MEAGAN MCKINNEYOVÁ Z temné noci

1. kapitola

Cožpak žid nemá o čí? Nemá žid rukou, ústrojů, t ěla úm ěru, smysl ů, náklonností, vášní? Neživí-li se toutéž stravou,

nezran ěn-li touže zbraní, není-li podroben stejným

neduh ům, léčen stejnými prost ředky, mrazen i oh říván

touž zimou a týmž létem jako k řes ťan?

KUPEC BENÁTSKÝ

V následujících letech bude často vzpomínat, že nejprve práv ě jeho jméno vzbudilo její pozornost. John Damien Newell. Podpis na konci dopisu, nic víc. T ři slova vykroužená úhledným, sebejistým tahem, která ji nijak nevarovala p řed tím, co m ělo přijít.

To jméno podnítilo její zv ědavost. Alexandra zatoužila pohlédnout do tváře toho muže, toho Johna Damiena Newella. Člov ěka, který ji pot řeboval, ale zatím to netušil. Možná ji spíše upoutala skute čnost, že ji tak pot řeboval. Avšak v onu osam ělou no ční hodinu si opakovala jeho jméno a pokoušela se p ředstavit si podobu, která v její mysli dosud nenabyla žádných učitých rys r ů.

John Damien Newell.

To jméno k ní promlouvalo. Jednou možná bude věř it, že v ní probudilo zasutou část její bytosti, o níž se domnívala, že z ůstane nav ěky n ěmá, navěky nenapln ěná. Ale ono kalné, deštivé londýnské ráno, když se potýkala se psaním odpov ědi, si takové myšlenky nep řipoušt ěla.

Sed ěla v knihovn ě, s perem v ruce, a byla p řesv ědčená, že pouze bláhovost mládí ji přim ěla odpov ědět na Newell ův dopis. Bláhovost a palčivá rána, která se jí zařezávala hluboko do duše. Drásavá bolest jí nedopřála klidu, drala se na povrch a poháněla ji nespoutanou silou jako neovladatelný stroj, aby odp ov ěděla na psaní, jež m ělo z ůstat nezodpov ězeno.

6

Jakmile jí Mary do otcovy bývalé pracovny donesla kávu, pustila se Alexandra do práce, a když skon čila, p řidržela list proti sv ětlu. Plameny ho řící v krbu zlatav ě prosvítily papír.

Alexandra si prohlížela sv ůj podpis. Dívala se na písmena na črtnutá inkoustem a uvažovala, co o ní asi vypovídají. Lži, pomyslela si, samé lži. O říškové o či jí potemn ěly vinou. Sp ěšn ě ofoukala vlhký inkoust. Ruce se jí t řásly, když op ět pro čítala řádky, které před chvílí napsala, a za čaly ji hryzat vý čitky sv ědomí, že se zachovala zbrkle a nerozumn ě. A stále ještě si pln ě neuv ědomovala, že vkládá život do rukou úplného cizince.

19. dubna 1858 Ctihodný lorde Newelle,

musím Vám s lítostí oznámit, že můj otec, dr. Horace Benjamin, se nem ůže dostavit na hrad Cairncross. Doktor Benjamin zem řel v prosinci lo ňského roku na ch řipku. Jeho poznámky přijala darem Královská lékařská spole čnost, aby její členové mohli pokra čovat v zapo čatém díle. Snad se Vám jejich prostřednictvím poda ří nalézt lék, který by vylé čil postižení Vašeho bratra.

Pokud neusp ějete, s nejryzejší ochotou nabízím své služby. Postrádám univerzitního vzdělání, které se dostalo mému otci. Ale díky tomu, že se mi naskytla čest podílet se na jeho práci, mohu zodpovědn ě prohlásit, že mi žádná z jeho teorií, žádný z experiment ů nez ůstaly utajeny. S vyjádřením co nejuctiv ějších pozdrav ů z ůstávám v očekávání Vaší odpovědi

Alex Benjamin

S pocitem provin ění hled ěla Alexandra na poslední dv ě slova a prsty ji svrb ěly touhou popadnout brk a dokon čit své jméno. Vždy ť tomu muži lhala! Jestli její nabídku p řijme a rozhodne se pro ni poslat, bude mu muset napsat a práci stejně odmítnout v obav ě p řed jeho spravedlivým hn ěvem, který by se na ni zajisté snesl, jakmile by byl její podvod odhalen. Ovšem nezbývalo jí nic jiného než ho oklamat. Kdyby se podepsala správně, zcela jist ě by se nedo čkala odpov ědi. Nikdy by ho ani nenapadlo zam ěstnat

7

pouhou ženu, a už v ůbec ne ženu, která ani nemá požadované lékařské vzd ělání. Nikdy by ji nepozval do Yorkshiru, aby pomohla jeho bratrovi. Samoz řejm ě je více než pravd ěpodobné, že jakmile se objeví u jeho dve ří, vykáže ji okamžit ě z domu. Zkusit to však musí. V Londýn ě už déle nevydrží. Bezpodmíne čně musí odjet. Ten baron, ten John Damien Newell, p ředstavuje její jediné východisko.

