pistoli zvlhnul. Chudák Robert! Umřel pro nic za nic. Když vám hrozil touhle pistolí, nenapadlo ho, že jeho prach už není k ničemu.”

„Azzedine,” zavrčel Izák. „Vrať se na svou loď. A považuj se za šťastného, že jsi neskončil jako tenhle muž.”

Azzedin se uklonil. „Na shledanou, mes amisl” Zvolna vyšel z kajuty a řehtal se, jako by řekl báječný vtip.

Když Azzedin odešel, Izák se na Vashona nevěřícně podíval. Ale ten si toho ani nevšiml. Už zase upíral zrak na Auroru.

„Mohl vás zabít,” řekla mu rozrušením bez sebe. Nikdy ho nepochopí. Někdy se chová jako posedlý zlým duchem.

„Dala byste přednost tomu, aby mě zabil někdo jiný, nebo byste mě radši zabila sama?” zeptal se.

„Jiná volba není? Je váš život tak neúnosný, že mezi tím už nic neexistuje?”

Jeho hezké rysy teď vyjadřovaly trpkost. „Mezi tím už není nic, Auroro. A pamatujte si to, až vám příště zase zachráním život.”

„Můj bože,” zaúpěla a chytila se za hlavu. „O tohle jsem vás nežádala. Na tomhle se nechci podílet. Já vás prosila, abyste mě a Flossii vysadil v nejbližším přístavu!”

Přistoupil k ní, položil ruce na její paže a zatřásl s ní. Když k němu vzhlédla, řekl: „Třebaže jste mě o tohle nežádala, v den, kdy váš otec okradl Peterborougha, osud určil, že tu dnes budete se

mnou. Tak zapomeňte na svou spořádanou a řádnou minulost. Stejně byla vylhaná. Osud vám přisoudil tyhle karty. Teď jste v mých rukách a tady zůstanete, dokud nedostanu Hvězdu.”

Hlasitě vzlykla. Téměř podvědomě zabloudil její pohled k jeho rukám na svých pažích. Šplíchance krve na jeho prstech už uschly a byly tmavě hnědé, ale některé byly ještě vlhké a umazaly jí šaty Snažila se potlačit výraz odporu na své tváři, ale on si toho všiml. Než se od něho mohla sama odtáhnout, skoro ji hodil do náruče Izákovi.

„Odveď ji pryč odsud!” poručil a hlas se mu trochu zlomil.

Vzlykající Aurora se zachytila kapitána. Izák jí pomohl udržet rovnováhu a pak se na Vashona užasle podíval. Ale než mohl promluvit, Vashon zopakoval svůj rozkaz. „Odveď ji pryč odsud!”

Izák poslušně přikývl a odvlekl ji pryč.

12.kapitola

„Co je to za člověka?” ptala se Aurora a utírala si slzu, která se jí skutálela po tváři. Dívala se přes zábradlí na zářivě modrý Atlantik, kde jediným kazem byla mizející silueta Krvácejícího srdce. Vedle ní Izák bubnoval dvěma zbývajícími prsty na vyleštěné zábradlí a marně přemýšlel, jak by ji utěšil. „Co je to za člověka, že dovede tak obratně zabíjet, a pak ani nehne prstem, aby zachránil svůj vlastní život?” Otřela si další slzu.

„Vashon byl vždycky tak trochu záhada.”

„On si neváží vlastního života? Ten pirát Azzedin ho chtěl zastřelit a Vashon ani nemrkl.”

„Za svých čtyřiatřicet let toho viděl hodně, Auroro. Znecitlivěl. Někdy si myslím, že je pravda, že si svůj život moc necení. Jako by v něm něco chybělo, možná víra v dobro. Neví, co to je, ale protože to nikdy nepoznal, je mu to jedno, stejně jako je mu jedno, jestli žije, nebo je mrtvý. Už jsem ho viděl neslýchané riskovat. Ale vyplatilo se

mu to.”

„Ale i vy jste musel těžce bojovat, jinak byste nebyl pirát jako on. A vy nejste tak zatvrzelý.”

Izák se stydlivě zasmál. Otřel si plešatící čelo a zdálo se, že hledá vhodná slova. Já nejsem pirát, Auroro. Já vím, že si to o mně musíte myslet, ale ve skutečnosti jsem jenom lodní kapitán. A takhle žiji posledních čtyřicet let, od té doby, co moje žena Ráchel umřela na neštovice.”

Já vám nerozumím,” podivila se. Jak mohl Vashon přesvědčit dobrého námořního kapitána, aby s ním šel do tak nečestných podniků?”

„Teď už u něj sloužím skoro deset let.” Zasmál se. „Musíte mu věřit, když vám říká, že podniká zákonně. Má skoro tolik lodí jako celá Britská východoindická společnost. Je velmi bohatý.”

„Ale byl a je pirát.” Oči jí potemněly a vyčítavě se podívala na Izáka. „A vy, který o sobě říkáte, že jste poctivý muž, pro něj pracujete.”

„No ano, to je pravda. Ale Vashon už nepřepadá lodě s výjimkou tady toho případu,” dodal spěšně. „Ve skutečnosti je nejšťastnější,

když může chodit po pláži Mirage a prohlížet si účty svého londýnského podniku.”

„Tak proč to už nedělá, a honí místo toho ten smaragd?”

Izák se zadíval na bezmračný obzor. „Nenávidí Peterborougha. Nenávidí ho z celé duše. Nic ho nezastaví, dokud ten drahokam nedostane.”

Aurora ucítila, že se jí pootvírají vrátka na svobodu. „Ale vy a posádka, Izáku, si jistě uvědomujete nemorálnost toho, že jste unesli dvě ženy čistě kvůli nějaké pomstě. Oponujte mu, Izáku,” naléhala, „a nechte Flossii a mě odejít.”

„Posádka i já stojíme za Vashonem,” řekl prostě. A podíval se na svou zmrzačenou ruku.

„Ale vy sám sebe považujete za mravného člověka. A jménem posádky určitě nemůžete mluvit! Na téhle lodi přece musí být aspoň jeden slušný člověk, který nám bude chtít pomoct - a já přísahám, že ho najdu!”

„Na téhle lodi nenajdete nikoho, kdo by vám byl ochoten pomoct při útěku, pokud by to znamenalo konec pátrání. Věřte mi, Auroro, já jsem schopný mluvit za posádku. Někteří z nich pode mnou slouží už čtyřicet let.”

„Ale ne čtyřicet let na téhle lodi. A rozhodně ne čtyřicet let s Vashonem.”

„To ne,” souhlasil. „Sloužili jsme na jiné lodi. Byla to velrybářská loď Leviathan. Z její posádky sice zbyla naživu sotva její pětina, ale všichni teď slouží na Udatné a všichni přísahali věrnost Vashonovi.”

„To není možné!” vyjekla.

„Je to možné,” ujistil ji. „Věřte starému Židovi, který nelže.”

Znechucená Aurora se znova zadívala na moře. Zdálo se, že ji dělí od svobody tisíce mil. Čím blíž jsou k Vashonovu ostrovu, tím menší naději má na únik. „Odveďte mě zpátky do kabiny, Izáku, musím mluvit s Vashonem.”

Izák přikývl a nabídl jí rámě. Se zachvěním je přijala.

Když přišla do kabiny, bylo už tělo mrtvého piráta odklizeno a krvavé skvrny dokonale umyty. Vashon tam nebyl, ale Aurora řekla Izákovi, aby ji tam nechal samotnou. Chce se připravit na rozhovor s ním.

Když se za ním zavřely dveře, na tváři Aurory se objevil hněvivý a odhodlaný výraz. Pohodlně se usadila a připravila se na čekání. Už věděla, co řekne Vashonovi. Už v jeho blízkosti nebude bojácná a ustrašená. Viděla ho spáchat ten nejhnusnější čin a teď, když věděla, čeho je doopravdy schopen, pocítila, že ji to vlastně osvobodilo. Konečně byla připravena vyjednávat s Ďáblem.

Benny jí brzy nato přinesl jídlo a tentokrát snědla všechno. Vykoupala se a převlékla, zakrvácené šaty pohřbila až na dno svého proutěného kufříku. Až příliš brzo zaslechla z chodby Vashonův hlas, který něco ostře říkal francouzsky kolemjdoucímu námořníkovi.

Když vstoupil do kajuty, nepromluvil ani slovo. Jednou se na ni podíval, pak vyndal palubní deník a zapisoval cosi na třínohém stolku. Když už bylo ticho zcela neúnosné, promluvila.

„Ta říkanka má ještě jeden verš.”

Vzhlédl od stolku. „Co jste to řekla?” zeptal se a jeho oči byly náhle ostražité.

„Řekla jsem, že ta říkanka má ještě jeden verš.” Pomalu odložil pero. „Proč mně to říkáte teď?” „Protože chci záruku, že Flossii neublížíte.”

Zamračil se. „Asi tomu nebudete věřit, ale já nikdy neměl ve zvyku znásilňovat a mučit staré báby.” „Já nejsem stará bába.”

„To vidím.” Pohledem přejel její postavu a pak se zastavil na její tváři. „Řekněte mi ten verš.”

Zavrtěla hlavou. „Ne, neřeknu vám ho.”

„Takže mě jen dráždíte? Chcete, abych vám pomohl?”

Podívala se na něj. Určitě má na mysli něco sprostého. Ignorovala jeho poznámku a znova zavrtěla hlavou. „Ne, ode mě to nedostanete. Nevím, kde je Hvězda, ale mám klíč k jejímu získání. Dostanete ten klíč, jakmile bude Flossie a já na svobodě.”

„Dostanu to hned.” Vstal ze židle a hrozivě se nad ní vztyčil. Jenže teď už se ho nebála. Její tvář byla jak z alabastru.

„Nikdy to ode mě nedostanete, Vashone, dokud mě nejdřív nepustíte. A jestli mě přivezete na Mirage, tak přísahám, že se to nedozvíte nikdy.”

Zamračil se. Na jeho dolní čelisti se pohybovaly svaly, ale pak se koutky jeho úst zvedly v chmurném úsměvu. „Vidím, že jste si vzala k srdci mé rady až příliš dobře.”

Podívala se na něj. „Ano. „Zapomeňte na svou spořádanou a řádnou minulost, tak jste mi to řekl. Takže teď ji považuji za zapomenutou. Už nejsem učitelka ze sirotčince. Od nynějška jsem žena, která má v ruce tajemství, jak splnit všechny vaše hnusné plány. A ženě jako já musíte splnit její přání.” Aniž si to uvědomila, zabloudila její ruka ke smaragdovému medailonu.

„A jaké přání mám splnit?” dobíral si ji.

„Pro začátek si přeji vlastní kajutu.”

„Aha.”

Hned pokračovala: „Na nejbližším ostrově bude Flossie i já propuštěna na svobodu a dostaneme odškodné za to, co jsme vytrpěly.”

„A jaké pak?”

„Flossii dáte dost peněz, aby se mohla vrátit na St. George’s, a mně dáte peníze na cestu do Londýna.”

Vypadalo to, že přemáhá smích. „A to je všechno?” zeptal se s hranou vážností.

„Ano, to je všechno. Za to ode mě dostanete druhý verš a můžete si jít hledat ten svůj hnusný drahokam sám.”

Založil si ruce za záda a zkoumavě se na ni díval.

„Ve vás není ani kousek citu, Auroro? Vždyť váš otec si přál, abyste ten drahokam dostala vy, proč by vás jinak naučil tu dětskou říkanku?”

Lehce se zachmuřila. Svého otce měla moc ráda. Byl to jediný člen její rodiny, kterého vůbec znala, a pokaždé, když si na něj vzpomněla, ji srdce zabolelo steskem. Zarmouceně si představovala, jaké by to bylo, kdyby ji neopustil, a jako dítě dokonce hýčkala tajnou naději, že se jednoho dne objeví na prahu Domova a odvede si ji. Ale teď, po tom všem, co vyšlo najevo v posledních dnech, si nebyla jistá, jestli to, co cítila k svému otci, patřilo opravdu jemu nebo muži, za nějž ho považovala. Zůstala jí jenom představa muže, jakým ho chtěla mít.

„Pokud hovoříme o mých citech,” odpověděla, „tak mi především záleží na očištění mého otce od pomluvy, že to byl zloděj.

Ale protože to nemohu udělat, nechci ani nic z toho, co podle vás ukradl. Jediné, co chci, je, abychom byly na svobodě, Flossie i já.ť”

„A co když, až vás i vdovu propustím, na mě podáte žalobu pro únos a pirátství a necháte mě zavřít?”

„Jestli si to bude přát Flossie, tak může. Ale já sama chci zapomenout na tohle podivné dobrodružství a vrátit se v klidu do Londýna.”

„A předpokládám k vašemu šviháckemu snoubenci Johnu Phil-ipsovi, že?”

„Phippsovi,” opravila ho.

„Ach, ovšem, Phipps,” pronesl s přehnaným důrazem. „Předpokládám, že se chcete stát paní Phippsovou co nejdřív.”

Mlčela. Neprovdá se za Johna. Jestli se na tomhle výletě o něčem poučila, tak je to poznání, že se k Johnu Phippsovi nehodí.

„Ať udělám cokoliv,” řekla energicky, „vám po tom nic není. Vás se týká pouze druhý verš říkanky mého otce. A ten dostanete okamžitě, jakmile… “

„Ano, ano,” přerušil ji a nenadále dal plný průchod své zlosti. Jenže vy si ve své naivitě nauvědomujete, že já mohu ověřit pravost toho vašeho druhého verše, který vám dal otec, teprve tehdy, až s její pomocí najdu smaragd.”

„Máte mé slovo, že je pravý.”

Zaklonil hlavu a rozesmál se na cele kolo. Měla pocit, jakoby právě řekla nějaký košilatý vtip.

„Co je na tom tak směšného?” zeptala se podrážděně.

„Vaše slovo,” posmíval se. „A nemyslíte, že vím, jak lze vězeň, který se chce dostat na svobodu?”

„Ale já vám řeknu pravdu a mohu dokázat… ” skoro si ukousla jazyk, jak se honem snažila zabrzdit sama sebe, aby neřekla víc. Skoro se prořekla o medailonu. Jakmile by věděl o něm, už by neměla v ruce žádný trumf.

Ale jeho zájem najednou ožil. Vzal její tvář do dlaní a pozorně se na ni zadíval. „Jak to můžete dokázat?” zeptal se.

„Až přijde čas, dokáži to. Propusťte Flossii a mě v nejbližším přístavu a dostanete svůj verš.”

„Je snad někde zapsán, Auroro?” Jeho pohled sklouzl na proutěný košík v nohách jeho postele. Pustil ji a zamířil k němu. „Tam to není,” snažila se ho zastavit a v panice zvýšila hlas. „Ale je někde napsaný?” Mlčela.

Pátravé si začal prohlížet šaty, které měla na sobě, a ona instinktivně zvedla ruku k hrudi.

„Kde je to, Auroro? Je to napsané na kousku papíru a zašité do lemu vašich šatů?”

„Samozřejmě, že ne,” odpověděla a do očí se jí pomalu vkrádal strach.

„Nebo snad je to zašité do švu vašeho spodního prádla? Tam by to jistě bylo v bezpečí, že?” Zvolna k ní zamířil. „Ne, není.” Začala před ním ustupovat. „Svlékněte se, Auroro.” „V žádném případě!” „Svlékněte se, nebo vás svléknu já.”

Zakopla o mahagonové křeslo a on ji zachytil před pádem. Rukou ji obejmul v pase a se značnou dávkou důvěrnosti bloudil po jejím těle bez šněrovačky.

Usmíval se a komentoval to vtipnými poznámkami, jako: „Ach, miluji ženy, které se nepotřebují stahovat šněrovačkou, aby byly tenké v pase.” Přitáhl ji k posteli a vůbec mu nevadilo její kopání a dožadování, aby ji pustil.

„Tam to není!” marně křičela, když ji hodil na postel. Svíjela se mu pod rukama, ale v okamžiku, kdy už získala trochu náskok, uslyšela, jak se jí trhají šaty. Stál nad ní a docela klidně jí je páral nožem. To bylo ten den už podruhé, co ji někdo ohrožoval nožem, ale v tuhle chvíli by jí byl Robertův nůž milejší.

„Tak kde to máš, holka?” zavrčel, když byl hotov se švem u sukně. Když místo odpovědi jenom zavrtěla hlavou, pokračoval v krejčovině.

V několika minutách byly její chudičké šaty na cáry Navzdory jejím bouřlivým protestům ji prohledával přes potrhanou látku a dotýkal se jí na místech, kde by ji ani nenapadlo, že by se jí někdo mohl dotknout. Jeho prsty jí přejížděly přes stehna, kolem pasu i nad

ním, až se jeho pozornost a jeho ruce soustředily na postranní švy živůtku, chránícího jí ňadra.

Rozzuřilo ji, že zneužívá této záminky k osahávání, ale ještě víc to, že její tělo na jeho doteky vstřícně odpovídalo. S hrůzou cítila, jak jí tuhnou bradavky a napínají potrhanou látku živůtku. Když si toho všiml také on, měla chuť vypohlavkovat mu jeho výraz z tváře.

„Já vás nenávidím,” zasykla.

„Já vím… já to vidím, jak moc mě nenávidíte… ” a začal se hlasitě smát.

„Moc se mýlíte, jestli si myslíte, že toužím po tak bezectném mizerovi, jako jste vy,” vychrlila mu do tváře.

Vesele zablýskal zelenýma očima. „Ovšem, že ano. Máte pravdu. Váš snoubenec Phyfe je jediný muž, po kterém byste mohla toužit. Proto také utíkáte na druhý konec světa, abyste od něho byla co nejdál.”

„Phipps,” zasykla. Jmenuje se Phipps.” „Děkujiza poučení. Phipps” opakoval po ní.

„A jeho jméno si zapamatujte, protože až John zachrání Flossii a mě, tak zavolá královské loďstvo a společně se půjdeme podívat, jak vás budou věšet!” Byla to sice lež, ale přesto doufala, že mu aspoň trochu nahnala strach.

Mýlila se. Zvedl jedno černé obočí a řekl: „Ale, ale. Ten starý Phelps by to vážně dokázal?”

Už se nemohla ovládnout. Vrhla se na něj, aby mu poškrábala tvář, ale snadno si s ní poradil. Posadil se jí na nohy a pažemi mnohem silnějšími, než byly její, ji přidržel pod sebou. Úpěla bezmocí a toužila po svých vyšívacích nůžtičkách. Neváhala by je použít.

..Kde máte ten důkaz, Auroro?” řekl, a zaznělo v tom ultimátum.

„V mých šatech to nenajdete, tak mě pusťte!” vykřikla.

„Musím mít jistotu.” Podíval se dolů na její dmoucí se ňadra a stěží potlačil úsměv. Jak mám vědět, že říkáte pravdu, dokud vás neprohledám skrz naskrz?”

Svíjela se pod ním a snažila se ho zastavit, ale bezvýsledně. Škubl jejími šaty, takže z nich nadělal další cáry pak je hodil na podlahu a začal ji znova prohledávat. Teď měla na sobě jen živůtek a dlouhé

kalhoty s volány, ale cítila se být spíš nahá a čekala, kdy se nožem pustí do vlastnoručně zhotovené jemné výšivky jejího prádla.

Jenže najednou přestal hledat. Hluboce se zamyslel, prozkoumal prsty prolamovanou výšivku kolem výstřihu jejího živůtku a dlaní zakryl oblinu jejího ňadra, která z živůtku vykukovala. Nechápala, co má dál v úmyslu, ale když položil nůž a místo něho vytáhl její nůžtičky na vyšívání, zoufale zaúpěla. Bylo už tak dost hrozné, že se ji pokoušel svlékat svým nožem, ale nemohla přenést přes srdce, aby z ní odstřihoval prádlo centimetr po centimetru. Zvlášť když jeho dlaň byla tak teplá a tak podivně jí připadalo, že je tam, kam patří. „Nedělejte to,” zašeptala a snažila se mu odtáhnout ruku „Ale s tím živůtkem se musí jemněji.” Zamyšleně přejel ostrou špičkou nůžek po žlábku mezi prsy. Udělal to tak jemně, že je stěží cítila, když klouzaly po její hrudní kosti, ale pod chladným kovem a ještě chladnějším pohledem muže sklánějícího se nad ní jí přeběhl mráz po zádech.

„Prosím vás,” řekla přerývaně, „ já nemám moc šatů ani prádla… “

„A ty, které máte, jsou ubohé. I žebráci se dovedou oblékat lépe než vy, má lásko.”

„Moje šaty jsou opravdu prosté, ale jiné nemám… “

„Jsou bídné… ale troufám si tvrdit, že ani nejkrásnější šaty by vás nemohly udělat hezčí, než jste v tuhle chvíli.”

Jejich oči se střetly a ona se zděsila jeho hladového pohledu. Nepochybovala, že poznal mnoho žen. A nikoho by nemohlo překvapit, že muž jako on bude chtít po dlouhém nuceném půstu na lodi ukojit svou touhu na jediné ženě, kterou tu má. Jenže ji překvapil ohýnek touhy hluboko v jeho zelených očích. Něco jí říkalo, že se na ni nedívá jenom jako na další ženu, která uspokojí jeho fyzickou potřebu a pak zapadne do hlubin jeho paměti. Místo toho měla pocit, jestli to vůbec bylo možné, že ho nějakým způsobem upoutává; díval se na ni jako na něco dosud neznámého, něco nezachytitelného a vzácného, s čím nemá žádnou zkušenost. Díky tomuto zvláštnímu zaujetí byla jeho touha zmocnit se jí s každou minutou palčivější.

„Ne,” zašeptala, právě když nůžtičkami udělal první nepatrný nástřih uprostřed živůtku. Rukou uchopila jeho zápěstí, ale on ji chladně odstrčil.

Střihl podruhé.

„Nedělejte to,” žadonila a prosebně položila dlaň na jeho mužnou hruď.

Nevšímal si toho.

„Jakživa vám neřeknu ten druhý verš, slyšíte?”

Nedokázala ho zřejmě zastavit ani hrozba ztráty kýženého drahokamu. Podíval se na ni, a pak rozvážně nastřihl dál její živůtek. Zastavil se, teprve když se pod rozstřiženým místem objevil celý žlábek mezi ňadry. A pak, jako by pokušení bylo silnější než on, vztáhl ruku, aby se jí dotkl.

„Přestaňte,” prosila znova. Rukama ho zachytila ve snaze odstrčit ho, ale už dobře věděla, že její síla zdaleka nestačí na jeho. Dal se znova do střihání a jenom jednou se zastavil, aby se jí podíval do tváře.

Její výraz byl skvělou směsicí strachu a touhy. Strachu proto, že ho ten den ráno viděla zabít člověka, a třebaže uznávala, že jeho nepřátelé jsou brutální, věděla také, že on si s nimi v ničem nezadá; a touhy proto, že když se na něj podívala, na toho divokého a krásného piráta, najednou si tak silně, až jí srdce usedalo, uvědomila, čeho se jí nedostávalo v jejích citech k Johnu Phippsovi.

„Proč se na mě tak díváte?” zeptal se jí a najednou přestal stříhat.

Rychle odvrátila oči. Co je to s ní? Jak může tohle cítit k muži, který nemá víc cti než zloději z Field Lane? Odstrčila jeho ruku a uchopila do hrsti nastřižený živůtek. Ona snad blouzní. Nebo zešílela. Znova a déle se zadívala na jeho rozhněvanou, ale hezkou tvář. Usoudila, že asi nejspíš zešílela, a znova odvrátila zrak. Není pro to jiné vysvětlení.

„A proč se teď zase odvracíte?” Vzal ji za bradu a přinutil podívat se na něj.

„Pusťte mě,” zavrtěla se pod ním.

„Ne, dokud mně neřeknete… “

„Pusťte mě!” znova žádala. „Co vám musím říct? Že se mi hnusí, když se mě dotýkají ruce vraha?”

Jeho výraz ztvrdl a povolil sevření. Podíval se na svou ruku, kterou ji držel za bradu, a pomstychtivé chňapl po přikrývce, jako by otíral z dlaní imaginární krev. „Ten vrah vám zachránil život,

děvče,” řekl nezvykle tiše a výhružně. „Musím to opravdu připomínat?”

Viděla, že zuří. Neměl rád, když někdo pochyboval o jeho kvalitách. Zdálo se, že jeho životní dráha je výsledkem jeho vědomého rozhodnutí, a svými pochybnostmi ho přinutila zvažovat, jestli si přece jen nevybral špatně.

„Děkuji vám za záchranu před tím ničemou,” uznala. „Ale z vás to těžko udělá svatého.”

„Já nejsem svatý.” Pohledem pátral v jejím zničeném živůtku a největší pozornost věnoval místům, kde její ztvrdlé bradavky napínaly tenkou bavlněnou látku. Složila ruce na prsa, jako by se chtěla chránit, ale to ho jenom víc roznítilo. Tvrdě jí nařídil: „Svlečte i ten zbytek, Auroro. Chci vidět ten důkaz, který jste tak kavalírsky

nabídla.”

„Už jsem řekla, že v mých šatech to nenajdete.” Nějak se jí podařilo vysoukat se ven. Letěla k čelu postele a živůtek si vpředu držela oběma rukama.

„Tak už dost her. Dejte mi své prádlo.”

„V žádném případě.”

„Tak se připravte na to, že to z vás strhám sám.”

Vrhl se k ní, ale ona vyděšeně seskočila z postele. Podařilo se mu však zachytit do hrsti její živůtek a jediným škubnutím jí ho serval ze zad. Začala křičet, a právě když se otočila, aby se schovala za závěs u postele, nechtěně musela ukázat dvě plná ňadra svůdně korunovaná růžovými bradavkami.

„Vy zvíře!” vykřikla a zabalila se do černého saténu, zatímco on trhal to, co ještě zbylo z jejího živůtku. Nenechal na něm nedotčený jediný šev v přesvědčení, že se tam někde skrývá klíč k záhadě.

„Dejte mi své kalhoty,” nařídil a odhodil živůtek stranou.

„V žádném případě.” Podívala se na matraci. Uviděla tam ležet ani ne tři centimetry od své ruky pohozený nůž. Popadla ho v okamžiku, kdy k ní zamířil.

„Nepřibližujte se!” vykřikla a napřáhla nůž.

Zasmál se. „Starý Robert s tím nožem neuměl moc zacházet. Myslíte, že vy budete lepší?”

„Vynasnažím se!” „ Nepřibližujte se!” ruka se jí chvěla tak, že nůž stěží udržela.

„Hoďte mi vaše kalhoty a nechám vás na pokoji.”

Nerozhodně se na něj dívala. Nechtělo se jí z kalhot, ale jestli na ni zaútočí, neubrání se ani s nožem. S nenávistí v srdci si pomalu rozvázala šňůru u kalhot. Hodila je po něm pomstychtivě, ale sama zůstala schovaná za saténovým závěsem.

Když je zachytil, zatvářil se skoro zklamaně, že o ně nebojovala. Ledabyle je roztrhal na kousky a hodil na hromádku k ostatním částem jejího zničeného oblečení.

„Už jste skončil?” zeptala se nepřátelsky. Jeho pohled sklouzl k proutěnému košíku. Než si to uvědomila, vykřikla: „Tam ne! Mně už nezbyly skoro žádné šaty!” Ale on byl hluchý k jejímu naléhání.

Zamířil ke košíku a vysypal jeho obsah na podlahu. Jako medvěd, který hledá med, se přehraboval v jejích věcech a rychle likvidoval všechno její prádlo. Obličej se jí zkřivil při každém roztrženém švu, ale když se dostal až k posledním zbývajícím šatům, těm modrým s růžovými poupátky vyšitými na živůtku, neudržela se, aby nezaprosila: „Prosím vás, tyhle ne. Trvalo mi měsíce, než jsem si je

ušila.”

Po tomhle přiznání zatratila sama sebe, protože si byla jistá, že je teď roztrhá se zvláštním potěšením. Bude jí chtít dokázat její podřízenost tím, že zničí to, co má ráda. Byla skoro zklamaná, že je Va-shon tak podobný Johnovi. Vždyť John Phipps měl stejnou radost z toho, že mohl spálit její vzorníček.

Když se nehýbal, vzhlédla k němu a zjistila, že se na ni upřeně dívá. Stáli tak dost dlouho, hleděli jeden druhému do očí, a právě když si byla jistá, že jsou její šaty ztracené, on ji nečekaně překvapil. Prohmatal lem šatů a každý jejich šev, a pak jí je hodil.

Rychle je zachytila a pak sledovala, jak prohlíží zbytek jejích věcí. Znova ji překvapil, když posbíral zbytky roztrhaného šatstva včetně vlásenek. Domnívala se, že jí je také vrátí, protože během zápasu s ním jí vlasy spadly na záda, ale otřáslo jí, když otevřel jedno z velkých oken se sklem zalévaným do olova a naházel to všechno do večerního moře.

„Proč jste to udělal?” zeptala se přesvědčená, že přišel o rozum. „Moje vlásenky, střevíce a punčochy nemají nic společného s vaší drahocennou Hvězdou.”

„Odteďka budete nosit vlasy rozpuštěné a ne v tom babském drdolu. A budete chodit bosá jako zajatkyně, protože jí jste. Jste teď na pirátské lodi a ne na čajovém dýchánku v královském paláci.” Přistoupil k ní a popadl oběma rukama bohatou hřívu jejích vlasů. Jemně vytahal zbývající vlásenky z vlnitých rudozlatých pramenů a také je vyhodil oknem. „A odteď, moje rozkošná slečno Dayneova, musíte vystačit jen s jedněmi šaty, dokud nedoplujeme do San Juana, takže vám doporučuji, abyste mě nerozčilovala, nebo vám i z nich nadělám hadry.” Ještě jednou se na ni výhružně podíval a odešel. Když za sebou práskl dveřmi, s úlevou si oddychla a křečovitě sevřela poslední drahocenné šaty. Ale současně si s hrůzou uvědomovala, že ta hromádka cárů bývala její garderóbou. Proklela ho a vykřikla směrem ke dveřím: „Vy darebáku! Nenechal jste mi žádné

prádlo!”

13.kapitola

Ještě o několik hodin později hledala Aurora další špendlík. Oblékla se do modrých šatů, ale z důvodů slušnosti si musela nějak připevnit konce šátečku na obě ramena. Svítalo jí, že jehelníček asi také vyletěl oknem jako vlásenky. Doufala jen, že snad pár špendlíků mohlo někde zapadnout, aby s jejich pomocí nouzově upravila své oblečení.

Na kolenou se sunula po koberci a doufala, že tam, kde našla jeden špendlík, budou i další. Ale i bosými chodidly cítila jen hedvábný vlas koberce; další špendlík už zřejmě neobjeví.

Zcela znechucena si sedla a zkřížila ruce na prsou. Byla neupravená. Vlasy jí spadaly rozcuchané na jedno rameno. Bleděmodré šaty vypadaly spíš jako zboží od vetešníka, které už nikdo nechce. Bez střevíců a bez punčoch vypadala přesně tak, jako ti sirotci, které přiváděli do Domova. Paní Bluefieldová by se zhrozila. Vždycky si tolik zakládala na tom, že její učitelky byly jako ze škatulky. Určitě by se obracela v hrobě, kdyby viděla, že její nejmilejší spolupracovnice vypadá jak divoženka.

„Á, udělala jste si pohodlí, jak vidím.”

Aurora uštědřila Vashonovi ošklivý pohled. Ušklíbl se a vstoupil do kajuty. Ani se nenamáhala vstát.

„Co jste provedl s mými špendlíky?” zeptala se s neskrývaným vztekem.

„K čemu je potřebujete?” Jeho pohled se letmo dotkl její hrudi. Diskrétně si na ní přidržovala šáteček, ale přesto bylo zřejmé, k čemu je potřebuje.

„Nejsem povinna odpovídat, když žádám o navrácení svého majetku. Já jenom chci svůj jehelníček. A jestli je nutné skočit do moře, abyste mi ho našel, tak to udělejte!” Sladce modré oči jí ztemněly hněvem. Nechápala, jak to Vashon dělá, ale od té doby, co ji unesl, se jí nedarí zůstat oblečená. Věčně z ní šaty padají, protože jí je serve nebo rozstříhá; a teď už toho měla dost. Jestli okamžitě nedostane aspoň jeden mizerný špendlík, tak mu asi způsobí újmu na zdraví.

„Uděláme dohodu.” Postavil se nad ni a zkřížil paže. „Dostanete ode mě tisíc zlatých špendlíků, jestli mi dáte druhý verš nebo důkaz o druhém verši.”

Přimhouřila oči a zuřila. Neměla v úmyslu dát mu medailonek. Rozhodně ne teď, když se ukázalo, jaký je to mizera. Byla by ochotná pomoct mu pouze výměnou za svoji svobodu.

„Přijímáte moji nabídku?” dodal posměšně. „Děvče?”

Zavřela oči. To bylo jediné, co mohla udělat, aby ho nemusela uhodit. Otevřela je jenom proto, aby se krvelačně dívala z okna na zádi.

„Auroro,” jako by mluvil s dítětem, sklonil se k ní a podíval se jí do očí. „Tak vám řeknu tohle: Co když vám vezmu ten jediný špendlík, co máte, a nechám si ho, dokud mi nedáte to, co chci?”

Instinktivně oběma rukama sáhla na rameno, kde byl špendlík. Šáteček se jí svezl k jedné straně a svádivě poodhalil, co pod ním skrývala. Vyskočila a pozpátku ustupovala k poličce s knihami. Když se zasmál, její dlaň nahmatala těžkého lva z čínského porcelánu a napřáhla ruku v němé výhrůžce, že ho po něm hodí.

„Ten špendlík mi nevezmete. Přísahám, že dřív umřu,” vyhrožovala.

„Ale nač taková teatrálnost. To se sem nehodí.”

Udělal krok dopředu, a k překvapení jich obou po něm tím lvem doopravdy hodila. Minula se. Ale zvučné řachnutí stačilo, aby se nervózní námořníci běželi podívat, jestli někdo nestřílí z děla na hořejší ubytovací palubu.

„Chcete vyvolat poplach na lodi?” zeptal se, když kroky nad nimi utichly.

„Nepřibližujte se ke mně,” sykla zuřivě, „já vám ten špendlík nedám!”

Udělal další krok, a tentokrát po něm hodila několik vinných číšek s vyrytým drakem. Cinkání skla muselo upozornit námořníky, že se ve Vashonově kajutě něco děje. S každým dalším rozbitým pohárkem byl zprvu potlačovaný smích shora hlasitější a nevázanější.

„Nechoďte sem, slyšíte?” varovala ho.

„Vy malá uličnice, já vás… “

Hodila po něm další pohárek. A pak další. Pokaždé šikovně uhnul a stále se k ní přibližoval. Brzy jí došla munice. Hodila po něm poslední vinnou skleničkou, a pak chtěla utéct. Zachytil ji právě včas, když se jí tvář zkřivila bolestí.

„Co je vám?” zeptal se, když se kousla do rtu.

„Moje noha!” řekla s tváří zkřivenou bolestí. „Bolí mě to…” Neznámo jak si poranila nohu. Bolest jí projela až do lýtka. Ještě jednou podklesla, ale on ji uchopil do náruče a odnesl na postel.

Na okamžik zapomněl na jejich spor. Nadzvedl jí sukni a podíval se na chodidlo. Zafňukala, když jí vytáhl kousek střepu ze skleničky Po patě jí stékala krev; zastavil ji svou dlaní.

„To máte z toho, že jste tak vyváděla,” vytkl jí a pustil její chodidlo. Přinesl kapesník a nohu jí zavázal. Pak se narovnal a podíval se na svoji dlaň, umazanou od její krve.

Také ona se na ni musela dívat. Bylo to už podruhé v jeden den, kdy měl krev na rukou. Ale tentokrát to byl dobrý skutek.

„Odpusťte,” řekla. Vlastně ani nevěděla, proč se omlouvá, ta slova jí vyklouzla sama od sebe.

„Přejete si ještě jeden špendlík, Auroro?” Znova se zatvářil sveřepě.

Vystrčila bradu a vzala do hrsti nezapnutý živůtek šatů. Sice jí před chvílí pomohl, ale rozhodně neprodá Ďáblovi svou duši za jediný laskavý čin.

„Chcete špendlík?” ptal se tvrdě.

„Ano,” odpověděla.

„Pak mně polibte ruku.”

S úžasem a pohoršením se na něj podívala. Nemohla věřit tomu, co řekl.

„Vashone…” začala, ale on ji rychle zarazil. Zvedl ruku k její tváři a pak ji otočil nahoru hřbetem, který byl čistý.

„Polibte mi ruku,” zašeptal tak naléhavě, jak ho ještě neslyšela mluvit.

Třeštila na něho oči a nevěděla, co má dělat. To, co chtěl, bylo šílenství, ale rozum, který k ní promlouval, byl ještě horší. Byla přesvědčená, že ji chce nějakým způsobem přimět k tomu, aby schválila to, co udělal dnes ráno. Tížilo ho její odsouzení. Nikdy nemůže schvalovat zabití člověka. Ale když se mu pořádně podívala do očí, měla dojem, že hledá i její odpuštění.

Neochotně se rozhodla, že mu vyhoví. Vzala jeho ruku do své a zvedla ji ke rtům. Jeho ruka byla teplá a zdrsnělá a skoro zatoužila,

aby se jí mohla dotýkat rty ještě o chvíli déle. Ale polibek rychle skončil. Spustil ruku, jako by dostal rozhřešení, a jeho oči už náhle neměly ten temný výraz. Přistoupil ke komodě a našel jí tam další špendlík. Hodil ho na přikrývku a pak se šel k pozlacenému umývadlu opláchnout. Choval se tak, jako by k žádnému polibku ani tomu, co mu předcházelo, nikdy nedošlo. Užasle ho chvíli pozorovala, ale pak rychle vzala špendlík, dokončila svou toaletu a seskočila z postele.

„Klidně tam můžete zůstat,” řekl jí a přetahoval si košili přes hlavu. Pak ji hodil na pohovku s delfíníma nohama.

Viděla, že si sundává boty. Nervózně se zeptala: „A proč?”

„Po celé kajutě jsou rozházené střepy, slečno Dayneová, a já nechci budit Bennyho, aby to přišel uklidit. Může to udělat zítra.”

Její pohled zaletěl k oknům. Bylo už pozdě. Tma se snesla někdy mezi tím, co hledala špendlíky, a koncem oné scénky A ona stále ještě není ve své kajutě.

„Vashone, já musím trvat na své vlastní…” hlas se jí zlomil. On se chystal do postele, jako by tam vůbec nebyla, a to znamenalo, že se necudné svlékal z každého kousku oblečení, které na sobě měl. Tentokrát nešetřil její jemnocit, že by si nechal kalhoty. Nevšímavě si je stáhl přes boky i přes černý stín na podbřišku. Když se chystal odhalit jejím očím každý milimetr draka na svých zádech, odvrátila se. Zoufale se dívala, kudy utéct, a přestože to byla marná snaha, rozběhla se ke dveřím podívat se, jestli je na nich závora.

„Dobrou noc, slečno Dayneová.”

Za sebou slyšela, jak se přidušeně směje a uléhá pod přikrývky postele, prozrazující jeho dekadentní vkus. Jediným sfouknutím zhasil svíčky v kulaté lampě, sloužící zároveň jako ohřívadlo vody, a kajuta se ponořila do tmy

Aurora celá ztuhla. Byla sama v temné kajutě s tímto nahým mužem a podlaha byla posetá střepy. Opatrně, aby se znova ne-pořezala, se pomalu přesouvala k mahagonovému křeslu. Poslepu zakopla o jeho vysoké boty a vrazila do psacího stolu.

Zachytila se jedné nohy zakončené vyřezávanou lví tlapou, nabrala rovnováhu a pak se s úlevou složila do křesla. Ani nehlesla z obavy, aby ho to nevylákalo z postele.

„Sedí se vám pohodlně, slečno Dayneová?”

Ústa měla vyprahlá. I jeho hlas zněl jako nahý. „Je mi velmi dobře, děkuji vám.”

„Můžete spát ve své kajutě už dnes večer, stačí vyslovit to, oč jsem vás žádal.”

V tu chvíli měla už hodně blízko k přiznání. Jenže aby teď mohla odejít do své kajuty, by znamenalo, že on znova rozsvítí lampu, a představa, že by ho znova uviděla v jeho nahotě, jí připadala strašnější než zůstat tam, kde byla. „Nedostanete nic, dokud mě nepustíte na svobodu,” zašeptala.

„Tak ano.” Postel pod ním zavrzala, jak se obrátil na druhý bok. „Ale v tom křesle vám bude dost nepohodlně, jestli tam budete spát i další noci.”

„To křeslo mi stačí.”

„Ale není to postel.”

„Postel je… obsazená.”

„Já se o ni s vámi rád podělím.”

Málem se zalkla. „Ne, ne! Děkuji vám.”

Zasmál se. „Tak jak chcete. Spěte sladce do rána.”

Svraštila čelo. Na to nepomyslela. Ráno, v jasném denním světle vstane z postele. Svlékání mu sice trvalo jen chvilku, ale bůhví, jak dlouho se bude oblékat. Se zaúpěním si přiznala svou porážku, složila ruce na stůl a položila na ně hlavu, aby si odpočinula před další bitvou.

Vashon se probudil okamžitě, jakmile se ozvalo zaklepání na dveře. Jako kočka, která vidí i potmě, se natáhl pro kalhoty, postavil se a navlékl si je. Obratně se vyhýbal střepům, které se třpytily ve světle hvězd dopadajícím okny a byl u dveří kajuty dřív, než se mohlo zaklepání ozvat podruhé.

„Co je?” zeptal se, když na prahu uviděl Izáka s lucernou.

„Problém,” odpověděl Izák. Ještě byl celý rozespalý. „Benny mně právě přišel říct, že jeden z našich sudů s pitnou vodou teče. Nebude nám stačit až do San Juanu.”

Vashon byl jen mírně znepokojen. „A to jsi mi přišel říct v tuhle nekřesťanskou dobu? To přece není žádná tradédie. Tak se zastavíme v nejbližším přístavu… “

„Právě kvůli tomu jsem přišel. Příštím přístavem je ostrov Grand Tali men.”

Vashon se zamyslel. Teď už chápal. „Aha,” řekl pomalu. „Máme tam zastavit?” „Máme jinou možnost?”

Teď se odmlčel Izák. „To záleží na tobě, Vashone. Chtějí tam tvoji hlavu, ne moji. Udělám, co budu moct, abychom vystačili do St. Kitts.”

Vashon zavrtěl hlavou. „Kdyby šlo jen o posádku, tak ano, jenže my máme na palubě dvě ženy. Nemůžeme riskovat jejich životy, jestli nám dojde voda. Podívám se na mapu a uvidíme, jestli tam není jiná trasa.” S těmito slovy si odešel pro košili.

Izákovi se ani nechtělo podívat se na Vashonovu postel. Ale když to přece jen udělal, byl skoro zklamaný, že je prázdná. Aby se ujistil, zvedl lampu a posvítil si do kouta.

„Myslíš si, že jsem ji hodil přes palubu?” pousmál se Vashon, když se vrátil ke dveřím.

„Samozřejmě, že ne,” odpověděl Izák nevrle a ruka s lampou mu

klesla. ,,Ale kde je?”

Vashon hlavou ukázal do tmavého výklenku své kajuty, kde stala komoda. Na ní spočívala Aurořina rudozlatá hlava, složená na pažích.

Při tom pohledu se Izák skoro nahlas rozesmál. Když si ale všiml, jak se Vashon mračí, přemohl se.

„Tak jdeme?” zeptal se Vashon suše.

„To každopádně,” škytl Izák smíchy a naposled se podíval na spící Auroru.

„Hned za tebou přijdu do příďového kastelu.”

Izák přikývl s předstíranou vážností. Tlumeně se zasmál a odešel z kajuty.

Jakmile byla znova tma, Vashon se obrátil k Auroře. V pří-zračném třpytu měsíčního světla vypadala jako přelud. Tiše a zhluboka oddychovala v pradávném rytmu spánku a on pocítil, že ho k ní něco přitahuje, jako je přitahováno dítě do hlubokého lesa, kde doufá najít tajemné kouzlo.

Přistoupil ke komodě a sklonil se k ní. Něžně, aby ji neprobudil, ji vzal do náruče a odnesl do postele.

„Z toho už se stává zvyk, děvče,” zamumlal, když ji kladl na matraci. Při zvuku jeho hlasu se neklidně překulila na bok a uchopila přikrývku. Sklonil se a odsunul jí z tváře kadeř. A potom ji pomalu políbil na rty.

Jeho polibek byl krátký a cudný, ale přesto jako by ho zaskočil. Jako by udělal něco proti své vůli, nebo ještě hůř, proti svému rozumu. Rysy mu ztvrdly a vypadal zamyšleně. Dlouho tak nad ní stál a ani nevnímal, že je tma, a ona není víc než stín.

„Co jsi to za ženu, Auroro Dayneová?” zašeptal. Zdálo se, že by to ani nechtěl slyšet. Zhluboka se nadechl a rozčileně si přejel rukou přes bradu. Pak zamířil ke dveřím kajuty a zdálo se, že docela rád odchází.

Aurora ve tmě krátce otevřela oči a spatřila ustupující stín. Slyšela přibouchnutí zavíraných dveří a znova se ponořila do spánku, v němž ji obletovaly sny jako sbory andělů.

Znova snila o Vashonovi. Ale tentokrát jí podrobnosti vzaly dech. Viděla dlouhé černé vlasy napůl zkrocené stužkou v zátylku a stříbrnou kruhovou náušnici lesknoucí se v horkém slunci Karibiku. Viděla záblesk bělostných zubů v prchavém úsměvu a tvář zároveň tragickou i neuvěřitelně krásnou.

Snila o tom, že je to drak.

Z jeho výrazu je zřejmé, že nedůvěřuje lidem; nevěřil ani jí. Ale to jí nemohlo zabránit v představách, jaké by to bylo dotknout se ho, cítit jeho vůni, cítit ho vedle sebe. Ve svém snu se celou duší snažila dosáhnout toho, co v bdění neměla. Představovala si každý detail jeho tváře a postavy a to, co si nemohla nebo se ostýchala představit, nepostrádala, protože jelikož sny mají šestý smysl, věděla s určitostí, že i tyto podrobnosti existují a jsou hmatatelné, jako by se jich sama dotýkala.

Ona sama měla zavraždit.

Byl to nemožný úkol. Drak držel Vashona tak pevně, že nemohla rozeznat jejich těla od sebe. Její vnitřní hlas ji odrazoval od zabíjení, ale musela ho zachránit. To zvíře ho drželo za hrdlo, a kdyby ho nezbavila té zuřící stvůry, byl by zničen.

Vzala svůj meč s širokou čepelí a zamířila na dračí hřbet. Ale když udeřila, drak zmizel.

Hledala ho všude, ale byl pryč. Sen se změnil a na scéně se objevil Vashon, ale ona s hrůzou zjistila, že ho zase nedovede odlišit od draka. Instinktivně udělala krok zpět, aby byla z jeho dosahu, ale stejně se jí zmocnil. Jeho paže ji objaly jako žhavá ocel, a přestože je od sebe odstrkovala, nemohla uniknout. Byla jeho.

Políbil ji.

A jako by jeho jazyk byl z plamenů, polibek ji spálil od hlavy až k patě. Bojovala statečně, ale její tělo už začínalo podléhat. Toužila se vymanit, ale kamkoliv se obrátila, Vashonova vůně, připomínající vůni vodou nasáklého větru před bouří, ji lákala zpátky do jeho náruče. Jeho dotek, jeho blízkost, sama jeho mužnost ji přiváděla k závratným výškám naplněným rajskou hudbou a extází. Její tělo odpovídalo proti její vůli způsobem, jaký nikdy nepoznala. Příslib rozkoše sílil a sílil, až se zdálo nemožné odolat. Když pak jeho teplá, silná ruka popálila její ňadro, nemohla to už vydržet. Vykřikla ze spaní jeho jméno a on ji nechal rozplynout v jediném sladkém bez-dechém zasténání. Probudila se tak prudce, že se skoro rozplakala.

Drak vyhrál.

Vzlykající Aurora se v panice posadila. V prvních několika vteřinách bdění stěží chápala, co se stalo. Ještě nikdy neměla sen tak živý, že by se na něm bezděčně podílelo celé její tělo. S ohromením vnímala vlhko mezi stehny a když si rukou sáhla na čelo, ucítila, že je zrosené potem. Vyčerpaná a dezorientovaná si odhodila rudozla-tou kadeř z očí a podívala se dolů. Rukou pevně svírala prostěradlo a Vashonova vůně byla všude. Ve spánku ji někdo přenesl na jeho postel. Kajuta teď byla prázdná, ale polštář vedle ní byl ještě teplý. Odešel před chvílí.

Podívala se na své šaty a nervózně si upravila šáteček. Ruce se jí třásly, když si nešikovně znova připínala špendlíky šáteček na ramenou. Spal vedle ní? Dotýkal se jí v noci? Měla snad proto ten sen?

Zbledla a znova si probírala všechno, co se jí zdálo. Když se trochu uklidnila, vyděsila ji další věc. Co je to s ní, že ji pouhý sen o Vashonovi přivede do takového stavu? Při vzpomínce jí tváře žhnuly. Nevěděla, co se jí vlastně stalo, ale byla velmi ráda, že je sama.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Aurora vyskočila z postele. Prsty si prohrábla vlasy a pak nejistě řekla: „Vstupte.”

Benny s Koongou omotanou kolem krku vstrčil hlavu do škvíry mezi dveřmi. Aurora si uvědomila, že byla tak zaujatá svými myšlenkami, že přeslechla klepání jeho protézy v chodbě.

„Přinesl jsem vám snídani, slečno.” Díval se na ni ostražitě, jako by byl slyšel tu pranici mezi ní a Vashonem včera večer.

Při pohledu na střepy lva a křišťálových číšek smetené do rohu pocítila osten hanby Benny se tam také podíval a byl ještě nejistější. Nervózně položil těžký stříbrný podnos na psací stůl, u něhož usnula. Koonga, cítící nervozitu svého pána, vydala ostrý skřek.

„Vashon říká, že dnes ráno můžete jít na palubu, slečno. A kamkoliv budete chtít jít,” dodal.

Roztržitě přikývla. „Nechybí vám nic, slečno?”

Na chlapcově příjemné tváři se objevil starostlivý výraz. Ucítila, že jí červeň znova stoupá do tváří. On přece nemůže vědět, co se jí stalo ve spánku, pomyslila si, ale vycítila, že on to ví. Vlastně v tu chvíli měla pocit, že to ví celý svět, včetně toho darebáka, kterému patří tahle proklatá loď.

„Je mi dobře, Benny Nedělej si se mnou starosti. Jak se daří Flossii?” A vyprovodila ho ke dveřím celá nedočkavá, aby se ho už zbavila.

„Vdova je vzteklá jak sršeň. Ale uvidíte sama, jak se jí daří, slečno, jestli dnes přijdete na palubu. Už je na ubytovací palubě, aby se nadýchala čerstvého vzduchu.”

„To ráda slyším. Už se nemohu dočkat, až tam také budu.”

„Kdy mám přinést vodu na koupání, slečno?”

„Na koupání?” podívala se na své beznadějně zmačkané modré šaty. Určitě vypadá jak bezprizorné dítě z ulice. Nebyla si jistá, jestli to koupel může trochu napravit, ale určitě by mohla odplavit zbývající pavučiny jejího snu, a to by jí udělalo dobře. „Mohl bys ji přinést teď hned, jestli tě to nebude obtěžovat.”

„Vůbec ne, slečno.”

„Děkuji, Benny.” Náhle se na něj usmála a jeho tvář se celá rozzářila. Koonga přestala vřískat, a když Benny zamířil ke dveřím, zdálo se, že už jde svižněji.

„Auroro, můj bože, co vám to ten darebák udělal? Není vám nic, miláčku? …Miláčku, kde máte střevíce?” Flossie se přihnala k Auroře plná rozhořčení a starostí. Když byla u ní, roztáhla náruč a pevně ji k sobě přitiskla. „Ten mizerný pirát! Ten lupičský padouch! To on vám ukradl střevíce?”

„Ano,” přitakala Aurora, která už mezitím chytila dech. „Ale jinak mi nic není. Nesmíte si dělat starosti. Já měla obavy o vás.”

„Ale moje drahé dítě! Se mnou si nelamte hlavu. Je to, jako bych se plavila dál. Měla jsem veškeré pohodlí kromě toho, že mě zamkli v kajutě.” Přitom vrhla na Izáka vyčítavý, ublížený pohled. Kapitán ani nezvedl hlavu od své kompasnice.

„Ale vy, miláčku…,” obrátila se k Auroře a modré oči jí přetékaly starostí, „vy vypadáte hrozně. Doufám, že ten mizera Vashon se nechoval… nu, …neslušně.”

Aurora se málem dala do smíchu. „Neslušně” bylo slabé slovo pro Vashonovo řádění. Zvlášť když z ní rval šaty. „S Vashonem jsme se sice dostali do sporu,” ujistila vdovu, „ale nijak vážně mi neublížil.”

„Díkybohu. Mně se až dělalo špatně, jakou jsem o vás měla starost. Dokonce jsem si musela půjčit Janiny čichací soli. To je dobře, že jsme tu malou služtičku nechali na St. George’s. Věčně byla na omdlení a to, co se děje teď, by ji dorazilo.”

Aurora se usmála a vzala vdovu za ruku. Chvěla se, a proto ji stiskla. Flossie je velmi statečná, ale už není nejmladší a ty zážitky se na ní zřejmě podepsaly. Aurora si v tu chvíli slíbila, že udělá všechno pro to, aby jí pomohla vrátit se na St. George’s.

„Nesmíte si dělat takovou starost, Flossie,” oslovila ji něžně. „Berte to jako dobrodružství. Jsem si jistá, že se zakrátko vrátíte domů a budete svým báječným přátelům vyprávět, jaké to bylo na pirátské lodi.”

Vdova se vší rozhodností zavrtěla hlavou. „Bylo by to dobrodružství, kdybyste vy nebyla v takovém nebezpečí. Koneckonců, já jsem už stará. Co by mně mohli udělat? Ale vy, Auroro, to je něco jiného, vás je nutné chránit před mnoha věcmi. Tahle představa mě

dohání k šílenství, já rozhodně nemohu považovat to, co se stalo, za dobrodružství!”

„Ale ne, ne! Já se o sebe dovedu postarat. Vashonovi jsem nezůstala nic dlužná. Vrátila jsem mu to i s úrokem!” Přeháněla. Stála tam před vdovou bez prádla a bosá. Ale nemohla snést její vyděšený pohled. Zvlášť ne, když to bylo kvůli ní.

Flossie se na ni najednou tajemně usmála. Mrkla po kapitánovi, jestli se nedívá, a pak zašeptala: „Ale že jste mu to dala, když vás přivázal k té posteli! A jak pohotově jste si vymyslela ten příběh o vašem snoubenci! Byla bych vám s chutí zatleskala. Byla jste skvělá! Přesně jako já ve vašich letech.”

Aurora se neradostně usmála. Byla by mohla mít snoubence, který by pro ně přišel. Flossie ani nemá tušení, jak málo chybělo, aby to byla pravda. Ale vždyť se to stalo v Domově před tím, než odešla, a John by ji s největší pravděpodobností nešel nikam hledat. Cítil se příliš dotčený a rozhněvaný.

„Jenže naneštěstí to byl jen výmysl. Musíme samy přijít na to, jak se odtud dostat.” Aurora se přisunula blíž. „Uvažovala jsem o tom, Flossie. Máme skoro týden na to, abychom si připravily plán, a já jsem přesvědčená, že až přistaneme v San Juanu, mohla bych… “

Za nimi se ozvalo zakašlání. Zjistily, že vedle nich stojí kapitán a tváří se podrážděně. Aurora pochybovala, že by zaslechl podrobnosti z jejich rozhovoru, ale docela určitě slyšel dost, aby rázně ukončil jejich špitání.

„Je čas, aby se vdova vrátila do kajuty” Položil ruku na Flossiin loket, aby ji odvedl zpátky..”

„Kapitáne, to není nutné,” začala Aurora. „Co je na tom zlého, že jsme na čerstvém vzduchu a povídáme si?”

„Je to na můj rozkaz, Auroro. Nedovolím, abyste si vy dvě šeptaly jako zloději.”

Aurora prudce otočila hlavu a viděla, že Vashon stojí vedle ní. Jeho přítomnost ji zmátla. Teď, když se dostali do teplejších vod, měl na sobě jen vysoké boty, lehké jelenicové kalhoty pod kolena a koženou korzárskou vestu na nahém těle. Vlasy se mu v jasném slunci leskly skoro tak oslnivě jako náušnice. Jeho oči byly zelenější než oceán kolem nich.

Vashonova přítomnost přivolala její sen s překvapivou ostrostí a než tomu mohla zabránit, cítila, jak jí tváře žhnou. Odtrhla od něho zrak, ale její nálada se tím nezlepšila. Ledovým tónem řekla: „Pro vás jsem slečna Dayneová, pane. A nevěřím, že bychom my dvě měly být přirovnávány ke zlodějkám.”

Křečovitě se usmál a kývl na Izáka. Kapitán zesílil stisk Flossiiny paže.

„Počkejte!” poprosila Aurora kapitána. „Co je zlého na tom, že se my dvě sejdeme?”

„Na tom není nic zlého, děvče,” odpověděl Vashon. „Ale pravidlo číslo tři na této lodi říká, že zajatci si nesmí mezi sebou šeptat a jsou-li při tom náhodou přistiženi, musí být okamžitě odloučeni.”

„Cože?” Aurora se mu postavila na odpor, ale to už Izák odváděl Flossii pryč. Když zmizeli na kajutových schůdcích, Aurora téměř zaklela. „Vaše pravidla ať jdou k čertu,” vyhrkla.

Rozesmál se. „Ale to už se stalo, slečno Dayneová, vy jste si toho nevšimla?”

Pohrdavě si ho změřila a odešla k zábradlí. Doufala, že ji nechá na pokoji, ale takové štěstí neměla.

„Za tři dny přistaneme na Grand Talimenu.”

Stoupl si vedle ní u zábradlí. Cítila na sobě jeho pohled, přestože sama nespouštěla oči z tyrkysového obzoru. „Myslela jsem, že budeme kotvit v San Juanu,” poznamenala.

„Změna v programu. Jeden z našich sudů na vodu teče, nechci riskovat takovou dálku bez vody.”

Na jejím čele se objevila lehká chmura. „A přistaneme v San Juanu později, nebo poplujeme rovnou do toho vašeho pekelného

ráje?”

Rozesmál se na celé kolo. Než mu v tom mohla zabránit, poplácal ji po tváři svou teplou, ale zdrsnělou rukou. „Vy jste ale bystrá.”

Nervózní z jeho doteku ustoupila o krok. Při jeho pohlazení se znova palčivě ozvaly všechny pocity z jejího snu, pocity, o nichž věděla, že je jim nejlépe, když jsou zatlačeny do podvědomí. Znova jí to připomnělo i to, jak smyslně reagovala dnes v noci, a vyrovnanost ji začala opouštět. Ale rychle se vzpamatovala, protože před ní vyvstala celá řada nových starostí.

Plánovala, že až zakotví v San Juanu, vykrade se nějak z lodi a přivede pomoc pro Flossii. Ale San Juan byl vzdálen ještě několik dní plavby, a tak měla čas promyslet si únik a zkoordinovat plány. Jenže teď, když přistanou na Grand Talimenu už za tři dny, pochybovala, jestli v tak krátké době dokáže něco vymyslet.

Zkřížil jí plány. S pocitem křivdy a marnosti začala bubnovat prsty na zábradlí. Výraz její tváře musel odrážet její myšlenky, protože Vashon bez vyzvání řekl: „Uvažujete, jak byste utekla, má

lásko?”

Střelila po něm pohledem. To její ruměnec ji prozradil. Rozzlobeně se pustila zábradlí a chystala se zmizet z paluby, ale než došla ke kajutovým schůdkům, zastavila ji jeho slova.

„Nedovolila jste se mě, jestli smíte odejít, slečno Dayneová.”

Vzplála hněvem a znehybnela. Jediným pohledem mu dala najevo, aby se ji nepokoušel zastavit.

„Slečno Dayneová, musím vám sdělit, že pravidlo číslo dvě této lodi zní, že mě všichni vězňové musí poslouchat. Jestliže opustíte tuto palubu bez mého dovolení, potrestám vás a neuvidíte vdovu, dokud nepřiplujeme na Mirage.”

Tato hrozba ji zastavila. Potřebovala Flossiinu pomoc při vymýšlení způsobu úniku, jakmile se dostanou na Grand Talimen. Nemohla si dovolit nechat se teď izolovat, rozhodně ne tři dny před přistáním.

Stiskla zuby a prošla kolem něho na záďovou část ubytovací paluby. Jestliže nemůže odejít, docela určitě může předstírat, že on tam není. Jenže s jeho vysokou postavou a hezkou tváří se dal těžko považovat za neviditelného. Přesto dělala, co mohla, dokud se jeho ruka neovinula kolem jejího pasu.

„Auroro?” zašeptal jí do vlasů.

Oči jí potemněly. „Co je, prostopášný tyrane?”

To ho očividně pobavilo. „Chcete, abych vám řekl pravidlo číslo

jedna?”

Podívala se na něj. Vůbec ji nezajímala jeho mrzká pravidla, ale jelikož se nacházela pod jeho tyranií až do příjezdu na Grand Talimen, bylo nevyhnutelné, aby se je naučila. Nasupeně přikývla.

„Pravidlo číslo jedna,” pravil chraptivě, „zní, že veškerá kořist na lodi patří mně… a jenom mně.”

Zvedl jí vlasy, a jako by jeho rty byly cejch, cítila, jak jí vtiskuje žhavý polibek na šíji. Vlasy měla ještě mokré po koupeli a jeho zřejmě zvlášť uchvacovaly jemné kučery přilepené k pokožce. Zavřela oči. Nemohla to snést. Jeho polibek znova vyvolal ten nešťastný sen a ona se chvěla při pomyšlení, jakou moc nad ní získal.

Zdálo se to jako věčnost, ale konečně pustil zářivý, pružný pramen jejích vlasů a uvolnil ji ze sevření. Zoufale chtěla utéct a prosebně na něho upřela modré oči. Neochotně jí kývnutím udělil povolení a ona seběhla po kajutových schůdkách, jako by měla křídla. Najednou jí připadalo, že se ke Grand Talimenu neblíží dost rychle.

14. kapitola

Grand Talimen byl zdánlivě vlídný, malý písečný ostrůvek východně od Baham. Zmizelo skalnaté pobřeží a bermudské cedry ostrova St. George’s a místo nich se objevily nádherné třásně bílých písečných pláží s mílemi kokosových palem kolébaných vánkem.

Na severním konci, kde se nacházel jediný výběžek tohoto ostrova, se rozložilo městečko New Providence, přístav mnoha lodí plujících do Mayaguanského průplavu nebo se vracejících z něho. Aurora se dívala přes vysoké zábradlí, jak městečko nabývá konkrétních tvarů, čím víc se k němu blíží. Růžové a žluté pastelové budovy se chvěly ve žhavém slunci a obílené kamenné zdi připomínající bludiště účinně oddělovaly dvory bohatých od chatrčí chudých. Městečko se paprskovitě rozbíhalo z na první pohled přejemnělého anglického středu, na nějž shlížely elegantní španělské balustrády z tepaného železa a cihlová klenutá podloubí ve francouzském stylu, důkazy toho, jak často ostrov přecházel z ruky do ruky. Ale všechny pokusy udělat z New Providence zjemnělé město bujně přebíjely kvetoucí rudé jasmíny, jejichž divoká, pohanská vůně byla cítit až na blížící se Udatné.

Aurora pohlédla na přístaviště a uviděla otrokyně ve špinavých madrasových tignonech, nesoucí na trh košíky zeleného chlebovníku. Ženy se zvědavě zastavovaly, těžké košíky z mangrového proutí si opíraly o bok a dívaly se, jak loď manévruje ke kotvišti. Majitelé obchodů v bílých pláštích a bílých zástěrách postávali ve dveřích a se zájmem sledovali nejnovější přírůstek do přístavu. Když loď konečně zakotvila, obklopila ji exotická atmosféra, zápachy, v nichž se mísil počínající rozklad se sladkými vůněmi, jako plody manga hnijící na slunci. Aurora si nervózně pohrávala s kadeří, kterou uvolnil větřík, a stěží potlačovala vzrušení - nebo úzkost -protože konečně zase byli na pevnině. Konečně měla šanci uniknout.

Neklidně se rozhlédla, jestli neuvidí Flossii. Vashon nekompromisně zamítl jejich další setkání, takže po celé tři poslední dny vdovu neviděla. Vymyslela si plán, ale zlobilo ji, že se nemá komu svěřit. Teď jí nezbývá nic jiného než ho provést a beznadějně doufat, že Flossie pochopí, co dělá, a pokusí se jí pomoct.

Koutkem oka zahlédla Vashona stát na příďovém kastelu. Jejich pohledy se setkaly a nedůvěra se střetla se vzdorem. Protože ho

nechtěla dál provokovat, odvrátila rychle zrak a začala si pozorně prohlížet přístaviště přeplněné lidmi.

Nechtěla, aby uhodl, že kuje pikle na útěk. Ale zároveň přímo bolestně toužila, aby už byla pryč z jeho spárů. Zavřela oči a myslela na poslední tři noci strávené v jeho kajutě, kdy se nonšalantně svlékal, než šel spát. Ještě jednu noc takových muk a zešílí.

„Auroro!”

Prudce se otočila a uviděla, že k ní běží Flossie. Kapitána, který obvykle vdovu doprovázel při jejích vycházkách na palubu, nebylo kupodivu nikde vidět. Teď měla příležitost povědět jí o svém plánu. Jenom si nebyla jistá, jestli na to bude mít dost času.

Aurora se nevzrušeně připojila k vdově a snažila se ze všech sil, aby nedala najevo úzkost a nevzbudila zvědavost zelenookého muže, který stál na příďovém kastelu a nespouštěl z ní oči. Uchopila vdovu za ruce a okamžitě a bez ohledu na dobré způsoby začala mluvit.

„Flossie, já mám plán,” zašeptala rychle. „Já… ” Z kajutových schůdků se najednou vynořil kapitán. Když je uviděl pohromadě, zamířil k nim. V Aurořině hrudi se pozvolna začal šířit beznadějný, bezmocný děs. Okamžitě zmlkla.

Flossie se obrátila a zpražila kapitána pohledem. Aurora si byla jistá, že kdyby ještě měla svůj slunečník, neváhala by ho použít. Teď jí ale nezbývalo nic jiného než hrdě odkráčet a jenom ustaraný pohled prozrazoval stav její mysli.

Aurora se znova opřela o zábradlí a cítila, jak ji zaplavuje černočerná sklíčenost. Bude muset provést svůj plán a jenom doufat, že Flossie pochopí, oč jde. Jestli se to podaří, budou na svobodě. Jestli ne… Neklidně se podívala na příďový kastel a zlověstnou tmavou postavu muže, který tam stál. Zhluboka se nadechla a sebrala zbytky odvahy. Když její plán selže, budou muset nést následky. Ale kdyby se o to vůbec nepokusila, pluly by dál na Mirage a nejspíš by o nich už nikdo nikdy neslyšel.

Davy na přístavišti houstly a teprve teď si Aurora všimla ohromených pohledů lidí, dívajících se na Udatnou. Otroci se začali shlukovat do skupin a s posvátnou bázní vzhlíželi k dračí galionové figuře na přídi, jako by tato loď byla téměř legendární. Bylo to nepochopitelné, zvlášť když se najednou objevil oddíl jízdní pěchoty a zamířil k přístavišti, kde obklíčil lodní lávku.

Kapitán se postavil vedle ní k zábradlí a pozoroval, co se děje. Vrtěl hlavou a mručel: „Teď si to slízneme.”

„Zdá se, že Udatná tu není vítaná,” řekla a stále uvažovala, jaké důsledky to bude mít pro její plán.

Kapitán se nepřátelsky zasmál. „Není vítaná! Je asi tak vítaná, jako Napoleon u Slavkova.”

Aurora se ještě jednou podívala na jízdní oddíl. Měli na sobě stříbřité kabátce a na pravém rameni se jim třpytily zlaté šňůry a prýmky. Tohle nebyla britská uniforma a ji napadlo, jestli se snad tento malý ostrov přes svůj zdánlivě anglický vzhled neodtrhl od Britského společenství.

„Co chtějí?” zeptala se.

„Vashona,” řekl prostě a díval se, jak se kapitán hlídky snaží se svým koněm prodrat dopředu.

Aurora pohlédla překvapeně na Izáka, ale než mohla promluvit, z přístaviště se ozval jásot. Hloučky otroků zdvíhaly pěsti a začaly skandovat jméno Vashona, zatímco jejich dozorci pozorovali Udatnou se zachmuřeným výrazem. Sledovala jejich nenávistné pohledy až na příďový kastel. Tam se Vashon uznale usmíval, dokud dozorci nezapraskali biči a neukončili rychle a krutě onu rebelii.

„Co udělal, že se mu věnuje… taková pozornost?” zeptala se a znova pozorovala jízdní oddíl. Byla současně ohromená i vyděšená. Vashon byl očividně pro otroky velkým hrdinou, ale jízdní pěchota se chystala vtrhnout na palubu a oběsit ho. Nechápala to.

„Guvernér ostrova nemá Vashona rád,” odpověděl Izák. „Ukradl mu celý lodní náklad ostrovních otroků, které chtěl vyvézt do New Orleansu. Guvernér za ně nedostal zaplaceno, a jejich hodnota byla přes dvě stě tisíc liber.”

„Tak takhle Vashon přišel ke svému bohatství. Prodává černé maso.” Zhnuseně se odvrátila. John Phipps měl určitě své chyby, ale jako dobrý evangelík aspoň podporoval hnutí Williama Wilberta za zrušení otroctví.

Zachmuřila se. Jak ji vůbec mohlo napadnout srovnávat Vashona s Johnem Phippsem? John byl světec ve srovnání s Vashonem. Ale

přesto z nějakého nevysvětlitelného důvodu byla zklamaná, že se Vashon ukázal jako ničema.

„Vashon je ten poslední, kdo by se pošpinil otrokářstvím,” řekl kapitán klidně. „Jestli budete mít možnost poznat ho lépe, sama pochopíte.”

Udiveně se podívala na Izáka. „Ale co tedy udělal s lodí guvernéra?”

Izák se usmál. „Nu, připouštím, že prodej lodi mu vynesl slušný zisk. Nechci tvrdit, že nemá své chyby. Ale pokud jde o otroky, Va-shon je odvezl na La Tortué, kde je všechny pustil na svobodu. Proto mu dnes na přístavním molu tak provolávali slávu. Na té lodi byly děti některých z nich. Myslím, že je to povzbudí, když vědí, že jejich dcery a synové žijí na svobodě na Haiti, i když oni sami ještě trpí v otroctví na Grand Talimenu.”

Aurora se znova zadívala na příďový kastel. Vashon se odtamtud s rukama vyzývavě založenýma na prsou díval dolů na hlídku. Udělal ušlechtilý skutek, když dal otrokům svobodu. Ale jedni ho za to považují za hrdinu a druzí za bídáka.

Je mu souzeno, aby sám dokázal, kým má být pro ni.

„Slečno. Kapitáne.” První lodní důstojník, mladý Francouz, který se jmenoval Filip, se před nimi prkenně uklonil. „Guvernér Ignácio Roberto Aquila Lopez poslal vzkaz. Prosím, kapitáne.”

„Co je to?” Izák si sundal klobouk a otřel pot z čela.

„Informuje nás, že Vashon bude bez výzvy zastřelen, jestliže opustí loď.”

„Dobrá. A co dál?”

„Říká, že by rád o něj smlouval.”

Izák se zakuckal smíchy. „O tom nepochybuji.”

„Žádá vás, abyste se s ním sešel dnes večer u večeře v guvernérském paláci. Projedná tam s vámi doplnění všech zásob, které Udatná potřebuje.”

„Děkuji vám,” pokývl hlavou Izák a mladý Francouz zmizel v palubním přístřešku.

Aurora se snažila tvářit, jako by ji zprávy prvního důstojníka nevyvedly z míry, ale bylo zřejmé, že Vashonův svět násilí zase nevyhnutelně překrývá ten její.

„Je to pravda, co řekl… že Vashona zastřelí?” zeptala se. „Nedostanou ho.”

„Ale - ale guvernér zcela jistě nechá svoje hlídky ihned nalodit na

loď a… “

„A vypukne taková rebelie, jakou ani Francie nezažila. Ne, to by neudělal. Guvernér není tak hloupý.”

Auroře se ulevilo, i když to sama nechápala. A najednou ji něco napadlo. „Takže jediné, čeho dosáhne, je to, že Vashon nesmí opustit

tuto loď.”

„Správně.” Kapitán si ji chvíli pátravé prohlížel a Aurora už začínala být nervózní, že snad její příliš do očí bijící otázka vzbudila jeho podezření. Ale kapitán se díval mimo ni na příďový kastel. A najednou zamával.

„Vashone!” vykřikl, „pozvali mě na večeři! Troufám si tvrdit, že mě přivítají lépe než tebe! A také dostanu lepší jídlo! Ty budeš mít jen jablka z mancinelly a bude ti po nich zle!”

Vashon se křečovitě usmál. Pak zavolal zpátky: „Nechci, aby sis moc užíval, Izáku. Nakonec bys mě ještě mohl udat.”

„Uvidíme, Vashone! Přijde na to, co Ignácio nabídne!”

„Tak to abych s tebou poslal hlídacího psa. Flossie!” zakřičel Va-shon na celou palubu. „Chci, abyste šla na večeři s Izákem a dohlédla na to, aby mě neudal.”

Flossie stála u vzdáleného konce zábradlí. Když uslyšela Vashona, zpražila jeho i Izáka pohledem a nabídku odmítla jediným slovem: „To určitě!”

Vashon se rozesmál a zavolal na kapitána: „Tak je to jasné. Je celá tvoje, Izáku!”

Jak Flossie, tak Izák otevřeli ústa k protestu. Ale protože žádný z nich nechtěl dát najevo, jak je tato situace uvádí do rozpaků, oba je najednou zavřeli. Flossie dokonce odkráčela s dalším: „To určitě!”

Aurora to pozorovala a nechtěně se bavila. Věděla, jak byla Flossie až do jejich únosu poblázněná do kapitána. Ironií osudu teď toho muže nenáviděla. Kdyby spolu měli jít do guvernérova paláce, asi by lítaly jiskry.

Ale kdyby její plán vyšel tak, jak doufá, strávila by Flossie noc v New Providence už na svobodě, ne jako zajatec kapitána Corbeila, který je vydávaný za hosta.

Zhluboka se nadechla a dodala si odvahy. Jestliže Vashon nemůže opustit loď, bude všechno jednodušší. Až bude s Flossií pryč z lodi, budou mít co dělat jenom s jedním námořníkem. Je to mnohem snazší než pustit se do křížku s železnou rukou Vashona, usoudila.

Pokradmu se podívala na kapitána. O něčem zaujatě diskutoval s Filipem. Otočila se a uviděla Flossii na přídi, jak se toužebně dívá na přístaviště. Teď byl vhodný čas. Všichni byli tady. Musela jenom sebrat odvahu a pustit se do toho.

Udělala krok od zábradlí a klopýtla. Teatrálním gestem zvedla ruku k čelu a snažila se nabýt rovnováhy. Koutkem oka viděla, že se na ni kapitán dívá. S potěšením předváděla, jak se vzpamatovává, ale než mohla udělat krok dva, zhroutila se na palubu se strašným žuchnutím.

Původně zamýšlela upadnout do stejné pozice, jakou zaujímá slavná kráska madame Récamierová na své chaise-longue jenže místo toho se nepůvabně svalila jako kobyla ve svém stání. Nehlasně zaúpěla a bylo jí jasné, že zítra bude samá modřina.

„Dobrý bože!” slyšela vykřiknout Flossii. „Auroro, miláčku! Auroro! Nestalo se vám nic?”

Ozvalo se šoupání nohou a brzy ucítila dotek na svém čele. Poznala, že je to mužská ruka, protože byla zdrsnělá a plná mozolů, ale teplá a něžná. Doufala, že patří kapitánovi, ale když nakoukla přes řasy, viděla, že u ní je Vashon a pozoruje ji se směsicí podezíravosti a starosti.

Po jeho boku se najednou objevila Flossie. „Auroro! Můžete mluvit, miláčku? Nestalo se vám nic? Co se vlastně stalo?”

Aurora zavřela oči a zasténala. Obrátila se na bok, takže jenom Flossie jí mohla vidět do tváře. Doširoka otevřela oči a prosila jimi Flossii, aby odešla. Vdova se na okamžik zatvářila pohoršené, ale okamžitě to vystřídal výraz porozumění.

„Kapitáne, ona potřebuje lékaře!” Flossie se narovnala a Aurora jí v duchu poděkovala. „Co s tím budete dělat? Okamžitě mi odpovězte!”

„Postaráme se o ni. Bude v pořádku.” Izák se podíval na Vashona.

Ten ji opatrně vzal do náruče. Zachmuřeně se zadíval do Aurořiných zemdlených, něžných rysů.

„Potřebuje doktora. Musíme ji vzít k lékaři,” trvala na svém Flossie.

„Ošetříme ji na lodi,” prohlásil Vashon.

„Ne, musí být pořádně ošetřena. Tohle je vážné, já to poznám.” „Jak to poznáte?”

Flossie se zarazila. Aurora si i se zavřenýma očima dovedla představit, jak horečně hledá odpověď.

„To - to je ženská záležitost, pane! Už jsem takový případ viděla!” Aurora se tomu skoro usmála.

Vashonovy paže se kolem ní sevřely pevněji. „Jaký druh ženské nemoci? Já viděl, že tohle se stávalo jen těhotným ženám.”

Flossie se zatvářila, jako by ji přinutil zabývat se ožehavou otázkou. „No, a není?” zeptala se tiše.

Vashon se podíval na kapitána. Izákova tvář vyjadřovala stejnou otázku: No, a není?

Aurora ucítila, jak Vashon ztuhl hněvem

„Není,” řekl upjatě. „A jestli je, tak já rozhodně nejsem otcem toho parchanta.”

Aurora dělala, co mohla, aby se nečervenala. V životě neslyšela nikoho takhle mluvit a předstírat, že má smrt na jazyku a přitom být předmětem takové konverzace, bylo trochu nad její síly.

Na Flossii bylo znát, že jí spadl kámen ze srdce, a začala s úlevou štěbetat: „Ale to je všechno vaše vina, Vashone. Vy jste jí musel dát na té mizerné lodi k jídlu něco zkaženého, a teď je jí po tom špatně. Kdybyste ji byl neunesl, tak by se jí to nestalo a teď třeba umře. Aurora musí k lékaři a já ji tam dovedu. Vezmu si pompadurku. Půjdeme okamžitě.”

Aurora přemáhala strašnou chuť dát se do smíchu. Flossie je prostě skvělá.

„Já půjdu s nimi, Vashone,” vložil se do toho kapitán. „Vezmu je k Sovenovi.”

„To nemůžeš, vyloučeno,” zavrtěl Vashon hlavou. Jestli se neukážeš v guvernérském paláci, budeme tu mít za soumraku celou Ignáciovu armádu. Já ji tam vezmu. Pošli námořníka k Nevillovi. Řekni mu, že potřebujeme, aby pár mužů odtud na chvíli odlákalo ty stráže.”

Aurora sebou zděšeně škubla a snažila se to zakrýt zasténáním. Co to Vashon povídal? On ji nemůže odvést k lékaři. Riskoval by život, a to dělal jenom v šíleně naléhavých případech, určitě ne kvůli churavějícím ženám. A zvlášť ne kvůli takovým, o jejichž nemoci dost pochyboval.

„Vashone, to nemůžeš.” Izákův hlas byl plný obav. „Něco jiného je provokovat Ignácia z bezpečí lodi, když za sebou máš stovku námořníků a chrání tě námořní zákon. A něco jiného je vydat se na jeho ostrov Nemůžeš si s sebou brát ozbrojence.”

„Budu zpátky dřív, než ty a vdova sejdete z Guvernérského kopce.” Zdvihl Auroru v náruči. „Pošli mi okamžitě Filipa. Vyjdu za

tmy.”

Aurora ležela na Vashonově posteli a Flossie jí otírala čelo hadříkem, namočeným ve studené vodě. Občas krátce otevřela oči a povzbudivě mrkla na Flossii, ale vdovina ruka se přesto třásla, když jí přikládala chladivý obklad ke spánkům. Dokáží to, říkala si Aurora. Ona sama upláchne Vashonovi hned, jakmile vstoupí na Grand Talimen, a přivede pomoc pro Flossii do guvernérského paláce. Ještě dnes večer budou obě na svobodě!

Minuty míjely, dlouhé mučivé minuty, během nichž Aurora předstírala bezvědomí. Kapitán přišel pro Flossii a Aurora slyšela, jak Flossie škemrá, aby mohla zůstat u ní. Ale marně. Vashon byl neoblomný, že vdova s nimi nepůjde, a tak byla Flossie nucena odejít s Izákem do guvernérského paláce.

Zdálo se, že uplynula jen krátká chvíle po jejich odchodu, a Va-shon si zastrčil pistoli za opasek a vzal ji do náruče. Když se ocitli na přístavní hrázi, Aurora otevřela oči a viděla, že se začíná snášet noc. Na kolonádě přístaviště hořely pochodně a jízdní garda ve zlato-stříbrných uniformách stále ještě hlídala lodní můstek Udatné, ale Aurora nemohla uvěřit svým očím. Předtím, za denního světla, to byli běloši, zatímco teď, když přitáhli uzdu svým neklidným koním, aby je nechali projít, byli černí jak eben.

„Neville,” pozdravil Vashon nového kapitána jízdní gardy, „jsem navěky tvým dlužníkem. Byli jste tu rychle.”

Muž, oslovený jako Neville, odpověděl měkkým ostrovním nářečím. „Guvernér ne můj přítel, Vashon.” Hezky se usmál a ukázal nádherné zuby. „A my nikdo v garda guvernéra. Myslím, že oni boule na hlavě každý svá.”

„Až budeme pryč, nech téhle maškarády a zmizte na plantáže. Nečekejte, až se vrátíme. Bylo by to moc nebezpečné.”

„My zůstat, jestli ty potřebovat.”

„Ne,” zavrtěl Vashon hlavou. „Trvám na tom, abyste odešli. Na Udatnou doplavu, jestli budu muset.” „A co krásná dáma?”

Aurora honem zavřela oči a pevně doufala, že je skryjí noční stíny.

Vashon se na ni podíval a jeho výraz zpřísněl. „Jestli je opravdu nemocná, tak se asi v přístavu chvíli zdržíme. Jestli ne, tak si myslím, že poplave na loď s mým doprovodem nebo bez něho.”

Všichni se rozesmáli, ale na lehkomyslné žertování nebyl čas. Přivedli koně a Vashon na něj nasedl s Aurorou v náručí.

Ještě než odjeli, bylo vidět, že by Neville rád něco řekl. Vashon přitáhl koni uzdu a zastavil ho.

Neville tedy promluvil. „Vy vědět, příteli, my zítra hrdinové. Na tento ostrov ne mnoho vám pomoct.”

Vashon se podíval na černocha. Najednou nevěděl, co říct. „Neville,” začal, „ty víš, že na Udatné je pro tebe vždycky místo. Pro tebe i tvoje muže. Ksakru! Kdyby byla moje loď dost velká, vzal bych tady odtud do La Tortué i toho posledního chlapa. Ale tentokrát se k nám přidej ty. Běž na palubu. Filip o tobě ví a čeká tě.”

„Nemoct, dobrý přítel. Mít práce na tenhle ostrov. Jeden den tahle ostrov volná.”

Vashon vzdychl. Přísně si změřil Nevilla a objal Auroru. Neochotně přikývl. Nebylo už co dodat. Pobídl koně a rychle odcválal do noční temnoty.

Za pár minut dojeli k čisťounkému plantážnickému domku. Přes žaluziemi krytou lodžii bylo vidět světlo a Vashon rychle seskočil z koně a opatrně ji nesl do domu.

„Kdo je tam?” Ve dveřích se objevil starý muž v noční košili, ze které mu čouhaly kostnaté nohy. Zvedl do výše svícen a zalil je světlem.

„Dobrý Bože v nebesích! Klame mě zrak? Tohle je přece Vashon!” vykřikl.

„Osobně. Sovensi, starouši, jak se vede?” A bez pozvání ji odnesl dovnitř.

„Nemohu tomu uvěřit!” Muž, kterého oslovil jako Sovense, Vashona následoval. Podíval se na Auroru bezvládně ležící v jeho náruči a řekl: „Vidím, že budu muset s leknutím chvíli počkat. Cos mně to přinesl, synu’?”

„Omdlela na lodi. Přistáli jsme kvůli vodě a ona dostala záchvat. Je možné, že snědla něco, co jí nesvědčilo.”

Položil Auroru na měkkou matraci v místnosti, která kupodivu voněla citroníkem. Na okamžik otevřela oči a viděla, že se světlo svíčky line otevřeným oknem na rozkvetlý citroník.

Vashon pokračoval: „Budu k tobě upřímný, Sovensi. Ona není moc ráda v mé společnosti. Je možné, že to jen předstírá.” Ztišil hlas. „Ale jestli ne, musíš ji ošetřit, nemohu si dovolit, abych ji ztratil.”

Auroře se zdálo, že v jeho hlase postřehla náznak něhy, ale vzpomněla si na svůj náhrdelník a na říkanku a na tu mizernou Aranskou hvězdu. Tohle je to, co si nemůže dovolit ztratit, napomenula se hořce. Na ní mu nezáleží.

Těžký příkrov zoufalství se snesl na její duši. Pevně semkla víčka a zatoužila, aby ji nechali samotnou. Vylezla by tím otevřeným oknem a utekla do polí cukrové třtiny, ve tmě by se jim lehko ztratila. Ostrov je dost malý, cestu do města by našla v minutě a řekla by guvernérovi, že Flossie je ještě v zajetí. Ještě dnes večer by byly obě volné. Flossie by se vrátila na St. George’s a ona… ona by se vrátila do Londýna.

Londýn.

Slyšela šplouchat vodu. To si lékař myl ruce. Mlčky myslela na to, co ji asi čeká. Bude John ještě tak rozzlobený, že jí zakáže vrátit se do Domova? Bude si muset hledat místo jinde? Anebo by se tam už vůbec neměla vracet a místo toho by měla přijmout Flossiino pozvání a odjet s ní na St. George’s, a tam si najít rodinu, která potřebuje guvernantku?

Než mohla zastavit své myšlenky, dostala se v představách o něco dál, přesně k tomu, nač se bála pomyslet. Vždycky jí bylo nepříjemné na to myslet, natož aby to vyslovila, ale nikdy pro svůj budoucí život nepočítala s manželem. A věděla proč: nemá ani věno ani rodinu, která by jí manžela opatřila, a není žádná ohnivá svůdnice, aby nějakého muže oslnila tak, že by mu nezáleželo na její chudobě a na tom, že je na světě sama jak kůl v plotě. I obyčejný řeznický tovaryš čeká, že mu žena něco přinese do manželství, i kdyby to byla jen posada s podsvinčaty.

Ale přesto hluboko v duši skrývala naději, že se jednou přesto nějakým zázrakem objeví muž a bude ji chtít za ženu. To byl asi důvod, proč se vydala na tuhle dobrodružnou cestu. A teď tu je v noci s pirátem, jehož nejvyšší metou je utéct šibenici aspoň na jeden den. A to nejlepší, co může čekat, je, že se vrátí do Londýna a bude dál žít tím ubohým životem, kterému tak ráda unikla.

Při této poslední myšlence, která ji jen ještě víc zdrtila, uslyšela lékaře promluvit.

„Víš, milý Vashone, nejpřirozenější nemoc dívek v tomhle věku je většinou… “

„Já nevěřím, že je těhotná,” odpověděl Vashon téměř pohrdavě. „Vím docela určitě, že moje dítě nenosí, a nevím, kdo jiný by to mohl být. Je tak upjatá, že by chlap našel veselejší společnost i na Maryle-bonském hřbitově.”

Málem vyskočila a dala mu facku. Ale musela zůstat ležet bez hnutí a nechat si líbit doktorův srdečný smích.

„Aha,” kuckal Sovens smíchy. „Když je tak chladná, tak ti nezávidím. Jsem jenom rád, žes ji sem přinesl omdlelou. Umíš si představit, jaké to je říkat těmhle slečinkám, aby se svlékly, abych je mohl vyšetřit? Je to, jako bys chtěl od býka, aby ti dal svoje rohy. Myslí si, že každý mužský, který se na ně podívá, je chce znásilnit… “

Aurora ucítila, že lékař vytáhl špendlík z jejího šátečku. Ztuhla a s úzkostí čekala, co udělá dál. Začínala se jí zmocňovat panika. Neuvědomila si, že ji budou muset vyšetřit. A k tomu s Vashonem, který přihlíží, jako by měl zaplacenou lóži! To je opravdu ironie osudu, zvlášť když je to on, který se ji od prvního dne, co vstoupila na Udatnou, snaží svlékat.

„A sakra,” zaklel Sovens a cucal si prst, do kterého se píchl o její špendlík. „Musím si přinést ještě jednu svíčku. Promiň, Vashone. Už nemám tak dobré oči jako dřív.”

Aurora pak zaslechla ta slova, za která se modlila: Já ti pomohu, Sovensi.” Vashon se hnul ke dveřím. „Snad bys pro mě měl i kapku těch opičích chcanek, kterým vy domorodci tady říkáte rum?”

Slyšela, jak se lékař směje, a pak kroky vzdalující se z místnosti. Srdce jí bušilo až v krku, když otevřela oči. Podívala se na dveře. Byli pryč. V místnosti byla tma, jediná svíčka vrhala všude dlouhé stíny. Ale přes dveře slyšela, jak Sovens šátrá a hledá svíčku, zatímco Va-shon si asi nalévá skleničku. Teď nastala její chvíle. Nemohla otálet.

Vstala z postele a nohama sklouzla na podlahu. Couvala od dveří a při tichém Sovensově zaklení odvedle úlekem poskočila. Teprve když už byla skoro u okna, odvážila se otočit a utíkat. Ale když se vrhla k oknu, někdo ji zezadu pevně chvtil do náruče.

„Ale ne, to je mi zázračné uzdravení.” Při zvuku Vashonova hvěvivého hlasu jí stydlo srdce.

Zajíkla se a snažila se ho ve tmě rozeznat. Chtěla se vytrhnout, ale jeho paže ji svíraly jak kalená ocel. Nebylo úniku.

„A jakpak nám to vysvětlíte, Auroro? Přinutila jste mě vstoupit na tenhle ostrov a riskovat krk… “

„N-ne, to ne! Já nečekala, že sem půjdete! Nechte nás jít, Vashone! Nechte Flossii a mě odejít!” Víc nedokázala říct, protože jí hlas vypovídal službu. On zuří a ona si dovede až moc dobře představit, jak ji potrestá.

Slabé a blikavé světlo svíčky ozařovalo jeho tvář, oči mu plály hněvem jako smaragdy. „Víte, že jestli mě tu chytnou,” zašeptal výhružně, „budou vás považovat za moji milenku a pověsí vás se mnou. Auroro, vy budete viset hned vedle mě. Nebyl by to pro nás pro oba konec jak má být?” Hořce se zasmál a přitáhl si ji blíž. Cítila horký tropický vzduch prosycený vůní citroníku i jeho vůni, hlubší než noc. Byl rozzlobený a budil v ní hrůzu, ale přinutila se mu čelit. Protože to on chtěl, to by mu udělalo velkou radost, aby ji viděl strachy skrčenou, jako otrokyni před pánem.

„Stál ten váš podvod za to?” zašeptal. „Chcete, aby vás popravili jako moji milenku?”

Při těchto slovech její vztek vyvrcholil. Vzpomněla si na to, co říkal lékaři, a přestože věděla, že není moudré ještě ho dál provokovat, nemohla se zdržet. Vzdorně mu pohlédla do očí a řekla: „Promiňte, ale nikdo na světě by si mě nemohl splést s vaší milenkou. Jestli si vzpomínáte, prohlásil jste, že vzrušuji muže asi tak, jako mrtvoly na Marylebone.”

Nečekaně se rozesmál. Povolil své sevření, ale ne natolik, aby mu mohla vyklouznout. Když se vrátil lékař se svíčkou, stále ještě ji držel v náruči.

„To už se probrala?” zeptal se udiveně. „Něco takového jsem ještě neviděl. Vashone, nevím, čím jste to dokázal, ale chtěl bych malou lahvičku pro své pacienty!”

Aurora se snažila vykroutit ze sevření. Když to nešlo, začala prosit. „Doktore Sovensi, prosím vás, pomozte mi. Unesli mě. Vy možná znáte tady toho muže z té lepší stránky, ale já o něm nevím vůbec nic dobrého. Je to pirát. Neštíti se žádné špatnosti… “

„Tak to ne, slečno! To tedy přeháníte! Pirát! Ne, vyloučeno!” Sov-ens na ni mrkl a Aurora nemohla věřit svým očím. Ještě nic v životě jí takhle nevyrazilo dech.

„Vy - vy mně nevěříte?” zajíkla se.

Sovens se tiše zasmál. Podíval se na Vashona. „Ale naopak, věřím vám každé slovo. Vždyť i já jsem sloužil na Udatné. Byl jsem lodním lékařem, dokud mě Vashon před pár lety neposlal do penze.”

„Ach, můj bože.” Aurora se bezvládně zhroutila ve Vashonově náruči. Teď to bylo ještě beznadějnější. Neměla ponětí, jak by se ještě teď mohla dostat pryč.

„No tak, slečno, hlavu vzhůru, Vashon s vámi určitě tak moc zle nezacházel.”

Sebrala všechnu zuřivost, která se v ní nahromadila, a řekla: „On je to nejhnusnější zvíře a není hoden toho, aby byl považován za džentlmena!”

„Proboha! Takový mizera?” Sovens se podíval na Vashona a přemáhal úsměv. „Tak to bych vám rád pomohl.”

Aurora se napřímila a vztáhla k němu prosebně ruce. „Vždyť můžete! Sežeňte mi pomoc. Na Udatné je ještě jedna dáma a… ” Zarazila se. Sovens neoblomně vrtěl hlavou.

„Lituji, slečno. I kdybych se pokusil sehnat vám pomoc, asi bych nenašel nikoho, kdo by kvůli mně riskoval krk.”

„Ale vy jste lékař! Člověka s vaším postavením musí přece každý respektovat!”

„Ne, slečno, je mi líto. Já na tomhle ostrově léčím černochy, a tak společensky stojím ještě o hodně níž než holič… , který se občas sníží k tomu, aby ošetřil i krávu.”

Podívala se na něj. Zase se setkala s tím strašným rozporem. Tady je člověk, který teď věnuje všechen svůj čas péči o ty, které celý svět považuje za nehodné takové pozornosti; a přesto se plavil s Vashonem a nepochybně se dobrovolně zúčastňoval všech jeho nechvalných podniků. Je zároveň vznešený, i opovrženíhodný Úplně jako Vashon.

„Vzdáváte se?” zeptal se Vashon, který už zase měl navrch. Nikdy by si nepomyslela, jak trpké je tohle slovo. „Nikdy,” zašeptala, ale on ji vzal za paži a lehce postrčil ke dveřím.

15. kapitola

Guvernérova zlacená bryčka se houpavě šplhala na útes nad New Providence. Hluboko dole se světla města mihotala mezi vějíři palem lemujících příjezdovou cestu k sídlu. Po celou cestu nikdo ani nepromluvil, protože jak Flossie, tak Izák jeden druhého ignorovali, jak nejlépe uměli.

Nebylo to snadné. Jednak v bryčce nebylo dost místa a ani jeden z nich nebyl útlý jako proutek. Ale ještě horší než to, že se tlačili jeden na druhého, byly pohledy, které na sebe vrhali jako šípy.

Flossie zahájila útok jako první, nedokázala skrýt své pocity a mlčky metala očima blesky na Izáka. Probodávala ho vyčítavými pohledy tak dlouho, až byl donucen dívat se stranou, nebo se před ní sklonit. Jenže když bylo na ní, aby snesla jeho zvlášť nenávistný pohled, vytřeštila oči a skoro se zadusila šokem nad jeho opovážlivostí, že sáhl k odvetnému opatření jak se opovážil na ni takhle dívat?

„Nemohu uvěřit, že jsem vás téměř pozvala do své kajuty na čaj! Nemohu tomu uvěřit!” Po tomto výbuchu odvrátila hlavu a upřela zrak na sídlo na vršku.

„Mohla byste toho už nechat?” opáčil Izák rozmrzele.

„Ani mě nenapadne! Byla to ta největší hloupost, jakou jsem kdy udělala ve svém životě plném hloupostí! Nikdy si to neodpustím! Paní Lindstromová ze St. George’s a Londýna téměř pozvala piráta do kajuty na čaj!”

„Tak abyste věděla,” vpadl jí neslušně do řeči, „já nejsem žádný pirát a už toho mám po krk, abych vám to věčně opakoval. Věřte tomu nebo ne, já jsem námořní kapitán. Já jsem vždycky byl námořní kapitán a mám v úmyslu námořním kapitánem zůstat!” Když se tím trochu uklidnil, dodal: .. A dále. Jakživ jsem neviděl ženu, která by byla tak nerozumná jako vy. Moje Ráchel nebyla ani z poloviny tak stará jako vy, když umřela, ale rozhodně měla víc rozumu. Lidé si vyčítají to, co udělali, nebo co měli udělat, ale ne to, co už téměř udělali.” Když si tak vylil srdce, schoulil se na sedadle a až do příjezdu nespustil oči ze stažené střechy bryčky.

Sídlo guvernéra byl rozlehlý palác se štukovými ozdobami na fasádě, který by se mohl měřit s Xanadu, jak ho popsal Marco Polo. Také uvnitř byl prezdobený a přeplněný nejrůznějšími předměty, od

napodobeniny červeného rákosu až po lakované komody v čínském stylu. Ve vstupní hale na tapetách poletovali fantastičtí ptáci a na jemně vyřezávaných křehkých stolcích byl vystaven čínský exportní porcelán a jeho anglické napodobeniny. Převládala rudá a nachová; vysoká meziokenní zrcadla je odrážela v nekonečném sledu, a zároveň vyhovovala nepředstavitelnému sebeobdivu jejich majitele.

Guvernér Ignácio Roberto Aquila Lopez stál ve dveřích salonu, ruku položenou na jilci starobylého toledského meče. Když spatřil své hosty, přejel si prstem po knírku a lehce kývl hlavou na pozdrav. V okamžiku se objevil zástup otroků v kanárkově žluté livreji a Flossii a Izáka uvedli do salonu. Tam jim předložili občerstvení a malý chlapec s turbanem na hlavě je ovíval palmovými listy.

Guvernér promluvil jako první. Stupeň jeho neotesanosti se mohl měřit jenom s hloubkou jeho očividného šílenství.

„Kapitáne, vám je jistě známo, že mým nejvroucnějším přáním je napíchnout Vashona na meč, aby mi u nohou vykrvácel. Tak mi řekněte” - Španěl se posadil a zatvářil, jako by právě vytáhl trumf -„co mám pro to udělat?”

Flossie se zakuckala douškem čaje, jelikož až doteď si zřejmě nebyla vědoma jeho duševní choroby

„No…,” Izák si zamnul oči a předstíral, že uvažuje. Ani v nejmenším ho nepřekvapila guvernérova zdravému rozumu se příčící slova. „Nejsem si jist, Ignácio. Vashon vlastní moji loď. Kdyby se s ním něco stalo, tak bych byl… “

Ignácio mávl rukou. „Lodě - lodě - lodě vám mohu dát. To je všechno?”

Izák si usrkl rumu a pohroužil se do myšlenek. „Loď by, myslím, byla dobrá.”

„Chcete nějakou ženu? Tady na ostrově jsou tři, které se mi líbí. Jednu z nich vám přenechám. A jsou to pěkně udělané ženské, rozumíte, kapitáne?” Španěl rukama dokreslil svá slova.

„Prosím za prominutí!” Flossie vstala. Probodla pohledem Španěla, pak obrátila plamenný pohled na Izáka.

„Co jste to za člověka, že dokážete prodat své přátele?” vykřikla. „Nerozumím ničemu, o čem se tu mluví. Nemám žádné ohledy na Vashona za to, co mi udělal, ale než se budu dívat na to, jak ho

někdo probodne za jeho zločiny, chci, aby se dostal před soud. To přinejmenším!”

„Kdo je ta žena?” povstal Ignácio. „Je to vaše žena?”

„Bůh uchovej!” vykřikl Izák.

Flossie se rozhněvaně dívala na Ignácia. Byl tak malý, že mu viděla přímo do očí. „Vy, pane, jste malá lidská ropucha, když dokážete tohle vyslovit v mé přítomnosti.”

„Kapitáne,” obrátil se Ignácio k Izákovi. „Znova se vás ptám, kdo je ta žena? Za to, jak se mnou mluví, ji nechám popravit.”

Izák se zatvářil starostlivě. Flossie nevěřícně. Izák zvolna povstal, jako by si nebyl jist jak odvrátit nejhorší. „Guvernére, ona si neuvědomuje, co říká… “

„Ale ano, já vím moc dobře, co říkám,” ujistila ho. A pokračovala ve své tirádě, jako by guvernéra jen špatně pochopila. Jsem si tak dobře vědoma toho, co říkám, že vás oba prohlašuji za párek lumpů bez špetky vychování, protože si přede mnou nedovedete dát pozor na jazyk. Žádám, abyste mě okamžitě odvedli na loď. Když už mě unesli a drží v zajetí, tak nemůžete čekat, že si dám líbit ještě také vaši hnusnou společnost.”

„Ještě dnes večer mi přinesou hlavu té ženy!” zahrozil Ignacio pěstí na Flossii. Ta pootevřela ústa leknutím. Najednou pochopila, že ten mrňavý šílenec to myslel vážně. A ona ho ještě dál provokovala. Rukou si rychle sáhla na krk, jako by si ho chtěla chránit.

Izák vstoupil mezi ně a v jeho tváři byla vepsána úzkost. „Guvernére, přijměte omluvu. Kdybyste mně laskavě dovolil vyměnit pár slov s paní Lindstromovou, vysvětlil bych jí, že se mýlí.”

Ignácio soptil. Jeho úzký knírek, který tak dobře zakrýval sy-filitické boláky kolem jeho úst, se zkřivil. Nezdálo se, že se mu ten návrh líbí, ale nakonec přikývl.

Izák se na guvernéra usmál, odtáhl Flossii stranou a vybuchl do zuřivého šepotu. „Uvědomujete si, ženská, co jste to provedla? Chcete umřít? Vážně? Nemáte kousek rozumu?”

Flossie se na guvernéra nevěřícně podívala. „Ten malý hnusný mizera se zbláznil. Chci se vrátit na loď.” Rozevřela třpytivý černý vějíř, který měla připevněný k zápěstí, a zuřivě se začala ovívat.

„Samozřejmě, že se zbláznil! Já to vím! Ale má takovou moc, že si může dělat, co chce. Tohle je jeho ostrov, rozumíte? A já vám přísahám, že vás nebudu zachraňovat před popravčím špalkem, jestli vás na něj dostane váš jazyk!”

Flossie si Izáka zhnuseně změřila. „Cožpak na tomhle ostrově nejsou žádní džentlmeni?”

„Džentlmeni? Džentlmeni?” šeptal Izák, ale hlas mu začínal znít hystericky. Jak tady mohou být džentlmeni, když vy nezavřete ústa a věčně vyvoláváte mrzutosti? Říkám vám na rovinu, zavřete je, nebo vám je zavřu já!”

Flossie zprudka sklapla vějíř. Tak ošklivě se ještě na Izáka nepodívala. „Můj manžel, ten drahý světec, by se mnou nikdy nemluvil tímhle tónem. Pane, vy jste jednoduše mizera a darebák. Přivedl jste mě do doupěte tohoto šílence a ještě mě urážíte svými hrubými řečmi. Pokud jde o ta ,nezavřená ústa’, ujišťuji vás, že je nezavřu, dokud nás rovnou nepustíte na svobodu.”

„Na to se podíváme. Budete zticha, i kdybych vás k tomu měl

donutit!”

„A jak to chcete udělat? Můžete mě unést, můžete mě uvěznit, můžete mě mučit, ale jak Ludvík XVI. rychle zjistil, nemůžete nikoho přimět, aby mlčel.”

„Ach, já už vím, jak na to.”

Jakpak, pane?’” zeptala se ironicky a nebyla ani v nejmenším zastrašená.

„Tak, jak muži drželi ženy zticha po staletí, takhle!” Jen do toho! To bude ponaučení!”

„Však já vás naučím!” Izák přistoupil k Flossii. Ta vystrčila bradu, jako by ho vyzývala, jen aby se ji opovážil udeřit, ale on místo toho udělal něco úplně jiného. Byla tak překvapená, že se ani nebránila, když ji vzal do náruče. Zmateně se na něj dívala, ale on ji tak upřímně políbil, až ji z toho málem ranila mrtvice.

Když ji pustil, stála Flossie jako vrostlá do podlahy a nebyla schopná ani mrknout. Izák se tvářil trochu nejistě, jako by připouštěl, že možná zašel trochu daleko, ale pak nedůtklivě zamumlal: „Konečně je tu ticho,” a šel se znova posadit na guvernérovu rudě potaženou pohovku.

Guvernér tleskal a poplácával kapitána po rameni, jako by byl toreadorem a právě zvládl zápas. Flossie stále ještě třeštila oči na Izáka, jako by i on pozbyl rozumu. Ani nehnula brvou, když

vstoupil jeden z olivrejováných otroků a oznámil, že je připravena večeře.

V naprostém tichu přešli do hodovní síně stejně okázalé jako v anglickém královském pavilonu v Brightonu. Na ničem se tu nešetřilo; na stěně visel El Grecův asketický Kostel sv. Tomáše, zatímco závěsy v oknech, koberce na podlaze a ubrus na stole měly křiklavou třešňovou barvu. Ignácio se už usadil v čele jídelního stolu dlouhého téměř osm metrů a uvítal Flossii bojovným pohledem. Izák vypadal nemocně.

„Můžeme, kapitáne, pokračovat bez přerušován?” Ignácio vraždil Flossii očima, ale ta byla příliš zaujata tím, že ohromeně zírala na Izáka.

„Ano, ano,” řekl Izák a rychle se posadil.

„Chci Vashona. Jaká je jeho cena?”

„Nejdřív musíme dostat vodu.”

„Dostanete vodu. Kdy já dostanu Vashona?”

Izák se právě znova chvstal k nějaké vyhýbavé odpovědi, když do síně vpadl jeden z guvernérových strážců. Byl celý zpocený a kolem zápěstí mu vlál roztřepaný provaz. Rozčileně spustil rychlou španělštinou a ukazoval si na hlavu, kam ho zřejmě někdo uhodil. Znova a znova opakoval: „El Draque! El Draque!”

Ignácio vyskočil od stolu rovnýma nohama. Vyměnil pár slov se strážcem a pak vyběhl ze síně. Jakmile byl pryč, Izák rovněž vstal a vytáhl Flossii ze židle.

„Kam jdeme?” křičela a snažila se mu vytrhnout.

„Zpátky na loď. Okamžitě!” řítil se Izák ze dveří.

„Ale proč? Co se stalo?”

Izák dostal vztek. „Neslyšela jste, že ten člověk říkal ‘El Draque’ To může znamenat jenom jediné. Dostali Vashona!”

Aurora se nepamatovala cestou zpátky do New Providence, že by byla taková tma. Ovšem, když jeli tam, snažila se, jak uměla nejlépe, předstírat mdloby, ale těch několik okamžiků, kdy se podívala, kudy jedou, v ní zdaleka nevyvolalo tak tísnivé pocity jako nyní.

Hleděla na Vashona, který ji vysadil na koně před sebe. Zuřil. Pryč byly něžné ruce, které ji předtím držely. Tentokrát ji jeho objetí

dusilo jak kožené řemeny stahovalo se kolem ní, až se bála, že už nebude moci dýchat. Jeho hruď cítila na svých zádech jako desku z mramoru a jeho stehna surově narážela do jejího zadečku v souladu s pohyby koňského těla. Neměla představu, co udělá, až budou na Udatné, a bála se o tom vůbec uvažovat. Už na ni nepromluvil. Ani nemusel.

Přestože se zapřísáhla, že bude proti němu bojovat, neměla na vybranou. Musela se s ním vrátit. Vyhrál další bitvu, ale ona si přísahala, že válka bude pokračovat, tentokrát ve městě, a slíbila sama sobě, že najde příležitost k úniku ještě dřív, než ji bude moct přivléct po lodní lávce na Udatnou.

„Jaképak plány se klubou ve vaší hlavičce teď?” Sklonil se a kousl ji do ušního lalůčku. Mělo to být hravé gesto, ale protože byl vzteklý, skoro ji kousl doopravdy. Po tomto pokárání ztuhla a odmítala si připustit, že jí podél páteře proběhlo zrádné chvění.

„Jak se chcete dostat na loď, aby si vás nikdo nevšiml?” Snažila se, aby její hlas i slova zněly co nejklidněji. Zadívala se kupředu a v dálce uviděla linii mihotavých rudých ohňů, na nichž se pálila cukrová třtina. Neville a jeho revolucionáři mají v tuto noc napilno. Vzpomněla si, že jednou četla o vzbouření otroků v karibské oblasti. Byla si jistá, že jestli si guvernér nedá dost pozor, bude tu mít vzbouření ve stejném rozsahu jako na Haiti a jeho hlavu budou nosit po New Providence nabodnutou na tyči.

Najednou Vashon zarazil koně. Zůstal sedět naprosto tiše a díval se přímo před sebe. Světla se mihotala po silnici od města. Předtím jim nevěnovala pozornost, myslela si, že to jsou plamínky svíček z domů, ale teď viděla, že se pohybují v dlouhé, tenké řadě jako mravenci.

„Co to je?” zašeptala a pocítila sílící strach.

„To jsou pochodně. Možná že hledají otroky, kteří začali podpa-lovat třtinu, ale… ” Přiměl koně udělat několik kroků vzad. „Nechci nic riskovat.” Rychle seskočil a sundal i ji z jejího hradu na hrušce sedla. Potom pleskl koně po boku a zvíře se se zvednutým ocasem pustilo cvalem po cestě v opačném směru.

„Co budeme dělat?” zeptala se a dívala se na něj, jako by přišel o rozum.

„Pojďte,” řekl jenom, popadl ji za ruku a utíkal do úkrytu, který nabízel rákosovec. Připadalo jí, že utíkali několik mil. Rákosovec jí rozřezával šaty a šlehal nohy do krvava. Vashon nepolevoval. Mířil do města s instinktivní jistotou honícího psa a řídil se jenom modravým světlem měsíce.

Když se dostali na kraj města, drželi se ve stínu. Každý kousek půdy byl tvrdě dobytý; všude byly stráže a jejich livreje se leskly v perleťovém světle měsíce jako hladký kožich krys. Nebylo jiné vysvětlení: hledali Vashona. Podle toho, co si šeptem sdělovali, byl i guvernér dnes v noci venku, aby ho hledal.

Vashon ji vedl bludištěm chatrčí otroků lemujících cestu z města. Na jednom místě zakopla a zachytila se o dveře, kde bylo přibito oznámení. Bylo už staré a kraje papíru byly zažloutlé a potrhané, ale ještě se dalo dobře rozluštit, co tam stálo. Byla to kresba Vashonovy tváře a pod ní byla slova El Draque. Španělsky moc neuměla, ale pochopila, že El Draque bude popraven, jestli ho na ostrově chytí. Jejími žilami projel nový osten strachu.

„Loď určitě obklíčili.” Vashon ji strhl za chatrč, protože kolem projížděli čtyři strážci na koních. Jeho tvář byla napjatá a vykukoval na silnici. „Musíme se schovávat, dokud se nedostaneme k lodi.”

V hlavě se jí začal rodit nový plán. Nechtěla riskovat jeho popravu kvůli svému útěku, ale promluvila ukvapeně, ještě než si všechno promyslela. „Mohla bych jít na loď, Vashone. Mohla bych říct kapitánovi, aby se s vámi setkal v jiné části ostrova - jen mi řekněte kde.”

Přitáhl si ji k sobě. „Jak ušlechtilé. Já vás pustím z očí a vy pomažete jako zajíc tam na ten kopec do Ignáciova domu. Vaše nabídka, moje zlatá, by mě stála život.”

„Ne, já… ” bych vám neublížila, chtěla říct, ale slova jí uvízla v hrdle. Připadla jí příliš důvěrná, jako přiznání. Pohlédla na něj, a pak se honem zadívala jinam. „Kde se můžeme schovat?”

Zvážněl. Chvíli se na ni upřeně díval, pak se mu po tváři rozlil úsměv. „Možná bychom nakonec mohli splnit vaše přání. Ignácio mě bude hledat po celém tomhle zatraceném ostrově, ale do svého domu se jistě nepodívá.” Ukázal hlavou směrem k útesu, kde stál guvernérský palác.

„Vy se chcete schovat v jeho sídle? To je šílenství!”’ Záblesk v jeho očích ji vyděsil.

„Ach, sladké šílenství.” Zasmál se a vzal ji za ruku. Spolu se kradli dál pod pláštěm noci.

„Ano, celé to jenom předstírala. Myslím, že se chtěla pokusit o útěk, až by se octla na ostrově. Ach, kéž bych ji byla zastavila!” Flossie si setřela slzu z koutka oka. Stála u zábradlí Udatné vedle Izáka a dívala se na světla New Providence. Někde tam je Vashon a Aurora a bojují o svůj život.

„Poslal jsem tam všechny muže. Aspoň že víme, že je nechytili.” Izák vrhl pohled na Flossii. Její slzy ho zřejmě nanejvýš znervózňovaly.

„Je to všechno moje vina. Měla jsem vědět, co z toho vzejde. Když je Vashon v takovém nebezpečí, přirozeně do toho zatáhne i Auroru. A teď budou oba jistě… oba… ” a znova se rozplakala. Izák se očividně necítil dobře.

„Flossie,” začal bezmocně, „Vashon už byl v takovémhle maléru mnohokrát.”

„S mladou dámou na krku? Já - o tom - upřímně - pochybuji!” skytala.

„Tím je to obtížnější, ale on si poradí. Kdyby šlo o kohokoliv jiného, tak bych si také dělal starosti, ale takhle… “

„Ale neříkejte! Máte strach jako já!” Flossie si kapesníkem otřela oči přetékající slzami. Její oči se setkaly s Izákovým chmurným pohledem. „Pro vás je Vashon jako syn, viďte? Navzdory jeho pověsti a tomu, čím je, nechcete, aby zemřel. Milujete ho jako syna.”

Izák si těžce povzdechl. A se stejnou samozřejmostí, s jakou se plavil po oceánech, přitáhl Flossii na svou hruď a nechal ji plakat na svém rameni. Sám pro sebe dodal: „Marnotratný syn.”

16. kapitola

Octli se v sídle guvernéra.

Auroře ještě nikdy nebušilo srdce tak silně, jako když vstoupili do domu opuštěnou kuchyní a kradli se nahoru do obytných prostor. Když ji Vashon vedl opuštěnými chodbami a uskakovali do úkrytu před náhodnými sloužícími, odkudsi bylo slyšet, jak odbíjí půlnoc.

Vnitřek sídla byl jak čínská noční můra. Na stěnách se to hemžilo čínskými výjevy, ty byly i v řezbách na nábytku, vzduch byl jimi přesycen. Dokonce i klece zpěvných ptáků měly tvar pagod. Aurora si byla jistá, že ani noc strávená v opiovém doupěti by nevyvolala bláznivější sny. Ale jestliže bylo podivné prostředí, v němž se nacházela, její situace byla ještě podivnější. Jejímu duševnímu zdraví vůbec neprospívalo vědomí, že je každou minutu mohou chytit a bez váhání popravit.

Vashon ji v poslední chvíli zatáhl do jedné z komnat, když se na chodbě objevila otrokyne s křišťálovým svícnem. Přitiskl si Auroru k hrudi a čekali ve tmě, dokud dívka nepřešla a nedoznělo cinkání křišťálových krystalů.

Aurora se chvěla; Vashon ji k sobě přivinul pevněji. Podívala se na jeho ruce, zkřížené na svém žaludku. Měl strašnou sílu. Věděla to podle toho, že ji musel krotit, kdykoliv se jí dotkl. V jeho rukou byla křehká jak porcelán. Ale co pomůže tak velká síla, když tolik riskuje a ještě se tomu směje? Dokáže je ta síla zachránit? Vzbuzuje dojem hrdiny, kterého nikdo nepřemůže. Ale je to tak opravdu?

„Vashone, jistě chápete, že tady zůstat nemůžeme?” Chytila se jeho rukou. „Najdou nás. Já bych šla na loď… “

„A proč byste mě teď chtěla zachraňovat?” zašeptal jí do zátylku. Jeho dech cítila na své šíji jak teplé peříčko.

„Protože já… ” Nevěděla co říct. Nevěděla, jak mu má odpovědět. „Protože Izák mně vyprávěl, jak jste pomohl otrokům. Já vím, že jste nevinný, a nemohu jen tak přihlížet a nechat guvernéra, aby popravil nevinného člověka i když jste to vy. Moje svědomí to nedovolí.”

„Svědomí,”’ zasmál se cynicky. „Svědomí a čest tváří v tvář smrti nám pomůže asi tak, jako náš dobrý král Jiří.”

„Jak můžete takhle mluvit?”

„Jak můžete být tak krásná?”

Udiveně se na něj podívala. Pomalu a chmurně se jeho ústa roztáhla v úsměvu. Jednou rukou pustil její zápěstí a vzal ji za bradu. Zaklonil jí hlavu a ona s určitostí čekala, že ji políbí.

„Jste stejný blázen jako král Jiří,” řekla a vytrhla se mu.

„Kdepak, tomu se nikdo nevyrovná,” namítl a uchopil ji znova.

„Nedělejte to!” zašeptala chraptivě, ale on to nebral na vědomí. Se zřejmým potěšením jí lehce přejel rukou přes vlasy. Na jeho tváři se objevilo napětí.

„Myslím, že z vás ještě bude svůdnice,” zašeptal.

„Tak tohle je vaše pirátská čest? Zničit mě?” A znova se odtáhla, tentokrát prudčeji.

„Jestli mám vůbec nějakou čest.” Tiše se zasmál a znova se jí chtěl dotknout, ale tentokrát už na to byla připravena. Rozběhla se po příkrém točitém schodišti. Byla tam tma, ale i tak v ní postřehla, že ji hbitě následuje. Právě zahnula za roh a chtěla se dát úzkou chodbou vydlážděnou kamennými deskami, když před sebou zaslechla něčí hlas. Sotva měla čas se zastavit, když se před ní na konci chodby objevili dva uniformovaní strážní. Překvapeně se zastavila.

„Co tu děláš, děvče?” zavolal na ni jeden z nich opile. Zvedl do výše lucernu, aby ji lépe viděl. „Guvernér si zve ženské v úterý. Spletla sis den.”

Aurora zůstala jak vbitá do země. Někde poblíž zatékala voda a kapala na kamennou dlažbu a tento zvuk ještě víc zacloumal jejími nervy. Opovážila se podívat se stranou. Tam stál Vashon, skrytý ve stíny zahalené chodbě, odkud právě vyběhla. V ruce měl pistoli a v tváři vztek; oči mu hořely hněvem.

„Ta zatracená holka tady není kvůli guvernérovi. Je to obyčejná zlodějka, určitě je!” Druhý strážný, stejně opilý jako ten první, k ní zamířil s napřaženým bodákem.

„To není pravda!” vykřikla, ale ústa měla vyprahlá hrůzou. „Ujišťuji vás, že nejsem zlodějka.”

„Tak co tu děláte?” Podezíravý strážce přišel až k ní a dloubl ji bajonetem, až jí natrhl živůtek. Udělala krok zpátky tak, aby nemohl vidět Vashona. Vztáhla ruce, jako by se chtěla bránit. Strážný, jak se zdálo, vychutnával její strach. „Tebe sem, holka, eště neviděl. Která loď tě přivezla?” zeptal se.

„Ud… ” zakuckala se. Tohle jim říct nemohla. Rychle se podívala do temné chodby, směrem, kde se skrýval Vashon. Stál tam jako vytesán z kamene, ani se nepohnul. Upřeně se na ni díval a věděla, že čeká, jestli ho zradí, Či ne. Čekal, jako odsouzenec čeká pod šibenicí na kata. Ale ona ho nemohla zradit. Může si myslet, co chce, na světě existuje čest a ona snad jí také trochu má.