Náhle se jí zmocnila sklíčenost a rozhlédla se po pokoji, který tak d ůvěrn ě znala. Podlahu kdysi pokrývaly teplé zeleno černé axminsterské koberce, na okn ě se v jemném vánku zachvívaly hedvábné závěsy v odstínech hráškové zeleni a purpuru a místnost st řežily knihovny zapln ěné řadami svazk ů, které zahrnovaly celou škálu témat od římských památek až pro francouzskou etiketu. Před Alexand řiným stísn ěným pohledem však nyní vyvstávaly pouze holé stěny. Koberce byly pry č a odhalily hrubá neopracovaná prkna, která se pod nimi skrývala od chvíle, kdy se s otcem do nového m ěstského domu p řist ěhovali. Kdysi pokoj von ěl klaretem a v čelím voskem, avšak nyní byl cítit pouze d řevem. Okna byla stejn ě holá jako podlaha, záv ěsy zmizely, všechny do jednoho skon čily u vetešníka z Whitechapelu. Do okenních tabulek bez záclon bušily kapky londýnského deště a stékaly po skle. Kdysi to býval útulný domov. Alexand ře bylo sotva deset rok ů, když jí matka zem řela a otec dce ři sd ělil, že se p řest ěhují do Londýna, kde by m ěl lepší podmínky pro své experimenty. Na osi řelé dítě samoz řejm ě nijak nezap ůsobil architektonicky zajímavý portál ani nápaditá konstrukce Belmontu, ale o patnáct let pozd ěji se stavba jevila jako dostate čně módní a pohodlné místo k životu, dokonce i pro n ěkoho takového jako ona.

Alexandrou op ět projela bolest, jako když se výhonky plazivého vína ovinou kolem pevné cihly a postupně ji rozm ělní na prášek. Je tím, kým je, stejn ě jako býval její otec, dobrotivý a laskavý člov ěk, který nikdy neváhal dát almužnu žebrákovi i přesto, že mu p ři tom t řikrát vyškubli peněženku. Na univerzit ě si jejího otce vážili. Prvotním impulzem, který podnítil jeho odborný zájem, byl sňatek s hluchou ženou, p řekrásnou, ale zanedbávanou dívkou, jež musela snášet ústrky své rodiny. Dívka neslyšela, a tudíž nemohla ani mluvit. Nejtoužebn ějším přáním jejího manžela a zároveň léka ře bylo uslyšet své jméno z jejích rtů. Proto ji nau čil

8

mluvit, a tak zapo čalo celoživotní úsilí, které i jiným vrátilo dar řeči, neš ťastník ům, ocejchovaným stejn ě jako její matka spole čností jako mén ěcenní jednoduše proto, že nedokázali vtělit do slov sv ůj hn ěv a čelit tak krutému zacházení.

Ovšem Alexandra dob ře v ěděla, že ani všechny dobré skutky sv ěta nemohou smýt skvrnu na nevykupitelné duši Horace Benjamina. Byl žid, vrah Krist ův, a odmítl se p řipojit k houfu vyvolených, kterým se dostane spasení k řes ťanské církve.

Alexandra, jeho dcera, marn ě opakovala, že p řece matka byla irská katolička z Wexfordu. Okolí ji soudilo pouze na základě otcovy židovské krve a jeho tvrdohlavosti. P ředsudky ji pronásledovaly, byla poznamenaná a musela za to zaplatit.

Poznenáhlu si však začínala uv ědomovat, že i hn ěv m ůže být k užitku. Vždy se na n ěj mohla spolehnout, p řicházel pokaždé v pravou chvíli, v okamžiku bezmoci a porážky. Jestli ji všichni ostouzejí, ona se p řed nimi sklánět a ponižovat nebude. Ponese sv ůj úd ěl hrd ě a s hlavou vzty čenou, a všichni a ť jdou k šípku. Zvláště on.