„Cecílie,1vyhrkla. Já jsem přišla z Cecílie.11

„Jakživ sem neslyšel, že by tady kotvila. Ty asi lžeš, holka!”

„Já jsem jen zabloudila.” Prosebně na něj upřela oči. „Dostala jsem se sem omylem. Ani nevím, kde to vlastně jsem.”

Druhý opilý strážný se rozesmál. „Seš tady správně!” Zvedl lucernu a v jejím světle uviděla, že po celé délce chodby jsou řady rezavých, barbarských okovů na ruce.

„Co to tu je?” zeptala se a celá se třásla strachy.

„Tomu tady říkáme žalář, holka,” zaklonil strážný hlavu a opile se rozesmál.

Jestli mi dovolíte odejít, tak vám slibuji, že o tom nikomu neřeknu ani slovo,” zaprosila.

„Pusť ji,” přidal se druhý strážný a lokl si z krásně zdobené stříbrné čutory, kterou měl u pasu. „Vždyť je to hezká malá holka. Možná až se jí guvernér nabaží a bude jí smutno, tak si na nás vzpomene.”

„Ale my nevíme, jestli je to jedna z jeho holek,” namítl první strážný a znova ji dloubl bajonetem. Koutkem oka viděla, jak se Va-shon napjal.

„Snažně vás prosím,” opakovala a cítila, že se co nejdřív stane něco hrozného, „dovolte mi jenom, abych odešla, a vy konejte dál svou práci. Jistě máte dnes v noci jiné povinnosti než se zabývat mnou.”

„To teda jo,” řekl první strážce a dopřál si vydatný doušek z polní láhve. Viděla, že je každou minutou opilejší. „My máme jinší věci na práci. El Draque je na svobodě. Víš, kdo to je, holka?”

Polkla. Ruce se jí tak třásly, že si je musela schovat za záda. Cítila, že se Vashon připravil k odporu, jeho pohrdání a vyzývavost mohla téměř nahmatat, jak byly silné. Věděla, že jí nevěří a čeká, že ho udá a bude se s potěšením dívat na jeho popravu. Ale proti těmhle mužům nemá nejmenší šanci. Má v nejlepším případě jednu kulku a

oni jsou dva. Ale i když jí vnitřní hlas našeptával, že zrada Vashona jí otevře cestu na svobodu, věděla, že to nemůže udělat. Srdce jí říkalo, že by zradila nevinného, a ona nechtěla mít na svědomí tak nízký čin, i kdyby ten člověk byl jinak vyhlášený zločinec. Mlčení ji mohlo stát život, ale neviděla jak jinak vyváznout se ctí. Jednou řekla Vashonovi, že je statečná. Je ironií osudu, že to má prokázat dnes večer, aby ho zachránila.

,.Nevím, kdo je El Draque” zašeptala vzdorně. První strážce ji uchopil za paži, jako by z ní chtěl dostat pravdu jiným způsobem. Trhla sebou při tom neurvalém hmatu, ale pak se podívala na Vashona.

Stál ve tmě a nevěřícně se na ni díval. Jeho výraz vyjadřoval úžas a nechápavost. Proč ho asi neprozradila? Ale ona věděla, že jako pirát nemůže chápat takové lidské pohnutky, jako je milosrdenství, sebeobětování a ušlechtilost. Pro něj je svět černý a bílý. Buď se mu nedostalo správné výchovy, nebo ani jako dítě nepoznal lásku, ale je jisté, že byl slepý ke všem odstínům mezi černou a bílou, které ona sama tak jasně vnímala.

Ale náhle spatřila, že se v jeho očích cosi probudilo, něco, co tam spalo velice dlouhým spánkem. Byla to jen jiskřička altruismu, která se probouzela k životu po letech přesvědčení, že něco takového už v něm dávno odumřelo. Bylo jí zřejmé, že ho to samotného překvapilo a že se mu to nelíbí. Dělalo ho to zranitelným a ona věděla, .že patří k lidem, kteří se něčemu takovému budou bránit na život a na smrt.

„No, stejně dneska v noci zhebne. Guvernér už ho má dost. Máme se o to postarat.”

Přinutila se znova podívat na strážné. Dala si záležet, aby byl její výraz úplně lhostejný, a zapřísáhla se, že se už na Vashona ani nepodívá. Závisel na tom jeho život. „Pak vás nemohu zdržovat, pánové,” řekla a ještě naposled se pokusila zbavit se jich.

„Ne,” chytil ji první strážce za ruku. „My tě vezmem s sebou, zlato. El Draque přej má s sebou ňákou holku. Guvernér se na tebe koukne, esli to nejsi náhodou ty.”

Auroře se málem zastavilo srdce hrůzou, co se stane, a strach jí byl znát i na tváři. „A jestli mě guvernér nepozná, tak co?” zeptala se tiše.

„Potom, holka, bys měla bejt hodná na starýho Micka, protože budeš v maléru až po uši.” Mick si olízl rty a rozchechtal se při pohledu na ni, jak se bojí.

Aurora se vzchopila. S nimi nepůjde, ale kudy utéct? Vashon jí nepomůže. Byla by to pro něj sebevražda a oba to vědí. Dívala se na Micka. Přitáhl ji k sobě, až ucítila jeho dech nasáklý rumem.

„Guvernér tě nepozná, že ne?” pravil.

„Ne,” zašeptala a cítila, jak se jí smyčka utahuje kolem krku.

„Nech ji, Micku. Dyťs ji, chudinku, vyděsil k smrti,” ozval se druhý strážce.

„Dneska se nadřeni, Davey!” prohlásil Mick, popadl Auroru za pas a jednou svalnatou rukou ji zvedl ze země. Vykřikla a bránila se, ale věděla, že jí to není nic platné. Vashon to sice viděl, ale nemohl jí nijak pomoct, a i kdyby to mohl udělat, pochybovala, že by ta jiskřička lidskosti, která se mu objevila v očích, stačila na to, aby zapálila oheň vedoucí k její záchraně. Určitě mu na ní nezáleží tolik, aby kvůli ní riskoval svůj život, neudělá to ani kvůli té své vzácné Hvězdě.

„Pusť ji, nebo zemřeš, blázne.”

Tato slova, brutální a nesmlouvavá, je všechny vyděsila. Strážci poskočili překvapením, že se na jejich zábavu díval ještě někdo jiný. Aurora jen vyjekla a nevěřila svým očím, když Vashon vyšel ze stínu s jedinou pistolí v ruce.

Svým odhodláním je všechny hypnotizoval. Oči mu plály, rty se zkřivily pohrdáním. Jeho statné, nádherné tělo bylo k prasknutí napjaté zadržovaným hněvem. Byl ztělesněná zuřivost. Davey, bázlivější ze strážců, okamžitě odhodil zbraň a vzdal se.

„Má jen jednu kulku, Davey!” vykřikl Mick a okamžitě vystřízlivěl. „Zvedni tu svoji pistoli!”

Davey se sehnul pro svou zbraň. Vashon se na něj díval s opovržením.

„Myslíte, že takoví žalostní blázni, jako jste vy, mohou bojovat se mnou?” zeptal se a zamířil k Auroře.

„Takže je to tvoje holka, El Draque” Mick ucouvl a držel Auroru před sebou. Jeho nohy však byly vratké a v duchu sám sebe proklínal za nezřízené pití.

„Správně. A nelíbí se mi, když se s ní jedná neuctivě.” Vashon udělal další krok. Mick znova ucouvl, přestože byl lépe vyzbrojen.

„Vashone, ty se nedožiješ rána. Guvernér zalarmoval všechny muže na ostrově a všichni tě hledají a já vsadím všechno, co mám, že tě dostanou.”

„Ale ty to nebudeš.”

Paže strážného objala Auroru kolem krku a ona cítila, jak ji svírá stále těsněji. Nemohla domyslit, co se stane teď. Byla příliš ohromená Vashonovou šílenou odvahou. Přece si nemyslí, že dokáže přemoct oba strážné. Ale přesto jí přišel na pomoc. A to jen kvůli Hvězdě? Je Hvězda jediným důvodem, proč riskuje svůj život? Chtěla by věřit, že je v tom něco víc, něco čistého a dobrého, co by bylo hodno jeho oběti, jestli ho zabijí. Jenže to se nějak nehodilo k tomuto temnému, zuřivému muži. Jediné, co věděla s určitostí, bylo to, že přespříliš riskoval, když se prozradil. Na Grand Talimenu se bude ráno věšet.

„Davey,” nařídil Mick, „zastřel toho mizeru, esli to bude muset bejt, ale vem ho do vězení. Až se guvernér doví, že ho máme, bude si s ním chtít promluvit, než zhebne.”

Davey se podíval na muže před sebou. Bylo znát, že se ho k smrti bojí, a kdyby Davey na sobě neměl uniformu, člověk by si myslel, že Vashon má zatknout jeho. „Micku, asi bys to měl raci udělat ty. Já

ne… “

,,Sakra, nevodmlouvej!” A aby dodal důraz svým slovům, Mick ještě trochu priškrtil Aurořin něžný krček. Vyjekla a Vashon udělal další krok. Davey byl nucen hrát statečného.

„Tak jo, tak jo,” trochu se zakymácel, když napřahoval bodák na Vashona. „Stůj tam, kde seš!” škytl a Vashon se skoro usmál.

„Mějte rozum, džentlmeni. Snad si nemyslíte, že vám to vyjde.” Vashon sklonil pistoli. „Sotva se držíte na nohou. Mě nikam nepovedete.”

„Že ne?” Mick skoro uškrtil Auroru. Vashon už se neudržel a pohnul se, aby mu ji vytrhl, ale Davey najednou našel odvahu a vystřelil.

Když Aurora uslyšela výstřel, otevřela oči a vykřikla, když se Va-shon svezl ke zdi. Z jeho ramene vytryskla krev.

„Ne!” vykřikla znova a trhala sebou, aby mohla k němu. Nesnesla pomyšlení, že by mohl umřít, aby ji zachránil.

Davey se podíval nevěřícně na Micka, asi jako lovec, který právě zabil vzácné a nebezpečné zvíře. Mick povolil sevření a Aurora se mu vytrhla a běžela k Vashonovi. Padla na kolena a chtěla ho ošetřit, ale dřív než mohla zjistit, jestli ještě žije, ji Mick znova strhl k sobě.

„Micku, já ho zabil,” mumlal Davey užasle.

„Guvernér bude rád. Řekni mu, žes to udělal v sebeobraně.”

„Já zabil Draka.”

„Dobrý, Davey. Tak teď už di pro tu pistoli. Jen tak pro jistotu, kdyby eště nebyl docela mrtvěj.”

Zaslzenýma očima se Aurora dívala, jak jde Davey k bezduchému Vashonovi. Bázlivě natáhl ruku po zbrani ležící jen kousek od Vashonovy nehybné ruky. Davey ani nedýchal, když pomalu sunul pistoli z Vashonova dosahu. Oddychl si teprve, když ji měl v ruce.

„Koukej, Micku, je ze zlata,” podivil se Davey zlomek vteřiny před tím, že mu Vashonova ruka sevřela krk. Zaječel a druhou rukou chytil zápěstí se zbraní. Vashonovy oči byly najednou živé a bdělé a než vůbec mohl Davey pomyslet na obranu, Vashon ho srazil k zemi a uštědřil mu takovou ránu do hlavy, že okamžitě ztratil vědomí.

„Pusť ji.” Vashon vstal, pistoli znova v ruce. Rameno mu krvácelo, ale zřejmě mu to nevadilo, a ani to nebral na vědomí. Aurora se lépe podívala a zjistila, že kulka ho stěží povrchově škrábla. Byla to jen o něco větší rána než ta, kterou mu Flossie uštědřila slunečníkem.

Strážný ji pustil a snažil se natáhnout kohoutek své zbraně. Už se chystal vystřelit, ale Vashon mu ji vyrazil z ruky. Zděšený Mick se znova pokusil zmocnit se Aurory a použít ji jako štítu, ale ji také Va-shon odstrčil z cesty. Stál sám bezbranný proti Drakovi.

„Vashone, chci vyjednávat!” Mick před nim zděšeně couval. Znova zakopl, rum ještě působil. „Já guvernérovi ani neceknu, žes tady byl. Jen mě pusť a já nic neřeknu!”

„Budeš kdákat jak slepice, jakmile budu z dohledu,” řekl Vashon a zvedl opuštěnou pistoli. Prstem vyzkoušel hrot bodáku a protože byl ostrý k jeho spokojenosti, rychle ho sundal z hlavně.

„Vashone,” žebral Mick, který strachy vystřízlivěl, „to přece nemusíš!”

Vashon se jen usmál. Aurora to pozorovala a předem byla zhnusená novým krveprolitím. Ale nedokázala se dívat jinam.

„Ušetř mě, Vashone, ušetř mě!” tiskl se Mick zády ke zdi. Když k němu Vashon přistoupil, Aurora se už dál nemohla dívat na to, co se stane. Když Mick zakvílel, srdce se v ní na okamžik zastavilo. Va-shon ho připoutal okovy na ruce, a ty zachřestily, jak Mick udatně bojoval o život. Jenže pak Vashon zabodl bodák a bylo ticho.

Poodstoupil a Aurora konečně uviděla jeho oběť v celé kráse. Očekávala mrtvého muže. Oproti svému očekávání neviděla žádnou krev, neslyšela žádné srdcervoucí výkřiky bolesti. Podívala se na Micka; ústa měl dokořán zděšením. Byl až moc živý, vůbec nebyl poraněn, ale neodvažoval se ani pohnout. Skoro se rozesmála, když uviděla proč. Mick byl přibodnutý ke zdi bodákem, který pronikl látkou jeho kalhot. Ostří bodáku bylo zaraženo nebezpečně blízko jeho mužství a pevně vězelo ve vlhké maltě, spojující dva kameny. S rukama v okovech vypadal jak motýlek pod sklem. Při každém větším nadechnutí riskoval značné ublížení na těle.

„Jestli chceš zůstat celý, jak ses narodil, tak bych ti radil, aby ses nehýbal,” doporučil mu Vashon s pobaveným úsměvem. Mick se jen díval a hrůzou se bál pohnout svalem v tváři.

„Vashone, ty mizero,” řekl co nejtišeji. I sebemenší projev hněvu by ho stál mnoho. Dokonce i Auroře bylo zřejmé, že kdyby sebou doopravdy prudčeji pohnul, ztratil by navždycky rodinné stříbro.

Vashon se usmál a překročil Daveyho, který ležel v bezvědomí. Vzal Auroru za ruku a táhl ji s sebou. „Hezky si odpočiňte,” rozloučil se a Mickovo šeptané klení je provázelo až na konec chodby.

„Musíme najít, jak se odtud dostat,” řekla Aurora, když ošetřovala Vashonovi rameno. Drak na jeho zádech vypadal jak skutečná příšera, protože se přes jeho šupiny táhla krvavá šmouha. Lehce draka otřela a pak se podívala na svou práci. Už skoro nekrvácel. Ta ranka byla odřenina, ani ne hlubší škrábnutí. Potřeboval to jen zavázat.

Pátrala zrakem ve tmě. Stáli na balkoně, vedoucím na přepychové nádvoří sídla. Palmy se kolébaly v něžném vánku a vyluzovaly

jemný šelest a světla tančila po celém ostrově ležícím pod nimi jak na dlani - byly to pochodně hlídek, hledajících svou kořist.

„Máme čas,” řekl Vashon a objal ji v pase. Přitáhl si ji k sobě na klín přes její slabé protesty. Když se uklidnila, zeptal se: „Chtěl bych něco vědět, ještě než půjdeme dál. Neodejdeme, dokud mi neodpovíte.”

„Vaše rána už zase krvácí. Musím sehnat nějaké další obvazy” Pokusila se uniknout z jeho klína, ale on ji držel pevně. „Proč jste mě neprozradila té hlídce?” Ani se nepohnula. „Auroro, chci to vědět.” Jejich pohledy se střetly.

„Mně nehrozilo zdaleka takové nebezpečí jako vám,” řekla mu prostě.

„Máte pravdu,” zvolna přikývl. „Nejspíš by vás sami někde znásilnili, místo aby vás vzali ke guvernérovi.” „Já neměla strach… “

„A až by vás měli dost, stejně by vás guvernérovi vydali. Pověsili by vás jako zlodějku. Věděla jste to?”

Polaskal jí rukou tvář, ale ten dotek byl víc, než mohla snést. Odvrátila se a zadívala přes balkon na roztřepané siluety kokosových palem.

„Já tomu nerozumím. Proč jste to udělala, Auroro? Mohla jste umřít. Pro mě.” Jeho slova zněla tiše a vroucně.

„Ne, ne, pro vás ne,” honem to popřela, aniž by na něj pohlédla. Nemínila mu dát to, co od ní chtěl. Ona sama nevěděla, kde se v ní vzalo to odhodlání zachránit ho. Byl nevinný, tím si byla jista, ale v tu chvíli šlo o víc, než jen o vinu či nevinu. Byl to tentýž důvod, proč nedokázala vyslovit Já vám nikdy neublížím”. Ta slova byla příliš holá. Hovořila příliš výmluvně o tom, co začínala cítit pro tohoto hrozného člověka.

„Vy jste mě chránila, viďte?”

„Musím dojít pro nějaké obvazy”

„Odpovězte mi.” Znova ji strhl dolů.

„Vashone, ne… ” Hlas se jí náhle zlomil.

„Co nemám, Auroro? Nemám se divit tomu, že jste mě dnes v noci zachránila? Nemám pátrat, proč jste to udělala?”

„Proč jsem to udělala?” opakovala a jeho otázka ji bezdůvodně rozzlobila. „Něco vám povím. Udělala jsem to ze stejného důvodu, z jakého vy jste vyšel ze dveří a zachránil mě před těmi muži. Bylo to tak správné. Nemohla jsem jednat jinak. A to je všechno, Vashone, dobrý skutek. A já dobře vím, jak tohle slovo nenávidíte.” Trpce se zasmála. „Ctnost. Zní to jako kletba, obojí tak podobné vašemu jménu: vášeň loupit a zabíjet, nebo - vážnost, získaná dobrými skutky - bůh sud, jak si vyberete.”

Vzal její tvář do obou dlaní a přinutil ji, aby se na něj podívala. Pak řekl krutě: „Je vám líto, že jste se ve mně zmýlila, Auroro. Mluvíte skoro jako odvržená milenka.”

„To vy jste odvržený, Vashone. Já vás odvrhuji, a vždycky budu,” a snažila se vyškubnout jeho rukám.

„Jenže vy mě nemůžete odvrhnout, dokud vám neučiním návrh. Tak mi to dovolte.” Hrubě ji k sobě strhl a stiskl mezi stehny. „Nechceš si trochu zašpásovat, lásko?”

Byla jak primrazená. Jeho hulvátství neznalo mezí. Věděla dobře, co to slovo znamená; zaslechla ho od několika starších chlapců, které přivedli do Domova. Neznala sice podrobnosti, ale o celku měla dost jasnou představu. Bylo to opravdu sprosté.

„Hned - mě - pusťte …” poručila a s neskrývaným odporem se na něj podívala.

„Ale no tak, Auroro,” lákal ji, „trochu vzrušení vám neuškodí. Možná bychom dokonce uvolnili tu tyč, co jste spolkla, abyste… “

„Vy nemravo! Vy hnusný mizero! Vy odporný, zlý darebáku!” nadávala a snažila se utéct.

Jenže on ji nemínil pustit.

„Znamená to, že jste mě odvrhla?” zeptal se posměšně.

Samou zuřivostí zavřískala na celé kolo, ale on se tomu jen smál. Zvedla ruku, aby mu vlepila políček, ale v půli cesty ji za ruku chytil. Přinutil ji dát ruku dolů, a pak si ji položil na hruď. Najednou byl smrtelně vážný. Už ani trochu nežertoval.

„Nesmíte si mě vymalovat jako hrdinu, děvče. Ať vás to ani nenapadne.”

„Ale proč? Proč byste nemohl být jiný, než jste teď?” Najednou se jí oči zalily slzami. Nechápala, proč na ni takhle působí. Měla by si přece dělat starosti s docela jinými věcmi: zdá se, že se kolem nich dvou rozpoutalo celé peklo: hlídky hrdlořezů prohledávají ostrov, Vashon se s neuvěřitelnou drzosti rozhodl schovat ve vlastní ložnici guvernéra, a zdálo se, že není žádná nebo jen slabá naděje, že se dokáží vrátit do přístaviště tak, aby je cestou nechytili. Ale přesto v tuhle chvíli, i když to zní naprosto šíleně, se zdá být nejdůležitější na světě, aby se přiznal k té jiskřičce, kterou zahlédla v jeho očích, když řekla stráži, že neví nic o El Draque.

Ach ano, objevila se tam jiskra něčeho jiného, ale ona zřejmé zapomněla, jak ledové dovedou ty jeho zelené oči být.

Upřeně ho pozorovala. On se k ní naklonil blíž.

„Dejte pozor, co vám řeknu, Auroro. Ten den, kdy se změním v ušlechtilého muže, bude dnem mé smrti.”

„Ne,” zašeptala sotva slyšitelně.

„Kdybych se stal lidštějším, kdybyste vy mě přiměla, aby se ze mě stal dobrák, v tu chvíli by mě dostali moji nepřátelé.” Na potvrzení svých slov jí dal herdu do zad.

Zachvěla se hrůzou. „Ten Peterborough přece není Bůh, Vashone.”

„Ani nemusí být. Bezcitný, krutý člověk není nikdy bez přátel. Je to ušlechtilý člověk, kdo umírá sám, se svým přesvědčením.”

„To není pravda,” zašeptala. „Kdyby se z vás stal dobrý člověk, Vashone, neumíral byste sám.”

„Já nejsem hodný člověk, Auroro.”

„Viděla jsem to ve vás. Bylo to dobro, které ve vás je, co mě dnes večer zachránilo. To, a jenom to. Když jste vyšel ze stínů, vůbec jste nemyslel na Hvězdu. Nepopírejte to, Vashone! Vyšel jste, abyste mě zachránil, a jenom proto!”

„Zatracená ženská!” Paží ji brutálně sevřel v pase.

„Připusťte to, Vashone! Připusťte, že jste schopen stát se ušlechtilým člověkem. Změňte se!” vzlykala.

Zuřil tak. že skoro řval. „Já jsem to, co vidíte, Auroro! A dokážu vám jednou provždycky, že ze mě nikdy nebude hodný člověk!” Vzal její hlavu do železného sevření a přitiskl své rty na její. Vzlykala

přes jeho rty, ale i tento protest byl umlčen, když jí násilím vstrčil jazyk za zuby.

Jeho polibek byl současně žhavý i neosobní. Byl vypočítaný na to, aby v ní vyvolal odezvu a ponížil ji; vnímala to s palčivou ostrostí. Z očí jí vytryskly slzy zuřivosti a bezmoci, zatímco se do jejího srdce vkrádala touha jako zloděj zadními vrátkv. Nenáviděla ho v tuto chvíli víc, než kdv koho v životě nenáviděla. Ale co bylo horší, věděla, že také nikdy k nikomu necítila to co k němu.

Když se odtrhl, měl na rtech neradostný úsměv.

„Ještě máte o mně to dobré mínění, moje drahá?” zašeptal a uchopil obě její předloktí jak do svěráku.

„Nedělejte to, Vashone. Neubližujte mi takhle. Zachránila jsem vám život!”

„Zavřete pusu, nebo vás znova políbím,” zněla jeho otrlá odpověď.

„To ne!” vykřikla, když ji táhl do guvernérovy exotické ložnice, ale její prosby jenom posílily jeho odhodlání.

Hrubě ji strhl na postel; jeho mohutné tělo ji celou zakrylo. Rukou sklouzl na její prsa a jeden po druhém vyndával špendlíky. Zachvěla se, když uvolněný šáteček sklouzl a mezi ní a jeho chtíčem zůstala jen tenká košilka z plátna, vykládaného krajkou.

„Ještě mě považujete za svatého?” Dlouho se díval do její tváře a zdálo se, že vychutnává její krásu a vzdor. Potom se jeho rty sklonily k lákavému vyklenutí nad hlubokým výstřihem jejího živůtku.

Zaklonila hlavu a zaúpěla nad svou bezmocností. Líbal ji a zanechával horkou, vlhkou stopu, dokud ho látka nezastavila. Pak prsty zachytil za šněrování a pečlivě, trpělivě je rozvazoval. Snažila se mu odstrčit ruce, ale ani bůh, ani člověk ho ted nemohli zastavit. Prudce rozevřel živůtek a obdivoval její plná ňadra s růžovými bradavkami. Ona se na něj dívala s bolestnou výčitkou za jeho zradu.

„Vashone, ve vás je ušlechtilý muž,” vzlykla, „ale vy jste ho pohřbil tak hluboko, že už ho možná nikdo nikdy neuvidí.”

„Nikdy jste ho neměla zahlédnout,” řekl pouze a zakryl jednu bradavku svými rty. Její odpověď se rozplynula v dalším vzlyku. Ruce vpletla do jeho dlouhých bujných vlasů a snažila se ho odtáhnout, ale zdálo se, že vůbec nevnímá bolest. Naopak, pokračoval v

útoku na její druhý prs, až se přestala ovládat a chvěla se pod jeho tíhou.

„Ach, vidím, že jste přece jen žena,” řekl chraptivě, povzbuzen její odezvou. Ucukla a přísahala si, že zůstane chladná a nepoddajná, ale on se jen usmál a zamířil svými nemilosrdnými rty mezi její ňadra.

Celá rozechvělá si uvědomovala, že už toho asi víc nesnese. Zoufale se jí chtělo volat o pomoc, ale to nebylo možné. Ve snaze ukrýt se před guvernérovými muži se ochotně nechala zavřít v této pře-paráděné ložnici s pirátem. Kdyby přivolala sloužící, oba by je popravili. Byla v pasti, a když se podívala do Vashonovy hrozivé, vášnivé tváře, věděla, že on si to až moc dobře uvědomuje.

Trochu se nadzvedl a stáhl jí šaty z ramenou. Vzlykla, když se díval, jak dráždivé kloužou až k jejím bokům. Uhodila ho, když ji políbil, ale stejně tak mohla pěstmi bušit do cihlové zdi. Nepovolil ani o milimetr.

„Kdo by si byl pomyslil, že vás dostanu?” zašeptal jí do vlasů a rukou hladil její prs. Odstrkovala ho, ale dlaní se dotkla ošoupané kůže jeho pirátské vesty, hladké a teplé, smyslné záměny jeho vlastní pokožky. Rychle ucukla.

„Vy se mě nerada dotýkáte, Auroro?” zachytil jí ruku, kterou chtěla odtáhnout. Posmíval se jí. „Copak je, holčičko? V tom vašem Domově vás nikdo nikdy neobjal? A ten náš skvělý vzor vznešených úmyslů, pan Phipps, vás nikdy nevzal do náruče, aby vás zahřál? Na jakém chladném místě jste to vyrůstala.” Vzal její ruku a vsunul si ji pod vestu. Jeho hruď byla tvrdá jako kus oceli, svaly teplé a hravé jako vlnky karibského přílivu.

„Tam - v Domově - si mě vážili, Vashone,” předhodila mu s usl-zenou tváří. „Tam by se mnou nikdo takhle špatně nezacházel.”

Jeho tvář se znova napjala. „Ach, ano. Úcta. Ale bylo to z lásky? Kdysi jsem byl milován… dokud mně tý, kteří mě milovali, nevyrvali ze srdce.”

„Vashone!” vykřikla, když vstal z postele. Honem se zakryla přikrývkou z červeného saténu a pak s narůstajícím děsem v srdci uviděla, že se svléká.

Neodvrátila oči. Nebylo třeba. Už nebylo co předstírat: uvědomila si, že její nevinnost byla už dávno odsouzena. Mlčky přihlížela, jak hodil na zem obnošenou hnědou vestu, za ní boty a kalhoty. Nespouštěla z něho oči, byla vyděšená a současně jí prudčeji pulsovala krev v žilách při pohledu na lidskou šelmu stojící před ní.

Zdál se zrozen z jejích třpytivých snů. Byl vysoký, dlouhé černé vlasy mu splývaly po zádech, oči se leskly chladně jako smaragdy. Těžce oddechoval a hruď se mu mohutně dmula. Natáhl po ní ruce. Rychle se odtáhla k čelu postele. Na chvíli se oba zarazili a měřili jeden druhého, lovec a kořist.

Zůstal stát nepohnutě, rukou svíral zlacený sloupek guvernérovy postele. Pohled jí sklouzl níž a propadla hrůze, když uviděla jeho mužství, ještě rozhoupané předešlým pohybem. Ale ještě víc ji vyděsil drak. Nemohla sice vidět tetování na jeho zádech, ale konečně měla možnost spatřit ocas draka. Obtáčel jeho boky a dvakrát jeho svalnaté stehno, až zmizel svým koncem v slabinách. Svíral ho ve svém objetí, vlastnil ho celého, a teď se chystal zmocnit i jí.

Vyskočila z postele a divoce se rozběhla ke dveřím. Rukama si zakrývala obnažená ňadra a za sebou vlekla šaty, stále svůdně lnoucí k jejím bokům. Napadlo ji, že by ji za ně mohl chytit, ale on se ani nenamáhal. Šlápl jí na sukni a ona se prudkým škubnutím vrátila do jeho náruče. Chrčivé se zasmál a stáhl z ní šaty úplně. Křičela, škrábala a drápala, ale marně; hodil ji na postel a přemohl ji jako svárlivou ženu.

„Vashone, prosím vás!” lapala po dechu, když si na ni lehal.

„Už žádné řeči,” napomenul ji a ruka mu zvolna sklouzla po jejím ňadru.

„Proboha vás prosím! Jsem panna!” vzlykala. „Pak bude dobře strhnout obvazy rychle a bez váhání, jako u hnisavé rány.” „Ne!” vykřikla. „Ano!” zašeptal.

Bušila do něho bez valného výsledku. Mohla ho zasypávat ranami a svíjet se, jak chtěla, nemohlo mu to zabránit, aby neudělal to nejhorší. Přibil ji na lůžko svou vahou, rukou jí roztahoval stehna, přitom hladil bělostnou pokožku mezi nimi a palcem se otíral o jemné hnědé ochmýření jejího pohlaví.

Jeho dotek byl pro ni šok, který ji skoro zabil, ale současně v ní vyburcoval všechny zbylé síly. Chtěla ho uhodit do tváře, ale v kmi—

tavém světle svíčky se před ní zaleskla jeho náušnice. Prostrčila jí prst ještě dřív, než si uvědomila, co dělá. Okamžitě se zarazil a zůstal nad ní skloněný, opřený o ruce.

„Okamžitě přestaňte šílet! Je to hřích!” řekla přerývaně.

„Tak do toho. Jen ji vytrhněte, Auroro. Už se mi to stalo.”

Pohlédla na něj a modré oči měla plné hněvu i váhavosti. Je to zrůda. Musí ho zastavit. Ale může mu udělat takovou bolest? Vytrhnout mu náušnici z ucha? Znova se na něj podívala. Její plná, měkká ňadra se přitiskla na jeho hruď jak ze žuly, když se nadechla.

Když pohledem zavadila o jeho ucho, všimla si tlusté jizvy na lalůčku. Měl pravdu, už dříve přišel o náušnici. Napadla ji jen jediná možnost, kdy se mohl někdo dostat k Vashonovi takhle blízko.

„Takže to byla jiná žena?” vyhrkla. „Tak jste ji rozzlobil?” Hlas se jí zachvěl. „Také jste ji chtěl získat násilím?”

Očima ji téměř vyzýval, aby ji vytrhla. „Žebral jsem v Kasbě. Bylo mi sotva patnáct let. Chtěl to moje stříbro a zaútočil na mě ve tmě.” Dlouho se dívala na svůj prst prostrčený náušnicí. „Co jste mu

udělal?”

„Řekněme, že zjistil, že to stříbro vlastně vůbec nepotřebuje.”

Jejich pohledy se setkaly Už nechtěla nic vědět.

„No tak, jen ji vytrhněte, ať můžeme pokračovat.”

Jeho krutá slova je vyděsila víc, než cokoliv předtím. Pokusila se uklidnit svou chvějící se ruku a zatáhla, ale ne dost, aby způsobila nějakou újmu. Viděla, že jeho tvář ztvrdla a je připravena na bolest. Fyzická bolest byla jen jinou stránkou jeho černobílého světa. Přijme bolest, aby dostal rozkoš, kterou chce. Uvažuje takhle jednoduše. Ale když se podívala hlouběji do jeho zelených očí, zahlédla, jak ho bolest utvářela. Bylo mu teprve patnáct a okolní svět už ho ochotně nechal krvácet pro maličký kousek stříbra. Začala chápat, jak těžce musel bojovat za přežití a jak mistrovskou školu mu dal jeho krutý svět.

Teď bylo na ní, aby mu dala lekci.

Její jedinou šancí, jak uniknout, bylo způsobit mu bolest. Ale ani s trpkým vědomím své vlastní porážky to nemohla udělat. Příčina toho byla ještě bolestivější než to, k čemu se chystal on.

Se srdceryvným vzlykem vyvlékla svůj prst. Jeho zřejmě překvapila její kapitulace. Stiskl ji, ale ona už se na něj ani nepodívala. Po odvrácené tváři jí proudem stékaly slzy. Tiše a hořce plakala do přikrývky.

„Auroro…!”

„Já vám nemohu udělat bolest!” doznala se a plakala do jeho dlaně. „Nedovedu vám ublížit!” Znovu a znovu to vykřikovala jako

kletbu.

„Auroro! Podívej se na mě!” poručil jí a hněvem mu ztuhl každý sval. Ale ona neuposlechla a dál jí tekly slzy a hruď se jí dmula dosud nepoznaným prokletým citem.

„Auroro!” V jeho hlase byla zuřivost, ale i něco jiného, něco skoro jako panika. „Poslouchej, já k tobě vůbec nic necítím, ty nafoukaná čubko! Slyšíš mě? Nic k tobě necítím!” Bezohledně s ní zatřásl, ale ona nepřestávala plakat. Oběma rukama svírala přikrývku a čekala, že ji znásilní. Už jí to bylo skoro jedno. Dnes v noci se hroutil celý její svět. Ani únos se nedal srovnat s tím hrozným pocitem, o němž věděla, že ho nikdy nepřizná, i kdyby ji to mělo stát život.

„Auroro,” zašeptal a dýchal skoro tak těžce jako ona.

Převalovala hlavu sem a tam, nechtěla se setkat s jeho očima, bála se, co by tam mohla objevit. Ale nakonec její hlavu uvěznil dlaněmi a musela se na něj podívat. A v tom okamžiku jako by celý ostrov ztichl.

Vpíjel se do ní očima, jako by ji viděl poprvé, jako by se nikdy předtím nesetkali. Nemohla se od něho odtrhnout, přestože bylo jeho sevření něžné, očima, samotnou svou bytostí ji stále držel v zajetí. Rty se jí chvěly, bála se, co přijde teď. Pomalu a váhavě se dotkl její tváře.

„Vashone, ne… ” zašeptala, když prstem obkroužil její rty, poraněné jeho polibky. Pak přejel prstem po jejím obočí a ona mu to vyčítala přes závoj řas očima vlhkýma od pláče. Skoro se zdálo, že sám sebe ujišťuje, že je skutečná, když se prsty dotkl stop po slzách na jejích tvářích. Nakonec uvěřil. Odtáhl ruku a podíval se na slzy lesknoucí se teď na konečcích jeho prstů, a v tu chvíli ho uviděla - toho muže, kterého tak zoufale hledala. Nalezla ho v nepatrném záblesku slitování ve Vashonových očích.

„Zahlédla jsem to,” řekla bolestně a tiše.

Rozzlobeně ji strhl hlouběji pod sebe. Pokusila se pohladit ho po tváři, ale přidržel jí ruce, takže se ho nemohla dotknout.

„Popírejte to. A přesto existuje,” prohlásila tiše a oči jí zářily dojetím.

„Ne,” zaskřípal zuby a vrhl se na ni v brutálním polibku.

Když viděla, jak neovladatelně zuří, čekala, že ji znova poraní, ale když už se jí jeho rty téměř dotkly, položil jí hlavu na rameno a tam zůstala ležet bez pohnutí, jako by rozvažoval, co má dělat.

Toužila dotknout se ho, ale on jí ruce stále držel jak přibité na přikrývce. Svíjela se pod ním, až konečně zvedl hlavu a podíval se na ni. Přestože byli oba nazí, přitisknuti k sobě hrudí i srdcem, vycítila, že on už se odtáhl. Věděla, že teď už jí neublíží, ale pomyšlení, že se od ní vzdálí, bylo ještě nesnesitelnejsi. Zasli priliš daleko.

Pohnul se ke kraji postele, ale předtím ji ještě neohrabaně políbil na uplakanou tvář. V zoufalé touze zadržet ho použila ženskou lest, o níž neměla ani tušení, že ji zná. Počkala, až se rty odtrhne od její tváře, a v tom okamžiku otočila hlavu a její rty se setkaly s jeho.

Jejich polibek byl nádherný. Nikdy, ani v nejslastnějších snech by nevěřila, že polibek může být takový: lidské srdce i duše přenesené do jediného něžného doteku rtů. Zatoužila po něm touhou daleko silnější, než byla pouhá tělesná přitažlivost, stále silnější, až ji přiváděla k šílenství. Odhodila rozpaky a dlaní hnětla svaly na jeho hrudi. Druhou rukou hladila jeho tvář se strniskem vousů. Jejich polibek se stal hlubším.

Instinktivně rozevřela rty. Lehkce ji políbil, a pak pronikl do jejích úst a vyzýval ji, aby udělala totéž. Učila se pomalu, ale nakonec poslechla a svým jazykem se dotkla jeho.

Okamžitě pocítila intenzivní rozkoš, která desateronásobně vzrostla, když si uvědomila, že totéž cítí také on. Stěží chápala svou nečekaně získanou moc nad ním. Zasténal a vzal do dlaně její prs tak ohleduplně, jako by držel v ruce všechno bohatství světa. Sladce se zachvěla a bradavka jí ztvrdla pod jeho dotekem.

Hlavou jí kmitla myšlenka spojená s úžasem. Kdy se tak změnil? Kdy se stal jeho dotek něžným, jeho pohlazení ohleduplná? Kdy začala při jeho polibku pociťovat současně bolest i sladkost? Nedokázala souvisle uvažovat. Odtrhl svá ústa od jejích a přesunul je na její hrdlo. Klouzal níž a níž a něžný dotek jeho jazyka polaskal

jedno tuhé růžové poupě, černé prstence jeho vlasů padly na její hruď a ostře kontrastovalv s alabastrovou pokožkou. Když se zvedl, naplnila ji vůně jeho těla a znova připomněla moře: slaná, pronikavá, živelná. Podíval se na ni a začal dýchat rychle a namáhavě. Cítila ho na svých nahých stehnech a její omámené smysly stěží vnímaly, co se děje…

„Auroro,” zaúpěl, „myslím, že starý Phipps mě asi s chutí zabije…”’

A pak šlo všechno rychle. Když jí podložil ruku pod boky a přitáhl ji k sobě, probudil v ní dosud neznámé instinkty. Bezmocně zasténala a on už to nevydržel. Kolenem rozevřel její bělostná stehna a vklouzl mezi ně a zmocnil se jí v jediném spalujícím okamžiku.

Šok byl silnější než bolest. Zalapala po dechu a očima nevěřícně dokořán otevřenýma se na něj podívala. Také on se jí díval do očí, nenasytně a lačně. Odvrátila hlavu a cítila, jak jí cloumá panika. Pohyboval se dál a ona propadala hysterii. Snažila se všemožně vymanit, svíjela se, ale proti němu byla bezmocná. Byla lapená jako volný pták uvězněný náhle v kleci.

„Přestaňte, přestaňte přece,” prosila přerývaně a v očích měla strach.

Ale on neustával a stále ji líbal, sváděl ji se vší zuřivostí své černé duše. Klesla v bezmocném odevzdání se a její tělo se k němu vzep-jalo v touze. Zkonejšila jeho brutální vůli něhou své ženskosti a její lůno se samo poddávalo a chvělo slastnými pocity jejích snů. Chtěla se ho chytit rukama, obejmout ho, ale jeho divoká jízda jí to nedovolila. Nevolán se jí před očima objevil obrázek draka na jeho zádech, jak se vlní při jeho pohybech, a začala se propadat do hlubokého, sladkého zapomnění.

Ještě naposled se na něj podívala jako na svůj záchytný bod. Jeho utkvělý pohled planul tělesnou žádosti, ale bylo v něm i něco víc, a to hořelo ještě jasnějším plamenem. Byla to touha po její duši a ona nevěděla, jestli ji někdy bude schopná naplnit, dokud nezabije draka. Teď už chápala. Je ve spárech draka, a vždycky bude. Její jedinou nadějí je pokusit se ho zkrotit. Protože té temné stránky své povahy se nikdy nezbaví.

Při své kapitulaci pochopila další pravdu, pravdu tak otřesnou, jako byla ta první, a tak nahou jako její prsty, které tápaly po jeho zádech a ve slepé, divoké extázi nahmatávaly onoho draka. Lapala

po dechu a tloukla hlavou ze strany na stranu, ale už si to nemohla dál zapírat. Vashon jí to dokázal jazykem výmluvnějším než slova.

Také ona má svou temnou stránku.

17. kapitola

Paprsek jasného slunečního světla se rozlil po dvou spáčích. Když Peterborough vstoupil do ložnice a roztáhl těžké závěsy, jeden z nich se pohnul a protáhl. Mladý muž zamžoural do ostrého ranního světla.

„Vikomte,” řekl ospale.

„Můj lorde Worthingtone,” pozdravil ho Peterborough sladce. Je vašemu významnému otci, panu vévodovi, známo, kde se nacházíte?”

„N-ne, pane.”

„Tak si představte jeho zklamání, až zjistí, že vaše malá potěšení stěží dají vašemu rodu dědice.” S touto chladnou poznámkou odhodil Peterborough brokátovou přikrývku a uchopil štíhlého mladého muže za vlasy. Vytáhl ho z postele, a když se naháč vyškrabal na nohy, Peterborough ho odhodil do kouta.

„Co má tohle znamenat…!” Asher se posadil na posteli, ale zmlkl, když před sebou uviděl Peterborougha.

„Vstaňte. Plujeme na Mirage.”

Asher pohlédl na svého milence. Mladý muž se zahanbeně napůl skrýval za okenním závěsem. „Nechápu,” řekl. „Mluvil jsem s Azze-dinem osobně. Měl se o Vashona postarat.”

Peterboroughovy rysy ztvrdly a sledoval mladého muže v koutě. „Asi vám to budu těžko vysvětlovat, když na nás váš milenec civí za záclonou.”

Asher si rozčileně přejel rukou bradu.

„Omluvil byste nás, Worthingtone?” vybídl Peterborough zdvořile mladého hraběte.

Lord Worthington pohlédl na Ashera. Ten lehce pokývl a mladý muž poslechl. „Kde mám župan?” zeptal se.

„Nemáte čas hledat ho,” odpověděl Peterborough.

Mladý muž už měl na jazyku poznámku, kterou chtěl vikomta usadit, ale zděšeně se zarazil. Peterborough držel v ruce pistoli a mířil na jeho čelo. Než se mohl Asher nadechnout, Peterborough zastřelil mladého hraběte a posměšně se díval, jak se zakrvácený zhroutil pod oknem s utkvělým výrazem hrůzy ve tváři.

„Proč jste to udělal!” vykřikl zděšeně Asher a ihned se rozběhl k mrtvému.

Peterborough ho ale zastavil. „Chci s vámi mluvit. Máme důležitou práci.”

„Vždyť on by byl odešel a mohli jsme spolu mluvit!” vykřikl Asher, trpící pohledem na mrtvého muže. „Na to nebyl čas.”

„Přišel jste o rozum? Vždyť za tohle mě pověsí! Jak to vysvětlím vévodovi?”

„Nebude třeba nic vysvětlovat. Odjíždíme. Naše loď už je připravena.” Peterborough si pohrdavě změřil nahého Ashera, jehož mléčně bílé tělo blondýna dělalo dojem, že se na slunci rozplyne. „Oblékněte se,” poručil.

Asher na něj zíral s ošklivostí a ještě s něčím jiným, co se podobalo nemístné touze. „Kéž byste ho byl nezabil,” řekl. „Byl to hodný chlapec, i když měl také své rozmary… “

„Neoplakávejte ho. Nebyl to váš typ. Vy jste ohnihřbet. Ve více směrech.” Peterborough se jízlivě uchechtl.

Asher se zaškaredil.

„Oblékněte se. Nebudu to znova opakovat.”

Asher překročil mrtvého hraběte a šel k šatníku.

Vikomt projevil značnou dávku nečitelnosti, protože se usadil do křesla hned vedle zkrvavené mrtvoly. Pokračoval v rozhovoru, jako by se vůbec nic nestalo. Netrpělivě řekl: ..Dnes ráno jsem se dozvěděl, že Krvácející srdce se plavila do Johanny, kde chtěla provést rozsáhlé přepadení. Azzedin to zvoral jako idiot, což se od takového mizery dalo čekat.”

Asher vykoukl přes dveře šatníku. „Proč tedy nepošleme jinou

loď…?”

„Buďte zticha, hlupáku. Rozlučte se se svým buzerantským hrabětem a přichystejte se na cestu.”’ Peterborough po něm střelil pohledem, který sliboval pravé peklo, jestli sebou nehodí. Vikomtovy zelené oči se vztekle zablýskly a aby svým slovům dodal váhy, ještě uhodil pěstí na okenní parapet a vůbec se nenechal rušit mrtvým mladým mužem u svých nohou. „Tentokrát ho dostanu, Ashere. Dejte na má slova. Už je mi jedno, že je Vashon můj bratr. Zabijú ho a

smaragd bude můj. A udělám to tak, že posádka si bude toužebně přát, aby byla zpátky na Leviathannu.”

„Jednou zajdete moc daleko,” konstatoval Asher hrozivě.

Peterborough se srdečně zasmál a kopl do mrtvoly. Zakrvácená ruka mladého hraběte padla dopředu v karikatuře úpěnlivé prosby.

„Ale ještě jsem nezašel,” opáčil vikomt sarkasticky, „nebo snad

ano?”

Asher se obrátil k šatníku a zavřel oči. Chvíli se zdálo, že se chce bránit, třeba jen slovně, ale neudělal to. Bylo v něm něco slabého a ustrašeného, co ho vždycky přimělo, aby ustoupil silnějšímu. A od prvního dne, kdy se setkal s tímto hezkým, ale nestvůrným vikomtem, věděl, že nad ním nikdy nevy hraje.

Váhavě si zapínal košili.

Vashon ji k sobě tiskl snad hodinu. Byl tichý, téměř plný pohody, ale pažemi ji svíral, jako by byla dárek, který mu brzy vezmou.

Aurora z něho nespouštěla zrak a prohlížela si každičký rys jeho tváře. Z jeho obvykle tvrdě sevřených rtů zmizelo napětí. Oči měl ospalé a přivřené, jejich pohnutí zakrýval stín. Někde v domě zacinkaly hodiny čtyřikrát a ona by byla ráda vykřikla a zastavila je. Chtělo se jí rozběhnout se přepychovým sídlem a zničit všechny hodiny, které tam byly. Čas se teď musí zastavit; už nikdy nechce opustit jeho náruč.

Ale čas mizel ve věčnosti jako déšť na poušti. Když Vashon konečně vstal z postele, věděla Aurora, že tak ledově klidného člověka ještě neviděla. Noc byla horká a vlasy i tělo měla zpocené, ale přesto se zachvěla, když pohlédla na Vashonovu siluetu jako vytesanou z ledu. Stál ve dveřích balkonu, paže zkřížené na prsou. Drak se nehýbal. Přitáhla si šarlatovou přikrývku, protože jí náhle projel chlad, náhle si uvědomila svou nahotu.

„Vashone?” zašeptala.

Hlava mu klesla, jako by už teď začínal litovat toho, co jí musí říct.

„Vashone,” ozvala se znova a hlas se jí zachvěl. „Oblékni se. Už jsme tu moc dlouho. Ignácio může nechat hledání a vrátit se sem.”

„Ale musíme si promluvit… ” „Oblékni se.”

Tón, jakým s ní mluvil, vyloudil z jejích očí slzy jak hrách. Měla ty hodiny všechny rozbít. Věděla, že jakmile odtud odejde, ztratí ho navždy. Už teď ji odstrkoval. Byla by radši, kdyby na ni vzal nůž.

Podíval se jí do tváře a ona rychle setřela slzy, bohužel ne dost rychle, aby si toho nevšiml.

„Tohle se nemělo stát,” řekl.

;,Ale - stalo se to,” odpověděla a hlas se jí zlomil.

„Už nikdy - nikdy.”

Objevila se další slza. Třesoucí se rukou sáhla po šatech. Připadalo jí nemožné, že ještě před několika minutami ji držel v náruči, mazlil se s ní, miloval ji. Ten něžný muž se jí asi jen zdál, byl to jen nedosažitelný sen.

„Auroro.”

Vzhlédla k němu. Tyčil se nad ní, jeho nahé tělo bylo zároveň krásné i zkázonosne.

„Auroro,” ozval se znovu, „tohle… ” Jeho pohled provinile bloudil po guvernérově zválené posteli a zdálo se, že při pohledu na její panenskou krev na prostěradle jím projely výčitky svědomí jak nůž. „Nedokázal jsem se ovládnout. Nikdy jsem doopravdy nechtěl… ” Jejich oči se setkaly, ale on se raději rychle díval jinam.

„Nikdy jsi doopravdy nechtěl co?” zašeptala.

Zatvářil se neproniknutelně a neodpovídal. Ani nemusel.

Zavřela oči. Všechno v ní najednou otupělo - její tělo, mysl, duch. Otřela si oči hřbetem ruky, vzpamatovala se a přetáhla si pomačkané modré šaty přes hlavu. Zašněrovala se a začala hledat špendlíky.

„Tady.”

Podívala se na něj. Zvedl oba špendlíky z přikrývky a podával jí je. Ale nevzala si je. Místo toho otevřela dlaň a přinutila ho tak, aby je tam položil. Připadalo jí, že všechno v ní tuhne mrazem před jeho předstíranou lhostejností a namísto jakéhokoliv citu vnímala jen chladný, bezúčelný hněv. To, co jí provádí, je neodpustitelné. Bylo jí hrozně. Žádné mučení, žádná bolest se tomu nemohla vyrovnat.

Ruce se jí třásly, když si upravovala živůtek, a s trpkostí si povšimla, jak jsou její hezké modré šaty potrhané a zničené. Stejně potrhané a poničené jako její city.

„Izák na nás bude čekat v Dieppe Bay, jestli nás neuvidí na přístavním molu. Když se budeme držet v třtinových polích, měli bychom tam být za hodinu,” zdrženlivě ji poučoval. Už se oblékl. Podíval se na její bosé nohy a pak pohledem bloudil po místnosti, jako by něco hledal. Zmizel v předpokoji a vzápětí se vrátil s párem guvernérových hedvábných pantofli. Padly jí docela dobře. Guvernér, jak pochopila, byl docela malý.

„Ale on přece pozná, že jsme tu byli,” řekla ledově.

„Kdo?”

„Guvernér.”

Rty se mu zkřivily v trpkém úsměvu. Mlčky zamířil ke dvěma červenozlatým vyřezávaným stojanům po obou stranách dveří, na nichž stály dvě úplně stejné čínské vázy. Jednu z nich vzal a odnesl do postele. Hodil ji na postel tak, že velký zelený drak na ní namalovaný upíral divoký pohled do šarlatových nebes nad lůžkem.

„Teď bude vědět, že jsme tu byli.”

Odpověděla mu smutným pohledem, ztrácela naději, že se jeho duše ještě někdy probudí. Uchopil ji za studenou ruku a spolu se vykradli z guvernérova sídla.

Dieppe Bay byla mělká zátoka obklopená korálovými útesy. Když tam dorazili, uviděla Aurora světla Udatné, která kotvila daleko za nebezpečnou částí pobřeží. Loď vypadala nedosažitelně a ona zapochybovala sama o sobě, že v sobě najde ještě tolik síly, aby šla dál. Byla úplně vyčerpaná. Písek v pantoflích jí odřel chodidla, ruce měla pořezané od třtiny. Byla si jistá, že jestli ještě jednou zakopne o kokosový ořech, spadne na kolena a už nevstane.

Vashon stál daleko vpředu v příboji a díval se přes záliv zalitý měsíčním světlem, pátral po něčem, co ona neviděla. Opřela se na smrt unavená o palmový kmen. Stále se ještě nemohla vyrovnat s tím, co se stalo tam v guvernérově sídle. Kdyby se mu byla důsledněji bránila, změnilo by to něco na událostech poslední noci? Sklíčenost jí pronikala jako voda pískem. Zavřela oči a umínila si, že už na tu noc nikdy nevzpomene. Ne, ani důsledná obrana by nepomohla. Jeho svůdnické umění je příliš skvělé. Když nic nepořídil silou, tak prostě sáhl k jemnějším prostředkům. Přesvědčil ji, že jeho něha a pozornosti jsou upřímné. Ale teď, když se dívala na jeho napjatá, rovná záda, uvědomovala si, že to musel být úskok, třebaže něco v jejím srdci křičelo, že tomu tak není. Nechtěla to slyšet. Místo toho se zaměřila na nepohnutou Vashonovu postavu a všechen její strach se ozval s novou silou.

Událostem dnešní noci by stejně nezabránila. Měla přece ten sen, ten mizerný, duši ničící sen, který nedokázala vypudit z mysli. Teď dostala lekci, a ta lekce byla tvrdá. „Pošpiněné holubice”, vyjádřila se kdysi paní Bluefieldová o ženách, jako je ona. A Aurora si s ostrou bolestí vzpomněla, že právě takové ženy nechávaly v Domově své nemanželské děti po tuctech.

Vashon se k ní zvolna vracel. Pro stín mu neviděla do tváře, když promluvil.

„Spustili pro nás záchranný člun. Udatná vypluje hned, jak se nalodíme.”

Nic na to neřekla. Stála dál opřená o strom a pohlížela na oceán, vlnící se jak černé mračno. Cítila se asi tak teplá a živá jako socha vytesaná z mramoru.

„Auroro?” Vztáhl k ní ruku a chtěl se jí dotknout. Rychle ucukla.

„Podívej se na mě!” naléhal na ni, ale ona dál hleděla na oceán a měsíční stezku na něm.

„Zklamala jsi mě, lásko!” Jeho hlas byl plný rozmrzelosti. „Myslel jsem, že ta malá přísná učitelka se hned tak nevrátí.”

Jeho slova ji ranila. Odvrátila se od něho a slzy jí ztuhly pod víčky. „Ujišťuji vás, že už se vrátila. A už nikdy neodejde,” odpověděla chladně.

„Já se starému Phippsovi vůbec nedivím, že tě nechal jít.”

Zalapala po dechu a snažila se rozeznat jeho tvář ve tmě. „Co vy víte o Johnu Phippsovi?” vyhrkla a v hrudi se jí vzmáhala divoká, iracionální zuřivost. „Nic! Není ve vás ani špetka ušlechtilosti ani laskavosti, abyste se mu mohl vyrovnat!”

„Nevěděl jsem, že byl tak dokonalý!”

„Ano, ano! Naprosto dokonalý!” zasykla a cítila k němu ještě větší nenávist než předtím. Každý na první pohled vidí, že je John lepší. Kde jen Vashon bere tu schopnost přimět ji, aby chtěla jen jeho a jenom jeho, která ji přivádí k šílenství?

„Tak dokonalý, že jsi před ním utekla a ani jsi mu neřekla kam? Anebo ke komu?” zeptal se významně.

„Kdybych byla věděla, že dojde k dnešní noci, nebyla bych nikdy

odjela!”

Uchopil ji za ruce. „Ale možná že to byl ten pravý důvod, proč jsi odjela. Možná že jsi chtěla tuhle noc tak moc jako já. Možná že starý Phipps nebyl tím mužem, za kterého jsi ho považovala… “

Vytrhla se mu a pak mu vyťala tvrdý políček. Byl blíž pravdě, než tušil, ale tohle vědomí si s sebou vezme do hrobu. „On byl džentlmen,” zpražila ho, „ne násilník”

Znova jí sevřel paži, tentokrát surově. „A nebyly to právě tyhle ruce násilníka, kvůli kterým jsi dnes v noci pode mnou sténala? A tyhle škrábance na mých zádech snad udělala žena, která zoufale chtěla ode mě utéct… nebo spíš ke mně?”

Unikl jí přidušený vzlyk, ale nepodívala se na něj. Všechny její přísahy, že už neuroní ani slzu, byly zapomenuty.

Pustil její paži, chtěl jí dopřát chvíli klidu. Poodstoupil od ní, ale neodpustil si poznámku: „Samozřejmě že tohle proklaté dobrodružství jsme si vůbec mohli odpustit, kdybys byla nepředstírala tu pitomou nemoc.”

„Anebo kdybys mě byl neunesl - nebo kdyby po tvojí hlavě nepásli, kam se hneš!” vykřikla.

„Podvedla jsi mě, lásko. Lhala jsi a ohrozila jsi životy nás obou. Nemohla jsi čekat, že z toho vyjdeš celá.”

„To nebyla moje vina,” zašeptala a proklínala svůj hlas, protože by si byla přála, aby byl chladný a odtažitý, proklínala svou tvář, protože měla zůstat lhostejná. Odvracela sice oči, ale ne dost rychle, aby v nich nezahlédl, jak to bolí.

Něžně jí řekl: „Ne, to nebyla tvoje vina. Beru na sebe všechno to, co se stalo v guvernérově sídle. Ale chci jen ten smaragd. Pomoz mi ho najít a zapomeneme na tu noc. Zapomeneme, že se vůbec kdy

stala.”

„Jak?” zeptala se skoro hystericky. „Já na ni nezapomenu tak snadno jako ty. Tam na tom prostěradle je moje krev, ne tvoje.” A jako by se tím mohla očistit, vrhla se na něj a bušila do něho tak dlouho, dokud na svých pěstích neucítila něco teplého a lepkavého. Zděšeně si uvědomila, že kvůli ní jeho rána znova krvácí.

„Jen pokračuj, vybij si svůj hněv,” pobídl ji napjatě. „A pak na to zapomeň. Já ti přísahám, že tahle noc byla omyl. A už se nikdy nebude opakovat.”

Teď se dala doopravdy do pláče, ale sama nevěděla, jestli to bylo proto, že mu udělala bolest, nebo že jí jeho přísaha projela jak nůž.

Když člun zastavil na pláži, vyskočil z něho Izák a nedovedl skrýt úlevu, že jsou oba v pořádku. Nejdřív zamířil k Vashonovi, ale když jeho pohled padl na mlčící Auroru v potrhaných šatech, okamžitě vycítil, že se stalo něco velmi zlého. Jeho první nadšení zmizelo. Bez jediného slova pozdravu nasedli do člunu a vypluli k Udatné v naprostém tichu.

„Auroro! Miláčku! Byla jsem bez sebe starostí! Díkybohu, že jste…” Flossie se zarazila v půli slova, když se ztracený pár objevil na palubě. Stačil jí jediný pohled na Aurořinu tvář v mihotavém světle lodní lucerny, všimla si zcuchaných vlasů, lesknoucích se zmučených očí a zřejmě okamžitě všechno pochopila. Kdyby pohledem dokázala vraždit, bylo by po Vashonovi.

Ale ten vdovin smrtící pohled vůbec nebral na vědomí a pokývl Bennymu, který čekal na zadní palubě. „Slečna Dayneová si přeje vlastní kajutu,” řekl strnule. „Dohlédni na to, aby dostala tu, co měla

dřív.”

„Ano, pane.”

„Izáku,” obrátil se ke kapitánovi. „Doplnili Neville a jeho muži sud v s vodou?”

„Ano.”

„Bez incidentu?” „Před půlnocí už byli zpátky.” „Tak hned vyplouváme na Mirage.” „Výborně,” odpověděl Izák.

Vashon se pak obrátil k Auroře. Vypadalo to, že nejmíň ze všeho touží po jejím vyčítavém pohledu v záři svítilny. „Slečno Dayneová,” pronesl se záměrným odstupem, „navrhuji, abyste se odebrala do své kajuty Potřebujete si odpočinout. Až doplujeme na Mirage, budu tvrdě a důsledně pokračovat v pátrání po smaragdu.”

„Výborně,” opičila se sarkasticky po Izákovi.

Přešel to bez povšimnutí. „Benny vás doprovodí.”