Zrakem zabloudila k prázdné lavici pod oknem, na níž trávila dlouhé hodiny pohodln ě usazená na saténových polštá řích. Navenek byla pln ě zabraná do knihy, ale ve skute čnosti zpoza krajkových záclon pokradmu vyhlížela, jestli náhodou nejde na návštěvu. Dokonce i nyní si vybavila opojnou chu ť radosti, pokaždé když k ní Mary p řistoupila a zašeptala jí, že Brian čeká v salonku na jejího otce. Srdce jí posko čilo vzrušením p ři pouhé zmínce o jeho jménu. Alexandra asistovala otci při experimentech, proto pracovala s jeho studenty a jeden z nich v ní probudil siln ější cit. Zp ětn ě si uv ědomovala, že tragédii by se dalo bezbolestn ě zabránit, kdyby jí Brian netvrdil, že ji miluje. Ale tehdy ješt ě nic netušila. Nem ěla ani pon ětí, s jak bezohlednou zdvo řilostí dokáže ranit, jak krutá je láska, která se vetře k člov ěku pod rouškou laskavých slov.

„Sle čno?“

Alexandra zvedla o či. Ze dve ří vykoukla Maryina hlava v krajkovém čepe čku. Alexandra si poprvé povšimla, že rezavé kudrnaté vlasy jejich hospodyn ě prokvétají šedinami. Snad to m ěl na sv ědomí pouze v ěk, a ne utrpení posledních několika m ěsíc ů.

„Jsou tady pro st ůl, sle čno. Co jim mám říct?“

9

Alexandra sklopila o či a podívala se na dopis, který ležel dosud nezalepený na otcov ě milovaném psacím stole. Vstala, nah řála pečetní vosk, ukápla rudou kapku v místě, kde se přeložené hrany papíru setkávaly, a zapečetila psaní otcovým pe četním prstenem. Vosk vychladl a ztuhl v dokonalý ot isk písmene B obkrouženého Davidovou hv ězdou.

„Mohla bys to prosím poslat?“ Alexandra podala Mary psaní a potom kývla sm ěrem k vstupní hale a sup ům, kte ří tam už netrp ěliv ě p řešlapovali. „A řekni jim, a ť jdou dál.“

Alexandra Benjaminová byla nevšední dítě, snaživé, tiché, se sklonem ke sn ění za bílého dne. Svou povahu si vysv ětlovala tím, že od deseti let vyr ůstala bez matky a roky dospívání prožívala jako jediná žena ve výhradn ě mužské spole čnosti. Otc ův d ům zcela b ěžn ě sloužil jako ubytovna pro mnoho jeho spolupracovník ů, kte ří se často p řes noc uložili do knihovny, když se práce v laboratoři protáhla. Ale lidé, kteří Alexandru znali celou dobu, jako nap říklad kucha řka a Mary, p řičítali její ostýchavost něč emu jinému. Když na holčičku p řišla řeč, soucitn ě pot řásali hlavami. Kdyby se jich n ěkdo zeptal, potom by mu vysv ětlili, že za Alexand řinu uzav řenost nese vinu její otec. Jeho touha poskytovat pomoc bezmocným ho činila slepým k pot řebám dětské duše, která k němu vzhlížela s bezb řehým obdivem. Horace Benjamin znal od smrti své ženy Hope pouze jedinou vášeň, a tou byla jeho práce. Často se stávalo, že uplynuly dny, dokonce týdny, kdy se Alexandra s otcem vůbec nevid ěla, a čkoliv bydleli ve stejném dom ě. Jednou Mary se slzami v o čích vyprávěla kucha řce, že jí to málem zlomilo srdce, když vid ěla, jak d ěvčátko vběhlo do otcovy laborato ře s o čima rozzářenýma radostí a cht ělo se pochlubit novou modrou saténovou šerpou. „Vůbec tu malou neslyšel ani nevid ěl,“ na říkala hospodyn ě p ři pravidelném spole čném no čním posezení nad skleni čkou ovocného likéru. „Člov ěk by si ho mohl stejn ě tak dob ře splést s jedním z jeho pacient ů, byl hluchý a slepý. Ach, a ten ubohý drobe ček! Radostné sv ětýlko jí v o čích pohaslo. Nemohla jsem to vydržet. Vyšla z laborato ře a šerpu hodila na zem. Usilovn ě se mra čila a drobná ramínka držela zp říma, jak se snažila, aby se nedala do plá če.“ Mary se vysmrkala a naklonila se ke kucha řce. „A tu krásnou šerpu tam, chudinka, nechala ležet. Stejn ě jí k ni čemu nebyla.“

10

Ale pro Alexandru byla p ředstava, že by ji otec n ějak zanedbával, zcela kacířská myšlenka. Otec jí dop řál všechno, co si jen malá holčička m ůže p řát: hračky, hezké šaty, stužky. Všechno krom ě osobního zájmu a své spole čnosti. Už v d ětství si však uv ědomila, že si dokáže tém ěř bez výjimky vysta čit sama. Vydržela si spokojen ě hrát o samot ě bez p řátel; a sama bez mat čina vedení se nau čila zacházet s jehlou a nití a malovat akvarely jako dokonalá dáma.