„To nepřipustím,” vmísila se Flossie. „Auroru do její kajuty doprovodím já. A tentokrát mě od ní nikdo neodtrhne.” „Jak si přejete,” vyhověl chladně jejímu přání.

Aurora se na něj ještě jednou podívala: jejich pohledy se střetly jako oheň a led. Když ji pak Flossie vzala za ruku a odváděla pryč, byla by přísahala, že v jeho očích zahlédla něco jako smutek. Ale dřív než se tento pocit mohl nějak projevit, objevil se drak a spálil všechno v svém dosahu.

18. kapitola

Když se Flossie a Aurora octly samy v její staré kajutě, padla Aurora na lůžko a mlčky se dívala vzhůru na trámy Zdálo se, že není co říct. Slova by nedokázala vyjádřit pocity, které v ní vřely. Flossie to asi vycítila. Jen u ní seděla a držela ji za ruku, dokud Benny nepřenesl její věci z Vashonovy kajuty.

Když Benny odešel, vzala Flossie Auroru za bradu a ustaraně si ji prohlížela. Aurořiny modré oči se zdály příliš velké pro její jemnou, bledou tvář. Ústa měla stažená do bolestné přímky. Zdálo se, že Flossie se co nevidět také rozpláče.

„Auroro,” řekla však svým věcným způsobem, „musíme se podvolit a najít ten idiotský smaragd, o kterém mně řekl Izák. Aťsi ho Vashon má. Nic jiného nám nezbývá. A potom se mnou pojedete na St. George’s a zůstanete u mě a na tuhle příšernou cestu zapomeneme… “

„Ne!” Aurora vyskočila z lůžka a začala přecházet po kajutě.

Vzala mezi prsty ještěrčí medailon a dotýkala se ho, jako by to byl zázračný talisman. „Nikdy mu neustoupím. Teď už ne.”

„Poslyšte, miláčku,” napřáhla k ní Flossie náruč, „oni nás nechtějí zabít, to už víme. A když zvážíme, co se stalo dnes večer… myslím, že nejlepším řešením je kapitulace. Řekněte Vashonovi, co víte, a nechte ho, ať má, co chce. Jinak bychom si nikdy nebyly jisté… bůhví, co by se ještě mohlo stát.”

„V žádném případě. Já přece nebudu pomáhat tomu - tomu pirátovi hledat jeho kořist! Ani kdyby mě to opravdu mělo stát

život!”

„Ale pomyslela jste na to, že dokud tahle cesta neskončí, jsme ve stálém nebezpečí?”

„V jakém nebezpečí?” řekla posměšně. „O vás si, samozřejmě, dělám starosti, ale vám Vashon neublíží, na to má před vámi příliš velký respekt. A troufám si říct, že ani Izák se ničeho neodváží. Ani bych se nedivila, kdyby se do vás dokonce zamiloval.”

„Ale co dítě, na to jste nepomyslela? Vashonovo dítě?”

Na Aurořině tváři se pomalu začal objevovat výraz hrůzy Flossie konečně nazvala pravým jménem to, co se sama sobě bála připustit.

Když vdova uviděla, jak ji vystrašila, přiskočila k ní a chytila ji za ruku. „Nebojte se, moje drahá. Je nepravděpodobné, že by dnes v noci… , nu, prostě doufejme, že snad z toho nic nebude. Ale jestli tahle cesta bude pokračovat… “

„Jestli ne z dnešní noci, tak nikdy,” řekla Aurora pevně.

„Ale jak to můžete vědět? Já přece vidím, jak se Vashon kolem vás točí. Muže jako on stěží udržíte v patřičných mezích, jakmile už…” Flossie se zarděla. Očima se omlouvala za netaktní rozhovor.

„Už nikdy,” zapřísáhla se Aurora. A byla to pravda. Vpustila ho dovnitř a dovolila mu, aby viděl city, které nikdy neměla dát najevo. V tuhle chvíli si asi vzpomíná na jejich spojení a směje se tomu, směje se její neobratnosti, nevinnosti a naivitě.

Ale už nikdy. I kdyby žila do sta let, žádný muž už její city nikdy neuvidí. I když jí bude štěstí přát a nezaplatí dítětem za tu noc s ním, chce zapomenout, že tam s ním ležela, zapomenout, že kdy cítila, jaké to je, když se jí dotýkal, když ji objímal, když cítila pod svou dlaní jeho srdce.

„Už to nikdy nedopustím,” opakovala tiše.

„Moje dětátka sice všechna nezůstala naživu, ale s panem Lind-stromem jsem jich měla čtrnáct, přestože i já jsem to pořád tvrdila.”

Aurora si přiložila chvějící se ruku na spánek. Včera se jenom chtěla pokusit o útěk. Teď se jí kvůli tomu všechno vymyká z kontroly.

„Já už toho nechám,” stiskla jí Flossie ruku a povzbudivě se na ni usmála. „Vidím, že jste úplně vyčerpaná. Spěte, má drahá. Promluvíme si o všem, až si odpočinete.”

„Já se nevzdám, Flossie. Teď už ne.”

Flossie si ji pozorně prohlížela. Nenašla však důkaz toho, co hledala, a tak se jemně zeptala: „On vás znásilnil, Auroro? Bylo to tak? Byl tak bezohledný, že raději budete bojovat až do konce, abyste mu zabránila dostat se k tomu, co chce?”

Aurora se jí nemohla podívat do očí, ale její provinilý pohled napověděl Flossii víc, než chtěla vědět. Vashon ji neznásilnil; na to byl moc obratný. Skoro se zhroutila, když si uvědomila, jak ochotně se mu poddala.

Vzdorné slzy se jí skutálely po tváři. Už nikdy mu neustoupí. Teď je v sázce její srdce. A o to s ním bude bojovat.

V následujících dnech bloudila po přídi jako dcera Neptunova, jako divoký, zuřící mořský fantom hledající odplatu. Ve větru jí tenké modré šaty přilnuly k tělu tak, že odhalovaly každou křivku, každý její sladký půvab. Ale očima, divokýma a teď už vědoucíma, držela každého na míle od sebe. Vlasy jí vlály jako prapor a slunce jim propůjčovalo svou zář, krásné modrozelené oči jí bloudily po obzoru s výrazem stejně nestálým a nebezpečným jako oceán krocený bouří - stála tam osamělá, neodpouštějící a nepřístupná.

Posádka Udatné, ať pracovala na palubě nebo v ráhnoví, od ní nemohla odtrhnout oči, muži byli jak v omámení, když Aurora stála na přídi. Vyjímala se mezi nimi jak podvrženec. Z bázlivého ptáčete se stal nespoutaný, divoký racek plující ve větrných proudech. Ale přestože od ní nedokázali odvrátit zrak, neodvážili by se na ni promluvit z obavy, že by i na ně ty krásné oči pohlédly se stejnou nenávistí jako na muže, stojícího na ubytovací palubě, který ji svýma očima proklínal i hltal zároveň.

„To už není ta dívka, která nastoupila na naši loď, že?”

Vashonův zrak se okamžitě odtrhl od Aurory. Uviděl, že Izák stojí na lodním schodišti a také nespouští oči z obrázku na přídi.

„A bude z ní ještě jiná dívka, až přistaneme v Mirage, osobně na to dohlédnu.” Vashon rozzlobeně zazvonil na Bennyho. Když se chlapec objevil, úsečně mu nařídil: „Doveď slečnu Dayneovou do její kajuty. Posádka se potřebuje soustředit na obsluhu lodi.”

„Ano, pane!” Benny pospíchal, jak nejrychleji mohl, na příďový kastel. Vashon si všiml, že čím je blíž, tím váhavější jsou jeho kroky Nakonec se Benny zastavil opodál od Aurory, jako by si nebyl jist uvítáním. Ale když se Aurora otočila a spatřila ho, tvář se jí rozzářila vřelým úsměvem a Vashonova se zachmuřila ještě víc, jako by Bennymu záviděl.

Benny se osmělil a promluvil. Bylo zřejmé, že ji jeho slova rozzlobila, ale svůj hněv si nevylila na něm. Naopak, podívala se přímo na jeho příčinu, na muže, který stál na ubytovací palubě a její zuřivý pohled jí oplácel stejně.

„Vyřiď Vashonovi, že se nenechám zavřít do kajuty na celý den,” řekla Aurora Bennymu. „To by s ním mělo dostatečně hnout,” ukončila své prohlášení provokativním pohledem na Vashona a usmála se, když na jeho hezké tváři zahlédla zlost.

„Tohle byste neměla dělat, slečno,” upozornil ji Benny. „Má hroznou náladu. Máme ještě dva dny plavby na Mirage a on už se nemůže dočkat, aby byl doma.”

„A co se mnou asi udělá, Benny? Protáhne mě pod kýlem?” zvedla nevěřícně obočí.

„Já bych radši moc neuvažoval o tom, co by mohl udělat, slečno.”

Už měla na jazyku ostrou odpověď, když si najednou všimla, že něco chybí. „Ale Benny, kde je Koonga?” zvolala.

Benny si rozechvěle vzdychl. „Rozstonala se, slečno. Musel jsem ji dnes nechat v kajutě.”

„Pane bože, a co se jí stalo?”

„Já nevím, slečno.” Bennyho tvář náhle prozradila míru jeho zneklidnění. „Včera nic nejedla a dnes ráno byla stočená do klubíčka a vůbec se nepohnula, když jsem na ni mluvil,” vysvětloval chlapec zlomeným hlasem.

„Ach, Benny” Aurora impulsivně objala Bennyho a přitiskla ho k sobě. Benny se zatvářil dost vyděšeně, ale jeho touha po útěše a soucitu zřejmě převládla nad ostýchavostí.

„Mohla bych se na ni podívat?” požádala Aurora, když ho pustila. „Snad bych přišla na to, co jí chybí.”

„Ale slečno, Vashon řekl, že máte… “

„Vashon ať jde k čertu!” prohlásila prudce. „Musíme především zjistit, jestli se dá tvé opičce nějak pomoct.” „Ne, slečno. Vashonovi by se to nelíbilo.”

„Benny, já nepůjdu do kajuty dobrovolně. Jsi připraven na to, že mě tam násilím odvlečeš?”

„Ne, slečno.” Benny se opatrně podíval směrem k ubytovací palubě.

„Tak mě odveď do své kajuty. Podíváme se na Koongu a jestli se to Vashonovi nebude líbit, tak se s ním velice ráda pustím do křížku.”

„Dobře, slečno,” podvolil se. „Byl bych vám velmi zavázán, kdybyste pomohla Koonze. Mám o ni velkou starost.” A hlas se mu znova zachvěl.

„Udělám, co bude v mých silách.” Aurora ho vzala za ruku. Pomohl jí ze schodů a oba zmizeli v kajutě na ubytovací palubě, aniž by věnovali pozornost hněvivému zelenému pohledu muže na palubě.

„Kam to jdou?” zeptal se Vashon Izáka úsečné a nespouštěl oči z kajutové nástavby.

„Možná si chce vypít čaj s Flossií?”

„Viděl jsi, jak ho objímala? Co to mezi sebou mohou mít?” Izák se usmál pod vousy a dokončil svou práci u mapy, kam zanášel kurs jejich lodi. Je to žárlivost, Vashone, co zaznívá v tvém hlase, nebo snad mi uši neslouží?”

„Nesmysl. Benny je kluk, je mu sotva sedmnáct”

Izák se jen vší silou ovládal. V očích se mu objevila zlomyslná jiskra a dodal: „Ale jistě. Malé Auroře je asi devatenáct. To je pro něj moc stará. Ale nejspíš jsou to jen kamarádi, však víš… “

Vashon udeřil dlaní do zábradlí. „Dovolila si do nebe volajícím způsobem porušit můj příkaz, že nesmí do Flossiiny kajuty.”

„No, možná že ani není u Flossie.”

Vashon se prudce otočil. „Co tím chceš říct?”

„Ale nic, nic, Vashone.” Izák už skoro praskal sebeovládáním. „Třeba se chce s Bennym projít po dělové palubě. Ona toho chlapce má ráda, to jistě víš. Není vyloučeno, že s ním prostě chce být chvíli sama.”

„Já jí povím, s kým má chtít být!”

„Vashone, bitím ji nepřinutíš, aby tě měla ráda.”

Vashon ztuhl. Jeho hlas byl náhle ledový. Je mi jedno, koho má nebo nemá ráda. Chci, aby se mi podřídila.”

„No, mně je jasné, že tímhle způsobem toho nedosáhneš. Vy dva spolu vycházíte asi jako hrom a blesk.”

„V tom případě by dnes měla čekat, že sprchne.” Vashon seběhl po kajutových schůdkách a ráznými kroky zamířil ke kajutové nástavbě.

„Ach, ty můj chudáčku malý,” mluvila něžně Aurora na Koongu, která se třásla pod ubohou hromádkou špinavých hadříků. Opička se na ni dívala tak smutně, že Aurora byla soucitem bez sebe. Najednou jí připadalo, že je zpátky v Domově a má se postarat o nemocné nemluvně.

„Udělej trochu slabého čaje,” nařídila. „A přines kousek lodního sucharu. Pokusíme se do té chudinky něco dostat.”

Benny přikývl a Aurora vzala Koongu do náruče a odhodila z ní všechny hadry.

„Potřebujete ještě něco, slečno?” zeptal se.

Aurora si jemně přivinula Koongu k hrudi. Opička se třásla jak osika.

„Jenom něco na přikrytí,” odpověděla a znova něžně a tiše promlouvala k zvířátku.

Venku právě procházel Vashon kolem zavřených dveří Bennyho kajuty. Zastavil se jak přibitý, když zaslechl Aurořinu žádost o přikrývku.

„Bude tohle stačit?”

Vashon civěl na Bennyho dveře. A zase uslyšel sladký Auro řin hlas.

„Ano, to je perfektní. Viď, miláčku? Moje zlatíčko.”

„Potřebujeme ještě něco?” slyšel, jak se Benny ptá. „Někde jsem slyšel, že když se krvácí… “

„Ale ne, na to teď vůbec nemysli. Zatím vystačíme s tímhle. To bychom předbíhali, kdybychom si dělali takové starosti.” Hlas jí zjihl „Vlastně je to velmi jednoduché, Benny. Nemusíš se bát. Takovéhle věci se dějí každodenně. Nedá se to nijak ovlivnit. Jenom dávej pozor, kam saháš, a mluv tiše a jemně, a určitě to zvládneš.”

Vashonovi div nevypadly oči. Tvářil se, jako by právě dostal ránu pěstí.

„Už se neboj,” zase uslyšel vrkat Auroru. „Já to umím, můžeš mi věřit. Tak, a je to. Ano, ano, takhle… “

Vashon vpadl do kajuty jako šílenec. Aurora a Benny se na něj užasle podívali. Benny držel v náruči Koongu zabalenou do přikrývky jako pyšný otec svého prvorozence.

„Vy se musíte pořád předvádět, Vashone?” oslovila ho Aurora chladně.

„Co se to tu děje? Já slyšel… ” Vashon se zarazil, protože si v tu chvíli uvědomil, jak směšné byly jeho myšlenky.

„Koonga je nemocná, pane,” řekl Benny. „Tady slečna řekla, že by ji mohla ošetřit. Odpusťte, že jsem porušil váš rozkaz, pane,” dodal bezmocně.

Vashon se podíval na opičku, chvějící se v Bennyho náruči. Zavřel oči a bylo zřejmé, že sám sobě nadává. „Odveď slečnu Dayneovou do její kajuty a ať se tam o tu opici postará. To není… správné, aby chodila do tvé kajuty, Benny.”

„To je mi pěkná licoměrnost,” spustila Aurora a dlaň jí svrbela touhou vlepit Vashonovi pohlavek přímo před Bennym. Podívala se Vashonovi přímo do očí tak, že méně otrlý muž by okamžitě opustil kajutu se svěšenou hlavou.

„Odveď ji do její kajuty, Benny,” nařídil Vashon netrpělivě.

„Ano, pane. Už jdu, pane!” Benny podal Koongu Auroře a vedl ji ven z komůrky. Ona však po celou tu dobu probodávala Vashona pohledem.

Benny zanechal Auroru a Koongu v její kajutě a okamžitě se vydal opatřit čaj a suchar. Když se vrátil, Aurora lichocením a přemlouváním přiměla opičku, aby si vzala lžíci čaje. Ani si nevšimla, že si Benny v karibském horku vyhrnul rukávy. Teprve když začal lámat suchar, upoutala ji zažraná špína na jeho kostnatých loktech. Ne, že by to viděla poprvé; naopak v Domově mělo hodně chlapců takhle zadřené saze do loktů, kolen a chodidel. V Domově nikdy nebyla nouze o ztýrané kominické učně. Jen ji překvapilo, že se jeden z nich objevil i na Udatné.

„Tys prolézal krbové komíny, viď, Benny?” otázala se s účastí.

Benny se podíval na své lokty a honem si stáhl rukávy. Začervenal se a Aurora si najednou uvědomila, jak hezky chlapec to je.

„Pracoval jsi na Špitálských polích?” zeptala se tiše. „Ne, slečno. V Bristolu. Tam mě sebral Vashon.”

„Kolik ti bylo?”

„Deset, slečno. Máma mi umřela, když mi byly tři. Od té doby jsem prolézal komíny.”

„Ach, rozumím.” Rychle odvrátila oči, aby Benny neviděl, že ho lituje.

Ze všech možných způsobů zneužívání dětí na tom byli nejhůř kominičtí učňové. Chlapci se museli protahovat úzkými komíny nazí, aby na nich nechytily šaty od horkých sazí, které ucpaly komín

- byli lapeni v bludišti černých, dusivých tunelů. Když dělali to, co jim poručili, skoro se udusili nedostatkem vzduchu; kdyby se ale chtěli vrátit, jejich mistr by je pobídl zpátky zapichováním špendlíků do chodidel. Navíc těmto chlapcům většinou nebylo ani šest let - čím menší, tím lepší. „Malí chlapci pro malé sopouchy”, inzerovali běžně kominíci - opravdu, neznala horší úděl. Srdce jí krvácelo, že milý Benny to také musel protrpět.

„Nebylo to tak zlé, slečno,” řekl Benny. „Vashon mě vzal na moře. Ted už jsem s ním skoro šest let.”

Rozhodně jí nebylo milé přiznat Vashonovi nějaký dobrý skutek, ale přesto byl hodný, že Bennymu pomohl. Jelikož ale nechtěla u této myšlenky nadlouho setrvat, rychle dodala: Je jenom správné, že tě někdo zachránil, Benny. Jsi tak pracovitý, Vashonovi se to vyplatilo.”

Benny se znova začervenal. Úplně si ji tím získal.

„Doufám, že Vashon nebude moc zuřit kvůli Koonze,” řekl nakonec.

„To víš, že ne! Jestli chceš, já s ním o tobě promluvím.”

„Děkuji, slečno.” Náhle se styděl a honem odkulhal ke dveřím.

Ale než je otevřel, Aurora přece jen nedokázala zkrotit svou zvědavost. Sama nad sebou se pohoršovala, že je tak přímočará, ale přesto se zeptala: „Přišel jsi o nohu jako kominíček, Benny?”

„Ne, slečno,” odpověděl a nezdálo se, že by ho to uvedlo do rozpaků. „Bylo mně dvanáct, když mně ji uřízli.”

„Ano?” doufala, že to dopoví.

„Vashon mi ji nechal uříznout.”

Zalapala po dechu. Takovou odpověď nečekala. „Proč - proč by..? Já nechápu…,” koktala a zakopávala o vlastní slova. Její hrůza ještě vzrostla, když viděla, jak je to Bennymu nepříjemné. Ve snaze napravit to šlápla znova vedle. „ Já vím, že se mě to netýká, neměla jsem se ptát, Benny, promiň, já jen chtěla… “

Najednou ji napadla strašná myšlenka. Byla tak strašná, že si ji nejprve ani nechtěla připustit, ale vtírala se tak dlouho, až se objevila jako odporné strašidlo a nechtěla se nechat zahnat, dokud ji nevysloví.

„Ale neudělal ti to z trestu, viď, Benny?” zeptala se vyděšeně. „Nemohu věřit, že by Vashon dokázal udělat něco takového, zvlášť

nevinnému dítěti, ale všichni víme, že je pirát a piráti se dopouštějí krutostí… “

„Ach, to ne, slečno. Měl jsem jen nohu plnou sazových bradavic.”

Její tvář vyjadřovala celou stupnici pocitů, od bolesti k nedůvěře. Nikdy neslyšela, že by tuto nemoc nějaké dítě přežilo. Sazové bradavice byly běžným trápením kominíků a jakmile se jednou objevily, nebylo možné je ničím zastavit ani vyléčit.

„To je ale zázrak, že jsi přežil,” zašeptala.

„Ano, slečno. Doktor Sovens to také říkal. On mi tu nohu nechtěl řezat, myslel si, že stejně umřu, ale Vashon ho přinutil.”

„Musel ses strašně bát. Bylo ti jen dvanáct, že? Kde se v tobě vzalo tolik statečnosti? A tolik jsi věřil Vashonovi?” Oči se jí zalily slzami.

„Ano, slečno,” řekl tiše. „Vashonovi je snadné věřit.” „Vážně?” zeptala se trpce.

„Ano, slečno. Když za mnou přišel to ráno, kdy mi měli uříznout nohu, přinesl láhev rumu. Sedl si na pelest a nalil mi sklenici, úplně jako bych mu byl roven. Vypili jsme spolu celou láhev a vůbec na nic se nepamatuji. Doktor Sovens dokonce řekl, že mě Vashon musel na stole přidržovat. Ale já se na nic nepamatuji. Vypil jsem moc rumu. A víte, slečno, já myslím, že to tak naplánoval. Opil mě tak, abych vůbec o ničem nevěděl.”

„A dobře udělal,” řekla a hlas se jí chvěl soucitem.

„Tak proto je snadné věřit Vashonovi. Vždycky udělá to, co je správné.”

Ne vždycky! chtělo se jí vykřiknout při vzpomínce na svůj únos a svedení. Ale když se podívala do Bennyho výmluvných modrých očí, věděla, že nemůže ostouzet Vashona. Z jejich rozhovoru bylo nade vše jasnější, že Benny mu naprosto věří. A ji by nepochopil.

„Děkuji ti za upřímnost, Benny,” řekla tedy. „Bylo to ode mne opovážlivé, že jsem se tě takhle vyptávala. Doufám, že mi to odpustíš.”

Znova se začervenal a pak kývl. „Byl bych vám velmi zavázán, kdybyste se postarala o Koongu.”

Podívala se na ni. Opička se už přestala třást a tvrdě jí usnula v náručí jako dítě na matčiných prsou.

Pousmála se. Jako docela obyčejné miminko, napadlo ji. „Uzdraví se,” ujistila ho. „Potřebuje jen pár dnů ošetřovat.”

„Děkuji vám, slečno,” usmál se Benny stydlivě a přikývl.

Dívala se za ním, jak odchází, ale v duchu si představovala, jak Benny s Vashonem vyžahli celou láhev rumu, aby si Benny, tehdy dvanáctiletý, nic z toho hrozného dne nepamatoval. Vashon se jí představil v docela jiném světle. Viděla ho rvát se a zabíjet a… vzpomínka na tu noc v guvernérově sídle před ní nevolána vyvstala s takovou silou, až se jí srdce zastavilo… ano, viděla ho i milovat. Ale poznání těchto stránek jeho povahy ji jenom utvrdilo v odhodlání bojovat s ním ještě tvrději. Přála si, aby její vztah k němu byl tak příjemný, jako když člověk vrazí pěstí do cihlové zdi. Nenáviděla ho.

Ale přesto ji představa Vashona, který opíjí Bennyho až do zapomnění, dojala tak, že jí to nebylo milé. Pohrdala tím citem ještě víc, než pohrdala jím. Ale ať v něm sebevíc nenáviděla muže, který se rval, zabíjel a sváděl, nedokázala se vyrovnat s představou Vashona u Bennyho.

Protože právě to byl ten muž, kterého milovala.

Mirage

…místo, jehoD pD vab nelze vylíD it.

Bryan Edwards: DDjiny britských kolonií v Západní Indii (1793)

19.kapitola

„Na Bermudy to máme dva týdny.” Asherova slova zněla nervózně a dychtivě.

Peterborough se ohlédl a uviděl Ashera stát na palubě Veselé Magdalény. Pohrdavě se na něj podíval a znovu se zahleděl na moře. „Touhle dobou už jsme tam měli být,” zavrčel.

„Zklamala vás tato loď? Já myslel, že se vám líbí.” Asher ho obešel a stoupl si vedle něho k zábradlí. „Koneckonců,” dodal a třel si ruku o leštěné týkové dřevo, „Magdaléna je rychlá a má zkušené velení. A co je ještě lepší, její posádka je stejně krutá a necitelná jako kondor, který ucítí zdechlinu.”

„Ten idiotský kapitán si je jistý, že dokáže najít Mirage.” Peterborough se zakabonil. Jiskrnýma zelenýma očima pátral po obzoru, jako by věřil, že se Mirage na něm objeví, když se tam bude dívat dost usilovně.

„Najde ji. Dost jsme ho podmázli zlatem - netroufne si zklamat.”

Ale Peterborough jako by ho ani neposlouchal. Jako posedlý nespouštěl zrak z obzoru. Je tam,” řekl spíš pro sebe. „Cítím, jak se blíží k Hvězdě. Cítím, jak se mi tahle smyčka utahuje kolem krku.”

„Víte, Letopisy se mohou mýlit. I kdyby se jí Vashon zmocnil, ta kletba se nemusí splnit. Pověrčivost se nevyplácí.”

„A co vy o tom víte, vy hlupáku?” utrhl se Peterborough.

Asher zkřivil uraženě ústa. „Obávám se že moc ne. Podívejte se na mě, nacházím se na proklaté pirátské lodi uprostřed Atlantiku a už celé dny nejím nic jiného než lodní suchary se sádlem!”

„Dopřával jste si další chod, soudě podle zvuků, jaké vycházely z vaší kajuty,” pravil Peterborough a přimhouřil oči.

„Možná, ale i když jsem hlupák, stejně se těším na docela jiný pokrm.”

Vikomt se podíval na měkkou mužskou ruku na svém rameni. Rty se mu zkřivily v unaveném úsměvu. „Vaše posedlost začíná překážet našemu pronásledování, Ashere. Jak víte, smrt Worthing-tona se může opakovat v mnohem vynalézavějším provedení. Po noci strávené se mnou byste byl ráno šťastný, kdybych vás zastřelil,”

a významně se na něj podíval. Asher zbledl a dal ruku dolů. Spěšně zmizel z paluby dřív, než mohl Peterborough ještě něco dodat.

Aurora stála osamělá na přídi a dívala se do křišťálově čistých modrých vod. Přímo před nimi byly hornaté ostrovy St. Kitts. Vypadalo to sice, že ostrovy jsou jen dva, ale poučili ji, že ve skutečnosti jsou tři. To, co vypadalo jako další zamlžený smaragdový Štít pohoří St. Kitts, byl ve skutečnosti pověstný ostrov Mirage.

Ztratila pojem o čase. Až přijedou na Mirage, chystá se Vashon jednat bezohledně. Nakonec z ní stejně dostane tu říkanku, stejně jako dostal ji samu. Vždycky zvítězí z toho prostého důvodu, že má silnější vůli.

Teď nastal čas, aby jednala ona. Musí se postarat, aby nevyhrál. Celou noc probděla v úvahách o svém plánu a oběti, jakou bude muset přinést. Ale nezbývá jí nic jiného. Musí si pojistit své postavení.

Prsty zabloudila k ještěrce na svém hrdle. Dokud ji má, existuje velice silná pravděpodobnost, že se dostane do rukou Vashonovi. Už ho napadlo, že ten veršík má schovaný někde při sobě. Je to jen otázka času, než pochopí, že přívěsek na jejím hrdle je ve skutečnosti medailon s vyrytým veršem uvnitř. Až se zmocní jejího medailonu, bude okradena o všechno: o své tělo, svou čest a svou minulost.

Přetáhla si náhrdelník přes hlavu a zatahala, protože se jí zapletl do vlasů. Pevně ho sevřela v dlani a uvědomila si, jak moc ho bude postrádat. Je to poslední pouto, které ji pojí s jejím otcem. Když byla malá, byla to jediná věc, která jí patřila, kterou jí nikdo nedal z dobročinnosti. Teď ji ztratí, bude navždycky pohřbena na dně jiskřivě modrého moře. Ale musí to udělat. Jestli jí zbylo jen trochu sebeúcty, musí.

Podržela přívěsek nad zábradlím. Sluneční paprsky se rozehrály na smaragdech a jejich odlesk padal dolů do moře. Zavřela oči. Nemohla se dívat. Srdce jí krvácelo, že to musí

udělat, ale neměla na vybranou. Raději ať si ho vezme moře než Vashon.

Rozevřela dlaň. Ve stejný okamžik jí někdo pevně sevřel zápěstí a tělo pevné jako z ocele se k ní přitisklo, nakloněné přes zábradlí. Prudce otevřela oči a přesně v tu chvíli zaslechla jemné cinknutí

zlatého řetízku, který Vashon zachytil. Honem se naklonila přes zábradlí a doufala, že mu vyklouzne z ruky, že se mu to nepodaří, jenže když se napřímil, z ruky mu visel zlatý řetízek a na něm se pohupoval medailon.

Upřeně se na ni zadíval, zlostně a výhružně zároveň. Žádný z nich nepromluvil. Pak věnoval pozornost přívěsku a dlouho si ho pozorně prohlížel, jako by nechápal, proč je tak cenný. Ale netrvalo dlouho, palcem našel pérko a zmáčkl ho. Medailon se otevřel a druhý veršík byl na světle božím pro každého, kdo o něj měl zájem.

„Nenávidím vás,” zašeptala, když ji uchopil za paži.

„Pochopitelně,” odpověděl a vedl ji zpátky do její kajuty.

Aurora nikdy nezapomene na barvy Mirage. Byly to základní barvy - zelená, modrá, žlutá a černá ale na Mirage jí ve svém spojení braly dech.

Zelenou tvořily palmy pokrývající ostrovní pohoří, až se nahoře rozplynuly v mlžném oparu a v oblacích. Modrou bylo Karibské moře omývající ostrov v nespočetných meňavých odstínech hebkých jak křídla andělů. Žlutou dodávalo slunce koupající všechno v průzračném nánosu světla. A konečně tu byla černá, třpytivé drahokamy vulkanického písku, které tvořily pláže tohoto ráje na zemi.

Vashon se sem hodil. Mirage - fata morgana - jako by ho uvolnila, jako by ulomila hroty jeho tvrdé, nevypočitatelné povaze. Když byl na tomto ostrově, podobal se sice víc divochu, ale současně zmizelo jeho vnitřní napětí. Zanechal svého polovičatého úsilí o civilizovaný vzhled a chodil jen v plandavých bílých kalhotách. Vůbec se nesnažil schovávat draka. Jeho sloužící se šatili lépe než on. Ale čím víc ho slunce Mirage opalovalo, tím snáz se usmíval a tím častěji byl slyšet jeho smích.

Nevídala ho moc často. Když Udatná zakotvila, odvedli ji do jeho domu, Dračince, a zavřeli v apartmá daleko od Flossie a dokonce i od Bennyho. Neznala jménem žádného z nových sloužících a jediným přítelem jí byla Koonga, které bylo dovoleno zůstat u ní, dokud se nezotaví ze své podivné choroby.

Dračinec byl rozlehlá budova na vrcholku kopce, odkud bylo vidět nádhernou pláž s černě se lesknoucím pískem. Byl postaven do tvaru kříže a ve vnějším zakončení všech čtyř křídel měl velké šestiúhelníkové pokoje. Jeden z nich patřil k jejímu apartmá jako

ložnice. Jednou v noci zahlédla přes šťavnatý trávník, že protější patří Vashonovi.

Její apartmá bylo krásné, jako ostatně celý dům. Nábytek, počínaje melounovitě zakulaceným čelem postele s nebesy až po módní empírové denní lehátko u okna, byl zhotoven z tmavého dominikánského mahagonu. Čalounění bylo z vyběleného plátna, závěsy u lůžka ze surového nebarveného mušelínu. Jediná barva sem pronikala pěti okny sahajícími od podlahy až k vysokému stropu, a přestože žaluzie byly neustále spuštěny, přece jen škvírami zahlédla bujně kvetoucí ohnivý ibišek hned vedle domu, šťavnatě zelené listy banánovníku kolébané neúnavnou brízou, a znovu a znovu moře barvící všechno do tyrkysová, dokonce i vzdálený Nevis.

Jenže žádný vězeň nemiluje své vězení, i kdyby bylo sebe-luxusnější, a Aurora často pochodovala sem a tam po cihlové podlaze své komnaty stejně netrpělivá, jako Koonga v jejím zajetí. Dnešní ráno se podobalo všem ostatním. Další nádherný den venku a žádná možnost útěku, aby se z něho mohla radovat. Byla pod přísnou ostrahou od chvíle, kdy se Vashon zmocnil jejího medailonu. Vztekle křičela a běsnila, snažila se osvobodit, ale on byl k jejím hrozbám hluchý Teď, kdy už všechno prohrála, nemohla pochopit, proč ji a Flossii nenechá konečně odejít, ale domnívala se, že příčinou je to, že nedokáže rozluštit veršík. Ona sama ho znala nazpaměť, ale stejně jí nedával smysl. Každým dnem se v ní vzmáhal strach, že je nepropustí, dokud nebude mít Aranskou hvězdu v ruce.

Ještě se nesmířila se svým osudem, zoufale se znažila něco vymyslet, aby mohly obě utéct. Jenže Mirage byla jen o málo lepší než Udatná. St. Kitts a Nevis sice nebyly daleko, ale potřebovaly by loď, která by je tam dopravila. A Vashon byl na Mirage králem. Kromě jeho sídla a domů pro služebnictvo nikdo jiný na ostrově nebydlel. Nebylo tam žádné město, nikdo, koho by mohla požádat o pomoc. Bylo to úplně stejné jako na Udatné a zase mohla jedině vyčkávat.

Koonga se už téměř uzdravila a v apartmá si neustále vymýšlela uličnické kousky. A i když se Aurora cítila povinna ji napomenout a zkrotit, byla jí vlastně vděčná za tu trochu rozptýlení. Teď si opička vylezla na postel a byla uchvácena pohyby plátěného závěsu. Aurora si právě připínala odřené a roztřepené okraje šátečku, když se ozvalo

zaklepání na dveře. Domyslila se, že jí nesou snídani, ale překvapeně vydechla, když vstoupil sluha následován dalšími, a všichni s plnou náručí šatů. Dokonce i Koonga přestala poskakovat.

„Co je to, Tsing?” zeptala se staršího Číňana, který Vashonovi vedl domácnost. Tsingtsin se uklonil a podal vysvětlení.

„Slečna, šaty do vás.”

„Pro mě?” vykřikla. Jak je to možné?”

„Vashon vzít od lodi. Dlouho dlouho.”

„Tak on je ukradl?”

Tsingtsin se uklonil. „Ano, slečna.”

„V tom případě je nechci!”

„Slečna, slečna!” Tsingtsin šel za ní, když odkráčela k oknu. „Vy potlebovat šaty, slečna!”

„Řekni mu, že je nechci!” překypěl v ní hněv. Koonga vycítila změnu její nálady a začala vřeštět a hopsat na baldachýnu nad lůžkem, kam mezitím vylezla.

„Slečna…,” spustil znova Tsingtsin, ale ona ho přerušila.

„Já nechci kradené šaty. Odneste to pryč,” poručila.

„Kladené…” opakoval po ní Tsingtsin, jako by to slovo jakživ neslyšel.

„Ano, kradené,” potvrdila. „A s tím nechci mít nic společného.” Přešla k dalšímu oknu a Tsingtsin za ní. „Ale slečna, Vashon nechtít vás nahá!”

„Ujišťuji vás, že přesně tohle chce!” zpražila ho pohledem. Tsingtsin vytřeštil oči, protože pochopil.

„To je prekélní,” zvolal.

„Ano, trefil jste to docela správně. Je to prekérní situace!” opakovala a upřeně se dívala k Nevisu jiskřícímu na obzoru v ranní svěžesti.

„Povědím Vashonovi. On povědí, co udělat se šaty.”

Aurora se prudce otočila. „Ano, ale řekni mu také, že ta mu vzkazuji, aby si s těmi šaty udělal, co chce!”

Já povědím, že vy povědět jemu…?” Tsingtsin zavrtěl hlavou…Ano, slečna, já povědím on.” Uklonil se a odvedl s sebou svou armádu sloužících, ale šaty tam nechali.

Nechtěla se na ně ani podívat. Asi hodinu se dokázala zabavit splétáním vlasů. Ale když byla učesaná a dala Koonze sežrat poslední banán z mísy, měla před sebou celý den jak obrovské zívající prázdno. Připadalo jí, že ta hromada šatů se neustále zvětšuje, až před ní nebylo kam utéct.

Otráveně jedny zvedla. Samozřejmě byly skvělé. Piráti přece nekradou nějaké ošuntělé hadry, jaké ona sama nosila v Domově. Šaty byly z měňavě modrého hedvábí, kolem lemu sukně a rukávů měly vetkávaný vzor ze zlaté nitě. Vypadaly spíš jako toaleta, jaká se nosí u dvora, protože byly dokonale ušité s malou vlečkou a od krátkých nabíraných rukávů visely dva zlaté střapce.

Popošla k otáčivému zrcadlu - kolem horního okraje bylo zdobeno vyřezávaným a pozlaceným vavřínovým listím obklopujícím velké „N” uprostřed, takže měla silné podezření, že snad kdysi patřilo císařovně Josefíně a přiložila si šaty k ramenům.

Jestli zrcadlo nelhalo, tak jí neuvěřitelně slušely. Zlaté nitky zvýrazňovaly její zlatě růžovou pleť a modrá přesně odpovídala barvě jejích očí.

Napřáhla ruce a prohlížela si je. Nemůže si je obléct. Bylo by to v rozporu se vším, co považovala za správné. Ale nedokázala si odepřít, aby nepohladila tu nádhernou látku. Šaty, které měla na sobě, byly nejhezčí, jaké kdy měla, ale vedle té krásy, kterou držela v rukou, to byly jen hadry.

Jenže i když už jí nezbylo nic, přece si zachovala své zásady. A tak odložila šaty na postel a čekala, až si pro ně Tsingtsin přijde a odnese si je.

„Vashon! Vashon!” křičel Tsingtsin od kuchyňské budovy na Vashona, který právě poklusal ke stájím a seskočil z koně. Jeho hnědák se leskl, ale byla to mořská voda, ne pot, protože Vashon každé ráno jezdil po pláži.

„Vashon!” vykřikl znova Tsingtsin a rozběhl se k němu. Řídký bílý plnovous za ním vlál. „Slečna nelíbí šaty! Slečna nelíbí šaty! Moc plekélni !”

„Tak jí se nelíbí?” poznamenal a podal rychle otěže černému stájníkovi.

„Povědít, že šaty odnést!” Vashom se málem usmál.

„Moc plekélní! Já nevzít odnést šaty, dokud vy nepovědít!”

Já už to zařídím,” pravil Vashon a vzal si ručník, který mu podával další sluha. Osušil si z obličeje a prsou kapky mořského příboje.

„Vy mluvit se slečna?” zeptal se Tsingtsin. „Ano, promluvím s ní,” přislíbil. „Ona povědít jedno.”

„Co řekla?”

Tsingtsin chvíli sbíral myšlenky, jako by ten vzkaz byl příliš složitý a on musel vynaložit velké úsilí, aby ho dobře vyřídil. „Ona mluvit, abych já mluvit, že ona povědít, kam vy dát ty šaty.” Usmál se a uklonil, šťastný, že to řekl správně.

Vashon se rozesmál na celé kolo. Podíval se směrem k Aurořinu apartmá. Přes stažené žaluzie zahlédl u okna siluetu dívky v modrém, jak ho pozoruje.

„Vy chtít já odnést šaty teď?”

Vashon se téměř dusil smíchem. „Díky, Tsingu, ale já jí radši sdělím další osobně.” Hodil ručník sluhovi a rázně odkráčel do domu.

Aurora málem vyletěla z kůže, když se dveře do její komnaty rozlétly. Na prahu stál Vashon, polonahý, bílé kalhoty zasťříDkané pískem, a v kontrastu s nimi vynikala jeho opálená ?hruď. Přestože ho okny vídala od rána do večera.Od příjezdu sem s ním ještě nepromluvila. Úsměv na jeho tváři ji skoro vyděsil k smrti.

„Co chcete?” zeptala se kurážně.

„Jdu jen na krátkou návštěvu,” odpověděl posměšně. „Tsing mně řekl, že se vám nelíbí šaty.”

„Koho jste zabil, abyste je získal?” řekla s vědomím, že se dopouští nebezpečné provokace.

„Nic takového.” Jeho úsměv ztratil veselost. „Ta loď plula z Itálie. Zmocnil jsem se těch šatů na přímý příkaz prince regenta.”

„To určitě ne.”

Zvedl jedno černé obočí. „Ale ano. Princ regent se domníval, že je na lodi princezna Karolína, a tajně nařídil, abychom ji potopili. Já jsem pochopitelně věděl, že se Karolína stále ještě nachází ve vile d’Este. Ale protože jsem takový, jaký jsem, udělal jsem to, zač mi

regent zaplatil. Jenže jsem dovolil posádce, aby skočila přes palubu, a určitě vás potěší, že jsme neprolili ani kapku krve.”

„Nevěřím vám ani slovo,” zasmála se. „Vaše povídačky si protiřečí. Chtěl vás princ regent pověsit, nebo povýšit do šlechtického stavu? Zní to, jako by vás princ jednou rukou trestal a druhou platil. A kdo uvěří, že by se regent pokusil zabít princeznu z Walesu!”

Odmlčel se a položil si ruku na prsa, jako by žasl nad tím, že ona pochybuje. „Regent přesně tohle udělal, jak jsem pochopil. Až s ním příště budu v hotelu Nero hrát faro nebo jeu ďeufer, požádám ho, aby mi to dal písemně. Určitě mi vyhoví, když mu řeknu, že je to pro

vás”

„Jak milé,” řekla ironicky. „A předpokládám, že teď mi řeknete, že tohle jsou princezniny róby?”

„Všechny ne. Po tom, co se naše drahá zhýralá Karolína objevila v Ženevě, objednal pro ni princ šaty a nechal je poslat k jezeru Como. Ale princezna je odmítla. Určitě pochopíte proč.”

„Je mi líto, nechápu,” řekla a byla stále dopálenější touhle směšnou historkou.

„Pro ni jsou trochu moc vkusné, nezdá se vám? A řekl bych, že i o číslo menší.”

Vytřeštila na něj oči. Slyšela už, že princezna je trochu… korpulentní. A že její vkus se kloní spíš k cirkusovému artistovi než budoucí královně. Jenže to, co říká, je směšné! Nemožné! On ji klame a kdyby mu naletěla, vysmál by se jí.

„Tomuhle nikdy neuvěřím. Lituji.” Nervózně se dívala, jak k ní jde blíž.

„Říkáte tím, že byste mi spíš uvěřila, že jsem je ukradl z hořící lodi.” Mířil přímo k ní. Ucouvla.

„Z lodi, kterou jsem vyraboval, když jsem nejdřív znásilnil urozenou dámu, které patřily, a odvedl ji jako svou zajatkyni.” Stále se přibližoval, krok za krokem, ona couvla, on udělal krok kupředu. Aurora šla k sekretáři s psací deskou, on za ní. Ucouvla k posteli, on též. Ona se vrhla ke dveřím a on ji chytil.

Zasmál se. „Vy jste si vzala do hlavy, že všechno, co mám, jsem získal krádežemi a zabíjením.” Táhl ji k posteli. Prala se s ním jako kočka. „Tohle si o mně myslíte, je to tak?” Zvedl ji v pase, aby byla v úrovni jeho očí. „Myslíte si, že jsem zrůda. Zrůda, která vraždí,

znásilňuje, krade, pirát, který se topí v nakradených pokladech a koupe se v krvi.”

Ještě celá zadýchaná zápasem mu pohlédla do očí. Přes pevné rozhodnutí vymazat z paměti onu noc na Grand Talimenu se vzpomínka na ni vynořila s bolestnou jasností. Byla mu zase tak blízko. Znova si vybavila, jak ho objímala, tak pevně, nesmírně pevně. A připomněla si, jak se jí dotýkal, divoce, ale přece vnímavý ke každému jejímu přání. Ale při vzpomínce, jak silně po něm toužila, vybuchla hněvem.

„Přesně tohle jste!” vykřikla.

Náhle ji hodil na hromadu šatů na její posteli. Chvíli se topila v hedvábí a saténu, ale jakmile se vynořila, zjistila, že ji jeho paže pevně drží. Jejich pohledy se střetly a na Vashonových rtech hrál nehezký úsměv.

„Tak si zahrajeme na piráty, ano?” zašeptal.

Začala se bránit doopravdy, ale jeho ústa náhle byla nad jejími a pokusil se ji políbit.

„Přísahal jste, že se mě už nikdy nedotknete,” řekla a oči jí plály hněvem.

„Ale lásko moje, naučme se svoji lekci! Piráti přece lžou.” Zalapala po dechu. „Děláte to jen proto, abyste mně nahnal

strach!”

„A zabírá to.” Usmál se a znova zahájil útok. Otáčela hlavu ze strany na stranu, aby unikla jeho polibku, a on se nad ni bez ustání smál jak šílenec. Rozzuřená se naklonila na bok a kousla ho do zápěstí.

Bolestí ucukl a ona získala vytouženou mezeru, kterou potřebovala. Posadila se a odstrčila ho rozzlobená, že ji přinutil, aby se chovala jak divoch.

„Zasloužil jste si to,” řekla úsečně.

„Nejspíš ano.” Vstal a podal jí ruku, aby jí pomohl vstát z postele.

Nedůvěřivě se na ni dívala, nejistá, jestli mu může věřit. Ale pak ji pohled do jeho očí ujistil, že se hodlá chovat jako džentlmen.

Uchopila podávanou ruku a vyhrabala se z péřových matrací. Postavila se, uhladila si zmačkanou sukni a ostentativně ověřila, že špendlíky držící šáteček jsou na svém místě. Pak pohlédla na

Vashona a spadl jí kámen ze srdce, že ji jen pozoruje s vážnou tváří a střízlivě. Bylo zřejmé, že chce dodržet svůj slib, že ji nechá na pokoji, a ona byla ráda. Řekla si v duchu, že už rozhodně netouží po dalších pranicích. Ale samotnou ji překvapil podivný pocit prázdnoty, když se k němu otočila zády a odcházela.

„Počkejte!” Uchopil ji za paži.

Obrátila se.

„Vaše vlasy… jsou… rozcuchané.” Vztáhl ruku a odstranil jí rozcuchané kadeře z tváře. Prsty se mu zastavily o něco déle, než bylo nutné, na neposlušném prameni a než tomu mohla zabránit, zvedla ruku a dotkla se jeho.

Dívali se jeden druhému do očí neuvěřitelně dlouho. Aurora se cítila jako přikovaná svárem mezi nevraživostí a touhou v jeho očích. Věděla, že ji chce políbit, i to, že s tím bojuje stejně jako ona. Chtěla promluvit, ale než to mohla udělat, jeho rty se setkaly s jejími ve vášnivém, horkém polibku.

Chtěla se odtrhnout. Zadržoval ji pouze svými rty, ale kupodivu i tímto slabým dotykem dokázal vysát sílu z jejích nohou a rukou a vůli z její duše. Srdce se jí rozbušilo, když ji zvolna pokládal na postel. Zasténala současně nenávistí i touhou; políbil ji hlouběji na znamení, že nad ní zvítězil a nad sebou prohrál.

Nevěděla, jak si s ním poradit. Ohněm svého polibku ji přinutil vzdát se. Pohrdala sama sebou, ale přesto pootevřela rty a on ochotně vstoupil. Jazykem se jemně dotýkal jejích zubů a ona okoušela sůl na jeho rtech z ranní koupele v moři. Zasténal a ona ucítila jeho ruku putující po jejím těle vzhůru, hladovějící po tíži jejích prsů. Vnitřní hlas jí říkal, aby utekla a popřela všechno to, co cítí, ale jiný hlas, který byl mnohem silnější, říkal něco docela jiného. S krátkým vzlykem čekala na jeho dotek, toužila po něm i se ho bála, protože ji měl v moci a mohl jí ublížit. Byla strnulá vnitřním bojem a on to vycítil. Zvedl hlavu a podíval se na ni, ležící na hromadě zpřeházených šatů. Na okamžik zavřel oči, jako by si uvědomoval, kde je, a pak prudce vstal.

S námahou se posadila a dívala se, jak si rychle upravuje kalhoty v rozkroku. Když si uvědomila příčinu, rychle se zadívala stranou a začervenala se.

„Tohle už nikdy nedělejte,” řekla přiškrceně a neodvažovala se odtrhnout zrak od spirálovitě vyřezávaného sloupku u postele. Jakživ se neopovažujte, slyšíte mě?”

Toporně se posadil na denní lenošku a roztáhl nohy před sebe.

„Nelichoťte si.”

„Já si nelichotím!” Odvážila se na něj podívat a nasupila se při pohledu na jeho úsměv. „Co chcete?” utrhla se na něj. „Proč jste sem dnes přišel? Určitě ne kvůli šatům.”

Neodpovídal.

Na její tváři se objevil spokojený výraz. „Vy nemůžete rozluštit ten verš, je to tak?”

„Ano.”

Jeho upřímnost ji potěšila. „A chcete, abych vám s tím pomohla, že? Myslíte, že bych vám dokázala pomoct ho rozluštit?” Odmítl odpovědět.

Měla opravdu radost. „Slavnostně prohlašuji, že veškeré informace týkající se Hvězdy si ponechám pro sebe. Ale, Vashone, snad vám bude lépe, když budete vědět, že ani já jsem ten veršík nerozluštila.” Uculila se. „Pokud by se mi to ovšem podařilo, ujišťuji vás, že vy se to dovíte jako poslední.”

Křečovitě se usmál. „Zásah.”

Koonga schovaná na baldachýnu najednou vystrčila hlavičku. Aurora k ní vzhlédla a opička jí skočila rovnou do náruče. „Jak vidím, už její lépe.”

„Ano. Potřebovala jenom trochu mateřské péče.”

„V tom případě by asi bylo lepší, kdybyste mi řekla víc o tom odporném verši, nebo vás tu budu držet tak dlouho, že ta opice bude jediné stvoření, kterému kdy budete moct prokázat mateřskou péči.”

Pronikavě se na něj podívala. „Tak dlouho?” A zvedla výsměšně jedno obočí.

„Nejméně sto let,” poznamenal.

„A co uděláte s Flossií?”

„Flossie se vrátí domů koncem týdne. Mám tady zakotvenou ještě jednu loď, Odhodlanou. Popluje na St. George’s, jakmile jí bude

lépe.”

Aurora zaťala zuby do spodního rtu. V její mysli okamžitě začaly vířit myšlenky jak to udělat, aby se dostala na Odhodlanou jako černý pasažér. Musí buď utéct, nebo riskovat, že se z ní stane stejný blázen jako je on.

„Přemýšlíme, jak odtud vypadnout, že?” Líně si ji prohlížel. „Buďte si jistá, děvče, že vy odtud neodejdete. Ještě vás potřebuji, abyste mi řekla, kde najít Hvězdu.”

„Měl jste mě nechat na Udatné. Vashone. Teď už vám nikdy nic neřeknu. A nemůžete mě k tomu donutit. Protože to nejhorší… už jste udělal.”

Usmál se. „Existují i jiné způsoby, jak to udělat, a nejsou všechny tak jemné. Chcete, abych je na vás vyzkoušel?”

Rychle odvrátila oči. Jeho hrubost ji vždycky vyvedla z míry.

Dlouze a netrpělivě se nadechl. „Vidím, že stále ještě vymýšlíte, jak se mi protivit, a to vám přiznávám, Auroro, že bojujete dobře. Ale,” řekl s důrazem, „já vás nechci nechat vyhrát. A já najdu tu Hvězdu. A vy mně pomůžete. Tak proč byste mi neřekla všechno, co víte? Jestli to uděláte, do zimy vás dopravím na St. George’s v pohodlí a bezpečí.”

„Já nepomáhám obyčejným zlodějským pirátům.” Ale stále ještě se na něj nepodívala.

„Dobře.” Vstal a zamířil ke dveřím. A pak, jako by na něco zapomněl, se zastavil a znova promluvil. „Berte to jako upozornění. Rozhodl jsem se, že vás dnes večer pustím ven na večeři. Ještě nevím, jakou metodu použijú, abych vás přiměl mluvit, tak mezitím spolu povečeříme, abyste mi pomohla rozptýlit mou nudu… tak říkajíc. Oblečte si… ” Podíval se na hromadu šatů na její posteli. „Oblečte si tyhle,” řekl a ukázal na modrozlaté šaty hned nahoře.

„Ani mě nenapadne,” odsekla, okamžitě naježená tónem, jakým s ní mluví. „Všechny tyhle šaty mají neslušně hluboký výstřih. Nevezmu si je.”

Pohledem sklouzl na její ňadra, potom na tvář. „Mně už jste sice dala víc než dostatečné důkazy, že nepotřebujete prsní vycpávky, ale je načase, abyste to dokázala světu. Buďte připravená v osm. Jestli nebudete oblečená, až pro vás přijdu, nejenže nebudu uvažovat o vašem odplutí na Odhodlané, ale navíc vás vlastnoručně obleču těmahle rukama. A ujišťuji vás, že už se na to moc těším.”

Uculil se a vrhl ještě jeden pohled na její dmoucí se ňadra. Jakmile byl pryč, popadla nejbližší věc, kterou měla po ruce, drahocenný francouzský stolní zvonek z opálu, a mrštila jím o dveře.

20. kapitola

Počestní obyvatelé Hamiltonu zírali s úzkostí na Veselou Magdalénu zakotvenou na Bermudách. Pirát Fontien byl dobře znám všem obchodníkům, protože mnohé z nich připravil o drahocenný náklad, když „zadržel” jejich loď uprostřed Atlantiku. Peterborough stojící na přídi měl radost z nervozity přístavních úředníků, kteří loď tajně hlídali. On chtěl, aby se ho lidé báli. Nic nemůže být lepšího pro získání výhodných obchodních podmínek.

„Jak se vám líbí tyhle Bermudy?” zeptal se Asher, který za ním přišel na příď. ,Já osobně je mám docela rád,” dodal konverzačním tónem. „Myslím, že bych si tu našel hezkou pláž a ležel bych tam tak dlouho, dokud bych se neusmažil. Nějaké tiché místečko, samozřejmě. A hlavně by se tam zem nenakláněla doleva, zrovna když chci jít vpravo.”

Peterborough unaveně zavřel oči. „Jestli získáme Hvězdu, můžete se tu usadit. Jak dlouho ještě poplujeme na Mirage?”

„Kapitán říká ještě pár týdnů. Copak, snad už nejsme unaveni touhle ztřeštěnou honičkou?”

„Doufám, že také budete schopen předvést svůj kousavý humor, až se setkáme s Vashonem.”

Asher se odvrátil. Ten hovor ho rozrušil, ale už si začínal zvykat na vikomtovo rýpání. Chvíli se díval na čilý ruch na přístavišti, ale zřejmě byl zaujat něčím mnohem zajímavějším a jeho pohled rychle zase utkvěl na Peterboroughovi.

Ten vypadal unaveně. Jeho oči pozbyly jiskry a na bradě měl strnisko, jako by pro přespříliš jiných povinností neměl čas se oholit. Ale stále ještě ho ovládala ta posedlost, která byla nejsilnějším rysem jeho povahy a činila ho tak nebezpečným. Když ho Asher viděl s divoce rozevlátými vlasy a tváří napjatou hněvem, vnímal jeho vnitřní sílu jako ještě nikdy.

Vikomt se ohlédl a přistihl ho, že se na něj upřeně dívá. Asher rychle odvrátil zrak.

„Měl bych se zeptat, co vlastně chcete, Ashere, ale máte to příliš jasně vepsáno ve tváři.”

Asher znervózněl. „Přišel jsem vám říct, že než jsme vypluli, Azzedin poslal tohle. Zapomněl jsem vám to dát.” Ve zmatku vytáhl

váček a zalovil v něm. Vyjmul kadeř rudozlatých vlasů. „Myslíte, že jsou její?” zeptal se, když ji podával Peterboroughovi.

Vikomt vzal kadeř do ruky, jako by to bylo ryzí zlato…Michael Dayne měl tuhle neobvyklou barvu vlasů,” zašeptal. Jako že je Bůh nade mnou, Vashon tu holku má. Přísahám, že jestli se dostaneme na Mirage, rozloučí se s ní navždycky.”

Asher na něj vytřeštil oči. Pak ale pokrčil rameny, jako by tím dával najevo, že šílenci se neodporuje.

Pět minut před osmou se ozvalo zaklepání na dveře. Aurora předpokládala, že je to Vashon, tak otevřela, ale stál tam Tsingtsin a v ruce držel několik kožených pouzder.

„Slečna, Vashon povídat dát vám tohle,” a podal jí je. Pak se zdvořilou úklonou odkráčel, ale dveře za sebou zamkl.

Smířená s tím, že dnes večer nebude mít jeho otravování konce, pohodila pouzdra na postel a dokončila drobné úpravy na svém oblečení.

Oblékla si onu modrozlatou toaletu, ale ne bez dlouhého a těžkého zvažování, jestli to má či nemá udělat. Celé odpoledne prochodila po chladivé cihlové podlaze své komnaty a přemýšlela, jak se rozhodnout. Ale nakonec usoudila, že dnes večer ho nebude provokovat. Stále ještě existovala nepatrná naděje, že by ji mohl nechat odplout s Flossií na Odhodlané, a nadto vůbec nepochybovala o jeho slovech, že by ji přišel obléct osobně. Tohle potěšení mu nechtěla udělat.

Podívala se na sebe do otáčivého zrcadla a znova se pokusila vytáhnout trochu výš příliš hluboký výstřih. Nikdy v životě by ji nenapadlo jít mezi lidi takhle oblečená. Róba byla naprosto dokonalá, pokud šlo o délku sukně, ale zřejmě a soudila, že úmyslně - na živůtek nezbylo moc materiálu. Výstřih stěží udržel její ňadra.

Zaťala zuby do spodního rtu a pozorně se prohlížela. Modrá toaleta byla mistrovským dílem. Od zlatě vyšitých akantových listů kolem lemu sukně až po korálové růžový satén, kterým byla podšitá vlečka, nikdy neviděla tak nádherné šaty jako tyto. Vashonova směšná historka o tom, že je ušili pro princeznu z Walesu, byla samozřejmě nesmysl, ale jinak by si je s klidem mohla obléct jakákoliv princezna.

Poodešla k dennímu lehátku a vklouzla do bílých saténových balerinek. Nakonec si natáhla glazé rukavice, které jí sahaly až po loket, a téměř zapomněla na kožená pouzdra, až je zahlédla ležet na posteli jako inkoustové skvrny na mušelínovém přehozu.

Šla k posteli a otevřela je. Byly plné šperků. Ve všech pouzdrech byly démantové diadémy, rubínové čelenky a dlouhé řetězy sciutoir, na nichž visely zlaté flakónky s voňavkami. Ve zmatku otvírala šperkovnice zhotovené zřejmě na zakázku jako soubor. Některé byly zdobeny diamanty, jiné smaragdy a další perlami. Byly v nich umělecky zpracované soupravy šperků v řeckém, egyptském a etruském stylu, a dokonce iferroniěre, velký perlový přívěsek, který se nosil uprostřed čela, zavěšený na zlatých řetězech obtočených kolem hlavy.

Kdyby utekla z Mirage s desetinou těchto šperků, které tu ležely na přikrývce, byla by tak bohatá, jak by si to nedovedla představit ani v nejdivočejších snech.

Úvahy náhle ukončilo rázné zaklepání na dveře. Uslyšela jak se otáčí klíč, a vzápětí stál Vashon ve dveřích. Pro jeho zjev není jiný výraz, než že byl ztělesněním krásy a mužnosti. Jako vždy byl oblečen se střídmou elegancí. Měl na sobě vyšponované černé úzké kalhoty, dokonale vyleštěné vysoké boty, bílou vestu s voštinovým vzorem a nákrčník módně vysoký, uvázaný střízlivým indickým uzlem. Černé vlasy měl spletené do copu. Z jeho zjevu by nikdo nepoznal že je to pirát, kdyby nebylo výmluvného stříbrného kruhu v jeho levém uchu.

Bylo na něm vidět, že se mu Aurora v modrých šatech líbí. Čekala však, že se bude tvářit spokojeně a triumfálně, jako by vyhrál další bitvu, a rozhodně nebyla připravena na to, že v jeho pohledu najde naprosté okouzlení. Nespouštěl z ní oči, když k němu zamířila od postele poseté šperky.

„Těm šatům rozhodně děláte čest, má lásko,” řekl tiše.

Poprvé se v jeho přítomnosti zarděla z jiné příčiny, než že ji urazil. Ale ta nečekaná něžnost byla pro ni také těžko přijatelná. Slovo „láska” znělo z jeho rtů tak svůdně. Zanechalo v ní pocit, který dosud nepoznala - a který nebyl tak docela nepříjemný.

„Půjdeme? Doufala jsem, že mi po večeři dovolíte navštívit Flossii,” řekla.

„To už se nemůžete dočkat, až se mě zbavíte?”

Odpověděla mu jedním ze svých pohledů ostrých jak kord. Rozesmál se na celé kolo.

„Tak dobře, odvedu vás k Flossii. Až po večeři. Ale kde jsou vaše šperky, princezno? Z toho, co jsem vám poslal, se vám nic nezalíbilo?”

Vzal ji za ruku a vedl k posteli. Chvíli si prohlížel svou kořist, pak vybral několik těžkých kusů a vstrčil jí je do dlaně.

„Ne, Vashone, já opravdu nemohu nosit tyhle… ” začala se bezmocně bránit. Vsunul jí na ruku zlatý nátepník vykládaný kamejemi v barvě růžové perleti.

„A co tyhle?” Zvedl dvě náušnice s démantovými přívěsky značné délky.

„Ne, ne, tyhle nemohu nosit.”

Podíval se na její nepropíchnuté ušní lalůčky a hodil náušnice na postel.

„Vashone, já si doopravdy nechci na sebe vzít žádný z těchto šperků.”

„Nikoho jsem kvůli nim nezabil, jestli vám tohle leží na srdci,” řekl jakoby v sebeobraně.

„Já vám věřím,” ujistila ho. „Ale tyhle věci nejsou pro mě. Budu nosit medailon od tatínka, ale v těchhle špercích bych byla směšná. Dokonce ještě směšnější než v těchhle šatech.” Byla celá rozpačitá, když se po takovém žalostném přiznání měla na něj podívat, ale mluvila pravdu. Nebyla žádná princezna z Walesu, byla dívkou vychovanou v sirotčinci pro nemajetné a necítila se dobře při pomyšlení, že by se měla ozdobit drahocennými šperky z těžkého zlata.

Pátravé se na ni díval svým pronikavým smaragdovým pohledem. Pak pohlédl na postel. Hodil tam plnou hrst šperků. „Tyhle tretky vám musejí připadat strašně vulgární.”

Ani ji nenechal odpovědět. Myslela, že se zlobí, ale pak udělal tu nejpodivnější věc. Pohladil ji po tváři a pomalu jí vyndal jehlice z vlasů. Byla tak překvapená, že se mu v tom ani nepokusila zabránit, a v okamžiku jí kadeře splývaly na záda jak lesklý zlatorudý vodopád.

„Najednou mně připadají velmi vulgární,” zašeptal a vtiskl jí na rty něžný polibek. Jeho výraz se změnil. Očima se zabodl do její toa—

lety a pomalu, ironicky se usmál. „Ale ty šaty si, Auroro, na sobě nechte. Vypadáte v nich báječně.”

Domnívala se, že ji znova políbí, ale to, co udělal, ji překvapilo ještě víc. Ustoupil stranou, aby mohla projít. Užasle se otočila a podívala se na něj, ale on se jen uklonil a pokynul jí rukou, aby vyšla ze svého luxusního vězení.

Večeřeli na mramorové terase obrácené k nádherné černé pláži Dračince. Slunce zvolna zapadalo za mlžný opar hory Mount Soufri-ěre a zlatilo svými paprsky Nevis v popředí. Kolem nich byly nádherné bujné stromy hýřící barvami a jejich šarlatové květy hořely jak plameny. V průběhu večeře se Karibské moře nořilo do temně tyrkysového soumraku a smyslný, laskající větřík voněl pomeranči.

Bríza se dotkla Aurořiných vlasů a laškovně jí je smetla z čela. Dívala se přes stůl na Vashona. Jídlo bylo, samozřejmě, výtečné: salát z chlebovníku a papáji, perlička z trhu v Basseterre, a nakonec krájený ananas, lahůdka, které se Aurora nikdy nemohla nasytit.

Vashon napíchl jeden kousek na vidličku. Proti své vůli se dívala, jak ho nese k ústům a pak ho drtí zuby Nechápala, proč jí ta podívaná připadá podivně vzrušující, a sledovala ho znova, tentokrát velice pozorně, jak pracují jeho silné čelisti, jak jeho rty obemknou vidličku a téměř vnímala chuť ananasové šťávy v jeho ústech.

„Bavíte se?”

Pohled jí sklouzl na jeho tvář. Usmíval se, jako by jí četl myšlenky.

Zmateně obrátila pozornost zase k svému talíři, ale odvrátit myšlenky od něho už nebylo tak snadné. Nevolána se jí stále se všemi podrobnostmi vracela vzpomínka na něj, jak pojídá ananas. Zavřela oči, jako by tím mohla ten obrázek vymazat, ale přesto ho stále měla před očima, jak se jazykem dotýkal sousta a drtil ho zuby.

V duchu sama sebe okřikla. Co ji to posedlo? Co se to s ní stalo, že se nedokáže zbavit toho podivného okouzlení? Neklidně se zakousla do vlastní porce ananasu. Roztržitě přežvykovala, dokud se neodvážila znova podívat na něj. Přestal jíst a teď se zase on díval na ni se stejným zaujetím.

Polkla a skoro se zadusila. Měla pocit, že se jí žaludek propadl do prázdna.

„Nač se to, proboha, díváte?” vyjekla.

Opřel se lokty o stůl a položil bradu na pěsti. Neusmíval se, ale z toho, jak se mu blýskaly oči, to tak vypadalo. „Díval jsem se na totéž jako vy.”

„Já jsem se na vás takhle nedívala!” Snažila se ho odbýt, ale jiskry v jeho očích ji uváděly do rozpaků.

„Ne, ujišťuji vás, že jste se na mě dívala přesně takhle.”

„Já opravdu nevím, o čem to vlastně mluvíte,” byla stále zmatenější.

„Aha, jistě. Dovolte mi, abych se vyjádřil jasně.” Okázale zvedl vidličku a nabodl na ni kousek ananasu, ze kterého kapala šťáva. Poněkud obscénně ho stáhl z vidličky jazykem a vsál do úst. „Na tohle jste se dívala s takovým vytržením?”

Vynaložila veškeré úsilí, aby se tvářila pohoršené, přestože ji zrazoval ruměnec. „To je směšné! Proč bych se měla s vytržením dívat, jak někdo jí ovoce?”

Usmál se. A byl to nestydatý úsměv. „Věřte mi, že já bych dokázal najít všechny možné druhy vytržení.” Vzal kousek ovoce z mísy a položil jej před ni jako soubojovou pistoli. „Co kdybychom začali s tím, že sníte tenhle banán?”

„Nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíte.”

„Tím rozkošnější to je.”

Uštědřila mu několik nedůvěřivých pohledů, jako by zčista jasná přišel o rozum. Nechápala, co tím naznačuje, a to ji trápilo.

Usmál se a vložil si do úst další kousek ananasu. Když zachytil její pohled, zakmital jazykem. Znechucena jeho vilným chováním se obrnila nevšímavostí a věnovala se večeři. Choval se nesmyslně a ona se nehodlala ponížit natolik, aby si tím lámala hlavu, a snažila se to pochopit. Nejlepší bylo ignorovat ho úplně.

Ale nebylo to snadné. Zvlášť když se jeho oči zdály pást na každém jejím pohybu, od zvednutí vidličky k ústům až po polknutí posledního sousta. Připadalo jí, že to trvá hodiny, až už to dál nesnesla. Prudce položila vidličku na talíř a vstala.

„Flossii musí být divné, kde jsem tak dlouho. Musím jít,” řekla rozhodně.

„Flossie neví, že přijdete. Sedněte si.” Pohledem jí přikázal, aby se znova posadila na židli. Pomalu poslechla.

„Ještě jste nedojedla.” Podíval se na její zpola plný talíř. Odstrčila ho. „Už mám dost.”

„Dobře. Tak seďte a dívejte se.” Pokračoval v jídle a zdálo se, že se ohromně baví, a samozřejmě zcela na její účet.

Už mu nechtěla poskytnout další příležitost. Přestala si ho všímat a soustředila se na moře, které je teď obklopovalo jako tmavě modrá stuha.

Když dojedl, přinesl mu Tsing brandy a jí šálek čaje. Ptala se sama sebe, kdy už skončí tahle nekonečná večeře, a právě v ten okamžik vyndal něco z kapsičky u vesty a hodil jí to.

Podívala se. Na běloskvoucím ubruse se zatřpytil její medailon. Pomalu si ho vzala.

„Vy mně ho vracíte?” zeptala se.

„Neměl bych vám ho vrátit. Koneckonců je po právu můj.” „Takhle si zdůvodňujete všechno, co ukradnete?” Usmál se a usrkl brandy. „Víte, Auroro, nikdy bych byl nevěřil, že jste tak umíněná.”

„Ujišťuji vás, že mi to činí potěšení.”

„Ale já jsem teď v úzkých. Potřebuji, abyste mi pomohla rozluštit ten verš. Mám vás k tomu přimět medem, nebo… ” zahleděl se do jantarové tekutiny ve své číšce - „vás mám rozdrtit jako květinku svou botou?”

Nespouštěla z něho zrak a oči jí potemněly úzkostí.

„Je to prekérní,” ocitoval pak Tsingtsina.

Odtrhla svůj pohled. Noc byla sice vlahá a ona měla na sobě toaletu z látky až nevhodně těžké a zdobné pro toto podnebí, ale přesto ji náhle zamrazilo. Jak mohla být tak bezstarostná v přítomnosti tohoto muže, když je to takový mizera? Nikdy nad tím nepřestane žasnout. Někdy skoro zapomínala, kým je a co sleduje. A pak udělal nebo řekl něco, co jí až příliš jasně připomnělo, jak strašnou moc má, a že je mu vydaná na milost.

„Jak mě chcete rozdrtit?” zeptala se.

„Neudělám to rád,” poznamenal a výjimečně mu věřila. Ale to ještě neznamenalo, že by to neudělal.

„Jestli chcete opakovat tu noc, kterou jsme spolu strávili na Grand Talimenu, tak se strašně mýlíte,” vzdorně zašeptala.

Podíval se jí do očí. „Jestli vás ta noc vystrašila, tak se postarám, aby vedle těch příštích vypadala jako procházka Kensingtonským parkem.”

Stoprocentně věřila, že by to tak bylo. „Vyhrožujete mi znásilněním?”

„Já vám vůbec nechci vyhrožovat. Já chci jenom ten smaragd a prostředek, kterým se k němu dostanu. Bohužel, ten prostředek jste

vy.” Mlčela.

Opřel se na židli a ruce zkřížil na široké hrudi. „Co si o tom myslíte, Auroro? Uvažujete o dohodě? Napadlo vás vyjednávat?”

Hněvivě se na něj podívala. „Určitě ne,” ujistila ho zvysoka. „Dokonce i hlupák ví, že s ďáblem se nevyj ednává.”

Její povýšené chování ho rozesmálo. „Ale jistě, umím si představit, jak vy, naše upjatá slečna Dayneová, uzavíráte smlouval se Satanem.” Znova usrkl brandy a zasmál se pro sebe. Zdálo se, že se mu spravuje nálada. „Nikdy jsem vám to neřekl, Auroro, ale někoho mi připomínáte. Někoho, koho jsem si kdysi velice vážil.”

„A kdo to byl?” zeptala se pohotově. Nemůže ji přece přirovnávat k Modrovousovi, a nenapadl ji nikdo jiný, koho by si on mohl velice vážit.

„Byla to slečna Prendergastová. Říkali jsme jí stará Prinny. Byla to moje guvernantka - zapřísáhlý pedant, kterou jsem se něco natrápil.” Usmál se při té vzpomínce. „Ale přes všechny žáby, které jsem jí nastrkal do postele, a všechny pavouky, které jsem zavřel do jejího psacího stolu, trvala až do konce na tom, že mě napraví. Ve skutečnosti jsme ale byli skvělí přátelé. Já myslím, že v koutku duše musela toužit po mé divokosti a já, domnívám se, jsem toužil po její shovívavosti, kterou mi projevovala a která mi připadala bezedná.” Chvíli se zdálo, že jeho myšlenky bloudí někde velmi daleko, jako by si připomínal s živými podrobnostmi děje dávno minulé. Ale pak se zase podíval na ni a řekl: „Ano, rozhodně mi ji připomínáte, Auroro. Ona také byla upjatá stará panna. I moje matka si to myslela. Vzpomínám si, že jednou řekla naší kuchařce, že by to asi chtělo další Zmrtvýchvstání, aby z tváře slečny Prinny zmizel ten kyselý výraz,” zasmál se.

Zato Aurora oněměla. Ze všech nehorázností, které jí kdy řekl, byla tahle rozhodně nejhorší. Byla tak naprosto vyvedena z míry, že si ani neuvědomila, že ji právě přirovnal k postarší zakyslé staré panně.

Guvernantka? Tenhle černovlasý neotesaný barbar, který sedí proti ní, měl někdy guvernantku? To si neuměla představit. „Já opravdu nerozumím… jak vy… vy byste mohl mít… ” „Mít jiný život než ten, co vedu teď?” dokončil za ni. Přikývla.

Zaťal zuby a v očích se mu objevil tvrdý výraz. „Vidíte, měl. Kdysi jsem žil velmi civilizovaně. Až do třinácti let.” „Co se stalo pak?” zašeptala.

Na jeho rtech se objevil neradostný úsměv. „Už jste slyšela o ,bílém otroctví?”

Stěží ze sebe vypravila další logickou otázku. „Co to má s vámi společného?”

Zabodl do ní oči a bylo vidět, že se mu o tom nechce mluvit, jako kdyby to, co by musel říct, bylo příliš hnusné na to, aby to vyjádřil slovy. „Já, lásko moje, jsem byl velmi vyhledávané zboží.”

Cítila, že se jí zvedá žaludek, a sklopila oči. Bylo jí ještě hůř, než když slyšela jeho příběh o muži, který ho napadl v Kasbě. Přestože se paní Bluefieldová snažila vytvořit v Domově uhlazené a zdvořilé prostředí, i tam zasáhly sociální neduhy současné doby. Při řízení sirotčince byli sice bezmocní proti různým způsobům týrání dětí, ale dobře o nich věděli. Věděla přesně, o čem Vashon mluví.

Mimoděk se jí oči zalily slzami. Co když tahle honba za Hvězdou je odvetou za něco, co se mu stalo v dětství.. Co když za to mohl Peterborough?

Zdaleka neznala odpovědi na všechno, co by ráda věděla, ale konečně začínala chápat jistou stránku jeho povahy. Ten hýčkaný třináctiletý chlapec, o němž hovořil, který měl guvernantku, matku a dokonce i kuchařku, byl najednou vržen do Alžírska, kde musel bojovat nejenom o holý život kvůli kousku stříbra nevelké hodnoty, ale i o nejzákladnější lidskou důstojnost. Teď jí svítalo, jak to všechno muselo chlapce zatvrdit a donutit ho, aby i on sám byl krutý k druhým lidem. A jak to z chlapce formovalo muže, který teď s ní sedí u stolu.

Vzhlédla k němu a jejich oči se setkaly Přestože ji zdravý rozum napomínal, aby si to příliš nepřipouštěla, srdce ji pro něj zabolelo. Když jí pohlédl do tváře, trochu zchladl a bolest v jejím srdci se naopak prohloubila.

„Můj příběh vás dojímá, že?” zeptal se, jako by projevoval pouze zdvořilý zájem o její slzy.

„Nebyla bych člověkem, kdyby mě nedojímal,” odpověděla.

Díval se na ni napjatě a pozorně. „Vy máte vzácnou a jemnou duši, Auroro. Děsím se toho, jak jste díky tomu lehce zranitelná.”

„Zranitelná?”

Odvrátil zrak a pomalu řekl: „Já chci ten smaragd. Já opravdu… ” Odmlčel se. „Já opravdu myslím, že bych se mohl dopustit čehokoliv, abych ho získal. Zapřísahám vás. Spolupracujte se mnou. Řekněte mi všechno, co by mně mohlo pomoci. Pomozte mi. Ne… nezkoušejte mou trpělivost.”

Auroře znova přeběhl mráz po zádech. Srdce jí sice krvácelo soucitem s třináctiletým chlapcem, ale musela si uvědomit, že ten chlapec už tu není, že ho vystřídal drak.

Osušila si slzy ubrouskem. „Škodíte sám sobě, když mi takhle vyhrožujete.”

„Nechci vám vyhrožovat. Já chci jenom ten smaragd.” „Abyste se pomstil nějakému Peterboroughovi? To byl on, kdo vás poslal do Kasby?” Neodpovídal.

Zhluboka se nadechla. „Na rozdíl od toho, co se lidé domnívají, Vashone, msta přináší jen slabé uspokojení.”

Byl by se na ni nej raděj i vrhl, ale skryl svou zuřivost s obdivuhodným šarmem: seděl a díval se do sklenice s brandy. „Tak dobře, Auroro. Beru na vědomí vaše stanovisko.” Znova se jí podíval do očí a hlas mu zazněl smrtelně vážně. „Ale msta přináší veliké uspokojení, jestliže je to to jediné, co člověku zbylo. A já se pomstím Peterboroughovi.”

„Pak vás lituji, pane.”

Jejich zraky se od sebe dlouho nemohly odtrhnout. Pak Vashon mlčky vstal. Pomohl vstát i jí a oba společně odešli do komnat obývaných Flossií.

Aurořino setkání s Flossií bylo povzbudivé. Když nic jiného, vdova vypadala dokonce lépe, než když ji Aurora viděla naposled. Její tváře měly svěží barvu a poprvé si vzala bílý žakonetový límeček, aby osvěžil její smuteční oděv. Aurora si pomyslela, že Flossie vypadá báječně, a z nepochopitelných důvodů měla pocit, jako by vdovina dobrá nálada přímo souvisela s Izákem.

Návštěva byla krátká. Auroře se špatně mluvilo s Vashonem za zády a z váhavých pohledů, které vdova vrhala na Vashona mlčky sedícího v křesle, vytušila, že Flossie cítí totéž. Když si řekly všechno, co si mohly říct v jeho přítomnosti, Flossie ji objala a zašeptala jí do ucha, že nikdy neodejde z Mirage bez ní. Aurora jen bezmocně kývla a pomyslela si, že Flossie asi nebude mít na vybranou.

Když odcházeli a ubírali se vzdušnými chodbami Dračince, nemohla Aurora odtrhnout myšlenky od Odhodlané. Loď nekotvila na Mirage a ona si lámala hlavu, jak by se na ni mohla dostat před vyplutím. Byla tak zabraná do myšlenek, že přeslechla Vashona a věnovala mu pozornost, teprve když ji chytil za ruku a přitáhl si ji na hruď.

„O čem tak hloubáte, že se na mě ani nepodíváte, když na vás mluvím?” dobíral si ji. Uchopil pramen jejích vlasů a začal ho třít rukou.

„Až pošlete Flossii zpátky na St. George’s, půjde rovnou na úřad a řekne jim o vás,” sdělila mu.

Rozmarně ji zatahal za kadeř. „Ano, obávám se, že přesně tohle

udělá.”

„A to se nebojíte?”

„Myslíte, že jí budou věřit?”

Odmlčela se. „Váží si jí. Proč by jí nevěřili?”

Usmál se. Je to dost fantastický příběh, nemyslíte? Ženu v jejím věku omylem unesli na ostrov, který na většině map ani neexistuje. I kdyby jí chtěli věřit, proč by se měli obtěžovat a plavit se stovky mil přes Atlantik jenom proto, aby se setkali s mužem, který ji po zjištění svého omylu bezpečně dopravil domů?”

„Řekne jim o mně. Oni se budou obtěžovat, aby se mě pokusili vysvobodit.”

„Vážně?” Podle svého zvyku, kterým ji doháněl k zuřivosti, zvedl jedno obočí.

„A proč by neměli? Já jsem nevinná oběť.” „Už nejste tak nevinná.”

Na okamžik ho probodávala zuřivým pohledem. Pak odvrátila zrak a neuznala ho za hodna odpovědi.

Vashon si nepřestával pohrávat s její kadeří. „Já vám řeknu, co se stane. Flossie bude informovat úřady na St. George’s, že vás unesli. První, co udělají, ještě než vůbec pomyslí na odplutí na Mirage, bude to, že zkontaktují londýnské úřady a zeptají se, jestli někdo nahlásil, že je pohřešovaná mladá dívka jménem Aurora Dayneová. A co zjistí? Pohřešuje vás John Phipps, děvče?”

Zatvářila se ustaraně. Duchem nepřítomná mu vzala kadeř, se kterou si hrál. Ne, nikdo ji nepohřešuje. Jeho plán je brilantně promyšlený od začátku do konce…

„Mohu vám zítra ukázat Mirage?” zeptal se tiše.

„Nebojíte se, že uteču, když mi ukážete ostrov?”

„Třeba miluji vzrušení z lovu?”

Pokusil se znova zachytit její kadeř, ale ona se dotčeně vymanila z jeho náruče. Zjistila, že jsou přímo u dveří jejích pokojů.

„Chci, abyste se mnou posnídala. Pošlu pro vás Tsingtsina,” oznámil jí.

„Nasnídám se ve své vězeňské kobce, děkuji vám.” Otevřela křídlové dveře a Koonga okamžitě vyrazila zevnitř a vskočila jí do náruče. „Auroro.” Obrátila se k němu.

„Posnídáte se svým žalářníkem. Buďte připravena, až pro vás Tsingtsin přijde.” A k jejímu překvapení jí vstrčil do ruky klíč od jejího apartmá. Těžký mosazný klíč byl příjemný na dotek. Tázavě se na něj podívala a setkala se s ironickým úsměvem. „Můžete se volně pohybovat. Každá pěšina vás zavede zpátky sem. A docela rád bych vás viděl po noci strávené mezi mangrovníky. Máme tu řadu roztomilých zvířátek, že by se jich sám ďas lekl.”

„Uvidíme,” řekla vzdorovité. S klíčem v ruce se okamžitě cítila jistější. Nenechá se od něho zastrašit. V hlavě jí okamžitě začaly vířit plány. Mohla by jít na přístaviště a schovat se na lodi jako černý

pasažér. Nebo by mohla uprosit někoho ze sloužících, aby jí pomohl. S tímhle klíčem se jí otevřely nové možnosti.

„Spěte dobře, má lásko,” uculil se a provázel ji pohledem, dokud nezavřela dveře.

Jakmile se octla sama, opřela se o křídla dveří. Koonga brebentila, jako by ji byla velmi postrádala, ale Aurora si jí nevšímala. Měla moc starostí. Položila opičku na postel a sama se posadila na pelest. Koonga začala vřeštět, a tak ji honem zase vzala do náruče. A pak to uviděla: z polštářů se k ní řítil jasně červený živočich víc než stopu dlouhý.

Ve smrtelné hrůze vyrazila výkřik, popadla Koongu a vrhla se do kouta, když tu dovnitř vtrhl Vashon a z očí mu koukala vražda. „Tamhle!” vzlykla a ukázala na postel, která už byla prázdná Rozhlížel se kolem. Bylo zřejmé, že nic nevidí. „Proboha, udělejte něco, bylo to příšerné!” „Co?” zeptal se náhle uklidněn.

„Bylo to - něco - vypadalo to - hrozně,” skytala a tiskla si Koongu na prsa.

„A jak to vypadalo?” zeptal se.

„Byl to velký červený had! S nohama!”

Najednou se rozesmál.

„Co je na tom k smíchu?” zeptala se. „Vždyť mě to skoro zabilo!” „Nu, jestli vás to utěší, tak se mu to nepovedlo. Štípl vás?” Zavrtěla hlavou.

„A opičku?” hlavou ukázal na Koongu.

„Já - já nevím,” zakoktala. „Bože můj, co to bylo?”

„Stonožka. Docela jedovatá. Jedno štípnutí by vás nezabilo. Ale kdybyste se dostala do jejich hnízda… “

„Hnízda! Myslíte, že tady v pokoji mám celé hnízdo těch potvor?”

„Nejspíš ne. Lezou sem zvenku. Vzpomínáte, že jsem vám dal klíč? Nechci vás rozhodně držet pod zámkem, jestli máte chuť se

toulat.”

Podívala se na něj a okamžitě propukla v pláč. Chovala se neomluvitelně hloupě, ale to ta hnusná stonožka. Ta z ní udělala hystěrku. Ještě se celá třásla po přestálém leknutí.

„No tak,” snažil se ji uklidnit a přistoupil blíž. „Není to tak zlé. Jsem si jist, že když se rozhodnete vyšlápnout si dnes večer po ostrově, najdete jen pár stonožek. Ale radši se držte dál od třtiny.”

„Vy mizero! To vy jste mi ji vstrčil do postele! A proto jste mi dal

klíč!”

Rozesmál se. „Nedal jsem ji tam. Dřív nebo později jste se s ní musela setkat, ale musím říct, že její náhlé objevení na vašem lůžku byla šťastná náhoda.” Vzal jí Koongu z náruče a posadil ji na stolek vedle sebe. Pak Auroru objal. Jestli se tu dnes večer bojíte spát, tak můžete jít se mnou,” a vášnivě ji políbu na šiji.

Vytrhla se mu a vynadala mu. Jenom takový jako vy dokáže využít situace! Jste absolutně bezcharakterní! Svádět mě, právě když jsem…,” málem se zadusila. Stonožka vyrazila zpod postele a zamířila znova nejvyšší rychlostí k Auroře. Ta zavřískla a vrhla se k Vashonovi se zřejmým úmyslem vylézt, kam nejvýš to půjde. Zakuckal se smíchy, vzal ji kolem pasu a zvedl do výše. Stonožka od-kvapila k oknu a mezi žaluziemi se protáhla ven.

Aurora zabořila hlavu do jeho ramene a celá se třásla. Měla pocit, že právě nahlédla za pekelnou bránu. Určitě se jí nebude stýskat, jestliže už žádnou z těch potvor do nejdelší smrti neuvidí.

Odnesl ji v náruči k dennímu lehátku. Něžně ji opřel o volutové opěradlo a odhrnul jí vlasy z očí. „Nebojte se,” zašeptal, a díval se na její pobledlou tvář.

„Já tu nechci zůstat, Vashone. Vezměte mě někam jinam, kde tohle není,” zaprosila.

Zamyslel se, jako by opravdu uvažoval o tom, že ji přemístí, ale když se její prosebný, vyděšený pohled setkal s jeho, zdálo se, že změnil názor. „Musel bych vás odvézt z ostrova, má lásko.”

„Tak to udělejte,” prosila.

Klouby prstů přejel po její bělostné tváři, ale neodpovídal. „Vezměte mě pryč,” zašeptala. „Třeba do mého pokoje?” „Máte je tam také?”

Koutky úst mu zacukaly. „Lhal bych, kdybych řekl, že ne.”

Nespouštěla z něho oči, neschopná zvládnout rozčilení. Pak zakoktala: „Děkuji, že jste mě přišel zachránit. Strašně jsem se vyděsila.”

„Ale jděte. Už jste zažila horší věci. Starý Robert vás určitě pořádně vyděsil.” Zasmál se. „Ale možná že ne tolik jako tahle stonožka.”

„V životě jsem nic takového neviděla,” zajíkla se. „Třeba ji hned tak zase neuvidíte.” Zachvěla se, přestože byl vlahý večer.

Váhavě si přitiskl její hlavu na prsa a přidržel ji. Už to, že byla v jeho náruči, ji uklidňovalo. Zůstala tak dlouho, v pěsti svírala jeho košili, tvář měla zabořenou do jeho ramene s pevnými svaly, a snad by i byla mohla odejít dřív, ale jeho paže, kterými ji objímal, byly tak pevné, a bylo jí tak dobře, když svou tvář zabořil do jejích vlasů, že se nedokázala odtrhnout.

Když už byla v jeho náruči moc dlouho, neochotně se odtáhla a podívala se na něj. Jejich zraky se setkaly a vyměnili si výmluvný, mučivý pohled, jako by oba zároveň objevili něco, co je pro každého z nich nepřijatelné.

„Nepůjdete přece jen ke mně?” zašeptal a tvář měl napjatou nevyslovenými city.

Zavřela oči, vyděšená divokou touhou, která jí náhle projela žilami. ,.A jestli ano?” řekla žalostně hlasem plným výčitek svědomí. „Vzejde z toho něco dobrého?”

Vpíjel se do ní očima, neschopný odpovědi. Na to nebyla správná odpověď, a oba to věděli.

Pustil ji z náruče a strnule vstal z lehátka. Bylo to šílenství, ale toužila ho přitáhnout zpátky a prosit, aby zůstal. Zaťala nehty do dlaní, aby se ovládla a nevztáhla k němu ruce.

„Tsing pro vás ráno přijde. Vydržíte tu do té doby?” zeptal se chladně.

Přikývla a srdce jí div nevyskočilo z hrudi ven.

„Kdybyste se bála, mé pokoje jsou na dolním konci chodby.”

Znova přikývla, ale musela si přiznat, že v tuhle chvíli se víc než stonožky bojí toho, aby se uprostřed noci nerozbehla k němu do pokoje.

„Uvidíme se v osm.”

Odešel a Aurora nemohla pochopit, jak je to možné, že se svět zbláznil a ona se zamilovala do piráta.

21. kapitola

Když Aurora přišla ráno na terasu k snídani, vzala Koongu s sebou. Opička určitě nebyla vhodným doplňkem k jejím novým šatům na den z hezkého květovaného mušelínu, ale bála se ji nechat v pokoji po tom včerejším leknutí.

Vashonovi se to očividně nelíbilo. Měl na sobě svůj obvyklý pohanský háv, totiž byl do půli těla nahý, oděn pouze do tenkých bílých plandavých kalhot a navíc měl dnes vlasy rozpuštěné, takže mu volně vlály ve větru a dodávaly mu ještě barbarštější vzezření než obvykle. Od chvíle, kdy se usadila ke stolu prostřenému běloskvoucím ubrusem, na ní spočíval jeho pohled těžký jako okovy, ale nevšímala si toho a posadila Koongu na železné sedátko vedle sebe.

„Tomu zvířeti je už určitě natolik dobře, aby mohlo jít zpátky k svému pánovi,” pronesl chladně.

„Ano, ale já jsem Bennyho neviděla.” Zastrčila ubrousek za límec kabátku Konžiny livreje, aby si ho nepošpinila, a pak jí podala stříbrnou misku s žlutooranžovými kousky manga.

„Když se tak dívám, jak o ni pečujete, tak se mi nechce věřit, že byste ji chtěla vrátit.”

Ignorovala jeho břitký tón. „Koonga je mou dobrou společnicí. Je docela přirozené, že jsem k ní přilnula.”

„Je to ubohá náhrada za dítě, to je všechno. Jakživ jsem neviděl ženu, která by tak dychtila po dítěti jako vy.”

To už se na něj zlostně podívala a řekla: „Podle toho, jak do mě rýpáte, pane, bych se nedivila, kdybyste žárlil.”

„Dobrý bože, to musí být žert,” zasupěl pohrdavě.

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. Zdálo se, že chce vyvolat hádku. V takové náladě ho viděla málokdy. Napadlo ji, jestli to snad nesouvisí s tím trapným okamžikem, než se včera večer rozloučili.

Nakonec se rozhodla, že nejlepší způsob, jak se vyrovnat s jeho špatnou náladou, bude nevšímat si jí. Chtěla si vzít ubrousek, ale zarazila se. Ležel na něm neoloupaný banán. Náhle cítila, jak jí tváře hoří.

„Nemáte hlad?” zeptal se a koutky úst se mu roztáhly v přespříliš nevinném úsměvu.

Odložila banán a pustila se do nakrájeného manga, jako by banán neexistoval. Samozřejmě že si neodpustil trápit ji docela nekavalír-sky kvůli tomu, jak se na něj včera večer dívala, ale vždyť vlastně ani jiné chování od něho nečekala. Nejhorší ale bylo, že nechápala, kvůli čemu si ji dobírá, a měla hrozné podezření, že kdyby to pochopila, byla by v ještě větších rozpacích než teď.

Koonga se brzy nasytila manga a začala brebentit a lézt po železné židli. Aurora se ji snažila přimět, aby klidně seděla, ale nebylo to možné. Opička si bleskově prohlédla ze všech stran ubrousek kolem svého krku, pak ho ochutnala a stejně bleskově zahodila. Ve snaze najít si jiné povyražení se Koonga vyšplhala na stůl a než ji Aurora mohla zastavit, usadila se Vashonovi na rameni a začala se mu probírat se vlasech.

Výraz na Vashonově tváři byl k nezaplacení. Aurora se neovládla a rozesmála se na celé kolo

„Co tam ksakru hledá?” vyštěkl Vashon a úkosem se díval na opičku.

„Myslím, že hledá hnidy”

„Hnidy!” Vashon prudce vstal a Koonga spadla, ale zachytila se o opěradlo jeho židle. Jestli já mám hnidy, tak leda že bych je chytil od toho mizerného zvířete!”

Aurora se znova rozesmála a odpustila si ujištění, že Koonga nemá vši. Vzala si ještě kousek manga a cítila, že je pomstená za ten banán.

Když se situace uklidnila a Koonga se věnovala otrhávání šarlatových květů ze stromu připomínajícího plameny, řekl Vashon věcně: Jestli jsme už skončili se zábavou, chtěl bych vám ukázat sou-friěre. Až na vrcholek vede hezká pěšina,” zvedl oči k oparem zahalenému vrcholku hory čnící nad nimi.

„Já bych byla radši, kdybyste mě provedl po přístavu,” odpověděla na jeho nabídku útokem.

„A nej radši byste byla, kdybych vás trochu povozil na Odhodlané, co?” zvedl obočí. . „To by bylo skvělé.”

„I kdybych vám ukázal své lodě, lásko moje, ani jediná by nevy plula z přístavu s vámi na palubě.”

„Člověk nikdy neví,” pravila a napila se čaje.

„Zítra bychom mohli jít dolů na pláž pod Dračinec,” pokračoval. Jestli máte dost odvahy, mohl bych vás i vylákat do zálivu, abyste viděla ryby. Krásou se vyrovnají květinám na Mirage.”

„Už jsem vám řekla, že neumím plavat.”

„V tom případě vám nabízím, abyste se mě chytila za krk, až se budete topit.”

Přísně se na něj podívala, ale on se usmál a pokračoval ve snídani. Pochopila, že dnes bude dlouhý den.

„Jestli je ve vás špetka cti, Izáku Corbeili, tak najdete způsob, jak dostat Auroru na Odhodlanou, až popluje.” Když to Flossie prohlásila, začala pochodovat po kokosovém koberci a zuřivě se dívala na Izáka.

„Vashona nezradím, dokonce ani kvůli ženě ne,” oplatil jí Izák zuřivý pohled, ale tvářil se přitom dost nejistě, protože seděl na krajíčku křehké, elegantní pohovky ve Floss iině apartmá.

„Je nemohu pochopit tu slepou věrnost Vashonovi - vždyť na Grand Talimenu byste býval byl ochotný prodat ho za šňupec

tabáku.”

„Přece víte, že to byl jen bluf kvůli Ignáciovi. Vysvětloval jsem vám to nejméně miliónkrát.” Zavrtěl se na pohovce. „Poslyšte, proč si nesednete tady vedle mě. Možná že by vás uklidnila jedna nebo dvě upřímné hubičky na tvář.”

Flossie ztuhla a dost teatrálně se chytila za srdce. „A teď tohle! Už žádné líbání! Já jsem vás požádala, abyste sem přišel kvůli Auroře, ne kvůli líbání. Od večeře u guvernéra jste mě políbil už pětkrát a já vám nedovolím, abyste v tom pokračoval.”

„A já myslel, že se vám to docela líbí… “

„Nebesa, to rozhodně ne!” vyjekla. „To je ten nejnevhodnější, šokující projev… “

„Ale no tak, Flossie, já myslel, že se vám docela líbilo, když jsem vás tuhle honil kolem stolu,” vycenil Izák zuby jako vlk.

„To tedy ne!” Kdyby měla po ruce svůj černý slunečník, přetáhla by ho s ním po hlavě. „Žádné jemné dámě by se to nelíbilo.”

„Možná že jemné dámě ne. Ale vám ano. Slyšel jsem, jak se hihňáte, když jste běhala kolem stolu.”

„Co tím naznačujete? Že já nejsem dáma?” Hlas jí stoupl o oktávu.

„Pro mě jste dáma, Flossie, ale co já vím? Za svého života jsem moc dam nepotkal,” pokrčil rozpačitě rameny

Já jsem dáma, buďte si jist, že ano. A tohle vaše vulgární nadbíhání se mi nelíbí.” Znova se vydala na pochod. „Tak, když jsme si to vyjasnili, znova vás snažně prosím, abyste pomohl chudince Auroře. Ten chlap ji sežere zaživa! Vždyť to bije do očí! Hrůza mě jímá, když si pomyslím, co by se tomu dítěti všechno mohlo stát, kdyby zůstala příliš dlouho ve Vashonových spárech.”

„Mám ten dojem, že se drží docela dobře. Jestli někdo podléhá, tak je to Vashon. Nikdy bych si byl nepomyslil, že se Vashon tak bláznivě zamiluje, a kdybyste mně řekla před rokem, že ztratí srdce pro upjatou malou učitelku, myslel bych si, že jste se úplně zbláznila. Jenže teď, podle toho jak o ní mluví, je mi jasné, že si ho pořádně osedlala.”

„Jak o ní mluví?” zeptala se Flossie nevěřícně.

„S tím nejvášnivějším pohrdáním, jaké jsem kdy slyšel.”

Flossie se tvářila dost zmateně.

Izák zavrtěl hlavou. „ Jen mi věřte, Flo, v životě jsem nic takového neviděl. Vashon měl plno ženských, a v Paříži byla jedno léto taková - no, víte, jedna z té padlé aristokracie, moc hezké stvoření se světlými kučerami a andělským výrazem už jsem si vážně myslel, že se do ní zamiluje. Ale nic z toho nebylo. Brzy se jí nabažil a šel jinam. Jeho pletky vždycky začínají vášní a končí nudou. Jenže Auroře se tomuhle nějak podařilo vyhnout. Připouštím, že jsem si myslel, že se to změní, když ji na Grand Talimenu dostal, jenže teď má skoro pěnu u úst, jak zuří a jak jí pohrdá.”

„O tomhle mluvit nebudeme,” napomenula ho a buclaté tváře jí hezky zrůžověly.

Díval se, jak před ním pochoduje sem a tam, ale najednou ji objal a strhl k sobě na pohovku. „Mám báječný nápad, Flo, necháme mluvení.”

„Ruce pryč ode mě, pane!” vrtěla se ze všech sil a pohovka sténala pod jejich kyprými těly.

„No tak, jen kousek něčeho sladkého,” pokoušel se ji políbit a ona se snažila vlepit mu políček. „Tak se mi to líbí,” povzbuzoval ji laškovně a odrážel její rány, „mám rád děvčata s jiskrou v těle.”

„Tohle musí přestat, kapitáne,” protestovala celá udýchaná, když se mu konečně podařilo ulovit jeden krátký polibek. „Nejsme párek zamilovaných dětí! Okamžitě se chovejte přiměřeně svému postavení!”

„Flo, no tak, poslouchejte. Nikdo se o tom nedoví,” přesvědčoval ji, když se jí konečně podařilo přinutit ho k ústupu.

„Já o tom vím,” řekla a zvedla se z pohovky bez jeho pomoci. „A já jsem vdova, jak byste si mohl všimnout, kdybyste mě na chvíli pustil a vzal na vědomí barvu mých šatů.”

„Váš muž Lindstrom umřel už dávno, Flossie. To jste se za tu dobu nikdy necítila osamělá?”

Černě vyšívaným kapesníkem si osušila imaginární slzy. „Samozřejmě, že jsem se cítila osamělá. Ale upozorňuji vás, že nejsem mladá dívka. Nejsem žádná coura ochotná kdykoliv se jít vyválet do sena.”

„Já to vím, Flo. Ale… no… , abych řekl pravdu, je mi skoro šedesát let a připadal bych si moc trapně, kdybych se octl v seně s courou nebo s mladou dívkou.”

„Och, nebesa, jak to mluvíte!” Ovívala se kapesníkem.

„Ale jděte, starý Lindstrom by to pochopil.”

„Nikdy by mě ani nenapadlo pomýšlet na takové věci s mužem, který není mým manželem.”

Já jsem lodní kapitán a pokud se zákona týče, právě jsem nás prohlásil za manžele.” Povstal.

Flossie ucouvla k velkému kulatému stolu uprostřed místnosti a zuřivě se ovívala zplihlým kapesníkem. „Zbláznil jste se, Izáku. Nač to myslíte?”

Izákův pohled zabloudil do vedlejší místnosti, kde stála Flossiina postel se závěsy z mušelínu. „Uznávám, že myslím na nejhorší,” připustil.

„Ach, dobré nebe… nemohu uvěřit, že byste to myslel doopravdy.”

Zamířil k ní a přitom si pomalu rozpínal košili: odhalil tak šedý porost na prsou, huňatý jak medvědí kůže. „No tak, Flossie, pojď ke

mně. Víš, že to pro nás oba bylo dlouhé. Kolik jsi říkala, že máš dětí? Třináct? Čtrnáct? To je dost a dokazuje to, žes to měla ráda.”

„Proboha!” Flossie omdlela a padala pozpátku s jednou rukou na čele.

Izák objal její široký pas a vztáhl ruku k bílému krajkovému límečku. „Víš, už jsem ti to dávno chtěl říct, že tohle ti moc sluší. To je něco jiného než ty černé hadry.” Oči mu sklouzly níž. „A jak se ty hadry sundávají? Má to šněrování, nebo… “

„Ne, ne, ne!” vytrhla se mu a celá zčervenala.

„Ty se nemíníš svléknout?”

Flossie stála jak přibitá do země, s vytřeštěnýma očima a planoucími tvářemi.

„Tak já se svléknu první, a když uvidíš, že já se nestydím, tak si dáš říct.”

Jste neomluvitelně drzý muž, Izáku Corbeili. Už vaše polibky jsou dostatečně zpustlé, ale tohle, tohlel” řekla přiškrceným hlasem. „To je mi líto. Ale já to jinak dělat neumím.” „Pro mě je to vyloučeno, nemohu!”

„Ale můžeš. Koukej, co takhle pusu, aby ti to šlo lip?” Chňapnul po ní, ale ona se odbatolila z jeho dosahu.

„Izáku, tak dost s tím šílenstvím. Jsme na to moc staří!”’

Já nevím, jestli jsem moc starý, a kdybys mě jen nechala ukázat, prosím za prominutí, jak to s tebou budu umět, tak bys zjistila, že ani ty nejsi moc stará.”

Flossie vyjekla. „Takové výrazy! Taková zpustlost! Kde mám čichací soli?”

„Ty nebudeš potřebovat a stejně neomdlíš,” chňapl po ní a tentokrát ji držel pevně. Dlouze a vášnivě ji políbil, a když se od sebe odtrhli, Flossie vypadala jako omámená.

Jsi připravena?” zašeptal.

Chabě zaprotestovala. Vzal ji za ruku a vybídl, aby šla do ložnice.

Dveře se za nimi zavřely. Chvíli bylo ticho, ale pak Flossie vykřikla: „Ne, ne, Izáku! Nemysli si, že mě takhle bez oklik k něčemu přiměješ! A oblékni si košili!”

Ozvalo se dvojí žuchnuti a Flossie okamžitě vybuchla: „Proč si zouváš boty?”

Bylo slyšet Izáka, jak se pro sebe zasmál, a pak Flossie znova vykřikla: „Opasek ne!”

Vzápětí udeřila o podlahu velká cínová spona u opasku.

Z ložnice se potom ještě ozvalo několik dalších vzrušených protestů a pobouřených výkřiků - dokud z Izáka nespadl poslední kousek oděvu. V tu chvíli Flossie vyjekla: „Proboha, Izáku, ty jsi

Žid!”

A zavládlo ticho. Nejméně na hodinu.

22.kapitola

Aurora tu noc nemohla usnout, všechny její myšlenky patřily jen Mirage. Dnešní den byl neuvěřitelně nádherný. Vashon ji provezl po celém ostrově v kočáře, kterému se říká kittereen, a představil jí některé muže a ženy zaměstnané na ostrově: svalnaté potápěče, kteří jí nabídli plné náruče škeblí a bodlinatých humrů, staré muže na oslech, kteří pletli košíky z mangrového proutí, a hezké dívky tmavé pleti ozdobené šarlatovými a černými korálky, kterým Aurora záviděla, když je viděla přecházet en’ chemise, ve volných šatech košilového střihu.

Potom jí Vashon ukázal Opičí kopec, kde Benny našel Koongu. Tato zvířata přivezli do St. Kitts před sto lety jako domácí mazlíčky jednoho bohatého majitele plantáží. Vyprávěl jí, že později na St. Kitts pořádali občas na opičky hon. Ty, usouzené štvanicemi, se najednou objevily na Mirage a daly podnět ke spekulacím, že někde musí existovat podzemní chodba spojující oba ostrovy.

Pak ji zavedl k vrcholku hory, ke kypící sirné jámě, která kdysi svým výbuchem stvořila černé pláže. Bloudili džunglí na jejím vrcholku, prostoupenou jemnou mlhou a ona věděla, že kdyby někdy zapomněla na všechno, co viděla na Mirage, bude si pamatovat orchideje rostoucí na mancinellových stromech s okvětními lístky ve všech pastelových tónech žluté, růžové a levandulové.

A nakonec, když už směřovali zpátky do Dračince, se Vashon zastavil u malého stromku a zvedl plnou hrst plodů podobných Umetám. Posadili se na písek pod strom a on jí ukázal, jak se to jí. Rozlouskl jeden plod ze slupky a vložil jí ho do úst jako bonbon. Měl nepopsatelně jemnou chuť, a když tam seděli a jedli, pozorovala ho a říkala si v duchu, jak moc asi miluje Mirage, tu Mirage, která byla stejně divoká a hrůzu nahánějící jako on sám.

Ale teď, když se neklidně převalovala v posteli, se její myšlenky zastavily u něčeho jiného, co nemělo nic společného s Mirage, ani s limetami, ani se soufriére. O něčem, co bylo neodbytné jako svrbení, na které člověk nedosáhne. Myslela na banány.

Zhnusená odhodila přikrývku, vstala z postele a s nadějí, že se jí podaří zbavit se nahromaděné frustrace, začala přecházet po pokoji.

Ale nepomáhalo to. Věděla, že musí stůj co stůj přijít na kloub Vashonovu žertíku, nebo že neusne.

Ten den zase večeřeli na mramorové terase, a když tam přišla, ležel na jejím ubrousku banán, stejně jako při snídani. Snažila se ho ignorovat, ale to zřejmě pobavilo Vashona ještě víc. Celá ta příhoda ji rozčilovala a přísahala si, že na tu terasu nevstoupí, dokud nebude vědět, na co tím narážel.

Šla zpátky k posteli a strhla z ní přikrývku, aby se ubezpečila, že pod polštáři není žádná stonožka, pak vklouzla do postele a dívala se na bílý baldachýn nad sebou a myslela na banány.

Vzpomněla si na první banán, který kdy uviděla. Na St. George’s jich naložili celý trs a nejprve si myslela, že to je dost záhadné ovoce. Pokusila se jeden jíst vidličkou, ale zjistila, že slupka je příliš tuhá a nedá se krájet. Nakonec banán nakrájela na plátky ostrým nožem na ovoce a dužinu vyjedla lžičkou. Ale zapřísáhla se, že i když je tak dobrý, žádný už jakživa nechce, když se to musí jíst tak složitě.

Jenže jednoho dne, když Benny v lodní kuchyni připravoval čaj pro cestující, uviděla, jak si Koonga utrhla banán, sloupla ho stejně lehce, jako by nůž zajel do másla, a pochutnává si na něm. Bylo to neuvěřitelně snadné a od té doby už s banány neměla problémy Až dokud si je Vashon nevybral k zábavě.

Překulila se na břicho a uvolnila hřívu, kterou si přilehla. V pruzích měsíčního světla pronikajícího štěrbinami žaluzií zahlédla na nočním stolku stříbrnou misku plnou omytého a vyleštěného ovoce, mezi ním i banány Podrážděně se posadila a jeden z nich si důkladně prohlížela.

Banán je doopravdy směšné a divně tvarované ovoce. Nemá symetrii pomeranče ani buclatost hrušky. Napůl ho oloupala a skoro se začervenala, jak zvláštně to vypadalo. Vlastně, uvědomila si v rozpacích, i když sama myšlenka jí připadala nepatřičná, vlastně to vypadá jako…

Nebyla schopna slova.

Ne, to není možné. Vashon to přece nemohl použít v přeneseném významu pro…? Tváře jí zrudly. Pane na nebesích, jak se mohl opovážit požádat ji, aby… ? Ani v nejdivočejších snech by ji nenapadlo, že by žena mohla…

Znova se v ní všechno vzepřelo.

To proto ji chtěl přitom pozorovat.

Ji samotnou překvapil divný přiškrcený zvuk, který vydala.

Znova se podívala na banán a rozzuřila se. Ze všech hnusných, necudných, obscénních žertů! Tváře jí zahořely ještě víc, ale sama nevěděla, jestli je to hněvem, ponížením, studem nebo tím vším dohromady. Ale jedním si byla jista: zítra za to zaplatí. Veřejně ho odhalí jako nemorálního prostopášníka a ukáže mu, co si myslí o jeho žertících. S touto myšlenkou se pomstychtivé zakousla do banánu a moc jí chutnal.

Nazítří si na snídani vzala šaty z perlinkové látky barvy slonové kosti, která byla tak lehounká a jemná, že si pod ni musela vzít růžový živůtek a spodničku; dělalo to však dojem, že pod gázovou perlinkou nic nemá. Živůtek byl módně - až odvážně - vystřižený a lichotivě přiléhal k jejím svůdným tvarům. Jindy by asi neměla vůbec odvahu vzít si něco takového na sebe, ale dnes měla jisté úmysly.

Dnešní ráno bylo jiné.

Sebejistě kráčela po mramorové dlažbě k Vashonovi sedícímu u stolu, který ji němě obdivoval. Už se nedíval na Karibské moře. Cítila hluboké uspokojení, že nemohl odtrhnout oči od její spoře zahalené postavy a na tváři měl výraz užaslého obdivu.

Kdyby byla opravdu statečná, pomyslela si opovržlivě, sklonila by se k němu a jedním prstem mu zaklapla jeho otevřená ústa. Jenže dnes ráno zažije takové představení, jaké nečeká, a tak se jen půvabně usmála a posadila se.

„Zase jeden nádherný den, že? Vy jste šťastný člověk, že máte Mirage.” Opřela se ňadry o stůl. Výborně. Jeho zatracený smaragdový pohled zamířil přesně tam, kam čekala. Stálo ji to přemáhání, aby si pažemi nezakryla prsa a neutekla do svého pokoje, ale její hněv byl příliš silný a udržel ji na místě.

Sklopila oči a předstírala, že vidí banán poprvé v životě. Přejela po něm prstem a dívala se přitom na Vashona.

Brada mu poklesla ještě hlouběji. Kdyby ten banán v tuhle chvíli před ním políbila, asi by ho ranila mrtvice.

Mohla by mu ho nacpat do nosu.

Zavřel ústa. Zvedl oči. Na tváři se mu objevil trochu nevěřícný výraz. „Vy jste dnes podivně veselá.”

„A proč bych nebyla?” otázala se a okázale si upravovala ubrousek na klíně.

„Nevidím důvod,” řekl váhavě.

„Mám hlad jako vlk.” A znova, tentokrát s mučivou přesností, přejela prstem obrysy banánu. Bezmocně ji sledoval očima. „Vy

máte?”

„Máte co?” zeptal se, myšlenkami byl zřejmě jinde, zřejmě byl přesně tam, kde podle jejího názoru byly pořád. „Hlad jako vlk.”

Fascinovaně se na ni podíval. Přikývl.

Vzala banán. Pomalu, jako by ho už předem vychutnávala, stahovala slupku a s rozkoší zatáhla za každý jednotlivý díl. Rychle se podívala po Vashonovi a velmi ji potěšila jeho očividná zlá předtucha. Nemohl tušit, že její byla ještě horší. Nervózně si olízla rty, aniž si uvědomila, jak to vypadá. Když na něj znova pohlédla, byl v transu.

Něžný, vábivý úsměv jí rozvlnil rty a ruka se vztáhla k saténové stužce přivázané na šatech. Na jejím konci byly nůžtičky na vyšívání. Rozevřela nůžtičky a nespouštějíc oči z Vashona přestřihla banán vedví.

Skoro vyletěl ze židle. Neviděla sice pod stůl, ale nepochybovala, že instinktivně v hrůze stiskl stehna. S uspokojením hodila zmrzačený banán na stůl a vstala.

„Vy mizero,” řekla a třásla se hněvem. Podívala se po něm vraždícím pohledem a chtěla triumfálně odejít, jenže místo očekávaného hněvu se náhle rozesmál tak upřímně, že se s ním až židle zakymácela. Nevěřícně se otočila a pátrala po tom, co ho tak pobavilo.

„Jak se opovažujete smát!” obořila se na něj s rukama v bok. „Měl byste se ode mě odplížit jako podlý pes, a tím také jste!”

„Jak jste přišla zpátky k těm nůžkám?” zalapal mezi výbuchy smíchu.

„Jsou moje. Vzala jsem si je od vás ze stolu, když jste byl na palubě s Izákem.”

„Tak je tam dejte zpátky.” Než si to uvědomila, chňapl po ní, obtočil paži kolem jejího útlého pasu a posadil si ji na klín.

„Okamžitě mě pusťte!” vykřikla a zaryla nehty do jeho nahé hrudi.

„Takže jste to pochopila. Žasnu že tak rychle. Zkazil jsem vás, Auroro.”

Zrudla a probodla ho očima. „O tom už nebudeme mluvit.” „Jistě, proč bychom o tom mluvili, když to můžeme dělat znova… “

Zaúpěla a on se rozesmál.

„Vy jste doopravdy dobytek,” řekla.

„Nebylo to ode mě džentlmenské, ale já o sobě rozhodně nikdy netvrdil, že jsem džentlmen.” Usmál se. „Připouštím, že jsem nečekal, že na to přijdete.”

„Jak vidíte, stalo se. A teď mě pusťte. Chci se nasnídat.” Zavrtěla se, ale držel ji pevně.

.,Tak jezte!” vyzval ji s přívětivým zeleným pohledem.

„S vámi? Nikdy!” Odtahovala se od něho, ale držel ji pevně. Rukama se opřela o jeho hruď a i když si to přiznávala jen neochotně, ten dotek jí byl příjemný.

„Nerozmyslíte si to?” naléhal, když viděl, že se odmlčela.

Se zuřivým pohledem ho ujistila: „Určitě ne.”

„Co kdybychom uzavřeli příměří?” Podíval se na zdemolovaný banán na jejím talíři. „Vždyť jste se pomstila.”

Také ona se podívala na banán. Nepopiratelně vyrovnala skóre. Když si vzpomněla na jeho výraz poté, co vytáhla nůžky, skoro se rozesmála.

„Tak už toho nechte a nasnídejte se se mnou,” vyzval ji. „Myslím, že bych mohla… jestli mě pustíte,” smlouvala. Uvolnil tedy sevření a ona seskočila z jeho klína. „Kam jste si to namířila?” ostře ji chtěl zarazit, když odcházela pryč.

„Jdu se převléknout z těchhle směšných šatů.” „Tak to ne.” Vstal a chytil ji za paži. „Mně se líbí. A chci je vidět co nejvíc.”

„Zvláštní. Byla bych m myslela, že jich chcete vidět co nejméně.” Podívala se na svůj hluboký výstřih a dodala kousavě: „Jako kdyby to ještě bylo možné.”

Znova se zasmál. „Dnes ráno jste, lásko moje, ve výborné formě. Kde jste získala ten ostrý jazýček?”

„Před časem, když mě unesl pirát.”

.Jak strašné… ” Využil momentu překvapení, natáhl ruku a chytil za stužku, na jejímž konci měla nůžtičky. Jediným škubnutím jí sebral obojí.

„Co to děláte?” vykřikla, když viděla, že jde ke kraji terasy. Zahodil nůžtičky daleko přes okraj. „To si myslíte, že po tom, co jste předvedla na banánu, vám je nechám, abyste je vyzkoušela na

mně?”

„Ale teď už mi nic nezůstalo!” vzlykla.

„Stále ještě máte jednu věc,” řekl, a když šel kolem ní ke své židli, zatáhl za její medailon. Je to ovšem ironie, protože po právu patří vikomtu Blackwellovi.”

„Peterboroughovi?”

Usmál se, ale neodpověděl.

Nespouštěla z něho oči a zvědavost nad ní začínala vítězit. Chtěla se ho zeptat na vikomta, ale z jeho výrazu bylo zřejmé, že teď není vhodná doba. Jako by chtěl změnit směr jejích myšlenek, pokynul jí, aby usedla. Podívala se po sobě a znova se cítila celá nesvá kvůli svým šatům. Násilím se musela ovládnout, aby si nepovytáhla výstřih živůtku.

„Musím se převléknout!” naléhala.

Přelétl ji pohledem, který se na chvíli zastavil v místech, kde byly šaty staženy pod ňadry. „ Jen zůstaňte takhle.”

Právě chtěla začít protestovat, když přiznal: „Vy ani nevíte, Auroro, jak jste v nich krásná. Skutečně krásná. Proto vás prosím, abyste si je nechala.”

Jeho tón ji překvapil. Byl téměř uctivý.

„Prosím, posaďte se a posnídejte se mnou.” Vstal a přisunul jí židli. Byla tak užaslá jeho chováním, že poslechla dřív, než si uvědomila, co dělá.

Když je Tsingtsin obsloužil, řekl Vashon: „Dnes pro vás mám překvapení, děvče.”

Nedůvěřivě se na něj podívala. „A co to bude tentokrát? Unese mě Cháron? Nebo to snad bude velké turné po záhrobí? Abych řekla pravdu, Vashone, asi bych už od vás nesnesla další překvapení.”

Zasmál se. „Ano, uznávám, že už jsem vám jich připravil dost. Ale tentokrát se vám to bude líbit.” Přisunul jí přes stůl vykládanou krabičku ze žebrového dřeva. Byla to tak pracně zdobená kazeta, že nechápala, proč si jí nevšimla už dřív.

„Vypadá dost malá na to, abyste tam nastrkal stonožky pokud jste je ovšem nesehnal ve velikosti, která je mi neznámá?” řekla a zvedla jedno obočí.

„Mé čestné slovo, že tam není jediná stonožka,” usmál se.

„Otevřte to.”

„Znám už vás dost dobře na to, abych to radši nezkoušela.” Zabublal smíchy „Otevřte to, je tam dárek pro vás.” „Proč byste mi měl dávat dárky?” „Protože máte narozeniny.”

Vytřeštila oči a tváře jí zrůžověly rozpaky. ,,To nemohou být moje narozeniny. Víte přece, že žádné nemám.”

„Teď ano. Dnešek prohlašuji za den vašich narozenin. Tak otevřte můj dárek.”

Znova se podívala na krabičku, ale nemohla se k tomu odhodlat. Vzhlédla k němu a řekla: „Kdyby to bylo takhle jednoduché, mohla jsem si udělat narozeniny už dávno.”

„Ale vy sama si je nemůžete udělat. Někdo vám je musí opatřit. A začíná se dárkem.” Přistrčil kazetu ještě blíž, až už jí málem spadla do klína.

Nevěděla co říct. Hraje s ní nějakou krutou hru, dobírá si ji necitelně kvůli jejímu nešťastnému původu? Anebo je doopravdy tak ohleduplný, že jí chce udělat narozeniny, protože ví, že žádné nemá? Zakousla se do spodního rtu a hluboko v jeho očích hledala nějaké znamení, že si z ní dělá legraci. Když však tam našla jenom pobavení nad jejím zmatkem, rozhodla se a sebrala odvahu k otevření krabičky.