A potom p řišel den proz ření. Její otec se skláněl nad sešitem, do n ěhož zaznamenával sv ůj nejnov ější postup, když mu Alexandra p řinesla konvici čaje. Jako obvykle byl myšlenkami bůhvíkde, ve spleti hypotéz a nejrůzn ějších teorií. Normáln ě by ho nevyrušovala, ale ten den zrovna pracoval s p ětiletým hluchým dít ětem a ona vid ěla, jak chlape ček vyklouzl z mat činy náruče, šel do salonku a za čal vážn ě ťukat do kláves piana.

Tém ěř bez uvažování se o tom otci p řed odchodem z místnosti zmínila s tím, že dít ě z řejm ě reaguje na vibrace vycházející z hudebního nástroje. Položila podnos s konvicí vedle n ěj na st ůl a chystala se odejít, ale k jejímu p řekvapení otec prudce zvedl hlavu.

Horace Benjamin hled ěl na svou čtrnáctiletou dceru, jako by ji vid ěl poprvé v životě. Její nápad ho zaujal, proto ji zavedl do salonku spolu s dítětem a dal se do experimentování. Tehdy poprvé cítila, že s otcem navázala jistý kontakt, a nikdy už si tento vztah nenechala vzít. Od onoho dne zaujala v jeho život ě stálé místo. V ěda pro ni p ředstavovala velkou neznámou, vzhledem ke svému pohlaví totiž nemohla doufat v univerzitní vz d ělání. Ani uznávaný doktor Benjamin nesm ěl prolomit hranice, které jeho kolegové stanovili pro ženy. Alespo ň se však stala jeho asistentkou.

Alexandra zjistila, že všechny osam ělé hodiny strávené v učebn ě pod jeho v řelou pozorností v její mysli blednou. Práce, byť ob čas monotónní, byla zajímavá a otec se k ní nikdy nechoval nad řazen ě. Vždy ji bral jako svou zvláštní spolupracovnici. Poskytl jí všechny informace, které její intelekt dokázal vstřebat. Bez ohledu na její pohlaví či mládí.

Na rozdíl od v ětšiny lidí Alexandra p řesn ě v ěděla, kdy její mládí skončilo. Zem řelo 24. prosince 1857, krátce po půlnoci.

11

Otce poh řbili tentýž den. Byla bez sebe bolestí, ale stále měla Briana: sv ětlovlasého, hezkého a chytrého Briana, který zářil v její mysli jako jasný paprsek spásy. Snad se nyní uprostřed bolesti její sen kone čně splní. Po otcov ě smrti t řeba bude možné postupn ě práci odsunout na druhé místo ve prospěch n ěč eho p řízemn ějšího, jako je nap říklad láska. A Brian to samozřejm ě chápe stejn ě. Alespo ň tak se domnívala onu strašlivou, vznešenou noc, kd y očekávala odpověď na sv ůj vzkaz.

Opravdu p řišel. Objevil se ve dve řích t ěsn ě p řed p ůlnocí a v očích mu svítily toužebné ohní čky. Potvrdil, že to, co psala v dopise, je pravda. N ěkolik let si v laborato ři vym ěň ovali dlouhé pohledy a zašeptali tu a tam n ěkolik slov. Za tu dobu se v nich rozho řelo p řesv ědčení, že drží osud pevn ě ve svých rukou. V dopise se vyznala z každého skrytého přání, jak touží být mu po boku dnem i nocí, jak sní o d ětech a domov ě, o rodinném krbu, který si pamatovala z blažených let, kdy její rodi če ješt ě byli spolu. Nechala inkoust, aby za ni krvácel. Ty rány se však zacelí. Nyní nastal čas promluvit. Dlouhé ticho je třeba prolomit.

Slzy jí proudily po tvářích, když sv ěřovala papíru svou dávnou, dosud neopětovanou lásku a naděje do budoucna. Sňatek a d ěti si snad mohli dop řát i lidé tak pracovně zatížení, jako budou oni dva. Smrt jejího otce jen ukázala, že si nesmí nechat život proklouznout mezi prsty. P řišla doba vychutnat svobodu up římnosti a silného citu, chopit se p říležitosti a vyjád řit myšlenky plné lásky.

Byl čas spojit své životy v manželství.

Pozd ěji si uv ědomila, že oné noci se p řed ní otev řely dv ě cesty. Mohla plakat, na říkat a prosit, že jeho názor na ni je mylný. Ale ona si z t ěch dvou, které p řed ní Brian vyty čil, vzdorn ě a n ěmě vybrala tu druhou. Jinak by se zpronev ěř ila a vzdálila člov ěku, jehož obdivovala a milovala jako nikoho jiného na s v ětě. To nikdy neud ělá.

A tak její mládí skončilo a brzy pochopila, jak lehké je oklamat opušt ěnou ženu. Brian ji nikdy nevzal do opery, protože by mu matka prý nedovolila doprovázet jinou ženu než ji. Nikdy jí nedonesl dárek, protože, podle jeho vlastních slov, skute čný gentleman ví, že všechno je pouhá nicotnost nehodná krásy jeho vyvolené. Takže Alexandra se musela obejít bez ve čer ů v ope ře a

12

dárků z lásky. Bláhov ě se až do ho řkého konce pokoušela být chápavá a teprve posléze zjistila, že do opery ho doprovází jiná žena, a že tatáž žena nosí zlaté „cetky“ zakoupené u prvot řídního londýnského klenotníka.

Ve svém dopise onen osudný Št ědrý ve čer prosila Briana o zjevení pravdy a on jí p ři své p ůlno ční návštěvě vyhov ěl. Šeptal jí slova lásky stejným dechem, kterým vraždil její sny . Celý ve čer se jí nesmazateln ě vryl do pam ěti, proto i nyní si dokázala lehce vybavit každé hnutí své mysli: nejprve nesmírnou úlevu p ři pohledu na jeho roztouženou tvář, potom bolestivý p říval dlouho potla čované touhy a sladkost nad ěje. Políbil ji právě v okamžiku, kdy hodiny odbily p ůlnoc. Pam ěť nemá slitování. P řitiskl hezké měkké rty na její a šeptal, jak dlouho po tom toužil. Bez dechu mu odpovídala a vyznávala se mu ze svých nejnitern ějších sn ů: že kone čně neexistují žádné p řekážky, které by jí bránily přijmout jeho nabídku k s ňatku.

Odtrhl se od ní a setkal se s jejím nevinným pohled em plným očekáváním.

Potom jí trp ěliv ě vysv ětlil, pro č jeho odpov ěď musí znít ne.

2. kapitola

Vstup do komnaty, shlédni na lůžko, ten prchavý duch nezná pokoje…

ROBERT RUTHVEN

Cesta do Cairncrossu byla rozblácená jarním táním a jízda trvala dlouho. Alexandra a Mary sed ěly na nádraží Stirrings-in-Field a nekone čně dlouhou dobu čekaly, než dorazí vlak na sever. Když si Alexandra už nejmén ě podvacáté poposedla, tuhé spodni čky ji nedokázaly ochránit od tvrdé desky lavice, znovu zčala a uvažovat, že pošle Mary do hostince, aby tam zamluv ila pokoj. Ale nakonec ten nápad zamítla. Když poplatila všechny dluhy a prodala d ům, z ůstalo jí jen n ěco málo. Dočasn ě by si sice mohla

13

dop řát pohodlí, ale dlouhodobě by ji čekalo o to v ětší uskrov ňování. Snad kdyby byl Horace Benjamin méně št ědrý, zůstalo by pro jeho dceru více, ale Alexandra mu nic nevy čítala. Cht ěl rodin ě poskytnout jistý životní styl, k n ěmuž pat řila i dobrá adresa. A toho dosáhl i za cenu toho, že se svým p říjmem musel leckdy nakládat poněkud rozma řileji. N ěkdo by ho snad nazval hlupákem za to, že se v ěnoval medicín ě, když mohl být banké řem jako mnoho jiných v Londýn ě, ale Alexandra v ěděla, že jejího otce nikdy nic takového nenapadlo. Vždycky sm ěř oval k vyšším metám. Přál si pomáhat lidem, a to skutečně splnil. Její matka pat řila k on ěm mnoha duším, které mu vd ěč ily za plnohodnotný život. Alexandra ho tedy nemohla, a nikdy nebude, vinit a hledat na n ěm chyby, i když ztratila domov a s ním i št ěstí, které kdysi snad cítila. Horace Benjamin byl takový, jaký byl, a v tom nyní nacházela útěchu, i když s jistou dávkou vzdoru.

Sed ěla s Mary upjat ě na d řev ěném krátkém nástupišti ve Stirrings-in-Field a minuty se vlekly hlemýždím tem pem. Povzdychla, zav řela o či a p řála si, aby si mohla uvolnit korzet a odpo činout si na péřových matracích, než se kone čně p řed nádražím objeví vlak v 9.36 do Yorku. Na dv ě osamocené ženy se snesla mlha, zahalila krajinu a čerstv ě opravená nádražní budova dostala p řízra čnou patinu.