S velkým rozechvěním zvedla víko. Čekala, že se vyrojí příšery všemožného druhu, ale místo toho tam uviděla těžký zlatý řetěz zdobený rubíny, uložený na šarlatovém saténu. Když ho vzala do ruky, zahoupal se na jeho konci zdobný mosazný klíč.

„Omlouvám se, že je tak jednoduchý, Auroro” zašeptal Vashon. „Ale co člověk může dát ženě, která je příliš krásná pro šperky?”

Řetěz jí vypadl z chvějící se ruky. Za celý svůj život nepoznala nikoho, kdo by tohle pro ni udělal. Ten řetěz byl krásný, ale to, že jí ho dal jako dárek k narozeninám, byl ten nejkrásnější zážitek jejího života. A dal jí ho Vashon - Vashon, který ji unesl a zabíjel pro ni, pral se s ní a miloval se s ní. Stěží byla schopná snést tu bouři citů, která se v ní náhle rozpoutala. Znova si připomněla toho muže, který pomohl Bennymu v jeho soužení, muže, o němž se domnívala, že by ho mohla milovat. Teď, když se dívala přes stůl na Vashona, si náhle uvědomila, že je to muž, kterého už miluje.

Slzy bezmoci jí zalily oči a protože nechtěla, aby to viděl, vyskočila a utíkala do domu. Dostihl ji v půli cesty.

„Co to má znamenat?” zeptal se, když ji chytil do náruče. „To jsem vás tolik urazil, že musíte utéct? Nebo jste zklamaná? Myslíte, že je ten náhrdelník bezcenný?”

„Ne, ne, náhrdelník je až příliš krásný!” vykřikla.

„Tak proč pláčete?”

Doufala, že si nevšimne, jak je zoufalá. Udělal jí to nejhorší, co mohl, svedl ji, unesl ji, ponižoval ji. A při tomto jediném gestu si náhle a nezvratně uvědomila, že se do něj zamilovala. A také věděla, že tím se stala bezbrannou, vydanou mu na milost a nemilost.

„Vashone, proč jste to pro mě udělal?” vzlykla.

„Nebyl bych to udělal, kdybych tušil, co tím způsobím.” Hořce se usmál a setřel slzu, která jí uvízla na řasách. Je strašně snadné vás dojmout, má lásko. Někdy jste jak dítě.”

„Takže to vás skvěle doplňuji, protože není v lidských silách dojmout vás,” řekla trpce. Věděla, že se mu nezavděčí tím, co řekne dál: „Ale vzpomínám si, že jednou jste přece jen byl dojatý.”

Jeho hlas byl okamžitě přísný a ledový, přesně jak čekala. „To, co se stalo na Grand Talimenu, nemá s tím nic společného. K té noci vůbec nemělo dojít, v zájmu každého z nás.”

Přebírala prsty dílky náhrdelníku, cítila, že na jejím srdci začíná hlodat beznaděj. Víc vzlykla, než řekla: „Ta noc jistě byla zlá a nemělo k ní dojít, ale není snadné na ni zapomenout, jen řekněte, jestli

ano.”

„Není,” řekl stroze.

Podívala se na něj, ale uhnul očima a jako by se chtěl vyhnout dalšímu hovoru na toto téma, vzal jí ze strnulých prstů náhrdelník a zapnul jí ho kolem krku.

„Snad bychom se mohli projít po pláži. Už jste dosnídala?”

Jeho prsty byly drsné, ale přesto po nich toužila. Čeho se jen mohla dopustit ve svém nešťastném životě, aby si zasloužila tuhle beznadějnou, nechtěnou touhu? Prohřešila se snad tím, že utekla před Johnem Phippsem? Trestal ji Bůh za to, že odmítla Johnovu počestnou nabídku, a vehnal ji za to do Vashonovy chladné náruče? Podívala se na mosazný klíč, který jí teď ležel na ňadrech. Byla zvědavá, od čeho je, ale neodvažovala se ho teď na to zeptat.

„Mám vám ukázat dračineckou pláž?” řekl tiše.

„Dnes ne,” odpověděla a náhle se jí udělalo špatně.

Vzal ji do náruče. „Zapomeňme na to a pojďme na pláž. Něco vám chci ukázat.”

„Ale já opravdu… “

„Prosím.”

Pohlédli si do očí. Zaúpěla a zavřela je. Jak dokonale mu padla role padoucha; zase ji obalamutil.

„Tak dobře,” souhlasila a uvědomovala si, že je hlupák, jakému není rovno.

Pousmál se koutkem úst. „Dobrá.” A odvedl ji zpátky ke stolu.

2$. kapitola

Existuje opravdu místo tak plné půvabu jako Mirage? Nebo si to všechno jen vysnila, bájný ostrov zrozený z jejích tužeb a představ? Aurora začínala stále více rozumět Vashonovi, proč ten ostrov tak miluje. Mirage byla krásnější každým dalším objevitelským dnem. A někdy, jako teď, když seděla a dívala se, jak Vashon chodí po dračinecké pláži, se sama sebe ptala, jestli ten ostrov není opravdu jen iluze. Kdyby ho chtěla uchopit, silně přitisknout k srdci, nezůstal by jí v hrsti jen písek?

Vashon se přestal brouzdat v mírném příboji a zamířil k ní pod keř mořské révy. Leskl se slanou vodou, prameny černých vlasů mu padaly na opálená ramena. Jeho bílé kalhoty byly téměř průhledné, a když přišel blíž, viděla, jak má zarostlá stehna, a byla by mohla vidět i víc, kdyby ze studu neodvrátila zrak. Jednu věc znala o Vashonovi až příliš důvěrně. Nikdo nemohl pochybovat o tom, že by ho příroda štědře nevybavila.

„Pojďte se mnou do vody,” lákal ji vztaženou rukou.

Zavrtěla hlavou. „Nemohu.”

„Proč ne? Bojíte se o šaty?”

„Částečně.” Snažila se zůstat klidná.

„Kašlete na šaty. Jestli je vám jich líto, tak si je svlékněte.”

Zalapala po dechu. Rozhodně si vždycky věděl rady, jak upoutat její pozornost. „To tedy ne!”

„Mám to z vás sundat sám? Ty šaty jsou hezké, ale stejně… “

Zkřížila paže na prsou na obranu a pohledem ho varovala, aby se ani neopovažoval.

Jen se smál.

„Pojďte se mnou do vody, Auroro”

„Víte, že neumím plavat. To proto jste mě sem pozval? Abyste mě utopil?” A zdvihla jedno obočí.

„Nemyslete si, že mě to nenapadlo.” Pousmál se. „Ale ne dnes. Jen pojďte, je tady k vidění celý svět. Chci vám ho ukázat.” Chytil ji za ruku a přinutil vstát.

„Vashone,” protestovala, „je nevhodné, aby se dáma koupala na veřejnosti… “

„Á, samozřejmě, další políček do tváře slušnosti.” Táhl ji za sebou přes černý písek. „Radši si dávejte pozor, až příště půjdete do Al-macku, tak by vám mohli ukázat dveře.”

Musela se chtě nechtě dát do smíchu. „Nějak se mi nechce věřit, že bych kdy měla tyhle potíže.”

Přitáhl ji až k samému kraji příboje, ale ona do něho odmítla vstoupit a zničit si šaty. Nakonec mu došla trpělivost, zvedl ji do náruče a se sukněmi vysoko nad vodou ji nesl do příboje.

„Tohle je šílenství!” křičela a pevně se držela jeho silné, napjaté šíje.

„Podívejte se dolů, vidíte je?” zašeptal. Sklonila hlavu a nakoukla do křišťálově čisté vody sahající Vashonovi po pás. Několik velkých ryb duhových barev proplouvalo mezi Vashonovými stehny. Nikdy neviděla nic, co by se jim podobalo.

„Ty jsou krásné. Vypadají přímo andělsky,” zašeptala s bázlivým úžasem.

„Ano, jako andělé.”

Natáhla ruku a ponořila ji do vody. Jiná ryba, tentokrát v jasné kobaltové modři, vyskočila a narazila jí do dlaně. S leknutím stáhla ruku zpět, ale pak se zasmála své hlouposti. Obrátila tvář k Vashonovi, jenže nebyla připravená na výraz v jeho tváři. Hltal ji očima tak, že zapomněla dýchat.

„Vashone… ” začala, ale nenechal ji domluvit. Postavil ji na písčité dno, takže se jí šaty přilepily k bokům. Pak ji přitáhl k sobě a líbal jako hříšník hledající spásu, jako odsouzenec žadonící o vykoupení. Krátce pomyslela na odpor, ale bylo by to zbytečné. Tiskl ji k sobě tak prudce, že by ji stejně nepustil.

Vysmeknout se mu sice nemohla, ale ani se nepoddala. Na to se ho příliš bála, a to ze stejného důvodu, proč se bála Mirage. Po celý život se bála, že zůstane s prázdnýma rukama. Její otec jí dal plné hrstě prázdnoty, když ji zanechal v Domově. A při tom všem, co jí John nabízel, věděla, že jednoho dne by jí vzal i těch několik věcí, co jí patřily: básně, Perraultovy pohádky, medailon; uvěznil by ji ve zdech vymyšlené ctnosti a tam se cítila ještě osamělejší než kdy předtím, vydaná napospas poušti naplněné místo pískem osamělostí.

A teď tu byl Vashon. I když jeho rty od ní chtěly stále více, nebyla si jistá, co by se stalo, kdyby ho přijala do svého srdce, jestli by ji

dokázal zachránit před osamělostí? Nebylo to správné, to věděla. Nenabízel jí ani rodinu, ani úhlednou chaloupku, ani manželství, dokonce ani lásku ne. Ale co ona vlastně o tom všem ví, zvlášť o lásce? Pokud ji poznala, tedy od paní Bluefieldové, a přestože její učitelka byla hodná, přece jen byla štědřejší s napomínáním a vzděláváním než s láskou. Vždyť vlastně chce něco, o čem vůbec nic neví. Tak proč to vlastně chce, a ke všemu tak moc?

Když se od sebe odtrhli, zůstala k němu přitisknutá, znova zasažená strachem, že ho ztratí, nebo ještě hůř, že nikdy nebyl její. Zdálo se, že on jí chce vyhovět, protože ji dál držel v náruči a nechal vodu pleskat jim o nohy a dovolil, aby se nádherné Karibské moře nořilo do zapomnění, dokud nezůstal jenom on sám. Ta chvíle trvala věčnost, a přesto se zdála krátká. Chtěla uchovat její kouzlo, a proto mu položila ruce kolem krku a divoce ho tiskla k sobě, tvář přitisknutou na jeho bušící srdce. Ale měla vědět, že to až příliš brzy pomine.

„Co to má znamenat?” řekl, překvapený silou jejích citů. „Objímej mě, Vashone,” zašeptala do jeho pevné hrudi. „Odkdy ti tak záleží na tom, abych tě objímal?” zatahal ji škádlivě za vlasy.

„Měl jsi pravdu, v Domově mě nikdo nikdy neobjal.”

Ta zpověď byla venku dřív, než ji mohla zastavit, a když ji vyslovila, neodvažovala se na něj podívat, jak ji přijal. Už věděla, že není moudré se ho ptát, protože otázka vždycky vyvolala jenom led v jeho očích a pocit, že se od ní odtahuje. Ale kdyby ji teď nechal jít, asi by ji to zlomilo, a proto se rozhodla pro ukvapený čin a nechala za sebe jednat vášeň, o níž neměla ani tušení, že ji v sobě má. Její rty se hladově přitiskly k jeho a rukama ho pevně svírala, jako by se topili.

Brutálně ukončil její polibek a odtáhl se, jako by se zapletl do něčeho, kde nechtěl být.

Zhroucená Aurora se mu neodvážila podívat do očí a obrátila se ke klidné modři Karibiku, jako by jí moře mohlo poskytnout lék na poraněnou duši.

„Co je to s vámi?” zašeptal chraptivě. „Připadám si jak šílenec, když jsem ve vaší blízkosti.”

„To si myslíte? Že je to šílenství?” Slzy ji pálily v očích. Byla hluboce zraněná, tak moc ji znova zasáhla jeho slova.

Byla to jeho vina. Neměl právo ji líbat. A teď jí ani nenechal tu útěchu, že se nechal svést, když mu tak výmluvně dokázala, jak moc touží po jeho objetí a polibcích.

„Ano, musí to být šílenství,” zašeptal. „Máte tu ďábelskou schopnost donutit mě k tomu, abych vás líbal, přestože jsem se rozhodl, že se vás ani nedotknu.”

„Takže vy můžete změnit své rozhodnutí a políbit mě, ale já vás nikdy nesmím na oplátku políbit?” Nenápadně si setřela slzu z tváře.

Já chci, abyste mě líbala na oplátku, ale nechci vidět tenhle výraz ve vaší tváři.”

„Jaký výraz?” zeptala se a znova jí vytryskly slzy.

„Ten výraz, který po mně žádá, abych vás miloval.” Rozzlobeně se k ní otočil zády a oběma dlaněmi plácl do vody, až vzedmutá vlna letěla bůhvíkam. „Pochopte to, já vás nikdy nemohu milovat, Auroro. V mém životě není místo pro lásku.”

„Pak váš život nestojí za to, abyste ho žil,” zašeptala. „Ale vy stejně vším, co děláte a říkáte, dokazujete, že o tom dobře víte.” Chtěla jít na břeh, ale zadržel ji.

Přidržel ji před sebou a řekl: „Podívejte, je jasné, že vy si nevíte rady se mnou a já s vámi. Tak toho nechme. Bože, vždyť já ani nevím, proč vás chci. Jistě, jste krásná, ale takových jsem poznal spoustu a nikdy jsem takhle nebláznil.”

Tvář měla napjatou nevyslovenými city. „Ale já moc dobře vím, proč mě chcete, Vashone. Já jsem pro vás výzva. Něco, co máte dobýt. Nikdy jste neměl nikoho jako já a až přestanu být nedobytná… “

„Ale vy nejste nedobytná.” Jeho oči ji donutily připamatovat si tu trapnou noc na Grand Talimenu. Já vás měl a ten zážitek mě měl vyléčit, ale místo toho vás chci pořád víc.”

„Dokázal byste mě mít rád?”

Vytřeštil na ni oči, jako by právě vyslovila zakázanou kletbu.

Hlas jí zakolísal. „Neptám se, jestli mě máte rád, ani jestli mě budete mít rád. To už jste řekl dost jasně.” Podívala se na něj a znova jí začaly téct slzy. „Ale dokázal byste…?” Hlas se jí zlomil vzlykem. Trpce, jako by si uvědomovala hloupost svých slov, vyhrkla prudce:

„Ale proč se na to vůbec ptám? Vy už jste mockrát podal důkaz, že nejste schopen nikoho mít rád.”

„Já se k vám nehodím.” Zatřásl s ní. „Nejde to. Copak to nechápete?”

„Nemám iluze o vašem charakteru.”

„O tom už jsme mluvili.” Vzal ji za bradu a utřel slzu palcem. „Jediné, co můžeme udělat, je skončit to, tady a hned. Řekněte mi…,” přinutil ji podívat se mu do očí, „víte ještě něco o Hvězdě? Jestli řeknete, že ne, Auroro, vezmu vás za slovo a můžete odplout s Flossií na Odhodlané.1’

Srdce měla rozpolceně. Jestli mu pomůže, už ho nikdy neuvidí; jestli ne, budou tahle muka pokračovat, dokud ji úplně nezničí. Připadalo jí, že se rozhoduje o tom, jestli má umřít pomalu nebo rychle.

Odvrátila oči, byla příliš zraněná na to, aby mu odpověděla.

„Povězte mi to, Auroro. Povězte mi všechno, co víte, a odplujete na St. George’s ještě tento týden.”

„Já nejsem si jistá… ” řekla opatrně.

„Co tím myslíte, že si nejste jistá?”

Zavrtěla hlavou. „Já nevím, co vlastně chcete. A nevím, co vlastně

vím.”

„Tak půjdeme do domu a promluvíme si. Jestli ke mně budete upřímná, poznám to. Přijmu to, co mně můžete říct, a pošlu vás zpátky s Flossií.” Vzal ji za ruku a byl tak vážný, jak ho ještě nikdy neviděla.

Otupěle se nechala vést z třpytného tyrkysového příboje a k svému zármutku se ho znova zapomněla zeptat, co ten klíč znamená.

24. kapitola

Anděl se skutálel z nebe a ptal se na cestu do Aran „Přišel jsem hledat svou

Hvězdu, nespadla náhodou k vám?” Ještěrka Lízá se směje a dívá se za moře do dáli: Já vím kudy jít a nepovím: že síly mi nestačí, vždy říkali. ” A tak se nakonec přece jen dostala do dračího doupěte.

Vashonovy komnaty byly ozdobeny malachitovou zelení, černou a zlatou, a to s takovým přepychem, že ani anglický princ regent takový neměl. V předpokoji byl jediný krb v celém domě a protože se málo používal, byl zakrytý obrovskou krbovou zástenou od Thomase Hopea, na níž byly vyobrazeny girlandy, beraní hlavy a šípy.

Vashon jí pokynul, aby si sedla na křeslo s opěradly vyrezávanými v podobě chimér, a ona se usadila na drahocenný polštář z černého hedvábí a ani si neuvědomila, že má zmáčenou sukni. Dívala se, jak jde k psacímu stolu z ebenu zdobeného zlatem, kde rozvinul podrobnou mapu světa. Zřejmě od ní čekal, že mu ukáže, kde je smaragd, jako by prostě jen mohla zabodnout prst a ukázat na určité místo. Náhle si uvědomila, že i kdyby to věděla, neudělala by to.

„Tady jsou ty dvě sloky,” podal jí sešitek s deskami z benátského papíru v barvě lososové a zlaté. Tam byly jeho rukou zapsány ty verše, které tak dobře znala.

„Řekněte mi, co víte,” pobídl ji.

Zavřela sešitek. „Ale já vím tak málo.”

„Vy víte, že se váš otec jmenoval Michael Dayne. Jak to víte?” „Něco si pamatuji.”

„Co třeba?” Donutil ji, aby se mu podívala do očí, ale ona rychle odvrátila zrak.

„Hlouposti, bezvýznamné věci. Pamatuji se, že mě můj otec jednou vzal na ples do Carlton House.” Zavrtěla hlavou. „Nešli jsme, samozřejmě, na ples jako takový, ale vzpomínám si, že mě tam vzal, když přijížděli hosté. Stáli jsme na ulici a dívali se, jak přijíždí jeden kočár za druhým. Všechny dámy byly krásně oblečené do saténových rób a vybavuje se mi, že otec byl celý unesený těmi šperky,

které měly na sobě.” Zahanbeně ztišila hlas. „Tam mě naučil tu první

sloku.”

Vstala a začala nervózně přecházet sem a tam. „Co si mohu pamatovat, Vashone? Byla jsem moc malá. Tyhle vzpomínky nemají žádný význam.”

„Možná že když budeme mluvit dál, přijdeme na něco, co nějaký význam má. Pojdte sem, k mapě.” Vzal ji za ruku a odvedl ke stolu.

Podívala se na ni, ale pak se odvrátila. „Nerozumím tomu. Ty verše nedávají smysl. Nic to neznamená.”

„Podívejte se přece,” přinutil ji vrátit se.

Znova se podívala, ale pak bezradně vzdychla.

Vzal její hlavu do dlaní a otočil k sobě. Jeho oči zářily jako smaragd, po kterém pátral. Já cítím, že se o to nesnažíte doopravdy, Auroro. Vy nechcete odplout na Odhodlané?11

„Ano, ano, samozřejmě že chci odplout,” odpověděla až příliš rychle. Znova se vrátila k mapě a snažila se v ní pátrat, ale pohled jí zabloudil jinam.

„Dívejte se na mapu, Auroro.”

„Nemohu nic najít, říkám vám to přece!” najednou vybuchla. Odešla od stolu a zadívala se přes žaluzie na horu Soufriére. Poprvé od jejího příchodu na ostrov ztratil vrchol hory svou nádhernou mlžnou clonu a bez ní vypadal její rozeklaný vrcholek téměř jako zbytky skeletu.

„Myslel jsem, že jsme se dohodli, že tak to bude nejlepší. Vy mně řeknete všechno, co víte, a já to přijmu a najdu Hvězdu bez vás.” Přistoupil k ní a postavil se za jejími zády. „Z jakého důvodu jste najednou přestala spolupracovat?”

Zavřela oči. Proč nespolupracuje? Odhodlaná je její poslední možnost zachovat si zdravý rozum. Kdyby věděla, co je pro ni dobré, udělala by všechno, co je v jejích silách, aby uklidnila tady toho muže a byla na lodi, až vypluje. Koneckonců, proč by vlastně pomoc Vashonovi měla být proti jejím mravním zásadám? Udělala už horší věci. Ta noc na Grand Talimenu potvrdila, že snadno sejde ze správné cesty, a dala za pravdu Johnovi. Ale teď, právě kvůli oné noci, její touha po odvetě slábne úměrně s tím, jak sílí její touha po Vashonovi.

Zhluboka se nadechla a podívala se mu zpříma do tváře. Je to marné, Vashone, já vám nedokáži pomoct. Pamatuji si velmi málo, aby vám to nějak pomohlo. Celou tu dobu jste mě tu držel úplně zbytečně.”

„Myslím, že ne.” Přimhouřil oči. Jsem přesvědčený, že znáte mnohem víc, ale z nějakého důvodu mi to nechcete říct.”

„A proč bych to dělala?” Pokusila se zasmát, ale znělo to falešně dokonce i jí.

„Nevím proč, zvlášť když víte, že já nejsem člověk, který by strpěl zahrávání.” Popadl ji za paži a v hněvu jí skoro udělal modřinu. „Co to znamená, Auroro? Proč najednou mlčíte?”

„To není pravda,” snažila se vyškubnout, ale nešlo to.

„Tak mi vyprávějte o své minulosti. Povězte mi všechno.”

„Není co.”

Přitáhl si ji k sobě. „Podívejte se na mě,” žádal a přinutil ji, aby na něj pohlédla. Potom řekl: „Přísahejte, že mluvíte pravdu. Při všem, co je vám drahé, řekněte, že už nic víc nevíte.”

„Já - já… ” podívala se na něj, potom odvrátila oči a nebyla schopná odpovědět.

Po tom, co odmítla, čekala velký výbuch zuřivosti, ale Vashon byl jako obvykle nebezpečnější, když byl klidný

Pustil ji, zkřížil ruce na prsou a pozorně si ji prohlížel. Ani se na něj nepotřebovala podívat, aby věděla, jak jsou jeho oči ledové a nelítostné.

„Už jsme skončili?” zašeptala a toužila po tom, aby mohla odejít do svého pokoje a zorientovat se ve všech nových pocitech, které ji soužily. Mohla přece předem vědět, že jí to Vashon nedovolí.

„Nehnete se odtud, dokud se nedovím, kam odnesl Michael Dayne Aranskou hvězdu,” řekl pomalu a důrazně.

Šel k masivním mahagonovým dveřím svého apartmá a ona sebou cukla, když uslyšela cvaknout zámek. Obrátil se zády ke dveřím. Dívala se na něj a náhle věděla, jaké to je být kořistí draka.

„A co když na to není odpověď, Vashone?” skoro zaprosila.

„Už jsem vám vyprávěl o Leviathanovi!” zeptal se.

Zavrtěla hlavou. Dívali se na sebe každý z jiného konce místnosti, ale při jeho zuřivé náladě měla pocit, že stojí přímo u ní.

„Leviathan byla Izákova loď.” Udělal krok k ní. „Byla to krásná loď, plula ze Southamptonu do Alžírska. Izák byl jedním z ne-jlepších kapitánů, jaké jsem kdy poznal. Staral se o tu loď, jako by to byla jeho žena.”

„A co s tím má Leviathan společného?”

Skočil jí do řeči.

Jednoho dne na ni zaútočila dělovou salvou loď, která plula pod anglickou vlajkou. Izák to nemohl pochopit. Dokonce i piráti mají dost cti na to, aby vztyčili svou skutečnou zástavu, když někoho přepadnou.”

„Ta loď patřila Peterboroughovi?”

Usmál se. „Ach, zapomněl jsem, jak jste bystrá. Ano, ovšem, ta loď patřila Peterboroughovi.”

„A on ji uloupil a Izák mu to nemůže odpustit.”

„Ano.”

„Takže na vašich ,cestách’ jste s Izákem nikdy nepřepadli loď?” zeptala se sarkasticky. „Myslím, že nejste člověk, který by první hodil kamenem.”

„Jsou tu jiné věci.”

Udělal další krok k ní. „Peterborough v mládí studoval chirurgii v Německu. Když se posádka Leviathanu nechtěla vzdát, uřízl Izákovi prsty jeden po druhém, dokud se nezhroutil. Někdo by třeba řekl, že Izák není statečný a neměl vydat svou loď, ale on vydržel uříznutí tří prstů. Pomyslete na to, Auroro, tři prsty, odřezávané po jednotlivých článcích… “

Zavřela oči a otřásla se. Nemohla uvěřit, že chudák Izák vytrpěl taková muka. Bylo to hrozné.

Zdálo se, že je spokojen s tím, jak to přijala. „Mám zavolat jeho posádku, aby vám jeden po druhém vyprávěli svůj příběh? Kuchař například. Mám ho nechat, aby vám řekl, jak přišel o oko?”

„Ne,” vyjekla.

„Aha, vidím, že se vám z toho dělá špatně.” „Z toho by se dělalo špatně každému slušnému člověku.” „Tak jistě chápete, že se chtějí stůj co stůj pomstít Peterboroughovi.”

Mlčela, přestože sama sebe za to nenáviděla.

„Na Leviathanu bylo dvě stě mužů, Auroro. Naživu zůstalo jen dvacet šest.”

Potlačila vzlyknutí.

Podíval se na ni triumfálně. „Tak vidíte, tohle přece nemůžete ignorovat? Nemůžete být lhostejná k té víc než stovce mužů, kteří ze svého hrobu volají po pomstě.”

Celá se chvěla a musela usednout do lenošky s opěradly ve tvaru chimér. Teď už nemohla nic zatajovat. Nemohla, ani kdyby na tom záviselo její štěstí.

Po chvíli, když se vzpamatovala, se zeptala: „Co udělal Peterborough vám, Vashone? Vy jste nebyl na Leviathanu. Chci vědět, co udělal vám.”

Vzal ji za bradu. „Když vám řeknu, co udělal mně, podnítí vás to k činu? Myslím, že ne. Vy ráda pomáháte nevinným, Auroro. A víte lépe než kdokoliv jiný, že já o svou nevinnost přišel už dávno.”

„Řekněte mi, co vám udělal.”

„Pomozte těm ubožákům, kteří šli ke dnu se svou lodí! Ti vás potřebují!”

Nemohla od něho odtrhnout oči v hrůze a úžasu, jak dovede manipulovat s lidmi. Vytušil, že by její city k němu mohly oslabit její vůli k pomstě na Peterboroughovi. Tak nasměroval její soucit k obětem z Leviathanu. A zabralo to skvěle. Nebyla schopná zbavit se myšlenky na ony trpící, zoufalé muže, kteří se utopili.

„Pomozte jim, Auroro. Jenom vy můžete zajistit, že nezemřeli ne-pomstení.”

Zhluboka a celá roztřesená se nadechla a začala mluvit monotónním hlasem.

„Můj otec se jmenoval Michael. Pocházel z Hugh Townu na St. Mary’s, ale já jsem vyrostla v Londýně. Pamatuji se na náš byt. Myslím, že to bylo ve West Endu. Denně kolem nás přejížděla královská jízdní garda, protože hrozilo nebezpečí dalších obilných bouří.”

„Vzpomínáte si ještě na něco jiného, co se nějak týkalo vašeho

otce?”

„Můj otec je těžké se upamatovat. Vzpomínám si jenom, kde jsme bydleli.”

„Pokračujte.”

Část jí umírala, když mluvila, protože každým slovem, které vyslovila, se pouto mezi nimi uvolňovalo. Je toho opravdu hodně málo. Pamatuji si jenom útržky - jak svítí poránu slunce na můj otlučený kalíšek na vejce… jak se schovávám pod postelí, protože se bojím tmy… ” Ztišila hlas až do šepotu. Jak mi můj otec recituje dětské říkanky.”

„Ano, mluvme teď o těch říkankách.” Přitáhl si k ní další křeslo s chimérami.

„Opakovali jsme je každý večer jako modlitby před usnutím. Chtěl mít jistotu, že je nezapomenu.” „Chtěl, abyste dostala ten smaragd.” „Asi ano,” řekla smutně.

Špatně pochopil její výraz a vzal její ruce do svých. Já vás nechci ošidit o váš podíl, Auroro. Chci, abyste to věděla. Pokud jde o mě, jakmile se zmocním smaragdu, tak vám ho dám. Můžete si ho nechat.”

Zasmála se tak hořce, že se div neudusila. „Ach, zajisté, to je to, po čem jsem vždycky toužila, smaragd velký jako moje pěst. Jak pěkně mě zahřeje v chladných londýnských nocích.”

Zarazil se a překvapeně se na ni podíval. Pomalu ji pustil. „Co to

říkáte?”

„Říkám, že se nestarám o tu pitomou Aranskou hvězdu. Až se vrátím do Londýna, musím jít do Domova a poprosit, aby mě vzali zpátky. Nepotřebuji vaše nečestně získané bohatství.”

„Budete potřebovat peníze, abyste byla zabezpečená. Nemůžete jít zpátky do Domova.”

„Vážně?”

„Ne, to je vyloučeno. Peterborough ví, že jste tam byla, bylo by to příliš nebezpečné.”

„Nemám kam jinam jít.”

Vzal do ruky její rubínový náhrdelník, zmáčkl ho v dlani a znova ji k sobě přitáhl. „Poslyš, mé krásné děvče, ty vůbec nejsi protivník pro Peterborougha. On ví, že mu Hvězdu ukradl tvůj otec, a i kdyby ji někdy dostal zpátky, s velkým potěšením si tě najde a přinutí tě zaplatit za zločin tvého otce, comprendstu? Ty nesmíš zpátky do

Domova. Flossie tě vezme s sebou na St. George’s a tam zůstaneš, dokud ti neřeknu.”

„Až budete mít ten svůj zatracený smaragd, už mi nebudete přikazovat, co smím dělat. Budu si dělat, co budu chtít.” Vytrhla mu ruku a poodešla k oknu. Velkolepost Mirage stále vábila a lákala, ale její krása už nezářila tak jako dřív.

Třel si bradu a díval se na ni. „Ten sirotčinec se moc nevy-znamenal.” Zaváhal. „Ještě stále oplakáváte drahého Phippse?”

Ignorovala jeho otázku.

„Auroro,” oslovil ji znova. „Pusťte z hlavy, že byste se teď vrátila do Londýna. Jestli chcete Phippse, můžete mu napsat a pozvat ho, aby za vámi přijel. Ale nemůžete sama sebe uvést do takového nebezpečí, jaké by vám hrozilo, kdybyste se vrátila do Domova.”

„Vashone, tohle je vaše bitva, ne moje. Já jsem se s mým otcem smířila. Odpustila jsem mu jeho poklesky. To, co se stane teď, se týká vás, ne mě.”

„Já vám to nedovolím.”

„A proč ne?” Její hlas byl výzvou k boji. Rozzlobeně se znova obrátila ke krajině za žaluziemi. Ani tu otázku neměla položit. Jakou odpověď by mohla čekat? Vashon je poslední člověk, od něhož by mohla čekat vyznání lásky, aby si ji udržel u sebe. Tak proč v ní stále byl ten pocit prázdnoty, který právě po tomhle volal?

„Peterborough vám jistě ublíží, jestli vás najde, copak to nechápete?”

Zamračila se. Jak to, že toho tolik víte o Peterboroughovi? Chci vědět, jaký je mezi vámi vztah, že tak trváte na pomstě.” „Je to můj bratr.”

Prudce se k němu otočila. Ten spor přece nemůže být tak strašný, aby postavil bratra proti bratrovi? Jenže Vashonův výraz potvrzoval, že právě tak tomu je. Jeho tvář byla stejně nesmiřitelná jako vždy, ale v jeho očích zahlédla vzácné pohnutí. Viděla v nich zuřivost a zradu; a ještě hůř: viděla ránu, která jako mlčící jizva jde tak hluboko a je tak široká, že člověk musí poodstoupit, aby ji viděl v plném rozsahu.

„Co vám udělal?” vypravila ze sebe s velkou námahou a duše ji bolela pro Vashona.

„Máme stejnou matku. Ale můj otec byl vikomt Blackwell.”

Byla tak zhnusená, že na chvíli musela zavřít oči. Všechno najednou dávalo smysl. Proč Vashona v dětství tak hýčkali. A proč jako mladík ztvrdl a stal se nelítostným. Jeho vlastní bratr byl příčinou, proč se octl v Alžírsku a proč ho prodali jako bílého otroka.

„Proč to udělal, Vashone? To kvůli šlechtickému titulu?” Stěží ze sebe tuto otázku vypravila.

Neodpovídal. Podívala se proč, ale jeho tvář byla neproniknutelná. Bylo zřejmé, že teď už se od něho nic víc nedoví.

Dotkla se klíče, který jí visel na krku, a teprve v tu chvíli si uvědomila, že je na něm rodinný erb Blackwellů. Jednotlivé dílky záhady do sebe zapadly, když viděla, že blackwellský štít drží dva vzpínající se draci. Vypadali úplně stejně jako její medailon. S rostoucím pochopením přišlo i poznání, že její medailon vůbec není ještěrka, ale stylizovaný drak, zřejmě navržený pro vikomtesu Blackwellovou. A když se podívala ještě jednou, pochopila, že když se pomine čínská stylizace, je drak na Vashonových zádech přesně stejný jako na erbu.

„V Číně drak znamená štěstí, že, Vashone?” řekla otupěle.

„Ano.”

„Ale anglický drak je něco jiného, že? A drak na vašich zádech vůbec není čínský. Je to drak z vašeho rodinného erbu.” Zvolna přikývl.

„Jak jste přišel k tomuhle klíči?”

„Zůstal mi prostě v kapse v poslední den, kdy jsem byl v Londýně.”

„Proč jste mi ho dal?”

Odpověděl tichým, křaplavým hlasem: „Protože je symbolem všeho, co bylo dobré. A všeho, co nevydrželo.”

Dlaní si zacpala ústa, šok a sklíčenost ji přemohly. Možná že v koutku duše stále ještě chovala nepatrnou naději, že se jí podaří zkrotit Vashona, ztišit jeho strašný hněv a krvelačnost, a snad i pomoci mu najít štěstí. Teď viděla, že je to téměř nemožné. Jeho běsnění mohla zklidnit jenom láska, ale on stěží přijme její lásku, natož aby ji opětoval. Měl pravdu, že jí dal ten klíč. Všechno pomíjí. Nic nám nezůstane. Jen neopětovaná láska.

„Teď už víte, proč je Hvězda tak důležitá,” řekl.

Najednou přešla do útoku, nedokázala ho nechat uniknout bez boje. „Ne, nevím to. Jasné je jenom to, že pomsta je veskrze špatná. Ublíží jenom vám, Vashone. Nikdy nebudete šťastný, dokud se budete chtít pomstít Peterboroughovi. Vaše nenávist z vás udělá netvora, skoro takového netvora, jakým je váš bratr.”

„Třeba už jsem netvor jako můj bratr. To vás nenapadlo? Máme stejnou polovinu krve.” Jeho tvář byla chladná a nepohnutá jako mramor.

„Pak proti tomu musíte bojovat! Nesmíte být jako on! Nikdo vás k tomu nemůže nutit! Jedna část vás je dobrá! Viděla jsem to!”

„Á, třeba ze mě ještě bude světec! Ale není to tak snadné, Auroro. Možná proti tomu ani nechci bojovat.”

„Ale musíte,” naléhala. „Už chápu, že vaše pomsta se týká blackwellského titulu, ne majetku, protože vy musíte být třikrát bohatší než Peterborough. Ale odveta vám nikdy štěstí nepřinese. Nezničte všechno, co vám stojí v cestě, jen abyste ho dostal. Nic vám nezbyde, jestli to uděláte.”

„Co vy o tom můžete vědět?” utrhl se na ni a oči mu plály. „Vy, která jste žila v ústraní, chráněná, bez ambicí a bez fantazie. Co vy můžete vědět?”

Snažil se ji ranit, ale ona pokrčením ramen setřásla jeho bezcitná slova a řekla: Já vím, o čem mluvím, Vashone. Viděla jsem v Domově děti, které prožily něco podobného jako vy. Přežily z nich jenom ty, které zapomněly a žily pro budoucnost. Pro ty, které to nedokázaly -ve kterých byl hněv uložený tak hluboko jako ve vás nebylo záchrany.”

„Já nejsem nalezenec, Auroro.” „Ne pokud jde o vnější dojem.”

Jejich oči se setkaly a v jednu chvíli myslela, že se jí snad podařilo na něj zapůsobit. Ale pak ji bez varování chytil tak prudce a bezohledně, že z ní vyrazil dech.

„Řekl jsem vám, že se nemíním měnit. Myslíte si snad, že mě k tomu přiměje bastard nějakého zloděje?”

Jeho slova ji hluboce ranila. Měla pocit, že krvácí. Bolestně zašeptala: „Je vůbec na světě něco tak nízkého, že byste k tomu neklesl?”

„Ne, ne, dokáži klesnout ještě hlouběji.” Paži ovinul kolem jejího pasu a zvedl ji ze země tak, aby její oči byly ve stejné úrovni s jeho.

Chmurně se usmál. „Musíte mi věčně dokazovat, jak krutý dokážu

být?”

Tváří se jí kmitl strach, ale hned ho skryla. „Já vás k ničemu nenutím,” řekla. „To dělá to zvíře na vašich zádech, Vashone. Je pravým obrazem všeho, co ve vás běsní.”

„A vy se vydáváte v nebezpečí pokaždé, kdy na to zapomenete.” Usmál se, jako by mu dělalo radost, že ji může vystrašit, pak ji políbil podlým, hrubým polibkem bez lásky.

Zaúpěla a v tu chvíli ho nenáviděla za jeho bezohlednost, a sebe nenáviděla za to, že se do něj zamilovala. Ale i když se na ni vrhl, připadalo jí, že ji líbají dva muži, jeden, který dokáže být jemný dárce, a druhý, jehož ruka ji držela za bradu a donutila snést ten ohavný mokrý nápor.

Když však chtěl být odvážnější a brutálně jí vstrčil jazyk mezi zuby, konečně našla sílu vzepřít se. Uhodila ho do tváře, ale neměla dost síly, aby to vůbec pocítil. Jen se zasmál a líbal ji ještě bezohledněji, až se ho pokusila udeřit znova. Ale tentokrát byl na to připravený Sevřel jí ruku železnou pěstí a zkroutil dozadu, až vykřikla bolestí. Ted byla bezbranná a nezbylo jí než se podvolit.

Strhl ji na postel a ona měla pocit, jako by znova předváděl rituální tanec, který už jednou viděla. Ležela pod ním křečovitě ztuhlá a nepoddajná, zatímco on ji líbal a laskal. Jeho ruka si našla její ňadro a ona ucítila na svých stehnech, jak ztvrdl. Snažila se vysmeknout, znova se bránila, ale potlačil její vzpouru jediným pohybem těla, kterým se na ni položil. Snažila se, aby se na ni podíval; ale on se tomu bránil a zabořil obličej do její šíje. Ale ona z něho nespouštěla oči plné pocitu křivdy.

Když prsty zachytil za jemnou látku jejích šatů a hledal pod nimi její tělo, vyjadřovala její tvář nezměrnou bolest. Chytil za živůtek a chystal se ho roztrhnout, ale setkal se s jejím pohledem a jako by ji chtěl týrat, odtrhl jen kousek tam, kde jí šaty zakrývaly žlábek mezi prsy.

„Jak to chceš, Auroro, brutálně nebo něžně?” zašeptal. Neuhnula očima ani na okamžik. „Ty víš moc dobře, jak to chci, Vashone.”

Bojovali spolu očima a její pohled vyjadřoval prosbu a bolest. Ale teď už věděla, že nemá žádnou naději a nedotkne se jeho duše. Musí

přečkat tuto noc a pak ho opustit, navěky připoutaná k jediné vzpomínce na muže, kterou za život bude mít.

„Dívej se jinam,” poručil jí a jeho hlas byl chraplavý a tichý, její upřený pohled ho zřejmě přece jen znervóznil.

„Nemohu,” odpověděla šeptem a stěží potlačila zachvění v hlase.

„Proč?” ptal se a bylo vidět, že jeho vzrušení stoupá a ona může čekat další surovost.

„Protože já…” a neudržela slzu. Otřela ji a neviděla už důvod proč to tajit. „Protože bych mohla propást muže, kterého miluji, Vashone. A já ho vídám tak málo.”

Okamžitě se stáhl zpět, jako by ho bodla nožem do srdce. Byl zděšený. Pak ho přemohla chladná, divoká zuřivost a ona čekala, že ji snad i uhodí, jenže místo toho se prudce napřímil a ukázal na dveře.

„Vypadni odtud. Už nikdy mi nechoď na oči. Rozumíš?”

S hlasitým srdceryvným vzlykem se postavila na nohy, rukou svírala roztržený živůtek. „Vashone,” zaprosila a byla stejně neochotná odejít, jako před chvílí nechat se znásilnit.

„Vypadni. Ráno odpluješ na Odhodlané!1

„Prosím, ne,” začala, ale zarazil ji jediným vražedným pohledem. Když viděla, že má před sebou jen zběsilost a bezcitnost, potlačila horké slzy a potácela se ke dveřím. Její jedinou myšlenkou bylo to, že Bůh je tak krutý, jak jí ho líčil John Phipps.

25.kapitola

Tu noc se rozpršelo a Aurora se dívala na déšť se spící Koongou v náruči. Na ostrovech prší jemně a krátce, denně déšť osvěžuje a zavlažuje tropickou půdu. Noční déšť se obvykle očekával s obavami, protože hurikány dokáží zpřevracet ostrovy větší, než je Mirage. Ale Aurora v duchu vyzývala déšť, aby byl silnější, a vítr aby vál s větší silou. Kdyby se tuto noc rozpoutal hurikán, uvítala by ho s otevřenou náručí. A jestli se místo něho ráno rozzáří slunce, pak ona ho nechce vidět.

Žaluzie sice chřestily pod nápory větru, ale dnes v noci by jí nic nepřipadalo dost divoké. Žádný náraz větru dost prudký, žádný liják dost studený, aby odnesly její zármutek. Ve svém zoufalství ani nebrala na vědomí dešťové kapky pronikající otevřenými okny jejího pokoje škvírami mezi žaluziemi. Poodstoupila teprve, když se Koonga nespokojeně zavrtěla.

Aranská hvězda se teď pro ni stala kletbou a její jméno mohlo být vysloveno jen tam, kde už nejsprostší nadávky nestačily Když pomyslila na onen drahokam, trpce se zasmála a setřela si z tváří dešťové kapky místo slzí. Už nemohla plakat. Dvakrát ji opustili pro ten mizerný smaragd. Dvakrát jí ten prokletý smaragd zničil naději, že bude milována, protože síla jeho vábení byla mocnější než to, co nabízela ona. Teď se najednou nemohla dočkat, až ho bude držet v ruce. Chtěla ten mizerný, bídný kámen stisknout v dlani, aby se přesvědčila, že je hoden všeho, co kvůli němu vytrpěla. A pak ho chtěla hodit do oceánu, oceánu tak zeleného, bezedného a krutého, jako jsou Vashonovy oči.

Do té doby jí nezbývá nic jiného než kus bolavého masa tam, kde bývalo její srdce. Ta bolest nepomine, ani až zničí Hvězdu.

Zhluboka se nadechla a přitiskla spící opičku na prsa. Benny si pro ni určitě zítra přijde. Pochybovala, že by s Koongou byl na Odhodlané; Vashon zajistí cestu jen pro ni a Flossii. Položila zvířátko na polštář denního lehátka a rozesmutnila se při pomyšlení, jak pusté budou její dny bez Koonžiny tvářičky a veselého breptání.

Zaklepání na dveře ji vytrhlo z melancholie. Srdce měla až v krku při představě, že by to mohl být Vashon, ale přitom věděla velmi dobře, že on to není.

„Ano?” zašeptala za zavřenými dveřmi. „Slečna! Slečna! Honem jít! Je moc plekélní!” Otevřela a za dveřmi našla Tsinga držícího v ruce přepychovou lampu. V jejím světle vypadal velmi rozrušeně. „Co se stalo?” zeptala se polekaně.

„Vashon zbláznit! On zbláznit! Lychle jít! Moc plekélní!”

„A co udělal?”

„On spálit mapa a polučit víc blandy. Mapa dlaha, slečna!” „Může si dovolit jinou mapu… tak se opil, že?” zeptala se rozzlobeně.

„Ano, slečna! Lychle jít! Udělat konec!” Tsing ji zatahal za ruku, ale ona ucouvla.

„Proč si myslíte, že něco zmůžu? Proč jste přišel pro mě? Poslal pro mě on?”

„Ne, slečna. Ale vy udělat konec, já to vědět.”

„Vashon je dospělý, Tsingu, a jestli se bude chtít opít, tak s ním nic nezmůžu.”

„Slečna! Slečna! Dívat se!” Ukázal jí svůj dlouhý prošedivělý cop. Konec byl useknutý. „On na mě hodit nůž, slečna! On povědět ,Dej blandy a mazat plyč’, a když on vidět já ne lychle, on hodit nůž!”

„To je lump!” vykřikla a dotkla se ubohého pahýlu Tsingova copu. „Měl byste slíbit sám sobě, že už pro něj nikdy nebudete pracovat!”

„Ó ne, slečna, to on nikdy nedělat! Teď moc plekélní! Vy zastavit ho, slečna!” Táhl ji ode dveří a dolů chodbou.

,.Aie já si opravdu nevím rady, Tsingu,” úpěnlivě prosila, když mířili k Vashonovým komnatám. „Já s tím nemám nic společného.”

„Ne, slečna, tak nebýt! Když Vashon hodit nůž, on povědět, že vy snažit jeho zabít a on vás nenechat!”

Zastavila se. Já se ho snažila zabít? To je nesmysl! On se opravdu

zbláznil!”

„Vzít tohle, slečna!” Z vedlejší komody sebral podnos plný karaf a vstrčil jí ho do ruky. „Vy vzít, slečna. Já si nechat zbytek hlavy.”

Než si to stačila uvědomit, zaklepal Tsing na dveře. Když se z hlubin komnaty ozvalo v odpověď zavrčení, otevřel jí dveře a vstrčil ji dovnitř. Než se stačila ohlédnout, dveře se za ní zavřely.

„Polož to a vypadni,” pravil Vashon v šeru pokoje.

Aurora se rozhlédla a uviděla, že v celé místnosti hoří jen jediná svíce, a to na jeho psacím stole. Vedle ní byla položena mapa, kterou tak bezohledně roztrhal.

„Řekl jsem… “

„Ne, neházejte další nůž. To není Tsing,” pravila spěšně.

Viděla, že se z pohovky zvedá tmavá postava. „Myslím, že jsem ti

řekl… “

„Ano,” přerušila ho, „jenže Tsinga jste tak vyděsil, že už se sem bojí vkročit a poslal místo sebe mě.”

„A ty bys měla mít také tolik rozumu a bát se.”

Podívala se na stín, který se před ní tyčil. Za jeho zády déšť bušil do okenic. Neviděla mu do tváře, ale zahlédla ostrou siluetu dýky v jeho ruce. Budil strach, ale ona byla připravena spíš zemřít, než od něho znova uprchnout.

„Já měla ten rozum,” řekla zvolna, „ale na rozdíl od Tsinga věřím, že mi neublížíte.” V šeru tápala po stolu. Když ho našla, postavila na něj podnos s karafami a v tom okamžiku ucítila dýku přitisknutou na svou hruď.

„Vidím, že jsem tě nějak nedokázal přesvědčit o své bídné povaze.”

Z jeho dechu bylo cítit brandy. Druhou ruku jí položil na prsa a držel ji zády k sobě.

Sklopila oči. Připadalo jí, že v ní hoří každičký nerv. Už na vlastní oči viděla, že muži před Vashonem s křikem utíkali, když byl v takové náladě, ale snažila se ze všech sil nedat najevo strach.

Zhluboka se nadechla a znova ucítila hrot dýky na svém těle. Přinutila se nebrat ji na vědomí. Olízla si rty a řekla: Je divné, že byste mně chtěl ublížit, Vashone. Zvlášť když mi Tsing řekl, že to jsem já, kdo vás chce zabít.”

„Snažíte se mě zabít,” konstatoval najednou docela rozumně.

„A jak to dělám? Nemám zbraň.”

„Máte zbraň. Tu nejnebezpečnější. Tuhle.” Vklouzl rukou tam, kde divoce tlouklo její srdce.

Poděšena a zároveň podivně rozjarená jeho slovy odpověděla: „Ale vy víte, Vashone, že s touhle zbraní mohu zvítězit, jenom když mi to dovolíte.”

Sklonil dýku a vsunul jí do ruky její rukojeť. „Tak mi ji vražte do zad a skoncujme s touhle agónií. Nebo snad čekáte, až to za vás udělá Josiáš Peterborough?”

Pustila dýku, až zařinčela na podlaze. Jste opilý. Mluvíte jak šílenec. Nebudu vás poslouchat.”

„Nejsem tak opilý, abych nevěděl, co se stane.”

„A co se stane?” zeptala se klidně.

„Zaprvé,” dotkl se její brady, ..mě políbíte.”

„Vazné? Ujistuji vas, ze uz nikdy v živote…

Obrátil ji k sobě tak prudce, že si div nezlomila vaz.

„Ale ano, políbíte mě,” zašeptal, „a po tom sladkém potěšení půjdeme do mé postele a zůstaneme tam hodně dlouho.”

Vytrhla se mu a šla pozpátku ke dveřím. „Tsing měl pravdu. Vůbec nevíte, co děláte.”

„Ach, na světě jsou horší věci než šílenství.” Znova ji chytil kolem pasu. „Například cudnost.”

„Ne, Vashone! Já jsem sem nepřišla proto, abyste mě znova

týral!”

Strhl ji do náruče. Vzal její něžnou tvář do dlaně a díval se na ni tak hladově, až se zajíkla.

„Vím, proč jsi sem přišla, Auroro,” řekl. „Přišla jsi, abys mě zničila svou láskou. Abych podléhal tvému bezelstnému svádění, až už bych nebyl schopen žádné obrany”

„Láska nebo smrt, Vashone, takhle se přece nemusíte rozhodovat,” vykřikla a všechno, co k němu cítila, se přes ni znova přelilo jak příboj.

„Chceš po mně, abych spáchal sebevraždu. Abych se pro tebe

zničil!”

„Ne! Mně na vás záleží! Ale chci, abyste žil životem, který stojí za to žít! A jestli nedokážete mít rád, co to bude za život?” Najednou se rozplakala.

„Už jsem zapomněl, co je láska,” zahřímal, ale jeho hlasem pronikala beznaděj. „Už ji nikdy nedokážu cítit.”

„Dokážete si vzpomenout, vím to,” zašeptala. „Mluvíte přesvědčivě,” řekl cynicky „Mluvím, jak mi srdce velí, Vashone.”

Dívali se jeden druhému do očí a mezi nimi zuřil souboj dvou vůlí. Ale právě v okamžiku, kdy věděla, že by radši skočila do moře z Odhodlané, než aby tuhle bitvu prohrála, řekl drsně: „Tak mi ukažte jak.”

Nejistě se na něj podívala.

„Ukažte mi to,” opakoval, ale tentokrát vlídněji.

Hledala jeho oči a spatřila v nich velikou touhu. Jak? Jak to mohu ukázat?” zašeptala sotva slyšitelně.

„Začněte polibkem.”

Zachvěla se v obavách, že to nedokáže. Ale ze zoufalé touhy pomoci mu a z touhy po štěstí zaklonila hlavu a vtiskla polibek na jeho tvrdé, zatrpklé rty.

Byl to neohrabaný polibek, a když skončil, obávala se, že se jí vysměje. Nereagoval na něj, dokonce ani když bezelstně pohladila jeho neholenou tvář.

Ale nespouštěl z ní oči.

„Řekněte to, řekněte to, a tentokrát vás nepošlu pryč.”

Byla ten nejbláhovější z bláznů. To nebyl muž pro ni. Nikdy by spolu nemohli vytvořit domov. Bylo to stejně nemožné

jako manželství mezi jehnětem a lvem. To, co dělá, spíš zničí její štěstí dřív, než by ho vybudovalo, ale nemohla jednat jinak. Její city k němu ji unášely jako povodeň; žádná hráz je nemohla zadržet.

„Miluji tě, Vashone,” přiznala. „A je neštěstí, že nedovedu přestat.”

Její poslední slova byla sotva slyšitelná, ale přesto je zřejmě uslyšel. Chytil ji do náruče tak, jako se umírající chytá posledního stébla naděje. Přitiskl ústa na její a zvedl ji do výše jediným náruživým pohybem. Když ji odnesl na postel, ulehl s ní v náruči a všechno, co chtěla, o čem snila, se náhle zdálo být dosažitelné.

Líbal ji, hladověl touhou po jejích rtech, po jejím doteku. Opřela se o jeho hruď a chtěla se odtáhnout, jenom aby se nadechla, ale nedovolil to. Jeho rty hořely na jejích, stejně jako jeho ruce pálily všude,

kde se jí dotkl. Laskal se zbožnou úctou linii jejích zad, úzký pás, lákavý pod tenkou látkou.

S úžasem strpěla, aby ji svlékl, aby šetrně rozepnul každý háček a objevil růžovou pleť pod nimi. V jeho hladových zelených očích viděla, co chce, a tentokrát ji všechno bolelo touhou dát mu to.

Rukou se zvolna dotkla jeho nahé hrudi. Prsty sklouzla po tmavé houštině a vychutnávala ten pocit, tak tvrdý, a docela jiný, než když se dotkla sebe. A když také on vzal do dlaní její prsy, projelo jí tak silné vzrušení, děsivé ve své smělosti, že ucukla.

Ale on jí nedovolil uhnout.

„Chci teď na všechno zapomenout, Auroro,” zamumlal jí do vlasů. Zvedl obě dlaně. Vmžiku je měl plné a vychutnával její štědré tvary. Než mohla protestovat, objal ji znova v pase a přitiskl k sobě, drtil její měkká ňadra na své teplé hrudi pevné jak žula a zmocnil se jejích rtů v dlouhém, dlouho touženém polibku. Rukou láskyplně pročesával její zlatorudé kadeře, pak sklouzl níž a přitiskl její boky ke svým.

„Miluji tě,” zašeptala jako v modlitbě. Odpověděl dalším bolestným polibkem a tiskl se k ní, jen její šaty ho na chvíli zdržely.

Musel najít to, co hledal. V návalu náhlé ohnivé touhy se jí zmocnil a ještě než se jeho rty dotkly jejích, šťastně zasténal, když mu řekla: „Miluji tě, miluji tě,” ale další slova byla umlčena polibkem.

Noc ubíhala. Déšť ustával a jenom na západě se blýskalo, ale ve Vashonových komnatách nevěděli o světě a vnímali jen šepot a vzdechy, polibky a něžné doteky Dvakrát mu usnula v náruči a dvakrát ji probudil dotekem, který znova zažehl jejich vášeň jako rozdmýchaný plamen a každé jejich nové spojení bylo krásnější než ta předešlá.

Když konečně osamělá svíce se zaprskáním zhasla ve vlastním vosku a první sluneční paprsky se prodíraly oparem Mount Soufri-ěre, snesl se na ně mír jako teplý, uklidňující příboj. Vashon ležel s tváří na Aurořině bříšku a ona byla opřená o polštáře a prstem lehce přejížděla po tetování na jeho svalnatých zádech. Dnes ráno jí nevadil ani drak. Peterborough mu ukradl blackwellský titul. Teď chápala, jaká zuřivost musela dohnat Vashona k tomu, aby si nechal udělat tohle tetování.

„Asi bych měla jít zpátky,” zamumlala zarmouceně při pomyšlení, že ho musí opustit.

„Ne, spící krásko, zůstaň se mnou,” řekl a majetnícky položil ruku na její bok.

Něžně se usmála této nové přezdívce a pak se jí znova rozproudila krev při vzpomínce, co udělal, když ji tímto oslovením probudil. „A nebudou se sloužící divit, že jsem zmizela?”

„Tsing si domyslí, že jsi tady.”

Zmlkla, poněkud zmatená představou, že sloužící vědí, že strávila s Vashonem celou noc, a nešťastná, že se cítí povinna zachovávat slušnost.

Zvedl se na předloktí a vzal do ruky její medailon, ležící na prostěradle. Začervenala se. Nemohla se vůbec upamatovat, kdy se řetízek přetrhl.

Houpal jí s ním před očima a řekl: „Nedokázal jsem vyluštit ten verš.”

„Já myslela že ano, když jsem viděla, cos provedl s mapou.” Zaváhala. „Ale ty nepotřebuješ Hvězdu, Vashone, to jistě víš. Jsi tak bohatý, že to přesahuje chápání většiny lidí. Můžeš si dovolit nechat Peterborougha jít.”

Přikývl. „Ale i když já přestanu bojovat s Peterboroughem, on neskončí boj se mnou. A zvlášť ne teď, když mám tebe.”

„Tak mu dej ten medailon.”

„To není tak jednoduché.”

Cítila jeho napětí. Něžně řekla: „Lásko moje, on nedokáže najít Mirage. Nikdy nás nenajde. Zůstaneme tady a budeme mít děti a

nikdy… “

Odtáhl se a převalil se na záda, a mrzutě se zahleděl na tmavý baldachýn nad postelí. „Jestli si dá práci, tak najde Mirage. Není moudré podceňovat ho. A je tu ještě něco, to ty nevíš, Auroro.

Například kletba.”

„Jaká kletba?” zašeptala.

„Netvrdím, že je to pravda, ale Hvězda je nositelem kletby. ,Kdokoliv tě vlastní, toho nepřátelé zahynou. To je zaspáno v Letopisech z Crom Dubh, starém rukopise uloženém na zámku Inishmore… , odkud Hvězda pochází.”

„Ale jestli v tu kletbu nevěříš, proč na ni myslíš?”

„Protože Peterborough na ni věří. Po celou dobu byl strašně pověrčivý kvůli vraždě vlastního bratra. Jakmile se zmocní smaragdu, jsem si jist, že vymění jednu pověru za druhou. Bude mě chtít vidět mrtvého, i kdyby se měl přinutit, aby to udělal sám.”

Podíval se na ni a odhrnul jí vlasy z očí. „Já se bojím o tebe, Auroro, mnohem víc než o sebe. Musíš mi slíbit při všem, co je ti drahé, že uděláš to, co ti řeknu. Musím tě dostat do bezpečí, ať je to jak chce těžké.”

„Jen mě nechtěj poslat pryč. To neudělám.” „Peterborough je nebezpečný tak dlouho, dokud tě mám u sebe,” opakoval.

„Co to říkáš?” Tón jeho hlasu ji znepokojil.

„Říkám,” odpověděl pomalu, a nedíval se jí do očí, „že musíš udělat to, co ti řeknu. Bez ohledu na to, co to bude.”

Prudce zavrtěla hlavou a cítila, jak se jí zmocňuje panika. „Nechtěj po mně, abych odjela. To nejde, aby sis mě nejdřív vzal do postele a pak mě odhodil.”

Svaly na dolní čelisti mu ztvrdly, jako by se k něčemu rozhodl, k něčemu, o čem věděl, že se jí to nebude líbit. „Ty máš před sebou jiný život, Auroro. Bylo to ode mě špatné, že jsem tě z něj chtěl vytrhnout. Musím ti zajistit bezpečný návrat do Londýna. Teď to vidím.”

„Proč nevidíš, jak moc tě miluji?”

Podíval se na ni. „Ne, já vidím ženu, která zasluhuje víc, než já jí mohu dát. Ušlechtilou a krásnou ženu, která si dělá iluze, že já jsem pro ni ten pravý. A vidím muže, kterého si tak povýšila ve svých představách, že si myslí, že je jí hoden.” Ztišil hlas v sebeopovržení. „Umíš si představit, co jsem dělal ve svém životě? Víš, kolik lidí jsem

zabil?”