„Sle čno? Víte jist ě, že d ěláte dobře?“ ozvala se Mary a rukama v černých rukavi čkách nervózn ě stiskla svou tašti čku. „Byla jste v Londýn ě jako doma. Co když se vám v Yorku nebude líbit? Co když se vám nebude líbit ani lord Newell a Cairncross?“

„Jenom doufám, že z ůstaneme tak dlouho, abychom m ěly na podobné úvahy čas,“ odpov ěděla Alexandra a po rtech jí přelétl náznak smutného úsměvu. Domnívala se, že bude rozumné nezmi ňovat se Mary, že lord Newell o čekává muže. Teď si nebyla jistá, jak jí má tuto novinku sdělit.

„Po řád mám pocit, že děláme chybu. Jsem pověrčivá ženská, o to nic, ale mám takové divné tušení.“

Alexandra Maryina slova chvilku p řevracela v hlav ě. Ona sama si své pocity vlastn ě dosud neut řídila. Tak je to vždycky, když člov ěk utíká. V ětšinou neuvažuje, kam jede. Soust ředí se spíš na to, jak být co nejrychleji pry č.

14

„Budeme v po řádku. Třeba je lord Newell p říjemný člov ěk.“ Její hlas zn ěl jasn ě a rozhodn ě. Sebejist ě. Dokonce ukonejšil i vlastní rozrušené nervy.

Mary krátce pohlédla na nádraží zahalené do husté mlhy a na sv ětlo v dálce, která ohlašovalo příjezd vlaku. „Prost ě se mi nezdá být správné, aby žena jako vy cestovala jen tak, bez doprovodu…,“ zabru čela.

Žena jako vy. Jako vy.

Alexandra pevn ě stiskla ví čka. Už nikdy necht ěla ta slova slyšet znovu. To byla jeho slova. Jeho slova.

Muž mého postavení se nem ůže oženit s ženou jako vy.

Op ět zvolna otev řela o či a pozorovala žluté sv ětlo, které se k nim blížilo bílou mlhou. Proti své v ůli se v myšlenkách znovu přenesla do š ťastn ějších dní, kdy její otec stále žil a život měl smysl.

Nestrávila své mládí jenom prací na modelech svalů úst a jazyka nebo p ři u čení pacient ů, jak odezírat ze rt ů. Každou volnou hodinku se choulila na sedátku u okna knihovny s románem v ruce a ocitala se v novém sv ětě.

Její nejoblíben ějším čtením byl samoz řejm ě Ivanhoe sira Waltera Scotta. Tu knihu milovala zejména ze dvou důvod ů. Kdysi slyšela, že prý sir Scott nalezl inspiraci pr o Rebeku p ři své návštěvě New Yorku. Zde v neokázalém dom ě, nejspíš s půvabnou vyhlídkou na nám ěstí lemované stromy, potkal krásnou černovlasou židovku a podle pov ěsti se do ní zamiloval. Alexandra, a čkoliv se ráda podílela na otcově práci, nenacházela v medikamentech, ba ňkách, křivulích a nekone čných únavných hodinách výuky hlásek dostatečnou potravu pro svou duši. Přála si mít otce a jenom prost řednictvím v ědy si ho mohla udržet, ale hluboko v jejím nitru se skrývala jiná vášeň, kterou dokázal roznítit právě Ivanhoe.

Její romantická představivost jí p řisoudila roli Rebeky. Nebyla ovšem tak tmavá jako její hrdinka. Její husté vlasy m ěly barvu nevýrazné hn ědi a kroutily se v neposedné prstýnky, které si musela n ěkolikrát denně d ůkladn ě p řihladit kartáčem. Ani o či nem ěla temné a tajemné, ale oříškové a ob čas slýchala, že jsou pro její k řehkou tvář p říliš velké. Otec ji často škádlil a říkal, že vypadá, jako by zrovna prožívala n ějakou tragédii. P ři pomyšlení

15

na noc, kdy k ní Brian p řišel, a p ři vzpomínce, jak tiše sed ěla na sedátku a beze slova naslouchala jeho důvod ům, pro č si ji nem ůže vzít, se jí zmocnila úleva, že otec je po smrti a nevidí výraz jejích očí dnes.

V jejích snech na sebe bral Ivanhoe vždy podobu Briana. Snila, že práv ě on se dal galantn ě do boje za její záchranu a krásná židovka opanovala p řed smrtí jeho myšlenky.

Nakonec se literární příb ěh zvláštním zp ůsobem prom ěnil ve skute čnost. Brian byl opravdu Ivanhoe. Protože Ivanhoe se oženil s lady Rowenou.

„Děláme správnou věc, cítím to,“ slyšela se, jak říká nahlas, ačkoliv Mary stála kousek dál od lavice a popleteně p řikazovala nějakému chlapci, aby jim odnesl zavazadla.

„Cítím to,“ zašeptala pozd ěji ve vlaku, když vyhlédla z okénka na sy čící páru a pozorovala nádraží, které se ztrácelo v dálce za nimi.

John Damien Newell zaklonil hlavu a ze své železné židle se zahled ěl na blesky, které se nezvu čně klikatily nad Temží. Na kv ětnový Londýn byla i tady pod st řechou pom ěrn ě teplá noc. Už zažili pár bou ří. Bylo prudké, neklidné jaro.

Dv ě bílé ženské paže p řejely dol ů po jeho nahých ramenou a zastavily se na temn ězlatých chloupcích, které mu pokrývaly hru ď. Abbey k n ěmu p řistoupila zezadu od mansardového okna a její ruce byly jako vždy dychtivé a bezostyšné. Ale tém ěř ji nevnímal, čekal na zah řmění hromu. Po řád na něj čekal, žádné však nep řicházelo.

„Musíš se vrátit tak brzy?“ zašeptala a políbila ho na krk.

Zrakem studoval sametovou temnotu nad podkrovním bytem, v n ěmž se tak často zdržoval. Nad m ěstem se vznášel kouř ze stovek tisíc ů domácích krb ů. Fascinovalo ho bezedné černé prázdno, které viděl nad sebou. Toužil se v n ěm rozplynout.

„Neodjížd ěj,“ žadonila, prsty mu sjela po b řiše a kone čky vklouzla za pas jeho kalhot.

„Vrátím se,“ odpov ěděl chraptiv ě. „Vždycky se vracím.“

„Ano, ano, ale ne dost často.“ Její slova zn ěla trucovit ě. S povzdechem od n ěj odstoupila a pomalým krokem p řešla k druhé

16

železné židli, kterou sem donesli od atikových oken . Za sebou táhla konce přikrývky, kterou si rafinovan ě omotala kolem bok ů.

„Pro č m ě trápíš?“ Abbey se posadila a zadívala se Newellovi do o čí. Látka se svezla dolů a nebylo to náhodou, nebo ť Abbey kdysi pózovala jako modelka a velice dob ře se vyznala v eroticky na řasených draperiích.

Nedokázala ani zakrýt samolibý úsm ěv, které jí pozvedl koutek namalovaných rt ů. „Neodjížd ěj. Doufala jsem, že t ě bude York nudit po… po tomhle…,“ ztlumila hlas.

„York m ě nudí.“ O čima p řejel p řes její napjaté alabastrové prsy a potom se znovu zadíval na londýnskou oblohu. Bou ře ví řila, jako když se zamíchá černo černá polévka, vytvářela stíny stejné jako ty, které nosil v sobě. „Přesto musím odjet.“

„Nemohl bys místo sebe poslat sluhu?“

„Ne.“ Jeho hlas zazn ěl jako zah řmění, které bou ři venku za okny chyb ělo. Odvrátil pohled, když se znateln ě zachv ěla.

Blesk, n ěmý bílý ohe ň, roz čísl oblohu a vykreslil obrazec pavou čí sít ě. P řístavišt ě dole zelo temnotou v ml čenliv ě hr ůzné opušt ěnosti. P řede dv ěma stoletími se mu dostalo p řezdívky Lávka popravenc ů, protože se zde v ěšeli piráti, jejichž bezvládná těla se tady nadehtovaná vystavovala pro výstrahu ostatním. Nyní byl Wapping pouze jedním z mnoha londýnských p řístaviš ť vybudovaných na rozbahn ěné Temži, kde si dokonce i modelka mohla mezi putykami a sklady najít levný podkrovní byt. Také on kdysi celá léta nazýval Wapping svým domovem.

„Možná bych m ěla jet s tebou. Nikdy jsem v Yorku nebyla.“ Abbey vstala a na rtech se jí objevil sv ůdný úsm ěv. P řikrývka zůstala ležet nepovšimnuta.

Dech se mu zrychlil a jeho t ělo zareagovalo na její vyzývavou nahotu zcela automaticky, bez sebemenší stopy hlubš ího citu. Jako vždy se naprosto ochotn ě dostavila t ělesná odezva, ačkoliv vyvrcholení tohoto aktu ho pokaždé hloub ěji stáhlo do pocitu marnosti a melancholie.

„Docela by se mi líbilo stát se paní na tvém novém sídle,“ podotkla a p řitiskla se k n ěmu bílými vlá čnými stehny.