Odstrčila ho a odmítla ho dál poslouchat. „Je mi jedno, kolik lidí kvůli tobě umřelo. Do své nejdelší smrti budu přesvědčená, žes měl pádný důvod… “

„Poslouchej mě přece!” Bezohledně ji k sobě strhl. „Byly doby, kdy jsem byl přesvědčený, že mám dobrý důvod, ale Josiáš Peterborough je stále můj nevlastní bratr a polovina mé krve je stejná s jeho. Pum se sám sebe, jestli tohle neovlivňuje moji soudnost.”

„Rozhodně ne! Ty nejsi jako tvůj bratr!”

„Ale možná že jsem! Možná že se mu hodně podobám. Izák jednou řekl, že jsem Josiášovi nevzal ten šlechtický titul proto, že mně dělá větší radost mučit ho, než si poklidně žít jako anglický peer. A měl pravdu, Auroro, měl pravdu.”

„Tohle nebudu poslouchat! Kdybys říkal cokoliv, nikdy neuvěřím, že nejsi ten, za koho tě považuji! Miluji tě! A já bych nedokázala milovat špatného člověka!”

Zatřásl s ní a na jeho tvář, kde se svářil hněv a bolest, bylo hrozné pohledět. „Prvního člověka jsem zabil už ve třinácti!”

„Měl jsi k tomu důvod!”

„Jak to víš?”

Vzlykla a stěží ze sebe vypravila to, co mu chtěla říct. „Protože ten člověk tě chtěl necudně obtěžovat, viď?”

Vashon znehybněl. Najednou měl tvrdý výraz. „Peterborough chtěl, abych zemřel, aby mohl zdědit blackwellský titul. Myslel si, že jsem mrtvý, dokud jsem se před lety nevrátil do Londýna a nenavštívil ho. Chtěl jsem ho vystrašit. Řekl jsem mu o tom muži, kterého jsem zabil ještě jako chlapec. Vylíčil jsem mu to se všemi podrobnostmi.” Jeho hlas se lámal touhou po pomstě. „Chceš vědět, co

řekl?”

Celá uslzená zavrtěla hlavou.

„Řekl: ,Dobrá práce. Teď vím, že jsme bratři’.”

Vashon ji pustil a odvrátil se. Její srdce pukalo žalostí nad ním. Instinktivně se k němu přitiskla, svými ňadry zakryla draka a objala ho oběma rukama. „To na tom nic nemění,” zašeptala.

Odpověděl monotónním hlasem: „Bylo to ode mě špatné, že jsem tě oklamal. Ty si zasloužíš nejlepšího z mužů, ne nejhoršího. Měla by sis vzít svého Phippse, Auroro. Měla bys udělat tolik věcí.”

„Řekls mi, že mě nepošleš zpátky,” zašeptala a zachytila se jediného stébla naděje. „Řekl jsi, že by bylo moc nebezpečné vrátit se do Londýna.”

„Ted ano,” odpověděl nevzrušeně. „Ale já ti zařídím bezpečný návrat. Poplavíš se s Flossií na St. George’s. Já popluji do Anglie a vyhledám Peterborougha.”

„Nedělej to, Vashone. Prosím tě!”

„Ty musíš žít tam, kde ti to osud určil.”

„Já jsem lhala o svém životě! Lhala jsem o Phippsovi! Já chtěla odjet z Londýna. Nemám kam se vrátit.” Po této žalostné zpovědi potlačila vzlyk.

„Auroro, já jsem neudělal v životě moc ušlechtilých věcí, ale tentokrát tak budu jednat. Budeš mít domek. Budeš žít obyčejný život v pohodlí s obyčejným mužem, vedle kterého ti bude dobře… ” Odstrčil ji od sebe. „Vedle mě ne. Z našeho spojení by nevzešlo nic dobrého.”

Ale mohli bychom mít dítě! Tvoje dítě! chtěla vykřiknout, jenomže bojovný zápal už v ní začal pohasínat. A když se střetla s jeho tvrdým smaragdovým pohledem, věděla, že ho nepřemluví. „Budu tě do smrti nenávidět, jestli to uděláš,” vykřikla.

„Pak budu radši, jestli mě budeš nenávidět. A zůstaneš přitom naživu.” Zjihl. „Časem pochopíš, že jsem měl pravdu. Na kolenou mi budeš děkovat, že jsem to udělal.”

„Budu proklínat tvoje jméno až do nejdelší smrti,” zapřísáhla se a ani se na něj nepodívala, aby mu dala najevo, jak moc jí ublížil.

Trpce se zasmál. „Vsadím se, že nebudeš sama, kdo mě bude proklínat.”

Náhle ji políbil a položil do polštářů. Chtěla se mu vymknout, ale uvěznil ji svým pohledem.

„Jestli tě mám opustit, tak to udělám okamžitě, Vashone,” řekla zlostně.

„To ne.” Chmurný úsměv mu zvlnil rty. Jestli mě máš opustit, pak musíme náš zbývající čas dobře strávit.” Dlaní potěžkal její prs. Snažila se ho odstrčit, ale jeho ústa už našla její korálové rty.

Zavřela oči a zoufale pátrala, jak by ho obměkčila, ale když ucítila, že se znova propadá do sladkého zapomnění, zašeptala ta slova, která od ní chtěl uslyšet, když se poprvé milovali. Jsi mizera a já tě za to budu do smrti nenávidět, slyšíš? Do nejdelší smrti.”

Dal se do smíchu, přesně jak očekávala; přesně jak se obávala, začaly její prsty zrádně bloudit jeho dlouhými černými kadeřemi a znova dovolila, aby svá ústa přitiskl na její.

Trvalo dlouho, než se od sebe oddělili. Ani nevnímali, že už vyšlo slunce. Ani si nevšimli štíhlé zlověstné lodi, která obeplula záliv

Moskytů na jihovýchodním konci St. Kitts a svižně zamířila k Mi-rage.

26. kapitola

Zuřivé bušení na dveře probudilo Auroru ze zdravého spánku. Otevřela oči a zjistila, že leží v objetí Vashona, který měl jednu nohu důvěrně položenou mezi jejími stehny, zatímco ona své ruce rozhodila v nevědomém gestu vzdání se. Vashon už musel být vzhůru, protože jakmile uslyšel bušení, vymanil se z jejího objetí i z přikrývky a dlouhými kroky kráčel ke dveřím. Vůbec nebral na vědomí svou nahotu, ani jak hrůzyplný je drak na jeho zádech v jasném ranním světle.

„Izáku,” slyšela ho Aurora říct, když zmizel v předpokoji. Následoval tlumený rozhovor a napěti se stupňovalo. Její hanbu, že ji tu objeví s Vashonem, mírnily jenom obavy a podezření, že Izák přinesl špatné zprávy.

Když pak uviděla Vashonovu tvář, okamžitě to věděla.

Oblékl si mezitím bílé kalhoty, a když vešel do ložnice, byl tak vážný, jak ho ještě nikdy neviděla.

„Co se stalo?” vykřikla a přitáhla si přikrývku na prsa.

„U Rumového průlivu přistála loď. Izák říká, že je to Veselá Mad-galéna”

„Ty tu loď znáš?”

„Patří žoldákovi, který se jmenuje Fontien. Nečekal jsem, že najde i Mirage. Ale našel ji. Dopravil sem mého bratra, tím jsem si jist. Peterborough je na ostrově.”

Zavřela oči hrůzou a obavami o něho, o ně oba.

„Oblékni se,” řekl roztržitě. Šel k psacímu stolu a sebral tam nějaké papíry a mapy. „Izák připravuje Udatnou. Okamžitě

vyplouváme.”

Dívala se na něj, jak si chystá věci u stolu, a najednou ji přepadla strašná úzkost, že ho ztratí. Po celou tu dobu vůbec nepočítala s Peterboroughem, ale teď, když je tady, na Mirage, představuje tak velké nebezpečí, že se hrůzou roztřásla.

Vashon se po ní ohlédl a přelétl očima její pobledlou tvář, pocuchané vlasy a křečovitě sevřené prsty, kterými k sobě

tiskla přikrývku. Jen o něco měkčeji ji znova vyzval: „Oblékni se, má lásko. Je to bezohledné probuzení po nádherné noci, ale není vyhnutu!.”

Otupěle vstala a začala se oblékat.

„Obávám se, že je to přesně tak, jak jsi říkal,” přiznala a zápolila se šaty. „Kdybychom nebyli… ” Zhluboka se nadechla a podívala se štěrbinami mezi žaluziemi na Karibik. Já jsem tě rozptylovala a teď za to možná zaplatíš životem.”

„Já jsem se rád nechal rozptylovat,” byla jediná slova útěchy, která jí poskytl. „Lásko, připrav se. Dokonči oblékání,” ukázal hlavou na její dosud ne zcela zapnuté šaty, odhalující značnou část bělostného ňadra.

Ve zmatku rychle dokončovala svou toaletu, zatímco on se ještě jednou vrátil k psacímu stolu. Stočila si vlasy do volného uzlu a odcházela z jeho komnat.

Zastavil ji v předpokoji. „Co chceš dělat?” utrhl se na ni.

Prudce se otočila. „Musím vzít Koongu. Nemohu ji tady nechat. Benny by mně to nikdy neodpustil.”

„Kde je?”

„V mém apartmá.”

„Tak ji tam nech. Peterborough už je možná v domě. Dračinec je sice velký, ale je to jen otázka času, než objeví, kde bydlím já.” „Vashone… ” „Nepůjdeš pro ni.” „Je už hotová?”

Aurora sebou trhla, když se ozval další hlas a ona zjistila, že za ní stojí Izák. Připadalo jí, že ztrácí rozum, protože celou tu dobu byla čelem ke dveřím, a přesto ho neviděla vcházet.

„Kde je Benny?” zeptal se Vashon a vůbec nebyl překvapený náhlým objevením Izáka.

„On i vdova už jsou na St. Kitts. Udatná čeká na přístavišti v Basseterre.”

Jak se dostaneme na St. Kitts tak, aby nás neviděli?” zeptala se. Vashon se pousmál. „To už je ta nejmenší starost.” Obrátil se k Izákovi: „Dostali sloužící pokyn, aby odešli? Je pryč i Tsing?”

„Všichni jsou pryč.” Izák zaváhal. „Měli jsme ale pár ztrát. Dva námořníci na Odliodlané to dostali do hlavy. Jsem si jist, že Blackwell předpokládal, že poplujeme touhle lodí.”

Auroře se při téhle zprávě udělalo mdlo. Dva muži už jsou mrtví. Pohlédla na Vashona a cítila, že ji snad zármutek připraví o rozum. Při pomyšlení, že je v takovém nebezpečí, začala skoro propadat hysterii.

Vashon přikývl, podal kapitánovi mapy a poznámkový sešit. Pak si za pás zastrčil pistoli. „Sežeň všechny, ať nastoupí na Udatnou. Já tam budu za chvíli.”

„Kam chceš proboha jít?” zhrozil se Izák a díval se na něj jako na šílence.

„Bennyho opice,” řekl kousavě. „Ta potvora má tolik ctitelů, že je vyloučeno, aby tu zůstala sama.”

„Ne, Vashone!” zhrozila se i Aurora.

„To je moc špatný nápad, příteli. Už tak jsme v nevýhodě, protože nás zastihli nepřipravené.” Kapitán mluvil velmi vážně.

„Nemůžeš tam jít, Vashone! Vždyť jsi sám říkal, že Peterborough už je možná v domě,” vložila se do toho Aurora, protože nechtěla, aby Vashon riskoval. „Prosím, moc tě prosím, pro Koongu půjdu já!”

„Odveď ji, Izáku. Za chvíli jsem u vás.” Vashon jí hlavou ukázal, že má jít, jako by byla pejsek a odváděli ji na vodítku. Byla by křičela bezmocí.

Izák vrtěl hlavou, očividně se mu to také nelíbilo, ale podřídil se. „Flossie se po vás shání, děvče. Tak pojďte. Půjdeme trochu napřed.”

Aurora se odtáhla. To, co po ní chtějí, je nemyslitelné. Jak by mohla žít dál, kdyby se Vashonovi něco stalo? „Ne. Nepůjdu odtud, Vashone, dokud nebudeš zpátky.”

Vashon ji vzal za bradu jako trucovité dítě. „Poslouchej, Auroro, není čas na debatu. Slíbilas mi, že uděláš to, co ti řeknu. Tak teď je

čas.”

„Och, bože, nechtěj to po mně,” zaúpěla.

„Musíš,” řekl Vashon a pustil ji. „V minutě jsem u vás,” řekl Izákovi.

Kapitán přikývl a začal strkat Auroru z předpokoje. Nešla dobrovolně. Izák ji musel odtáhnout.

„Vashone,” křičela a prala se s Izákem celou cestu, „nech mě jít s tebou! Prosím! Nemohu tě ztratit! Nedovol, abych tě ztratila!”

„Budeš mě navždycky nenávidět, vzpomínáš?” řekl s tajemným úsměvem a pokynul Izákovi, aby postoupil dál. Aurora sténala a bránila se mu, ale přesto ji vmžiku dostrkal před rozměrnou mahagonovou a zlatou krbovou zástěnu. Odstrčil ji a ukázalo se, že za ní není žádný krb ani krbová zeď, ale schody, které vedly někam do hlubin země.

„Nedělej to, Vashone,” vzlykala, ale než se vzmohla na další protest, donutil ji kapitán udělat první kroky po schodech dolů. Poslední, co viděla, byl Vashon zírající na dveře do předpokoje, připravený k boji, v zelených očích plameny hněvu.

Za ta léta, kdy pobíhal po ulicích Kasby, získal Vashon výraznou výhodu pro případ msty. Znal Dračinec a věděl, jak se schovat. Šel tichými chodbami a jeho sluch zachycoval i ten nejjemnější šramot -vánek v kokosovém háji za zdí severozápadní chodby, vzdálené plesknutí okenice o zárubeň, neznámý zvuk žbluňkání někde před sebou, za dveřmi z leštěného mahagonu.

Bos se mrštně kradl dál, a to žbluňkání a kapání mu rozehrálo nervy. Když zahnul za roh, zatvářil se hrozivě. Díval se na mrtvé tělo, svázané a pověšené nohama vzhůru jako netopýr na trámu. Nebylo vidět žádné velké rány - byl zabit klasickým stylem Peterborougha - stačil jediný malý řez umístěný na přesné místo na krku a bylo po něm. Jako obvykle to byl nezvratný důkaz Peterboroug-hových chirurgických schopností.

Vashon odřízl mrtvého a zjistil, že to je mladý černý potápěč z Nevisu. Pracoval pro něj od té doby, co se oženil se služebnou z Mi-rage. Teď byl mrtvý, protože ho chytili na nesprávném místě v nesprávnou dobu. Vashon ho položil do kouta, ale pak si to rozmyslel.

„Je mi to líto, chlapče,” zašeptal mladému muži a pak ho táhl chodbou a za sebou nechával krvavou cestu. Ohleduplně překročil mrtvého a zahnul za roh do Aurořina apartmá.

Potichu otevřel dveře, Koonga vesele brebentila v ložnici. Salon, kterým se do ložnice procházelo, byl prázdný a nebylo tam s ničím hnuto.

Zamířil do ložnice a našlapoval měkce jako kočka. Opička seděla na nebesích nad postelí a vřískala na něco v koutě. Pohlédl tam, a stál tváří v tvář svému bratrovi.

„Tak se konečně setkáváme za mých podmínek, Vashone,” řekl Peterborough a vylezl ze závěsů. Přistoupil k Vashonovi, v každé ruce pistoli.

Oba muži se měřili pohledem, tolik si podobní, a přitom naprosto odlišní.

„Josiáši, jsem rád, že tě zase vidím,” pravil Vashon ledovým hlasem, z něhož však čišela nenávist.

„Také mě těší.” Josiáš mávl rukou kolem sebe. „Ani jsem nevěděl, kde tě hledat v tomhle nádherném paláci, který sis tu postavil. Jsem rád, žes přišel sám.” Přelétl zrakem sporé Vashonovo oblečení, které vypadalo venkovsky vedle vikomtovy saténové vesty v narcisové žluti a jelenicových kalhotách pod kolena. Jak vidím, neoblékli jsme se vhodně na takovou příležitost.”

„Jakou příležitost?”

„Na tvůj pohřeb.” Peterborough se rozesmál.

Jenže já mám to děvče. Jak to, že bych měl umřít já? Pokud je mi známo, tak jakmile budu mít smaragd, kletba podle práva začne likvidovat tebe.”

Vikomt byl najednou střízlivý. „Kde je? Sluha nám řekl, že tohle jsou její pokoje.”

„Nám?” zeptal se Vashon.

Peterborough ukázal bradou na dveře. Z jejich úkrytu vystoupil světlovlasý mladý muž oblečený s přehnanou péčí a v chvějící se ruce držel pistoli.

Vashon ho ani nevzal na vědomí a znova se obrátil k Peterboroughovi. „Nejspíš to byl ten mrtvý chlapec v chodbě, kdo vám řekl, že Aurora je tady?”

„Nespolupracoval dost rychle podle mého gusta.”

„To nedělá nikdo.” Vashon se podíval na baldachýn a natáhl ruku ke Koonze. Opička mu vděčně slezla do náruče a chytila se ho kolem krku.

Peterborough se zašklebil. „Strašné zvíře. Syčela na mě.” Koonga, jako by rozuměla, co říká, zasyčela znova.

„To je tím, že smrdíš, Josiáši,” upozornil ho Vashon. „Zvířatům se to hnusí.”

Vikomt nedokázal skrýt svou zlost. „Tak kde je, Vashone? Slyšel jsem od Azzedina, že Aurora Dayneová je prý kráska. Ty s ní spíš?” Vashon mlčel.

„To je takhle dobrá? Že ztrácíš řeč? Obdivuhodné.” Peterborough se rozesmál. „Na zpáteční cestu by se mi hodila dobrá ženská. Už jsem zapomněl, jak dlouho trvá plavba, a že člověk musí vystačit… ” Pohledem sklouzl pohrdavě k mladému muži.

„Proč si myslíš, že se jí vzdám?” zeptal se Vashon.

Peterborough se znova podíval svému bratrovi do očí. „Protože ty chcípneš dřív, než si ji odtud odvedu.”

„Tak to bys mě měl zabít hned.”

„Když tě zabijú teď, tak se nedovím, kde ta holka je.”

Vashon se usmál: „Přesně tak.”

„Tak kde ji máš?”

„Už odtud odešla a je na cestě ke smaragdu.”

„Ona ví, kde je?” Peterborough zbledl.

„Prozradila mi toho hodně,” připustil Vashon.

„Ten smaragd je můj! A já ho budu mít za každou cenu!” Vikomt udělal několik kroků kupředu a stále mířil na Vashona pistolí.

Ale ten se jen zasmál. Okázale se k němu obrátil zády Jen střílej, bratře! Žádám tě o to! Zabij mě, jak jsi to chtěl udělat před mnoha

lety!”

Peterborough zalapal po dechu a ucouvl. Při Vashonově šíleném smíchu spatřil blackwellského draka vytetovaného na zádech svého bratra. Bylo zřejmé, že o něm neměl tušení. Na jeho tváři se v rychlém sledu střídal výraz šoku, hrůzy a překvapení.

„Tak stiskni spoušť, Josiáši. Nebo se snad bojíš?” Vashon se k němu obrátil tváří. „Vyděsil tě drak? Ty sis myslel, že mně na black-wellském titulu nezáleží, že? Jak jen tě muselo vyděsit zjištění, že ses

mýlil!”

Vashon se k němu začal přibližovat pružně jako šelma. „Tak se do toho dej. Jen mě střel! Proč váháš? Protože bez ochrany smaragdu nemáš dost odvahy, ty bídný bastarde!”

„Nepřibližuj se.” Peterborough ho zadržel máváním pistole. Jak jsi sám upozornil, když tě zabijú, nikdy se nedostanu k Auroře Dayneové.”

„K ní se tak jako tak nedostaneš,” ujistil ho Vashon s širokým úsměvem.

„Nebuď si tak jistý, bratříčku.” Peterborough zvedl pistole. Jestli tě zabijú, nebudu už ten smaragd potřebovat.”

Vashon se zastavil. Jako v dokonale provedené taneční figuře se dostal za Ashera, odzbrojil ho a držel ho před sebou za límec.

„No tak, vikomte, střílejte přece!” vyzval ho a strkal Ashera dopředu.

„Nééééééé!” zakvílel Asher a vztáhl k Peterboroughovi prosebně ruce.

Peterborough zacílil. „Mám dvě pistole, Vashone. Až bude po něm, nebudeš se mít za koho schovat.”

„Nééééé!” zakvičel znova Asher jako vyděšený vepř.

„Tak se modli, abys neminul, Josiáši,” řekl Vashon a chladnokrevně postrčil muže ještě víc dopředu.

„Prosím vás! Prosím vás, Josiáši!” žebral Asher žalostně. Když Peterborough dělal, že se chystá zmáčknout kohoutek, skryl Asher tvář do dlaní a rozplakal se. Vashon ho zvedl do výše a hodil na Peterborougha. Asher vrazil do vikomta, a to Vashonovi stačilo, aby unikl.

Měl už slušnou praxi v útěku před vrahy, a tak letěl chodbou jako vítr. Za ním klopýtal Peterborough. Vashon zahnul za roh, přeskočil velkou kaluž krve, svědectví o vikomtově vraždení. Když dusal po naleštěné podlaze chodeb, uslyšel přesně to, co očekával. Peterborough zahnul za roh a nepočítal s krví na podlaze. Sklouzl, upadl a při pádu obě jeho pistole vystřelily.

Koonga zavřískla. Hned potom vydala několik ohlušujících skřeků a ještě pevněji se chytila Vashona za krk. Vashon byl v několika vteřinách pryč. Krbovou zástenu za sebou zatáhl a komnata vypadala zase tak, jako by do ní v poslední době nikdo ani nevkročil.

Peterborough proběhl předpokojem přímo do ložnice. Byl potřísněný chlapcovou krví, na niž se nalepil střelný prach. Prudce se otáčel a rozhlížel, díval se na pět velkých otevřených oken a nemohl si vybrat, kterým asi Vashon upláchl. Už se chystal jít dál, ale vtom

ho upoutalo něco povědomého. Zamířil k posteli a uviděl tam ve zmačkaných polštářích třpytit se dračí medailon. Zvedl ho a v krásných zelených očích se mu kmitl úžas a poznání. Dotýkal se ho prsty, jako by se snažil na něco si vzpomenout. Když našel skryté péro, zmáčkl je, ale očividně nevěděl, co má hledat. Když si přečetl vyrytý veršík, pochopil, že dostal víc, než oč žádal. Zaklonil hlavu a rozesmál se na celé kolo. Ozvěna jeho hnusného smíchu se odrážela všemi prázdnými komnatami Dračince.

27. kapitola

Záhada Opičího kopce byla odhalena. Když proběhli podzemní chodbou vedoucí z Vashonovy komnaty, vedl Izák Auroru nádhernou korálovou jeskyní nepopsatelných barev a z Mirage se jim podařilo nepozorovaně uniknout. Nešli ani moc dlouho a vynořili se v jeskyni na St. Kitts. Jakmile se octli v Basseterre, nastoupili na Udatnou a s úzkostí čekali. Když se v přístavišti objevil Vashon s opičkou, Aurora se skoro rozplakala úlevou. Neměli čas ani krátce se pozdravit. Jen se na sebe podívali, Vashon podal Koongu Benny mu a už ho volali na ubytovací palubu. Posádka spěšně chystala loď k vyplutí a Flossie vzala Auroru pod paží a odvedla si ji do své kajuty Tam nad šálkem čaje čekaly, až se zvedne kotva.

„Proč jste tak málomluvná, drahoušku? Trápí vás něco?” zeptala se Flossie po chvíli.

Aurora na ni pohlédla přes okraj šálku. Byla tak zaměstnaná vlastními myšlenkami, že si ani neuvědomila, jak špatnou je společnicí. „Odpusťte, moje myšlenky se zatoulaly… “

„K Vashonovi?” dořekla vdova.

Zhluboka si vzdychla a přikývla.

„Já jsem to tušila,” řekla Flossie a nevzrušeně míchala lžičkou čaj.

Aurora už se nedokázala ovládnout, vstala a začala přecházet po kajutě. „Bojím se, že se stalo to nejhorší, co se mohlo stát. Já jsem se do něj zamilovala.”

„No tak, zlatíčko, nezoufejte, tohle není to nejhorší, co by se mohlo stát.”

Aurora se na ni podívala, ale rychle odvrátila oči. Přesně se dovtípila, nač Flossie naráží.

„K tomu nejhoršímu snad nedošlo, nebo ano?” zeptala se Flossie a svraštila čelo.

Já opravdu nevím, o čem mluvíte,” odpověděla Aurora vyhýbavě.

„Mluvím o… ” Flossie ztišila hlas, „o děťátku. Nevynechala vám menstruace?”

Já - já nevím. Teď si nemohu vzpomenout.” Nezdálo se, že by to Flossii uspokojilo. „Na tohle není

nikdy moc brzy pomyslet, má drahá. Vlastně je lepší na to myslet dřív, než… “

Aurora se k ní obrátila zády a zaťala zuby do spodního rtu. „Asi si myslíte, že jsem hrozná, že? Nejdřív jsem se nechala připravit o čest, a pak jsem se zamilovala do muže, který mě zneuctil.”

„To ne, ne, má drahá!” Flossie ji chytila do náruče. „Pro mě vždycky budete slušná žena, ať se stane cokoliv.” Znova ji k sobě přitiskla, ale Aurora se rychle vzpamatovala.

„Budu v pořádku, Flossie. Myslím, že se jen potřebuji dostat domů a zapomenout na tuhle strašnou plavbu. Neměla jsem ani tušení, co všechno se mi během ní přihodí. Asi jsem byla pěkný blázen, že jsem vůbec opustila Domov.”

„Ale pojedete přece se mnou na St. George’s, ne? Přece si nemyslíte, že byste mohla jet do toho vašeho ubohého sirotčince? Ach, bože, to je patálie,” nakonec vykřikla Flossie svým obvyklým nemluvným způsobem. „Omlouvám se za takové výrazy, má drahá. Jestli se opravdu dostaneme na St. George’s, přísahám na svůj hrob, že už nikdy neřeknu ani neudělám to, čeho jsem se dopouštěla během téhle plavby, ale teď, kdy mě okolnosti nutí chovat se naprosto nepřístojně, nedokáži mlčet. Ten muž se s vámi musí oženit! Vy jste příliš skvělá žena, aby s vámi takhle zacházel! Vždyť je to lump! Vždyť ani Izák nejde do postele se ženou, aby… ” Flossie se zhrozila své nediskrétnosti a okamžitě zmlkla. Ruku si dala před ústa a zrudla až ke kořínkům vlasů. Po dlouhém trapném tichu vyjekla: „Ach, co si o mně musíte pomyslet.”

Aurora soucitně zavrtěla hlavou. „Ach ne. Obě dvě jsme byly donuceny dělat při téhle plavbě to, čeho bychom se byly jinak nikdy nedopustily.” Najednou se na ni zadívala. „A on, on… si vás chce

vzít?”

„Ach, nebesa, já nevím. Ale docela určitě s ním nebudu mít dítě.” Flossie se ovívala kapesníkem a zřejmě jí bylo trapně. „Ach, má drahá, doufám, že mi odpustíte. Nepriznávam to druhým lidem, ale od smrti pana Lindstroma jsem se cítila dost opuštěná. Byl to tak dobrý, laskavý manžel a vzpomínka na něj mi vždycky stačila… , dokud mně Izák nepopletl hlavu svými….pozornostmi.” To poslední

slovo ji téměř zadusilo.

„Neomlouvejte se,” zašeptala Aurora ve snaze potěšit ji.

Flossie ji ale odbyla mávnutím ruky. Já se nezpovídám kvůli sobě, má drahá. Chybila jsem a vím to. Říkám vám to proto, abych zdůraznila, že můj pocit viny je to jediné, čím zaplatím za to, co jsem udělala. Ale vy, vy máte větší starost.”

Já nebudu mít dítě,” řekla Aurora. „Vím to jistě.”

„Kdybyste si to stokrát chtěla myslet, má drahá, je jenom jeden způsob, jak si můžete být jistá. Jsem pevně rozhodnutá, že tentokrát vás Vashon nechá na pokoji. Od této chvíle se ode mě nehnete ani na

krok.”

„To se mu asi nebude líbit, Flossie.”

„Pchá. Tak pak vás budu bránit zuby nehty! Musí vás nechat na pokoji! Anebo si vás musí vzít!”

„Muže, jako je Vashon, nemůžete donutit, aby udělal něco, co nechce,” řekla Aurora. „A nemůžete mu zabránit, aby si vzal to, co si myslí, že musí mít. Tohle už jsem moc dobře pochopila.”

„No tak uvidíme. Já ho zastavím. Lumpa jednoho.”

Ode dveří se najednou ozval hluboký dunivý smích. Obě ženy se prudce otočily a uviděly Vashona s rukama zkříženýma na prsou. Flossie si okamžitě stoupla před Auroru a postavila se mu čelem.

„Jak se opovažujete vstoupit do mé kajuty bez ohlášení?” zvolala. Jak dlouho jste tam stál?”

„Moc dlouho ne, jak je zřejmé,” odpověděl a zašklebil se.

„Určitě jste slyšel dost, abyste věděl, co si myslím o vašem chování k této dívce. Vy ničemo!”

„Vy se tváříte, jako bych ji k tomu přinutil bitím, Flossie.”

„Nevěděla absolutně nic o světě a vy jste toho zneužil.”

Podíval se zpříma na Auroru a pohledem se zastavil na jejím krku bez náhrdelníku. „Ty si to také myslíš?”

Aurora ho hněvivě ignorovala. Všechny její city se v ní praly: dosud v ní přetrvával hněv z jejich hádky dnes ráno, ještě byla vyděšená tím, že jen o vlásek unikli Peterboroughovi, a pořád byla celá vynervovaná čekáním na něj, když šel pro Koongu. Ale rozhodně nechtěla, aby ji při plavbě na Bermudy dostal do postele a pak ji tam nechal bez rozloučení.

„Svedl jste ji,” přizvukovala Flossie místo ní.

„Tak svedl, nebo ne?” zeptal se znova a výhružně hleděl na Auroru.

Podívala se mu do očí a pak vzdorně odvrátila zrak.

Netrpělivě Tekl: „No tak, děvče, musím s tebou mluvit. Půjdeme ke mně do kajuty.”

„S vámi už nikam nepůjde. Zůstane tady, u mě. Jestli s ní musíte, Vashone, mluvit, tak přede mnou, její gardedámou.”

Vashon pohlédl na vdovu, jako by se pomátla na rozumu.

„Já to myslím vážně, Vashone, a postavím se vám zuby nehty, jestli neposlechnete.” Flossie si dala ruce vbok a připravila se k boji.

„Madam, nerad bych vás zklamal, ale vy na mě nestačíte.” Tvářil se skoro vesele.

„Já budu bojovat za pravdu a spravedlnost,” prohlásila Flossie a ucouvla k Auroře tak, že ji celou zaštítila svou kyprou postavou.

„Pravda je taková,” řekl Vashon o něco vlídněji, „že Aurora a já k sobě patříme. A nikdo,” udělal krok dopředu, „mě o ni nepřipraví.” Shlédl na vdovu. „Mám vás uklidit stranou, madam, nebo mi uvolníte cestu z vlastní vůle?”

Flossie zbledla. „Vashone,” vyrazila ze sebe, „ve vás není ani kousek galantnosti.”

„Ani kousek,” souhlasil s ní a zvedl jedno obočí, jako by ji vyzýval, aby mu uhnula z cesty. Když se Flossie ani nepohnula, natáhl k ní ruce. Flossii div oči nevypadly z důlků, když jí vsunul ruce do podpaží, zvedl ji jak loutku a postavil o několik kroků dál.

Když měl vdovu z cesty, chtěl Vashon vzít Auroru za ruku, ale ta ucukla.

„Flossie není jediná, kdo nechce, abych šla, Vashone,” řekla mu vyzývavě a ucouvla.

„Bravo, Auroro!” vykřikla Flossie z kouta.

Vashon zaklonil hlavu a pozorně se na ni díval zpod přivřených víček. „Půjdeš se mnou, Auroro, a zůstaneš v mojí kajutě, dokud nepřiplujeme na St. George’s. A to jsou má poslední slova. Půjdeš z téhle kajuty sama, nebo tě mám odnést? Jak to uděláme?”

„Hnusí se mi vaše společnost a dobrovolně odtud nepůjdu,” vysmívala se mu.

„Tak dobrá.” Natáhl se pro ni a Flossie zděšeně vykřikla, Aurora kopala a škrábala, ale vzhledem k tomu, že to byl pirát, hodil si ji bez nesnází přes rameno a odnášel ji pryč, a ani se nenamáhal zavřít za sebou dveře.

Když ji složil ve své kajutě, nastalo ticho před bouří. Aurora byla tak rozhněvaná, že nemohla mluvit. Zkřížila ruce na prsou a dívala se na něj, jako by to byla zrůda.

„Posaď se,” vyzval ji. Neuposlechla, a tak do ní strčil a ona upadla na pohovku s delfíníma nohama.

„Necháte mě za trest jít přes prkno se zavázanýma očima jako vězně, Draku?”

„Ne. Tady se tě zeptám, kde máš medailon.”

Jeho tvář byla ustaraná a rýhy na ní se prohloubily. Spěšně se dotkla šíje. Když zjistila, že je přívěsek pryč, najednou si vzpomněla, kde ho zahlédla naposled. „Já jsem ho asi… nechala na posteli. Tam jsem ho viděla naposled.” Najednou pochopila strašnou pravdu. „Mohl ho najít Peterborough?”

Vashon neodpovídal. Díval se na svůj psací stůl a nakonec řekl: „Je to moje vina. Měl jsem se pro něj zastavit. Já si nemohl dovolit něco takového přehlédnout. Bojím se, že mně přeskočilo.”

Dívala se, jak jde ke stolu a bere si z něj mapy. Svraštil obočí.

„Mohl bys vyluštit ten verš?” zeptala se tiše a přistoupila k němu.

„Bez tvojí pomoci těžko.” Vashon nespouštěl oči z mapy. Hvězda se mohla skrývat na kterémkoliv kontinentě. Aurora se ještě nesetkala s tak bezvýchodným úkolem.

„Pojďme si zopakovat, co víme,” ukázal jí Vashon na pohovku. Znova se posadila.

„Klidně toho můžeme nechat, Vashone,” řekla. „Můžeme odjet někam, kde nás Peterborough nenajde a… “

„Řekni mi znova, co víš o Michaelu Dayneovi,” Vashon se na ni ani nepodíval a stále hledal na mapě.

Sklíčeně začal znova probírat vodítka, která znali. A znova. Až do časných ranních hodin.

„Myslím, že jsme bydleli v londýnském West Endu. Můj otec se marodil na St. Mary’s. Vzpomínám si, jak jsem jednou stála před palácem Carlton House. Pamatuji se na saténové večerní róby žen.

Vím, že otec obdivoval jejich nádherné šperky. A že mě naučil říkanku… “

Aurora otevřela oči a spatřila Vashona stále ještě skloněného nad mapami. Podívala se z oken na zádi - už začínalo svítat. Neměla tušení, jak dlouho spala, ale určitě déle než Vashon.

„Takhle to nenajdeš.”

Vzhlédl od mapy a podíval se na ni. „Jak?” Bez jídla. Bez spánku. Nedokážeš takhle pokračovat.”

Znova se ponořil do map. „Najdu ho,” prohlásil.

Protáhla se a vstala z postele s černými závěsy. Jestli to vůbec někdo může dokázat, tak jsi to ty. Ale pojď, vidím, že nám Benny nechal trochu kávy. Napij se a já ti přinesu něco k jídlu z lodní kuchyně.”

„Proč se najednou o mě tak staráš?”

„Protože vypadáš hrozně,” usmála se jeho špatné náladě a nalila mu šálek kávy z konvice na kulatém stolku

Přinesla mu ji a právě chtěla odejít do kuchyně, když ji chytil kolem pasu. „Nechoď. Nemám hlad.”

„Musíš mít hlad,” zvolala.

„Ale ne na jídlo.” Vstal a vzal ji za ruku. Vzepřela se podpatky, když viděla, že ji chce odvést k posteli. „Neplýtvej silami, Vashone.” „Může být lepší způsob, jak je vynaložit?” „Ne,” zašeptala.

Nebral na vědomí její protesty a rozvázal si kalhoty. „Říkám ne. Ty špatně slyšíš?”

Vzal ji do náruče, jako by nic neřekla. Začal ji líbat a ona vášnivě odpovídala, ale když se od sebe odtrhli, snažila se to zakrýt.

„On mě může zabít,” řekl, jako by každý stál na jiném konci kajuty, a nebyli k sobě přitisknuti v objetí.

Podívala se na něj už klidněji. „Takže ti konečně záleží na tom, jestli budeš žít nebo jestli zemřeš?”

„Teď už mám pro co žít,” odpověděl. Svými slovy i pohledem jí vyrazil dech. Díval se na ni, jako by byla tím nejcennějším klenotem.

„Vashone,” zašeptala, „neriskuj. Nejlepší by bylo utéct před Peterboroughem, ztratit se… “

Jeho ústa jí zabránila dokončit prosbu. Bylo marné pokoušet se změnit jeho rozhodnutí. To už dobře věděla. Ale věděla také, že nesnese, aby ho ztratila.

Chtěla ho prosit dál, ale následoval jeden polibek za druhým. Zakrátko spadly na zem její šaty a na kratičkou chvíli unikli všemu trápení tam, kde se stýká země s rájem.

? as se zastavil

…jen láska a spánek nám dají poznat vzájemnou dD vD ru.

Homér: Odyssea

28. kapitola

Ještěrka Liza se směje a dívá se za moře do dáli; „Já vím kudy jít a nepovím: že síly mi nestačí, vždy říkali”

Pluli na sever. Aurora trávila odpoledne s Flossií a noci s Vashonem. Ten skoro nespal, s výjimkou krátké chvíle nad ránem, kdy se unavil milováním a upadl do krátké, přerušované dřímoty. Jak jeden týden střídal další, viděla, že se snaží stále usilovnej i vypátrat ve svých mapách úkryt Hvězdy Už byl vyčerpaný, ale nevzdával se a studoval mapy jak šílenec, až se na to nemohla dívat.

Teď už se blížil konec třetího týdne. Ten večer - mnohem později než jindy - viděla Aurora, jak Vashon vstává z postele, natahuje si bílé kalhoty a jde znova ke stolu. Posadila se, přitáhla si přikrývku na prsa a rozpuštěné vlasy jí spadly až na boky. Pozorovala ho a myslela na to, že St. George’s je vzdálený už jen pár dnů cesty, a věděla, že je nemožné, aby ho opustila. Zvedla ruku a dotkla se citlivého místa na krku. Zavřela oči a připomněla si, jak jí pleť odřely jeho zuby ve vzácném okamžiku vzdání se. On se nevzdával snadno, ale tím to bylo pro ni sladší. Neuměla si představit, že se za pár dnů rozloučí a už se možná nikdy neuvidí. A když se na něj dívala, skloněného nad mapou na psacím stole, hlodala v ní pochybnost. Zvlášť teď, když je tak unavený, tak rozzlobený a tolik se vyčerpává.

„Mám říct Bennymu, aby donesl něco k jídlu?” zeptala se omluvně, že ho vyrušuje ze zamyšlení.

„Tak ano!” Rozmrzele vstal a šel k poličce na knihy. Nalil si pořádnou dávku brandy a pak přistoupil k otevřeným oknům na zádi. Dobrá bríza zvedala dlouhé vlny a loď se hnala kupředu velkou rychlostí. To ji skličovalo nade všechno pomyšlení.

Je to určitě tady někde,” řekl chmurně, jako by ujišťoval sám sebe.

„Musí to tam být,” odpověděla Aurora a snažila se uklidnit prsty své rozechvělé rty. Neuměla si představit, jak bude dál žít bez něj.

„Snad bys byl konečně v bezpečí, kdyby se k tomu on dostal

dřív.”

„Na to vůbec nemysli.”

Sklonil hlavu. Ptala se sama sebe, jestli ho snad nevidí poprvé v životě poraženého.

„Vashone, nechme té Hvězdy”

Prudce se k ní obrátil a divoký záblesk v jeho očích ji vyděsil. „Nikdy to nevzdám! Po tom, co mně udělal… “

„Spáchal zločiny, které volají do nebe,” zašeptala.

„Myslíš snad, že znásilnit je možné jen ženu?”

„Já vím,” potlačila vzlyk. „Ale ty ses bránil. Nejdřív těm, kterým Josiáš před mnoha lety zaplatil, aby tě zabili, potom v Kasbě, když tě prodali. Zachránil ses tenkrát, tak se zachraň i teď. Peterborough nebude vítězem, jestliže to vzdáš.”

Obrátil se zády k oknům. Slušelo mu to, když tam stál s vlasy rozevlátými větrem, ruce zkřížené na prsou, velitelsky rozkročený Ale ji nepřitahovalo to, že je hezký, ani jeho osamocenost v boji s nepřítelem. Nejsilnějším poutem byla teď jeho dravost, snad clrak sám ji lákal do jeho spárů, přestože zpočátku to byl právě on, před nímž prchala. A teď pochopila, že takový je její osud. Protože bez dračího ohně, který v něm hořel, by byl nikdy nedokázal zůstat naživu a neměla by tedy koho milovat. A ona ho milovala s tak bolestnou silou, že jí to vhánělo slzv do očí.

„Vashone,” zašeptala, „udělám cokoliv, abych si tě udržela. Řekni mi jen, co je třeba, abych udělala, protože tě ztrácím, a jestli… ” Hlas se jí zlomil a kdyby pokračovala dál, asi by se mu vrhla k nohám a úpěnlivě ho prosila, aby změnil kurs lodi a své rozhodnutí.

„Řekni Bennymu, ať přinese nějakou večeři,” řekl a ignoroval její výbuch.

Chvíli zůstala němě stát, a pak trpce řekla: „Ovšem. Před chvílí mi došly síly. Už jdu.”

Přikývl. Chystala se odejít, ale on se zastavil a znova se obrátil k ní. „Cos to říkala?”

„Řekla jsem, že už jdu.”

„Ne, před tím.”

Zarazila se. Jak je zbytečně krutý, že ji trestá kvůli slovům vysloveným v žalu. „Řekla jsem, že mi došly síly.” opakovala tiše a ani se na něj nepodívala.

Otevřel oči dokořán náhlým osvícením. „Že síly mi dojdou,” zamumlal a rozběhl se rázně k psacímu stolu posetém mapami. Všechny shodil na zem a nechal před sebou jen mapu Britských ostrovů. „Kde jsi říkala, že se tvůj otec narodil?”

„V Hugh Townu.”

„Na St. Mary’s?”

„Ano,” odpověděla, zabalila se do prostěradla a šla ke stolu. „St. Mary’s, ostrov Scilly, je to tak?”

„Ano,” zašeptala, a i ona vytřeštila oči. V uších jí zazněl rým říkanky: „Že síly mi dojdou, vždy říkali,” opakovala užasle.

„Ježíši. To je ono. Scilly Byl jsem to hlupák.”

Podívala se na mapu Británie. Vashon položil prst na Land’s End přímo na jihozápadním výběžku Anglie. Pak sklouzl níž na Ještěrčí mys. Když potom posunul prst na západ, dotkl se ostrova St. Mary’s, patřícího k ostrovům Scilly. A přímo před Hugh Townem na východní straně ostrova byl mys s útesem sv. Michaela.

„Bože, vždyť to je křestní jméno mého otce,” vyjekla překvapeně. Podívala se na Vashona. „Je možné, že to nechal tam? Och, můj bože, myslíš, že tam ještě žije? Je možné, že bych ho tam našla?”

Odstrčil ji od mapy. „Musí být dávno mrtvý, Auroro. Nedoufej v zázraky. Kdyby žil; byl by si pro tebe přišel.”

„Ale třeba ještě žije!” vykřikla s nadějí v nemožné. „Třeba na mě jenom zapomněl!”

Vzal ji do náruče a uklidňoval ji, jako by byla dítě. „Auroro, on nežije, věř mi, lásko. Nedokázal by na tebe zapomenout.”

Rozplakala se. Rozzlobená a bezmocná mu řekla: „Nejezdi do St. George’s. Plav se přímo na St. Mary’s a vezmi mě s sebou! Musím se sama přesvědčit, že je mrtvý.”

Nezdálo se, že by jí chtěl vyhovět.

„Teď si nemůžeš dovolit zajížďku na Bermudy! Nemáš čas, abys tam vysadil mě a Flossii,” prosila. Jestli se poplavíš přímo na St. Mary’s, budeš mít Hvězdu dřív, než Peterborough vůbec něco rozluští!”

Jeho neochota byla téměř hmatatelná.

„Musíš!” Pověsila se na něj a z očí se jí řinuly slzy. „Nech mě samotnou zjistit, jestli je tatínek mrtvý! Když mi to nedovolíš, nic mě nezastaví, abych se nevypravila za tebou! Dostanu se tam, i kdybych tam měla doplavat!”

„On je mrtvý, Auroro. Tvůj otec je mrtvý.”

„Neuvěřím, dokud neuvidím jeho hrob.”

Na to nic neřekl.

„Já ho přece musím najít, copak to nechápeš?” „Nechci, aby ti to zlomilo srdce.”

Tak mě neposílej od sebe, chtělo se jí vykřiknout. Ale místo toho se na něj jen vyčítavě podívala. „Nenajdeš ho,” ujistil ji. „Musím se o to aspoň pokusit.”

„Tak tě tam vezmu,” řekl zdrženlivě a jeho výraz napovídal, že je to proti jeho plánům. „Nepoplujeme na Bermudy.”

Skoro mu z vděčnosti padla k nohám. Objala ho a přitiskla rty na jeho, a pak se samým štěstím roztančila po kajutě. Pomyšlení, že najde svého otce, zažehlo v jejích očích jiskru a vehnalo jí červánky do tváří. V prostěradle byl na ni kouzelný pohled. Vashon se náhle dotkl její tváře a pak ji políbil tak toužebně, že ji jeho vášeň překvapila. Zklidnila se v jeho náruči a nechala prostěradlo sklouznout na zem.

„Fontien říká, že Udatná mění kurs. Jeho lodě, které to vypátraly, včera v noci oznámily, že Vashon obeplul Bermudy a míří do Anglie, přesněji řečeno na Land’s End,” informoval Asher Peterborougha stojícího na přídi.

„Musel přijít na to, kde je Hvězda. Myslel jsem, že míří na Bermudy, ale teď nechápu, kam to plují.” Peterborough vyndal dračí přívěsek a nechápavě se na něj díval.

„Vy ty verše nemůžete rozluštit, že?” V Asherově hlase bylo zřejmé uspokojení.

„Dokázal bych to s pomocí Dayneovy dcery.” Vikomt se díval na obzor, tam, kde kdesi před nimi plula s napjatými plachtami Udatná. „Ale jestli to nevyluštím dřív, než Vashonova lod zakotví v příštím přístavu, musím stůj co stůj získat Auroru Dayneovou, aby mi pomohla.” S těmito slovy sevřel přívěsek v dlani a odešel. Asher zůstal stát na přídi, díval se za ním a mračil se.

Netrvalo ani tři týdny a zakotvili v zamlženém přístavu Hugh Town. Aurora se ani nemohla dočkat, až vystoupí na pevninu. Prastará vznešenost St. Mary’s ji lákala stejně, jako ostrý slaný vítr vanoucí z „cest”. Podívala se přes nábřeží k pásmu starobylého pobřeží posetého druidskými bludišti a keltskými pohřebišti. Chodila

po palubě a mráz jí přebíhal po zádech. Je tady. Věděla to. A ona ho najde.

Vashon na druhé straně stál na obytné palubě a nerudně shlížel na dolní palubu na Auroru, která se opírala o zábradlí na přídi.

Je možné, že by Michael Dayne ještě žil?” zeptal se Izák, který si přišel stoupnout k Vashonovi. Také on se zahleděl na Auroru na druhém konci lodě, a potom jeho pohled sklouzl na pusté skály a vřesem porostlou pahorkatinu obklopující nevelkou přístavní hráz. „Na tomhle ostrově snad nežije ani stovka lidí, vashone. Jestli tu ještě je, nebude těžké ho najít.”

„Je mrtvý.”

„Jak to víš?”

„Podívej se na ni,” Vashon ukázal bradou na Auroru. Vítr jí ošlehal tváře do červena a vlasy jí splývaly po zádech v půvabné změti. Oči jí zářily nadějí a byla tak krásná jako Amfitríta, jedna z nejkrás-nějších mořských bohyň, ošidně lákající námořníky, aby najeli na skálu a stali se její kořistí. Vashon se zamračil. „Kdybys měl takovouhle dceru, nechal bys ji v sirotčinci a vykašlal se na ni?”

Izák se zachmuřil. „Jak ji chceš přesvědčit, že je mrtvý?”

„Zjistí to sama.” Vashon si třel bradu. Jaký máme náskok před Peterboroughem?”

„Víš to stejně dobře jako já, že už tady asi je. Ztratili jsme spoustu času, když jsme pluli nejdřív na St. George’s.”

„Bože, doufám, že to není pravda.” Zhluboka si vzdychl. „Musím tě o něco požádat, Izáku.”

„Žádej cokoliv. Víš, že muži z Leviathanu ti hodně dluží. Kdybys po všechna ta léta nepronásledoval Peterborougha, kolik lidí by ještě umřelo?”

„Tak mně slib, že jestli zemřu, postaráš se, aby se Aurora vrátila tam, odkud přišla.”

Izák se na něj vyděšeně podíval. ,.Z jakého důvodu si myslíš, že bys mohl umřít?”

„Protože…” Podíval se na Auroru na přídi a ten pohled jím

zřejmě otřásl. Zavřel oči, jako by mu to působilo bolest. „Protože teď už nechci umřít.”

„Ty ne… “

„Ne,” řekl a otevřel oči. „Už mi ujíždí půda pod nohama. Příliš jsem se rozptyloval. Proto jsem také tak dlouho nedokázal vyluštit ty verše. A proto jsem také udělal tu strašnou chybu, že jsem zapomněl ten zatracený medailon v Dračinci.”

„Všichni děláme chyby, Vashone.”

„A někdo je i přežije a může o nich říct druhým.” Obrátil se k Izákovi. „Slibuješ mi to? V Londýně nechala snoubence. Měla by si ho vzít a…” Jeho hlas odumřel uprostřed věty, ale po chvíli dodal: „… a žít normálním životem.”

„Slibuji, Vashone,” řekl tiše Izák.

„Dobrá.”

„Ale ty vyhraješ, dej na má slova. Ty jsi lepší. Peterborough nemá tvou sílu ani mazanost. Prohraje. Lidé jako on vždycky prohrávají.”

Vashon se cynicky zasmál. Plácl Izáka po zádech a změnil téma hovoru. „Tys mně ale ještě neřekl, co budeš dělat potom? Bude tě ta vdova pronásledovat až na konec světa, nebo tu ženskou konečně vezmeš do parády?”

„Obávám se, že už jsem to udělal.”

Vashon nebyl mocen slova. „Chceš říct, že… “

Izák předvedl něco, čemu by se i u námořního kapitána mohlo říkat ruměnec. „No, ty víš, že po smrti Ráchel jsem se o ženské nezajímal.”

„Tak co se stalo?”

„Když jsem ji zkrotil, tak jsem zjistil, že to není tak špatné.”

Vashon zaklonil hlavu a rozesmál se na celé kolo. Uslyšela to i Aurora na přídi a zamávala na něj. Odpověděl úsměvem, ale pak se na jeho tváři znova objevil melancholický stín.

Izák kývl hlavou směrem k Auroře. „Tobě by také přišla ženská vhod, Vashone. Prospělo by ti to.”

„Ano.” Vashon se pustil zábradlí. „Ale řekni mi, kdy já jsem dělal něco, co by mně prospělo?” Zazubil se a dodal: „Jsme připraveni?”

„Vždycky připraveni.”

Vashon pohlédl na vzdálený vrchol posetý žulovými balvany, nazývaný útes sv. Michaela. Jdeme si pro Hvězdu.”

29.kapitola

Útes sv. Michaela byla příkrá vyhlídka obrácená k pustému skalnatému pobřeží. Vítr zde dul bez slitování a dokonce i trsy vřesu nastavovaly moři jen své holé drevnaté stvoly a špičatá růžová kvítka otáčely na závětrnou stranu, jakoby v němé prosbě o milost. Jedinými obyvateli bylo několik zakrslých ovcí pasoucích se na kostřavě pahorkatiny a rackové křičící na obloze. Ti jen zesilovali napětí lidí stoupajících k vrcholu s vědomím, jak nebezpečný by byl pád dolů na pláž, mezi velké balvany, kterými je poseta.

Pátrali, ale nic jejich oko neupoutalo. Měl by tam někde být nějaký znak, navršené kameny, znamení, které by jim ukázalo cestu dál, ale nebylo tam vůbec nic, jen nízká, větrem ucloumaná tráva, která pevně lnula k strmému kraji útesu, a pod ní prudký sráz na pláž.

Ale najednou celá skupina ožila vzrušením. Jeden z mužů ukázal na velkou skálu vyčnívající z útesu. Mezi ní a útesem ležela plechová krabice zašlá větrem, deštěm a nepohodou, téměř splývající s povrchem žulového kamene ohlodaného mořskou solí. Dva muži se pro ni odvážili sešplhat a vmžiku byli na šikmé stěně a snažili se na ni dosáhnout. Konečně se zmocnili laciného plechového pouzdra a poslali ho řetězem z ruky do ruky impozantní postavě, která čekala nahoře.

Onen muž vzal krabici do rukou, které se třásly pohnutím. Konečně! Ulomil zámeček a vysypal si její obsah do dlaně. Byl tam jen lístek papíru a na něm stálo:

Najde to jen má dcera. Michael Seamus Dayne

Peterborough lístek zmačkal. Muži na šikmé stěně na něj užasle zírali, když se postavil na vrchol útesu. Ani se nesnažil skrýt svůj hněv. Zvedl pěst a vztekle vykřičel své zklamání.

„Vezmi mě s sebou, Vashone, prosím. Chci se jen poptat po otci. Jestli byl ten drahokam na útesu po všechna ta léta, tak přece pár hodin nic neznamená?” Aurora se pověsila na jeho paži, když se chystal s několika muži vystoupit z Odhodlane na pevninu.

„Až budu vědět, že je tam bezpečno, tak tě tam vezmu. Do té doby tu čekej.”

Zklamaná jeho odpovědí se toužebně podívala na přístavní hráz s jedinou krčmou v Hugh Townu, U menhiru.

Vashon sledoval její pohled a zavrtěl hlavou. „Tam by ses chtěla ptát na člověka, kterého tady neviděli pravděpodobně už patnáct

let?”

„Vashone, snažně tě prosím, tolik bych ho chtěla najít. Kdybys jen věděl jak moc… ” Znova pohlédla směrem ke krčmě.

Vzal ji za ruce a přinutil ji, aby se mu podívala do očí. Já vím jak moc, moje lásko. Čtu ti to z tváře.” Pak zvážněl. „Ale nechci tady strávit víc času, než bude třeba. Peterborough už by tady mohl být. Veselá Magdaléna možná kotví v The Road a na břeh mohou vystoupit kdekoliv. Dokud nemám Hvězdu, není moudré jít pátrat po Michaelu Dayneovi.”

„Ano. Ale co když Hvězdu nenajdeš? Já ho musím hledat!”

Pohladil ji po tváři. „Jestli je Hvězda na tom útesu, tak ji najdu. A pak, to ti slibuji, budeme spolu hledat tvého otce.”

Zatvářila se nejistě. „Ale, Vashone, já se o tebe bojím. Jestli je Peterborough na ostrově, nesmíš tam ztrácet čas. Já budu hledat otce a ty ten smaragd.”

„Až najdu Hvězdu, podíváme se po něm.” Něžně ji políbil na rty a pak se s vybranými námořníky vydal na útes.

Mlčky se za ním dívala a srdce měla rozervané přáním neuvádět ho v nebezpečí a najít otce.

„Kapitán vás žádá, abyste šla do podpalubí, slečno.”

Aurora se ohlédla a uviděla, že za ní postává Benny s Koongou pohodlně usazenou za krkem. Rozechvěle se usmála. „Kde je teď

Izák?”

„Pije čaj u vdovy v kajutě, slečno. Vdova vás prosí, abyste k nim

šla.”

Aurora se znova toužebně podívala na krčmu. Její vývěsní štít zavrzal při každém závanu vlhké brízy.

Obrátila se k Bennymu. „Vashon tu nemůže zůstat déle, než je třeba. Nemohu ho zdržovat hledáním mého otce. Musím se po něm podívat sama teď, když on hledá Hvězdu.”

„Slečno, teď nemůžete jít! Vashon mi utrhne hlavu!”

„Benny, já musím. Prostě musím.”

„Ne, slečno,” začal protestovat Benny, ale to už byla v polovině lodní lávky.

„Benny, já budu hned zpátky, dřív než se Vashon vrátí.”

„Ne, slečno!” vykřikl, ale to už byla na přístavní hrázi a mířila k Menhiru. Nezbývalo mu než jít za ní.

Aurora nikdy nebyla v krčmě. Nejdřív ji zastrašilo přítmí, a pak hned i skupiny mužů sedících u holých prken položených na kozlících, kteří popíjeli dlouhými doušky pivo. Ale přemohla se a přikradla se po špinavé podlaze posypané slámou k muži, který, soudě podle jeho zástěry, byl hostinský.

„Promiňte mi, dobrý muži, ale já někoho hledám a myslela jsem, že by mohl být zde,” začala.

Muž se na ni podíval s typickou cornwalskou nedůvěřivostí. Otřel si bambulovitý nos hřbetem ruky a opřel se o hrubě opracovaná prkna baru. Pak řekl: „Tady si nikoho nenajdeš, holka. Máme tu víc ženskejch z Irska, než můžeme potřebovat. A nemáme zájem, aby nám je sem vozila loď.”

Celá zmatená nevěděla co říct, ale Benny za jejími zády jí přispěchal na pomoc.

„Mluvíte s jemnou mladou dámou, která se jmenuje Aurora Dayneová, vy hulváte. A jestli s ní nebudete mluvit slušně, možná vás přijde navštívit majitel Udatné!’

Hostinský právě nesl džbánek k ústům, když se Benny zmínil o Udatné. Skoro vyprskl celý doušek na podlahu

„Majitel Udatné? Chcete říct že - že - že Drak sám?” vykoktal zděšeně.

Aurora se obrátila k Bennymu s úžasem. Nikdy by byla nevěřila, že Benny dokáže takhle poroučet.

„Přesně ten,” pravil Benny bohorovně.

„Nóó, bude mi ctí odpovědět. Kohopak hledáte, krásná dámo?” Hostinský se roztěkal poníženou úlisností. Stál rovný jako svíčka a dokonce si utřel nos zástěrou a ne rukou.

„Hledám otce,” rychle pokračovala Aurora. „Narodil se v Hugh Townu a myslím, že se sem vrátil. Neznáte ho? Jmenuje se Michael

Dayne.”

„Dayne? V životě jsem to jméno neslyšel.”

Sklíčená Aurora se už chystala hostinskému poděkovat, když najednou dodal: ,.Esli to ovšem nebyl ten chlápek, co se tu potloukal, nó, to bude už pět let.”

„Jak se jmenoval?” zeptala se vzrušeně.

„To já nevím.”

Její zklamání zesílilo. „A proč jste si na něj vzpomněl?” „Ten chlápek měl přesně ty samý červený vlasy jako vy, krásná dámo.”

Překvapená Aurora se na něj podívala, jako kdyby jí právě podal svatý grál.

„Slečno, musíme se vrátit na loď,” zašeptal Benny u jejího lokte. „Vashon si s ním promluví, až se vrátí. Ale teď to tu pro vás není bezpečné.”

„Ne, Benny, počkej!” Obrátila se znova k hostinskému. „Co se tomu člověku stalo?”

„Zmizel. Je to asi pět let. A my sme byli rádi, to teda jo. Ten chlápek byl učinenej blázen. Jenom pil, jakživ na nikoho nepromluvil a byl čím dál smutnější. My sme mu řekli, aby šel do svý domovský obce, jenže von ne, že se narodil tady”

„Ach bože, to je on,” zašeptala a opřela se o Bennyho paži. „A vy říkáte, že odjel?”

„Ne, nemyslím, že odjel. Myslím, že umřel, krásná dámo. Jenže tady nikdo nepohřbí chudáka, to musí udělat domovská obec.”

„Ale on přece nebyl chudák!”

„Jenže tak vypadal. Nikde neměl stání, mluvil furt o hvězdách. Byl opustenej, byl to chudák, to jo.”

Hrdlo se jí sevřelo při vzpomínce na otce. Kdo mu ublížil? Vždycky ji zabolelo, když si pomyslela, že kradl, ale našla určitou útěchu ve víře, že si dobře žije z výtěžku toho klenotu, i kdyby se rozhodl žít sám, bez ní. Jestli ho nikdy nenajde, chtěla aspoň věřit, že je šťastný, představovala si, že si žije jako Bakchus opilý radovánkami.

Ale místo toho zřejmě poslední léta prožil jako žebrák, který se pro svou pomatenost nehodil ani do chudobince. Představa, že snad sedával v tmavém koutě téhle krčmy, opilý a ubohý, jí div srdce neutrhla.

„Kde bydlel?” zašeptala nakonec a cítila, že ji sklíčenost tiskne k zemi.

„To nikdo neví. Přišel si na gin z houští kolem Troyfair. Abych řek pravdu, já si myslím, že přespával v jednom z těch hrobů u bludiště.”

„Jakého bludiště?” zeptala se.

„Druidského bludiště, krásná dámo. Tamtoho velkého za jilmy, támhle nahoře.” Ukázal prstem za sebe, ve směru na útes sv. Michaela.

„Děkuji vám,” řekla otupěle. Otočila se a měla se k odchodu. Benny vstrčil do ruky hostinského minci a pospíchal za ní k přístavišti.

„Díky za prachy!” volal za nimi hostinský.

„Kam jdete teď, slečno? Musíme zpátky na loď!” naléhal Benny a byl jí v patách, když se vzdalovala od přístavní hráze.

„Musím ho najít, i kdyby byl mrtvý. A teď je na to vhodná doba. Nemohu riskovat, že Vashona chytí Peterborough, jestli je můj otec mrtvý. Já se jen chci přesvědčit, jestli žije nebo ne.”

„Ale - ale slečno! Já za vámi do kopce nemohu!”

Aurora se otočila. Koonga se stěží držela chlapcova krku, jak pospíchal a snažil se jí stačit. Zjihla a řekla: „Odpusť, Benny. Ale já tam musím jít a půjdu tedy sama, kvůli sobě a kvůli Vashonovi. Vrať se na loď. Když nic neřekneš, budu zpátky dřív, než si všimnou, že jsem pryč.”

„To já nemohu udělat, slečno! Nemohu vás tu nechat!”

„Musíš!” řekla se staženým hrdlem a sama sebe nenáviděla za to, že mu dělá problémy. Vrhla na něj omluvný pohled a pak, navzdory jeho protestním výkřikům, si podkasala sukně a utíkala po přístavní hrázi. Brzy nechala městečko Hugh Town daleko za sebou

Námořník z Udatné se vyšplhal na útes sv Michaela a zuřivě něco křičel francouzsky. Vashon se zastavil na vrcholu, v ruce Dayneův zmačkaný lístek. Peterborougha nebylo nikde vidět. Vashon si s námořníkem rychle vyměnili několik vzrušených slov a pak Vashon oslovil Izáka.

„Aurora utekla z lodi hledat svého otce.” Vashon si třel bradu a tvářil se ustaraně. „Jdu za ní. Benny řekl, kam šla. Vezmi muže

zpátky na loď a zjisti, jestli někdo neviděl Peterborougha. Z toho, co jsme tu našli, víme, že musí být na ostrově.”

Izák přikývl, ale místo aby okamžitě poslechl příkazu, díval se upřeně na Vashona se starostlivým výrazem.

„Nestarej se o Auroru, Vashone,” řekl nakonec.

Jeho slova Vashona překvapila. „Co to říkáš?”

„Říkám, aby sis dával pozor. Nenech se rozptylovat a pak tuhle válku vyhrajeme. Připadá ti, že se ze všeho nejdřív musíš podívat po Auroře, jenže bude lepší, když to neuděláš. Dávej si pozor, Vashone, buď opatrný, jako jsi vždycky byl. To je jediný způsob jak zachránit sám sebe i Auroru.” A jako by se styděl za svá vzrušená slova, zadíval se Izák ustaraně dolů, na přístavní hráz Hugh Townu. „Od ní to bylo bláznovství. Doufám v milosrdného Boha, že ještě není mrtvá.”

Vashonovy oči byly plné nenávisti a velké bolesti. Vážným hlasem, jako by pronášel modlitbu, pak řekl: Jestli je mrtvá, pak dostane i mě.”

A odešel bez slova rozloučení.

30. kapitola

Bludiště v Troyfair je tvořeno pouze většími skalami stojícími v soustředných kruzích na vrcholku kopce. Aurora se rozhlédla. Po její pravici byly indigově modré vody Porthcressa, nalevo impozantní bludné balvany. Další ostrovy Scill, Hugh a St. Agnes, byly stěží viditelné přes mořskou úžinu St. Mary’s zahalenou v lehké mlze. Nikde nebyly vidět žádné hroby. Šplhala dál přes pole fialového jetele a bíle kvetoucí trávničku. Když se podívala vzhůru, pustá scenérie byla narušena pouze rozpadající se kamennou zdí kolem ubohého jilmového hájku.

Vyšla až k samému okraji pusté planiny, zastavila se u staré drolící se zdi a nevěděla jak dál. Jilmy působily skoro hrozivě. Tam, kde přečnívaly přes zeď, byly pokroucené a větrem polámané, jako fantazijní kresby stromů na čínských zástenách, které viděla v guvernérově paláci na Grand Talimenu. Nemohla uvěřit, že by její otec žil na tak divném místě, ale silou vůle zahnala pochybnosti a zamířila tam. Přestože se obávala, že najde otce mrtvého, věděla, že ještě horší bude, když nenajde nic a její poslední naděje se jí rozplyne pod rukama.

Zhluboka se nadechla a vstoupila do kamenné ohrady. Nacho-vohnědý krtičník se rozrostl tak hustě, že přes něj nebylo dál vidět nic jiného než pokroucené jilmy Tu a tam vytryskovaly skvrny žlutého omanu a osvěžovaly ponurou náladu tohoto místa, ale byl to těžký úkol, protože si náhle uvědomila, že ty hrbolky rozeseté kolem dokola a porostlé různými druhy suchomilných rostlin jsou ve skutečnosti velké keltské hrobky.

Sebrala všechnu odvahu a přistoupila k jedné z nich. Odtrhla z ní zelený koberec. Hrobka byla vytesána z žuly a vypadala, že tam stojí od úsvitu lidského času. Tiše přistoupila k další. Vtom ji polekal nečekaný zvuk, ale byl to jen černý králík, kterého vyplašila z jeho pelíšku. Usmála se vlastnímu leknutí a kráčela dál do hájku, i když se jí dech úžil.

Sehnula se pod jeden jilm a byla překvapena, jaká je pod těmi zmrzačenými starými stromy tma. Postupovala pomalu dopředu, jilmy byly každým krokem hustší. Nakonec se dostala k veliké propadlé hrobce schované v ptačím zobu. Byla ze všech největší, určitě dost velká na to, aby tam člověk našel přístřeší. Zaťala zuby do

spodního rtu a odhrnula krtičník zakrývající vchod do hrobky. Byl tak hustý, že škobrtla. Podívala se dolů, aby zjistila příčinu, a objevila něco děsivého - pár bot, které zcela zřejmě byly obuty na nohách svého majitele, z něhož už nezbylo nic víc než holé kosti a pár rozpadlých hadrů.

V hrůze ucouvla. Ten mrtvý musí být její otec, ale jak má najít odvahu k tomu, aby odkryla celé jeho tělo a přesvědčila se? Byla by v tuto chvíli strašně potřebovala Vashona. V okamžení se rozhodla vrátit se na loď, ale než se vůbec stačila otočit, zezadu ji sevřely něčí pevné paže.

„Jak ses opovážila překročit mé příkazy?”

Vykřikla, ale vzápětí se skoro rozesmála úlevou, protože poznala Vashonův hlas. Otočila se a prudce ho objala. Silně ji k sobě přitiskl, ale pak hned ji odstrčil.

„Příště tě přivážu řetězy ke galionové figuře, Auroro Přísahám, že tě radši zabijú, než abych tě zase nechal udělat nějakou pitomost.”

Jeho ostrá slova se jí dotkla. Ale tu si uvědomila, jak je unavený a pobledlý. Vypadal, jako by přišel o všechno, na čem mu záleželo.

„Ale já ho konečně našla, Vashone,” řekla a bázlivě pohlédla směrem, kde objevila boty. „Myslím, že je to on.”

Sledoval její pohled. Šel sám k pozůstatkům mrtvého ukrytého krtičníkem a kousek porostu odtrhl. Když se sklonil, měla jeho tvář divný výraz, směsice radostné předtuchy a chmurného triumfu. Vzal ze zpráchnivělých prstů vyrudlý sametový váček, otevřel ho, a když se napřímil, měl oči přikované k tomu, co leželo na jeho dlani. I v příšeří pod jilmy se smaragd třpytil tak, že to bralo dech. Aranská hvězda planoucí modrým ohněm byla nádherná a tak velká, že zabrala téměř celou Vashonovu dlaň.

„Byl to on,” řekla.

„ ,Najde ho jen má dcera’,” opakoval Vashon.

„Co to říkáš?” zašeptala a oči měla plné slz.

„On věděl, že nejdřív budeš hledat jeho. Dayne s tím počítal. Ty jsi hodná dcera.”

„Ale nestihla jsem ho už živého… ” Jejím slovům bylo stěží rozumět Náhle ji přemohl šílený žal a rozvzlykala se. Teprve teď si uvědomila, jak strašně toužila setkat s otcem, jak zoufale chtěla ob—

novit ten jediný kousek rodinného tepla, který poznala. Teď už je pozdě. Měla dojem, že svou beznaděj neunese.

„On by nechtěl, aby ses tak rmoutila, má lásko,” zašeptal jí Va-shon do vlasů a přivinul ji k sobě.

„Ale on umřel tak hrozným způsobem a já ho tolik chtěla najít. Teď už nemám nic,” vzlykla.

„To není pravda,” pohladil ji po vlasech a vtiskl jí do dlaně smaragd. Chtěla ucuknout, říct mu, že ten nádherný skvost je slabou náhradou pro její opuštěné srdce, ale on ji nepustil. Když se mu celá uslzená podívala do očí, zašeptal: „Vždycky budeš mít mě.”

Utkvěla na něm zrakem, neschopna slova. Ale když přitiskl rty na její, věděla, že mluví pravdu. Ten polibek měl cenu jejího života a štěstí a rozplynuly se v něm všechny její obavy, že ji opustí. Poprvé ode dne, kdy ho uviděla, si náhle byla jistá, že draka lze zkrotit. Jestli toho bude schopna její láska, pak už po ničem jiném v životě neza-touží.

„Auroro” zašeptal, když se od sebe odtrhli, „musíme se vrátit na loď.” Setřel jí slzy z tváří. „Myslím, že tohle nechal tvůj otec pro tebe. Přečteš si to, až budeme zase zpátky na Udatné!’ Podal jí dopis, který byl přiložen k drahokamu v sametovém váčku.

„Počkej! Musím si to přečíst hned,” naléhala a on neměl to srdce odepřít jí to. Hltala řádky dopisu, a když dočetla, najednou pocítila mír v duši.

„Co ti tam píše, mon Auroře?” zeptal se Vashon.

„Píše tu, že si pro mě nemohl přijít, protože se příliš bál Peterborougha. Měl pocit, že jsem v Domově bezpečnější než vedle něho na stálém útěku. Píše, že mě miluje, Vashone.” Najednou se znova rozplakala a on ji vzal do náruče a držel tak dlouho, dokud se neuklidnila.

„Pojď, musíme se vrátit,” řekl zdráhavé, když se vzpamatovala. Vztáhl k ní ruku a ona ji uchopila s podivnou směsicí radosti a smutku, když znova pohlédla tam, kde poblíž keltského hrobu ležel její otec.

„Přece ho nejdřív musíme pohřbít!” řekla.

„Pošlu sem pár mužů z lodi, aby ho zabalili do rubáše, a až budeme na moři, pohřbíme ho.”

Další slzy jí sklouzly po tváři. „Co se mu to stalo? Co ho tak tížilo? Proč zahynul tak bídně?”

Znova ji k sobě přitiskl. „Asi dospěl k závěru, že to, co udělal, za to nestálo. Uprchl s Hvězdou, ale nakonec musel obětovat něco mnohem cennějšího.”

„Co to bylo? Ten medailon?” ptala se zmateně.

„Ne,” odpověděl a nemohl odtrhnout oči od její tváře. „Tebe.”

Setřela si další slzu a znova pocítila rozpolcenost mezi radostí a zármutkem.

„Musíme zpátky. Peterborough je tady. Byl na útesu ještě před námi.”

Srdce se jí zastavilo úlekem. „Proč jsi tedy pro mě šel? To já jsem vinna,” mrzela se, „můj medailon ho zavedl sem a teď jsem tě vystavila v nebezpečí. Mohla bych ztratit i tebe… “

„Ne.” Položil jí prst na ústa. „Takhle nemluv. Mě neztratíš.”

Přitiskla se k němu. „Ach, má lásko, teď ho přece nemůžeme nechat vyhrát.”

„Ale on už vyhrál,” ozvalo se za nimi výhružně.

Aurora cítila, jak se Vashon napjal. Strčil ji rychle za sebe a ona uviděla ve vchodu na pohřebiště muže, který se tak podobal Vashonovi, že by to mohl být jeho obraz v zrcadle. Jediným rozdílem bylo, že tento příchozí zřejmě vynaložil velké úsilí na to, aby vypadal jako džentlmen: měl na sobě zelený šosatý kabát z drahé látky, dokonale ušitý s nenápadnou elegancí; vlasy měl podle módy krátce ostříhané a na spáncích mírně prošedivělé. Jeho panské vystupování a uhlazený zevnějšek dokazovaly, jak by byl mohl vypadat Vashon. Aurora na něj zírala a stěží mohla uvěřit, že tenhle hezký a důvěryhodně působící muž má na svědomí tolik zmařených životů.

„Můj dobrý bratře, konečně jsi nás našel,” Vashon ji uchopil za chvějící se ruku a nenucené zamířil ke vchodu na pohřebiště. Aurora se nechala vést, přestože neměla nejmenší tušení, co chce udělat.

„Veselá Magdaléna kotví u Porthmellonu. Zaslechli jsme v krčmě v Hugh Townu, že se Aurora vydala na tohle místo. Je pochopitelné, že jsem se nemohl ani dočkat, až se s ní setkám.” Peterborough na ni pohlédl a usmál se. Měl stejně krásné zelené oči jako jeho bratr. Ale v Josiášově pohledu byl chlad, s jakým se u Vashona nikdy nesetkala.

Nemohla pochopit, jak je možné, aby si byli tak podobní, a přitom tak naprosto rozdílní.

„Jak milé setkání s vámi, slečno Dayneová,” pokračoval. „Podobáte se svému otci, ale řekl bych, že ten si nikdy nepředstavoval, že by se z jeho dcery stala taková kráska.” Josiáš se znova usmál. Z jeho lichotek by se zdálo, že se potkali na divadelním představení v Covent Garden a ne na pusté planině ošlehané slaným větrem, kde se rozhoduje o životě a smrti.

„Zřejmě jsi našel lístek, který psal Dayne,” řekl Vashon a stále držel Aurořinu chvějící se ruku ve své.

„Ano, a obávám se, že Aurora mi bude muset odpovědět na mnoho otázek.” Peterborough lehce kývl hlavou a za ním se vynořil oddíl mužů s pistolemi v rukou. Jeden z nich s odporným zevnějškem vystoupil do popředí. To byl zřejmě pirát Fontien, soudě podle okázalého rubínu v ušním lalůčku. Chtěl se zmocnit Aurory, ale Vashon ji strhl dál za sebe.

„Ty bys rád smaragd, Josiáši?” ozval se Vashon a když se Peterborough zasmál, otevřel dlaň. Pohled na klenot vyvolal všeobecný úžas a výkřiky obdivu. „,Kdokoliv vlastní Aranskou hvězdu, uvidí své nepřátele umírat. Tak se to praví v Letopisech, že, můj bratře?”

Peterborough zbledl. Chvíli se vzpamatovával. „Jsme v přesile, Vashone. Já sice věřím Letopisům z Crom Dubh, ale tentokrát nemůžeš vyhrát.”

„Možná ne, ale uzavřu s tebou obchod. Nech Auroru jít a dám ti smaragd.”

„Ne!” vykřikla Aurora.

„Vashone, ty ses musel zbláznit, když mi chceš věřit,” usmál se Peterborough.

„Já ti nevěřím, ale nechci, aby se do našeho sporu zatahovala Aurora. Nemá s ním nic společného.”

„Řekl bych, že slečna Dayneová pro tebe hodně znamená, Vashone.”

„Vashone, nedělej to! Jak bych mohla přijmout svobodu, když

„Auroro, udělej to, co ti říkám.” Vashon vykročil kupředu a podával smaragd Peterboroughovi. „Vezmi si ho, bratře. Za její svobodu dostaneš Hvězdu.”

„Co máš za lubem, Vashone?” přimhouřil Josiáš oči. „Nechci, aby se jí něco stalo.”

„Udělals mi ze života peklo - okradl jsi mě, propustil jsi na svobodu můj majetek - víš, kolik stojí zdravý otrok, Vashone?”

„Ano, ale mám peníze a chci, aby odtud Aurora odešla bez zkřivení vlásku na hlavě, ať to bude stát cokoliv.”

„Chci, abys trpěl, Vashone, abys trpěl tak jako já v posledních

letech.”

„A já snad netrpěl?” Vashon se málem přestal ovládat. Udělal další krok kupředu, ale pak si to rozmyslel. Couvl a řekl: „Nech ji odejít, Josiáši. Tohle si vyřídíme mezi sebou my dva, jí se to netýká.”

Peterborough přikývl. „Podej mi tedy smaragd a já posoudím tvou žádost.”

„Dostaneš ho, až bude Aurora zpátky na Udatné”

„Dobrá.” Josiáš se obrátil k muži štíhlé postavy, jedinému dalšímu džentlmenovi ve své tlupě. „Ashere, doprovoďte slečnu Dayneovou do Hugh Townu.” Obrátil se zpátky k Vashonovi. „Stačí

ti to?”

„Až bude odtud pryč.”

Aurora němě stála a dovolila oslovenému mladému muži, aby ji vzal za paži. Chtěla vykřiknout na protest, ale po všem, s čím se setkala při tomto dobrodružství, znala už Vashona natolik, že se ani nepokoušela odmlouvat. Zřejmě měl plán. Byla by si jen přála, aby věděla jaký.

„Uvidíme se na lodi, lásko,” řekl, když ho míjeli. Snažila se zachytit jeho pohled, ale on se jí vyhnul, jako by to bylo nad jeho síly. Byla vzdálena několik metrů, když jí náhle sevřela srdce předtucha, že jeho plánem je skutečně obětovat sám sebe za její život. Když se obrátila, znova se vyhnul jejímu pohledu a ona cítila, že snad strachy přijde o rozum.

„Pusťte mě!” vykřikla na světlovlasého mladého muže. Snažila se mu vytrhnout, ale držel ji pevně. „Pusťte mě! Vashone, nedělej to!” žadonila, ale marně. Když začala škrábat, Peterborough se dal do smíchu.

Přistoupil k nim a řekl mladému muži: „Můžeš ji zabít, jak budeš chtít.” Pak se dotkl Aurořiny hebké tváře. „Jste kouzelná, slečno

Dayneová. Lituji, že jsem nucen plýtvat vámi na Ashera. On vás neo-cení tak, jak bych to udělal já.”

„Ale já ji oceňuji, Josiáši,” řekl muž zvaný Asher chladně. „Popravdě řečeno jsem si už dřív cenil slečny Dayneová natolik, že jsem poslal vzkaz na Udatnou, že sem máte namířeno. Zradil jsem vás, Josiáši. Jak se cítíte?”

„Vy jste mě zradil!” zalykal se Peterborough.

„Vy jste zradil mě na Mirage. Byl byste mě zastřelil, jen abyste dostal jeho!” Asher uchopil třesoucí se rukou pistoli a namířil ji na Peterborougha. „Byl bych vás mohl mít rád, Josiáši, ale vy jste se mnou jednal necitelně, a to vám nikdy neodpustím.”

„Ty teploušský zbabělce!” zařval Peterborough. „Za tohle zem—

res!”

„Tak zemřu!” odpověděl Asher.

Vmžiku se na něj Peterborough vrhl a vyrval mu z ruky zbraň, kterou Asher držel jen chabě. Josiáš ji namířil a očividně mu bylo jedno, jestli zabije dřív Ashera nebo Auroru. Když to Vashon viděl, jeho sebeovládání nevydrželo a zaútočil na Peterborougha ve vražedném vzteku.

Aurora vykřikla a s hrůzou se dívala, jak Vashon a Peterborough v zápase padli na planinu útesu sv. Michaela. Nemyslila v tu chvíli na nic jiného než jak mu pomoci, a rozběhla se k nim. Ostatní piráti z Veselé Magdalény běželi na pomoc Peterboroughovi, ale právě když se zdálo, že Vashon čelí přesile, objevili se na vrcholku muži z Udatné.

Piráti spolu začali bojovat a brzy se rozléhaly výkřiky raněných. Aurora kolem sebe slyšela, jak dýky trhají látku a spršku výstřelů z pistolí. S Asherem si skoro padli do náruče, jak je kolem zuřící boj zahnal k sobě. Aurora nikdy neviděla posádku Odhodlané v roli pirátů, a když je Izák vedl do útoku s divokým válečným pokřikem, přeběhl jí mráz po zádech. Vashonovi muži sice byli disciplinovaní, ale byli stejně bezohlední a krutí jako muži Fontiena. Zdálo se, že boj bude trvat věčně, ale bylo to ve skutečnosti jen pár minut a zranění, zkrvavení piráti z Veselé Magdalény ustoupili a své mrtvé vzali s sebou. Poražení schlíple odtáhli k Hugh Townu, pirát Fontien razil cestu a muži z Udatné je zezadu pobízeli svými ostrými šavlemi.

Zůstal jenom Peterborough.

Siluety Vashona a Peterborougha se rýsovaly proti zamlžené obloze v groteskním tanci na samém výčnělku útesu, jak spolu zápasili o jedinou pistoli, které se ani jeden z nich nechtěl vzdát. Aurora se nemohla nečinně dívat a přiběhla až skoro k Vashonovi, ale Izák ji v poslední chvíli strhl zpět. Zmateně se na něj podívala, ale on řekl pouze: „To je jejich boj. Dopřejte j i m ho.”

Aurora se znova obrátila k divokému divadlu odehrávajícímu se na útesu. Smaragd ležel v písku u jejich nohou, třpytivý symbol toho, zač spolu bojovali.

Přestože jejich zápas trval jen chvíli, Auroře to připadalo jako celá věčnost. Nakonec Vashon Peterboroughovi vytrhl pistoli a Josiáš couvl tak, že byl jen pár kroků od kraje útesu.

„Měl bych tě zabít,” řekl Vashon celý udýchaný po zápase.

„Tak do toho, Vashone. Vždyť jsi o tom snil tak dlouho,” vmetl mu Peterborough do tváře. „Zabij mě, jako bych byl zabil já tebe.”

Aurora se už ani nemohla dívat na Vashonovu tvář, kde se svářily nejrůznější pocity. Věděla, že by chtěl zabít Peterborougha, ale něco mu v tom bránilo. Ušlechtilá stránka jeho povahy mu zřejmě nechtěla dovolit, aby zastřelil vlastního bratra. Znova instinktivně udělala krok k němu a znova ji Izák strhl zpátky

„No tak, Vashone, zmáčkni spoušť. Zabij svého bratra, jako Djsi zabil tolik jiných.”

Vashon zalapal po dechu. Zvedl pistoli do výše a jeho výraz ztuhl v ošklivou masku zuřivého hněvu. Jen o vlásek, a byl by zmáčkl spoušť, ale pak se podíval na Auroru.

Jejich pohledy se setkaly a pocity vepsané v její tváři na něj zřejmě zapůsobily láska, zděšení a stud se svářely v jejím výrazu, ale nejsilnější byla láska. Tímto jediným pohledem ve vrcholném okamžiku své pomsty na Peterboroughovi se Vashon najednou změnil. Zdálo se, že teď má pro něj něco větší cenu než krvežíznivá msta na nevlastním bratrovi. Aurora ani nemohla věřit svým očím, ale opravdu se zdálo, že drak přebývající v něm je konečně zkrocen.

Vashon namáhavě dýchal, ale sklonil pistoli. Upřeně se díval na Peterborougha a přiškrceně mu řekl: „Jestli o mně někdy někdo bude chtít říct, že jsem udělal ušlechtilý skutek, tak ať rozhlásí, že jsem nedokázal zabít vlastního bratra.”

Peterborough si očividně uvědomoval příčinu změny Vashonova rozhodnutí. Třeštil oči na Auroru a pak se jak šílený vrhl na Vashonovu pistoli. Jestli tě nemohu zabít, Vashone, tak tě zasáhnu tam, kde jsi nejzranitelnější!” Josiáš uchopil pistoli, kterou Vashon pevně držel, odjistil ji a jeho ruku namířil na Auroru.

Izák ji sice strhl, ale na pusté pláni nebylo kam se schovat. Kapitán vytáhl svou pistoli, ale než mohl vystřelit, oba bratři spolu znova začali zápasit na život a na smrt. Vashon zuřivě a se zlostnými výkřiky zápasil s Josiášem o zbraň, snažil se sám dostat před hlaveň, aby chránil Auroru. Než ho kdokoliv mohl zastavit, Peterborough dosáhl své msty. Vystřelil a kulka zasáhla Vashona přímo do hrudi.

Když se Vashon náhle zapotácel, vikomt se bezhlavě vrhl po klenotu, otíral ho na dlani a zřejmě vychutnával pohled na Vashona.

Vashon sundal ruku ze žaludku, zlomený vpůli. Byl celý zakrvácený. Aurora vykřikla a Izák namířil na Peterborougha.

Ve Vashonových očích se objevil divoký záblesk a než mohl Izák zabít vikomta, Vashon natáhl ruku k Peterboroughovi.

„Podej mi ruku, Josiáši,” řekl. „Neboj se. Tahle krev je tvoje, bratře.”

Peterborough zbledl jak stěna.

„Uchop mou ruku, Josiáši,” lapal po dechu Vashon, bolest ho zřejmě přemáhala. „Uchop ji jako mé pokání za minulost.” „Nepřibližuj se ke mně, Vashone.”

„Řekl jsem uchop mou ruku, bratře,” udělal Vashon krok dopředu.

Vyděšený Peterborough ustoupil až na samý kraj útesu. Pod ním se otvírala zrádná propast přímo na pláž. Josiáš si to až moc dobře uvědomoval a rozhlížel se kudy uprchnout. Udělal krok zpátky na balvan, v jehož prohlubni byla původně krabice se vzkazem od Michaela Dayneho, ale špatně odhadl vzdálenost. Uklouzl a zoufale se snažil dosáhnout na pokroucený jilm, který vyčníval z útesové stěny. Vashon neměl v úmyslu mu pomoci, a proto Izák pustil Auroru a šel sám na kraj srázu.

„Pomozte mi,” prosil Peterborough a zoufale se držel jilmového kmínku.

„Víte, kdo jsem, vikomte?” zeptal se Izák tichým monotónním hlasem.

„Pomozte mi, vy blázne! Vidím přece, že jste námořní kapitán! Za svůj smaragd vám koupím tisíc lodí, jen mi pomozte!”

Izák se k němu naklonil. „Já jsem kapitán z Leviathanu, lorde Pe-terboroughu. Podám vám ruku, abyste mohl vylézt nahoru.” Izák vztáhl ruku, tu ruku, kterou sám Peterborough zmrzačil. Peterborough po ní chňapl vší silou.

Oba muži tak na chvíli zůstali do sebe zavěšeni: Izák neměl v úmyslu zachránit Peterborougha, ale přece jen ho nechtěl postrčit k jisté smrti, a Peterborough neustále žebral o smilování a o pomoc.

Nakonec rozhodl osud. Izák se ho snažil zachránit, ale s pouhými dvěma prsty ho nemohl dlouho udržet.

„Neudržím se!” vykřikl Josiáš a klouzal blíž a blíž k žulovým balvanům na kamenitém pobřeží.

„Byl byste mohl,” byla Izákova poslední slova, když nakonec spadl.

Peterborough našel smrt na kamenech rozeklaného mořského břehu a smaragd mu vyklouzl z nehybné ruky

Všichni stáli na vrcholku útesu a s hrůzou se dívali dolů, na ležící tělo Peterborougha s rozepjatými pažemi. Vashon zašeptal jako proti své vůli: „Kdokoliv vlastní Aranskou hvězdu, uvidí své nepřátele umírat.” A pak se zhroutil na zem.

„Moje lásko, moje lásko,” volala ho Aurora něžně, zděšená krví stékající po jeho košili. Izák se tvářil velmi vážně.

„Moje lásko, uzdravíš se,” zašeptala s pláčem skloněná k němu a nemohla odtrhnout zrak od jeho tváře. „Musíš,” zavzlykala.

„Izáku,” ozval se Vashon a tvář měl zkřivenou bolestí.

Jsem tady, Vashone,” Izák se sklonil a vzal Auroru jemně za ramena.

„Pamatuješ se na svůj slib na Udatné?”

„Vashone, nedělej to.” Izákovi se zatřásl hlas.

„Ne, teď je čas. Slíbils mi to. Chceš snad teď odvolat?”

Izák se skoro rozplakal zdráháním. „Ne, Vashone.”

„Takže to uděláš?”

„Dodržím svůj slib.”

„Dobrá. Auroro?” řekl chraptivě.

„Tady jsem, má lásko. Přivedeme lékaře… “

Vashon se dotkl její tváře. Jeho prsty se smáčely jejími slzami. „Přestože jsem ta slova nikdy veřejně nevyslovil, jsi moje žena, Auroro.”

„Ne, Vashone, to ne. My si tenhle slib dáme přede všemi. Přísahám.”

„Tohle,” dotkl se klíče s vyrytým erbem, který stále měla na krku, „tohle je všechno, co ti po mně zbude. Běž tam.” „Vashone, nemluv takhle.”

Odvrátil od ní hlavu a ona uviděla, že mu po tváři stéká slza. To na ni zapůsobilo víc než cokoliv jiného. Bál se, že kvůli ní bude zranitelný a že se proroctví splní. Přece jen ji miluje a byla to jeho láska, co ho přinutilo zachránit jí život za cenu vlastního. Dala se do strašného pláče, až ji Izák od něho odtrhl. Kuchař, který byl na Udatné zároveň i lékařem, vyběhl na útes a začal rychle ošetřovat Vashonovy rány. Také ostatní námořníci přiběhli na pomoc a kolem ní se najednou rozpoutala vřava.

„Pojďte, Auroro”, řekl Izák tupě. „Musím vás teď odvézt do Londýna.”

„Ne, já nemohu odejít,” křičela a dívala se, jak kuchař obvazuje Vashona a jiný námořník si svlékl košili a srolovanou jí podložil Vashonovi hlavu.

„Musím vás tam dopravit. Slíbil jsem to. Musíme už jít.”

„Nepůjdu.”

Izák ji nešetrně popadl za rameno. „Cožpak nevidíte, že umírá? Nechápete, že vás tu nechce proto, abyste ho takhle viděla?”

„Ale já tu musím zůstat, já ho miluji,” vzlykala.

Její slzy ho obměkčily, ale nezměnily jeho odhodlání splnit to, co slíbil. „On to chce, Auroro. Udělejte to, co chce.” A násilím ji odváděl pryč.

„Prosím, nechte mě u něj, dokud neskoná. Chci ho držet v náruči. Mám na světě jenom jeho.” Hořce plakala a bránila se mu. Téměř ji zvedl ze země, jak se ji snažil přes její protesty odvléct dolů po vřesem porostlém kopci. Na útesu teď bylo plno mužů. Vykřikl rozkaz na několik z nich, kteří právě přicházeli, aby se vrátili na loď a připravili ji k odplutí.

„Prosím vás, Izáku, raději mě zabijte, ale neodvádějte mě pryč od něho!” vykřikla a prudce se chtěla vytrhnout.

„Dal jsem mu své slovo, Auroro.”

„Nemám se kam vrátit. Nemám pro co žít,” plakala. „Tohle mi nemůžete udělat!”

„On chtěl, abyste žila dál. A vy budete žít dál.”

„Nenuťte mě.” Tiše plakala. „Nenuťte mě žít bez něho.”

„Moje dítě,” Izák konečně povolil a setřel slzy, které i jemu stékaly po tváři. Přitiskl si ji na svou mohutnou hruď. Položila si na ni hlavu a on chraplavě řekl ta nejkrutější slova, jaká kdy vyslovil.

„Musíte.”

Zkrocení draka

To BDh posílá Debráka, by prosil na tvém prahu a pomoc přijde sama, kdyD nadDj zhasíná. MeD sklání se pD ed štD drou rukou dárce, nezraní srdce sirotka, v nDmD láska pDebývá.

Ralph Waldo Emerson: Zlomky opDírodD a D ivotD

31. kapitola

Aurora stála u dveří bývalé Peterboroughovy rezidence Blackwell House, londýnského paláce, který byl odedávna sídlem nositele titulu Blackwellů. Byla bledá, oči měla opuchlé po mnoha hodinách pláče. Izákovi se zdála být stejně zoufalá a neutěšitelná jako ono odpoledne, kdy vypluli z Hugh Townu a zanechali Vashona nahoře na útesu pokrytého krví a obklopeného muži z Udatné.

Ale v dnešní den, kdy se Izák díval, jak stojí před obrovskými, umně vyřezávanými a zdobenými dveřmi do paláce, ho upoutala nepatrná změna ve výrazu její tváře. Zmizelo tuhé brnění společenských konvencí, do něhož se tak často schovávala za jejich plavby; pryč bylo také chování uražené nevinnosti, které Vashona současně vzrušovalo i otravovalo.

Vždycky považoval Auroru za krásku, ale dnes mu její krása brala dech. V její tváři byla něha, kterou tam nikdy dřív neviděl, ale i síla, která by snad zadržela i vlny přílivu. Izák sám sebe považoval za otrlého starého Žida, ztvrdlého krutostmi a předsudky tohoto světa, příliš otupělého na to, aby vnímal tak vznešené a jemné pojmy, jako je krása a půvab. Ale i on se cítil povznesen vědomím, že něha i síla této ženy se zrodily z její lásky k muži tak tvrdému, brutálnímu a divokému, jako je Vashon.

„Použijte ten klíč,” pobídl ji šeptem.

Aurora se na něj chvíli dívala a pak se ho impulsivně chytila za ruku. Ve společném zármutku se pro ni Izák stal otcem a oporou, jakou nikdy nepoznala. Usmál se na ni a stiskl jí ruku. Nakonec přece jen našla odvahu podívat se na mosazný klíč na své dlani. Zatajila dech a vložila ho do masivního mosazného zámku.

Izák otevřel dveře a vedl ji do rozlehlé mramorové haly se schodištěm, které by dělalo čest i římskému chrámu. Ale všude byla tma, protože všechny okenice byly zavřené a dosvědčovaly tak, že domácí pán odtud odešel na dlouhou dobu.

Mlčky prošla velkým salonem zdobeným rudě a zlatě, jehož nábytek přikrytý ochrannými bílými povlaky vyvolával představu duchů. Šli z jedné místnosti do druhé a zjišťovali, že jedna je krásnější než druhá a všechny stejně zpustlé.

Ten dům ji skličoval. Nebyl tam jediný sloužící, který by otevřel okna dokořán a vpustil dovnitř svěží vzduch, nebo rozsvítil lustry s večerním soumrakem. Nikdy neviděla dům tak krásný jako tento, ale když procházela jeho chodbami a reprezentačními místnostmi, neuměla si představit, že by tu mohla žít. Na kobercích nebyli draci, pohovky neměly nohy vyřezávané v podobě zlacených delfínů. Postele nebyly ověšeny museli nem, ale jemným hedvábným brokátem.

Nikde tu nebyl Vashon. Neuměla si ho tady ani představit, rozhodně ne v křeslech salonu potažených jemnou goblénovou výšivkou, ani u snídaně v ranním pokoji zařízeném ve wedg-woodské modři, s jídelním servisem téže značky, ani jak si čte v knihovně zařízené v egyptském stylu. On tam nikde nebyl. Všude objevovala jen známky pobytu Peterborougha.

Viděla už dost. Požádala Izáka, aby ji odvedl pryč, když tu došli k malým mahagonovým dvířkám vedoucím do podkroví v pátém patře. Podkasala si sukně a vystoupila k nim po několika schodech, aby uspokojila svou zvědavost, ale za nimi našla jen prázdný dětský pokoj, kam už dlouho lidská noha nevkročila. Prach všechno zbarvil šedě, od rozpadajících se krajkových záclon na mansardových oknech až po koberec na podlaze, který byl kdysi zřejmě sytě modrý. Za ním byla učebna a právě se chystala do ní vkročit, když se sukní o něco zachytila. Zastavila se a pohlédla dolů.

Byl to houpací koníček, krásná hračka pro malého chlapce, zřejmě často používaná a velmi milovaná. Dlaní setřela na jednom místě prach a objevila pod ním otlučený modrý nátěr, vyrudlý do odstínu drozdího vajíčka. Hřívu a ocas měl z pravých žíní. Okouzlená tímto nálezem se pokusila koníčka rozhoupat, ale nešlo to, protože jedna z houpacích lišt byla uštípnutá.

Snažila se nemyslet na něj jako na malého chlapce, který proháněl houpacího koně po dětském pokoji a dělal chůvě jenom radost svou bystrostí a dováděním. Vší silou se bránila vzpomínce na něj, ale když láskyplně přejela rukou po popraskané kůži sedla a uviděla na něm zlatě napsané jméno Vashon, nedokázala zadržet slzy. Byla by chtěla tu hračku vzít do náruče, přitisknout ji někde v koutku na prsa a zůstat tam navěky. A v jednu chvíli byla i odhodlaná udělat to, ale Izák se dotkl jejího ramene a pokynul jí, aby vstala.

„Za tímhle pokojem je toho k vidění víc,” řekl.

Zavrtěla hlavou. „Já už nechci nic vidět. Nenajdu ho tu, Izáku. Nikde tu není,” vyslovila nahlas tu pravdu, která jí rozdírala srdce.

Vashon tam nebyl. Mohla si ho jen představovat na Mirage, jak běží podél příboje, jak jí plody genipové palmy pod kapokovým stromem. A jak se na ni usmívá svým nebezpečně oslnivým úsměvem. Ten muž s dlouhými černými vlasy a hříšnou náušnicí nepatří do tohoto usedlého aristokratického paláce, a není už ani ten chlapeček, kterému kdysi patřil houpací kůň, protože to poslušné a nevinné dítě bylo už dávno z Vashona vyrváno na ulicích Alžíru.

Ještě naposledy se podívala na houpacího koníčka a zeptala se: „Nevadilo by vám, kdybyste mě odvedl do Domova Phippse-Bluefieldové, Izáku?”

„A proč tam, Auroro?”

„Vracím se tam,” řekla s rozhodností, která překvapila i ji. „On to přece chtěl, abych se vrátila tam, odkud jsem přišla, a žila svým starým způsobem.”

„V podstatě to Vashon chtěl, ale ne tak doslova. Auroro, já myslím, že chtěl, abyste žila v tomto domě.”

„To nemohu.”

„Jestli vám dělají starosti peníze… “

„Ne. Moje místo je v Domově. Mohou mě tam potřebovat a já se potřebuji něčím zaměstnat.” Izák setrval v uctivém mlčení.

Zhluboka se nadechla a snažila se vzpamatovat. Bylo pro ni velmi těžké vyslovit to, co chtěla říct. Jak divně s námi život zachází. Když jsem odešla z Domova, Izáku, myslela jsem, že ta prázdnota ve mně pochází z toho, že jsem nevěděla, kdo vlastně byla ta holčička, kterou Michael Dayne nechal před mnoha lety v sirotčinci. Ale teď, když už to vím, ve mně stejně ten pocit prázdnoty přetrvává. A zmizel jedině, když… ” Oči se jí zalily slzami. Nevšímala si jich, ale pak zavrtěla hlavou a nebyla schopna dopovědět.

„Pojeďte se mnou a s Flossií na St. George’s. Dítě, nezůstávejte tady v Londýně, kde nemáte žádné přátele.”

Pohlédla na něj a najednou si uvědomila, jak jí on i Flossie přirostli k srdci po tom strašném dobrodružství. Ale jeho nabídku musela odmítnout. Chtěli se brát a jejich vztahy už teď byly dost bouřlivé. Nebylo možné, aby jim překážela.

„Ne, děkuji vám, kapitáne. Domov na mě čeká. Neodvracejte mě od mého úmyslu.”

„Vy jste ho přece nezabila. Vy to víte, Auroro!”

Odvrátila se. Její tvář byla usilovným sebeovládáním tak bez-výrazná, že se zdálo, jako by se měla v nejbližší chvíli rozplynout. „Věřila jsem z celého srdce, že život bez lásky a citu nestojí za to žít. Přinutila jsem ho, aby cítil to, co nechtěl cítit.” Ztišila hlas tak, že byl sotva slyšitelný. „Řekl mně, abych ho nemilovala.”

,,Vy jste ho nezabila.”

Znova pohlédla na Izáka a pak odvrátila zrak. Hlas se jí zatřásl. „Prosím vás, odveďte mě odtud. Už tu nevydržím ani minutu.” A aby to dosvědčila, úprkem se rozběhla dolů po schodech do mramorové haly. Tam položila klíč na hlavici zlaceného sloupku a byla na ulici dřív, než ji Izák stačil zastavit.

„Od té doby, co jste se vrátila, má stále takovou náladu. Já bych si mu netroufla říct o další šilink. Auroro, neřekla byste mu vy? Potřebujeme ještě koupit mlčko. Neumím si představit, co budou děti jíst, až bude chladno, jestli ho nebudeme mít.” Faith prosebně vztahovala ruce a Aurora odložila pero.

Uplynul už měsíc ode dne, kdy opustila Hugh Town. John ji dopravil do Domova a teď, kdy by už všechno mělo být lepší, dařilo se jí naopak hůř a hůř. Zdálo se jí, že John vytušil, co všechno se jí přihodilo během plavby. Věděla, že to není možné, ale něčím se prozradila; možná tím, že se už nevyhýbala konfliktům s ním, anebo klidným, vyrovnaným a vědoucím pohledem, s jakým se měřila s jeho zrakem, když s ní mluvil. Změnila se a on to nemohl snést. Teď jí dělal všechno ještě těžší. Jestliže byl dřív nedůtklivý, teď byl vyloženě agresivní.

„Já s ním promluvím,” přikývla. „Dostala jsi nějakou zprávu z Queenhithe?”

„Dnes nepřiplula žádná loď. Kotví tam jenom Neústupná a Spící kráska.”

Když vyslovila ten druhý název, Aurora sebou trhla. Zalila ji vlna sladkobolných vzpomínek, ale honem je zahnala a přinutila se soustředit se na svou práci. Přes den na Vashona nemyslela. To si nechávala na noc, když byla tma a byla sama. Pak si ho představovala tak, jakého ho viděla pří prvním setkání na Udatné, oblečeného do černého pláště, kdy jeho oči byly studené, děsivé a záhadné. Tehdy o něm věděla tak málo, jenom cítila, že je to nebezpečný člověk. A přece se ho naučila milovat. Oči se jí zamžily, když si vzpomněla, jak se na ni naposledy podíval, než sklonil pistoli před Peterboroughem. Ten pohled si uchovávala v srdci, protože v něm byla všechna jeho láska k ní, ale byly noci, kdy tato vzpomínka byla tak bolestná, že si nebyla jistá, jestli svou láskou nezničí i sama sebe.

Faith z ní nespouštěla oči a zachmuřila se, když viděla, že je myšlenkami jinde. „Ta loď, na kterou čekáte, jednoho dne připluje, jsem si tím jistá,” zašeptala.

Aurora se vytrhla ze snění a pokusila se na dívku usmát. Věděla, že je bláhové vyhlížet návrat Udatné, ale nemohla se zbavit mučivé naděje, že by se to mohlo stát. Dokonce si ani nechtěla připustit tu další naději, protože byla příliš bláhová a probouzela v srdci bolest nad tím, co bylo a už není. Ale přesto každý den vyhlížela zprávu z Queenhithe.

„Okamžitě si jdu promluvit s Johnem.”

Faith bezmocně povzdechla. „Po vašem odchodu byl ještě horší. Dnes každou chvíli mluví o černém světadílu a je přesvědčený, že by dokázal přinést Wilberforceovo poselství pohanům. Omlouvám se za svou zbabělost, že mu to nedokáži říct sama. Ale dnes ráno už si opravdu netroufám přijít mu ještě jednou na oči.”

„Kéž bychom tak mohli od něj Domov odkoupit. Tak ať si jde za svým posláním. To by bylo pravé požehnání pro všechny - s výjimkou pohanů, ovšem.” Aurora zvedla oči k nebi.

Faith se zahihňala. „Já jsem tak ráda, že jste zase zpátky, Auroro. Bez vás to tu bylo hrozné, opravdu hrozné.”

Aurora se mile usmála.

„Ach, já zapomněla!” Faith vykulila oči. „Když jste byla s dětmi na bleším trhu pro kabátky, hledal vás tu nějaký džentlmen, Auroro.”

Aurora s ní téměř zatřásla. „Měl dlouhé černé vlasy? Kroužek v uchu? Šla z něj hrůza?”

Faith byla ohromená těmi podivnými otázkami a jenom nechápavě vykoktala: „Ne, Auroro.”

Aurora se sesula do křesla a v tu chvíli byla přesvědčená, že se asi zblázní ze samé touhy vidět Vashona.

„Řekl, že zase přijde ve tři, aby s vámi něco projednal. Podle jeho zevnějšku bych řekla, že je to šlechtic. Byl vybraně oblečený a choval se velmi zdrženlivě.” Pak ztišila hlas. „Já bych řekla, že to bude podobný případ jako ti ostatní džentlmeni, co sem chodí. Má problémy s dítětem od své milenky.”

„Nejspíš,” odpověděla Aurora otupěle a sama sebe v duchu pokárala za bláhové nápady. „Až přijde, řekni mu, že si s ním promluvím v hovorně.”

„Prosím.” Faith si ji pozorně prohlížela. „Není vám dobře, Auroro? Od vašeho návratu mi připadáte nějaká odměřená a smutná.”

Aurora vstala a stiskla Faithiny ruce. Jednou musela přiznat pravdu, a tak se rozhodla, že to udělá ted. „Právě naopak, mám velkou radost. Ale ty se možná na to budeš dívat jinak, protože znáš mou situaci. Budu mít děťátko, Faith. A přestože jdu do nejisté budoucnosti, moc tě prosím, aby ses radovala se mnou.”

Faith nebyla mocná slova.

Aurora se na ni rozechvěle usmála. „Myslíš, že bych se měla stydět?”

„Vy nikdy!” protestovala Faith.

„Asi odtud budu muset odejít. Až to John zjistí, bude zuřit.”

„Vy víte, že stěží vydělám víc než na ubytování a stravu, Auroro, ale všechno, co mám, je vaše, pro vás a děťátko.”

„Ne, ne. Mám přátele a věřím, že mi pomohou. Ale nejsou v Londýně. Bude se mi těžko znova odcházet z Domova. Kdyby mě tu John nechal, raději bych zůstala.”

„Já opravdu nevím a třesu se při pomyšlení, jak pan Phipps tuhle zprávu přijme.”

Aurora se zhluboka nadechla a otevřela dveře. „Nu, dnes odpoledne už to budeme vědět. Popřej mi hodně štěstí.”

Faith se za ní dívala v mlčenlivém ohromení.

Byla unavená, zlomená vyčerpáním, které kromě jejích tělesných sil zasáhlo i síly duševní.

Aurora stoupala po schodech do male podkrovní světničky

a neuměla si představit, co se stane s ní, s Domovem a s Faith. Vůbec nedokázala Johnovi říct o svém dítěti. Když ho požádala o peníze, začal blouznit o pravém poselství učení sv. Pavla. „Ženy v shromážděních ať mlčí, nebo nedopouští se jim mluviti, ale aby poddány byly!” řečnil a Aurora pochopila, že teď není vhodný okamžik na její přiznání.

John se jí však poprvé zmínil o své cestě do Afriky a o svých plánech na prodej Domova. Zděsila se, protože i když měl John své chyby, byl rozhodně lepším pánem, než mohou být jiní. Představa, že by se Domov dostal do lhostejných rukou byla příliš hrozná, aby se jí dál zabývala, ale to nevěděla, že na ni čeká ještě něco horšího. Byla si téměř jista, že ji John znova požádá o ruku. Zamýšlel ji vzít s sebou do Afriky, přestože to ještě neřekl přímo, ale dalo se to čekat každou chvíli a Aurora si uvědomila, že možná bude muset uprchnout na St. George’s dřív, než si myslela.

Položila se na své úzké lůžko a přetáhla přes sebe přikrývku sešitou z různých kousků látky. Byla příliš vyčerpaná na to, aby vyřešila všechny své problémy, ale tenhle byl velmi vážný. Jestli uteče na St. George’s, co se stane s Faith a s dětmi za nového majitele Domova? Bude hodný? A jestli ne, kdo se mu postaví, když tady ona nebude?

Převalila se na bok a zavřela oči. Bude muset něco udělat, byla její poslední myšlenka, než upadla do hlubokého spánku beze snů.

„Probuďte se, Auroro! Ten džentlmen je tady za vámi!”

Aurora otevřela oči a posadila se. Faith stála ve dveřích a zdálo se, že se pominula rozuměn. Aurora myslela, že si jen na chvíli zdřímla, ale zřejmě spala cele hodiny.

„Řekni mu, že jsem hned dole,” slíbila. Honem vylezla z postele a stočila si vlasy do hladkého uzlu. Rychle se na sebe podívala do prasklého zrcátka a seběhla ze schodů.

Se šlechtou bylo vždycky těžké jednání. Nenáviděla to, protože musela předstírat, že ti muži nejsou netvory, jakými ve skutečnosti byli, a s radostí přijímat jejich nechtěné potomky, jako by byli nějaký odpad. Ale vždycky se dokázala ovládnout, protože díky těm, kteří

platili na Domov, alespoň nebyly děti odkázány na farnost. Každý věděl, že děti, které žijí z milosti farnosti, se nedočkají ani prvních narozenin, protože byly obvykle podvyživené, a když plakaly hladem, dostávaly místo jídla trochu opia.

S těmito tíživými myšlenkami nasadila přívětivý úsměv a zamířila k zavřeným dveřím hovorny Vezme si od toho muže jeho dítě a dokonce mu za ně poděkuje. Nedá mu ani v nejmenším najevo, jak jím pohrdá.

„Dobrý den přeji, pane,” řekla, když vstoupila do hovorny. Ten muž k ní stál zády a soustředěně si prohlížel okno špinavé od sazí. Opravdu byl vybraně oblečený. Modrý kabát z kvalitní látky mu padl jako ulitý. Byl vysoký, měl široká ramena, ale byl velmi štíhlý, ještě štíhlejší než býval Vashon. A vlasy neměl spletené do copu. Byly sice černé jako smola, ale měl je krátce zastřižené na módní účes, jaký nosil i básník Byron.

„Máte, pane, dítě, které tu potřebujete umístit?” zeptala se, avšak ten muž stále stál k ní zády.

Probudila se v ní zvědavost. Jeho vážný postoj, jeho neochota obrátit se k ní tváří v tvář ji přiměla odmlčet se.

„Pane, mohla bych vám nějak pomoci?” zašeptala a náhle ji přemohlo divoké, sladké dojetí.

Muž zvedl ruku a něco v ní držel - mosazný klíč, přesně takový, jaký nechala v hale Peterboroughova paláce.

Zachytila se dveří. To přece nemůže být on. Má halucinace, asi je to způsobeno jejím stavem.

Vtom se otočil. Nebylo pochyb. Byl to on.

S nevěřícným rozechvěním sama sebe přesvědčovala, že je to jen fata morgana, ale ať se snažila sebevíc, stále před ní stál muž, kterého milovala. Mohl by snadno vzbudit dojem, že je to jeho bratr, protože teď vypadal přesně jako Peterborough, kultivovaný a jemný. Ale Aurora i ode dveří viděla, že to není Josiáš, protože v očích tohoto muže byla radost a vřelost, jaké Josiáš nebyl schopen.

Byl to Vashon.

Konečně se podívali jeden druhému do očí. Jeho oči byly výmluvné, hovořily o veliké touze a lásce, kterou nikdy nedokázal vyjádřit slovy.

První kroky pro ni byly nejtěžší. Musela sama sebe přesvědčit, aby uvěřila tomu zjevení před sebou, tomuto přízraku utkanému z její vlastní bolestné touhy. Ale čím blíž byla u něho, tím víc si byla jista, že je to pravda, a když se mu vrhla do náruče, už nepochybovala, že je to skutečnost. V nevěřícném vytržení vnímala, jak ji bere do náruče, že jeho paže jsou teplé a živé a tisknou ji tak pevně, jako by se chtěl ujistit, že mu ji už nic na světě nevyrve.

„Můj bože, já myslela, že jsem tě ztratila navždycky. Že jsem tě zabila,” rozplakala se najednou a nemohla od něho odtrhnout oči. „Nebo snad jsi anděl, který pro mě přišel, aby mě odvedl do nebe?”

„Tys mě nezabila,” řekl.

„Viděla jsem, jak Peterborough vystřelil. Viděla jsem, jak krvácíš.”

„Ale zřejmě mi to neuškodilo?”

Nespouštěla z něho oči a radost, naděje a strach se v ní smísily v jeden silný cit. Musela se na něj dívat, protože kdyby pohlédla jinam, mohl by zmizet, rozplynout se navždycky. A kdyby se to stalo, už by nedokázala ztratit ho podruhé a její jedinou nadějí by pak bylo co nejdřív ho následovat na onen svět.

„Jenom se na mě pozorně podívej, lásko. Jsem velice živý smrtelník.”

Důkladně si ho prohlížela. Vypadal mnohem hůř. Na svou tělesnou konstituci byl příliš hubený. Ve tváři byl skoro vyzáblý a jeho opálení zmizelo, ale každému, kdo by ho neznal dřív, by to mohlo připadat jenom jako salonní bledost.

„Nezmizíš, když se tě dotknu?”

„Dotkni se mě a přesvědč se sama.”

Přejela rukou po jeho hrudi. Byla pevná a teplá a rezonovala tlukotem jeho srdce. Jedním dechem se smála i plakala. Jak mohl být osud tak milosrdný?”

„Musel jsem zůstat naživu, cožpak to nevidíš?” Vzal její tvář do dlaní.

Zavrtěla hlavou a slzami smáčela jeho ruce. „Konečně jsem měl proč žít.”

Zavřela oči a s nevyslovitelnou úlevou se nechala sevřít v jeho objetí. Položila mu tvář na prsa a znova uslyšela silný tlukot jeho srdce,

vyvolávající v ní pocit bezpečí. Už do smrti nic od života nechce, jen když má jeho.

Když se konečně dost vyplakala, odtáhl ji trochu od sebe a prohlížel si ji stejně pozorně, jako ona před chvílí jeho. Zdálo se. že nechce přehlédnout jedinou podrobnost. Ale zčistajasna ho na jejím zevnějšku něco upoutalo, zaklonil hlavu a rozesmál se. Byl to ten nejkrásnější zvuk na světě.

„Čemu se smějete, vzácný pane?” zeptala se kurážně a ptala se sama sebe, jestli ještě někdy dokáže zavřít oči ve spánku, protože to bude znamenat, že ho na chvíli ztratí.

„Když se Izák vrátil do Hugh Townu a řekl mi, jak jsi trvala na návratu sem, čekal jsem, že tě najdu v dost zuboženém stavu. Ale jak se na tebe dívám, tak pochybuji, žes mě moc postrádala. Vždyť ty jsi

ztloustla.”

Jejich oči se setkaly. V jejím pohledu se kmitlo kratičké zaváhání, ale i to hovořilo výmluvně.

Rychle vdechl a náhle pochopil.

Její další slova už byla vlastně zbytečná. „Obávám se, že to není stav mé mysli, po čem jsem ztloustla.”

Ucouvl a opřel se o psací stůl Johna Phippse. Prohlížel si ji s rukama zkříženýma na prsou. „A jak budeme tomu dítěti říkat? Je to chlapec nebo děvče?”

„To vám ještě nemohu říct, pane.” Něžně se usmála. „Ale bez ohledu na to jsem mu vybrala jméno. Doufám, že s ním budete souhlasit.”

„Jaké jméno?” zeptal se rozpačitě.

Uctivě ztišila hlas. „Velmi bych si přála, aby se to dítě jmenovalo Blackwell. Jeho otec je vikomt, víte?”

Vztáhl k ní ruce, a když byla znova v jeho objetí, řekl: „To jméno se mi líbí. V naší rodině je dost vzácné.” Pak zvážněl. „Už jsem ti řekl, Auroro, co jsem cítil tam na tom útesu. Nikdy jsme ta slova nevyslovili, ale uděláme to teď, hlasitě a jasně. Vezmeme se v katedrále, kterou si vybereš, a všichni ta slova budou slyšet, Flossie, Izák, a třeba i princ regent, když budeš chtít.”

„Princ regent! Vždyť ten tě chce nechat zašít!”

Překvapeně se na ni podíval, když použila slang pochycený na Udatné. „Naopak, všechno mi prominul. Dlužil mi to za to všechno,

co jsem pro něj udělal. Prohlásil mě také vikomtem Blackwellem, a Josiášovi ten titul odebral pro jeho zločiny. Slibuji ti, že odedneška budeme žít klidným životem tady v Londýně. Stane se ze mě ten nejnudnější pair ve městě.”

„Pane bože! To si vůbec neumím představit!”

„Musíš. Všechno se teď změní. Pirát Vashon už neexistuje.”

„Ale svého draka nikdy neodstraníš,” řekla a přejela mu rukou po zádech. „Nikdy se ho nezbavíš, Vashone, a až se na tebe podívám přes plesový sál plný našich hostů, já jediná budu vědět, že je tam.”

„Drak je to jediné, co s námi zůstane.”

„Ale musíme si podržet i Mirage. Mirage se rozhodně nemůžeme

vzdát.”

„Mirage také zůstane s námi, jestli chceš.”

„A Izák nás v tichosti oddá na palubě Udatné, až se budeme vracet domů. Nemohla bych se dívat, jak jsi v Londýně nešťastný, můj pane. Ty patříš, my patříme do Dračince.”

„Přejete si ještě něco, má nenasytná vikomteso?” zasmál se.

„Ano. Poslední přání. Prosím tě, kup mi Domov jako svatební dar. A dovol mi, abych ho přejmenovala prostě na ,Bluefieldův Domov pro malé poutníčky’.”

„Staň se. Ale co bude s tvým slavným Phippsem?”

„Nezazněla snad v tvém hlase žárlivost?” usmála se. „Myslím, že teď je řada na Johnovi, aby prožíval dobrodružství. Zvlášť až se dozví o mé nadcházející svatbě.”

Vashon se uličnicky pousmál a pak ji políbil s takovou vášní, až jí to vzalo dech. Když se konečně po dlouhém polibku od sebe odtrhli, zavrtěl hlavou. „Bojím se, že se změnilo ještě něco jiného. Udatná už neexistuje. Stala se z ní Spící kráska.”

Tak proto ho nenašla ve zprávách z Queenhithe. Rozesmála se a znova mu padla do náruče. Přála si, aby ji už nikdy z náruče nepustil.

Pohladil ji po vlasech a dlouho se znova objímali. Nakonec řekl: „Miluji tě, mon Aurore. Když jsi tenkrát poprvé přišla na mou loď, myslel jsem, že jsem tě zajal. Ale dnes to vidím docela jinak.”

Nemohla ani věřit, že to skutečně vyslovil. „Cos to řekl?” zašeptala.

„Řekl jsem, že tě miluji. Ty myslíš, žes mě k tomu přinutila, ale není to tak. Nakonec jsem poznal, že tě miluji, ať chci nebo nechci.” Hřbetem dlaně se dotkl její tváře. „Když si pro mě na tom útesu přišla smrt, zastavila ji jedině má láska k tobě. A v tomhle zápase kdo s koho jsem pochopil, co mi dává sílu přežít.”

„A co to je, má lásko?”

Vroucně ji k sobě přitiskl. „Ty.”