Spo činul jí rukama na bocích. „Stále dokola mi opakuješ, jak si ceníš své nezávislosti. A teď mi najednou nabízíš, že se jí vzdáš a budeš m ě následovat do Yorku.“

17

„Poslední dobou býváš pry č p říliš často. Od chvíle, kdy jsi zd ědil hrad a titul, ses prom ěnil v n ěkoho jiného. Myslela jsem, že si polepšíme, ale te ď York nenávidím. Nenávidím,“ durdila se jako rozmazlené dítě.

„Chápu. Musí ti být beze m ě smutno.“

„Ano,“ potvrdila krátce.

„Ale co Charles? A James? A Thack?“

Brada jí klesla úžasem. „Ale… ale… jak ses o nich d ozv ěděl?“

Po rtech se mu rozlil temný úsm ěv. „Chyb ěla bys jim, kdybych t ě odvezl, a to nemohu dopustit.“

„Chodila jsem s jinými jenom kv ůli tob ě!“

Rozesmál se. Netušil, jak krásný, a krutý, je jeh o smích.

„Kdybys nejezdil do Yorku tak často, nepot řebovala bych je,“ odsekla. Naklonila se a p řitiskla prsa na jeho hru ď a znovu mu zajela prsty za pas nezapnutých kalhot. „Vezmi m ě s sebou do Yorku. Budu tvoje milenka. Jenom m ě vezmi s sebou.“

Díval se na ni chvíli beze slova. Byla p ůvabná, to se nedalo pop řít. Pod lesklými černými kade řemi ho vábily temnězelené oči. Malí ři, kte ří sháněli objekt hodný svého um ění, ji vyhledávali s neúnavnou horlivostí, protože byla ochotná nejen své vnady předvádět, ale i používat. V každém ohledu byla dokonalá, až na duši, m ělkou a ne řestnou, a popravd ě řečeno, nebyla ani dobrou spole čnicí. Postrádala vtip.

Prohlížel si ji a do duše mu padl starý známý pocit prázdnoty. Tohle d ěvče, Abbey, se navlas podobalo všem ostatním, další nepravost v řet ězci výst řelk ů. Jed Newell ů probouzel extrémy. Od radosti k utrpení, pokaždé číhaly n ěkde za nejbližším rohem coby další temná zkušenost. A vždy byly nedosažitelné.

„Zámek Cairncross není pro tebe. Unudila by ses tam k smrti. Jsou tam pouze bažiny a ob čas nás osvěží n ějaká bouře od Severního mo ře. Rozhodn ě to není vhodné místo k tomu, aby si tam člov ěk p řivedl ostýchavou milenku,“ odpov ěděl nakonec sarkasticky a plácl ji po zadečku. „Na hrad ě je léka ř, aby pomohl mému bratrovi. Dnes v noci odjíždím.“

„Pojedu s tebou,“ dupla si umín ěně.

Beze slova se na ni zadíval.

V jejích o čích se kmitl strach. P řemýšlel, jak asi vyhlíží jeho tvář znetvo řená hněvem. Od po čátku jejich pom ěru mu neustále

18

opakovala, že ji zaujal práv ě jeho hezký chlapecký obli čej. Nyní uvažoval, jestli se neprom ěnil v chladný kámen. Jestli se mu lidskost, alespo ň to málo, co z ní v n ěm kdysi bylo, nadobro nevytratila z očí.

Přistoupila k n ěmu a jemn ě mu položila ruku na tvá ř. „Prosím,“ žadonila. „Nebu ď ke mn ě krutý, ne tentokrát.“

„Chceš se mnou jet na Cairncross, ale jak dlouho mi vydržíš být v ěrná?“

„Navždy,“ ujiš ťovala ho, jako by to myslela doopravdy.

„Stále však platí jeden požadavek, který musí člov ěk na Cairncrossu splnit a jemuž se takové jako ty nikdy dostát nepoda ří.“

„Ud ělám cokoliv.“ Luskla prsty. „Jestli máš na mysli služebnictvo, budu se k nim chovat, jak si zaslouží, jako k omezeným h ňup ům. Rozhodn ě si je nenechám p řer ůst p řes hlavu.“

„O tom nepochybuji.“ P řes tvář mu p řelétl stín. „Jsi p řesn ě ten typ, kterého pobaví, když druhý dostane výprask.“ K rátce pohlédl na zarudlé nateklé stopy stále viditelné na jejích ňadrech a stehnech a vzpomínky ho vyrušily z klidu. „Vždy ť i ty sama v něm máš zalíbení,“ řekl tiše a v nitru se mu op ět rozpoutala bitva.

Shodil ji z klína. K jeho nelibosti ho následovala a s výrazem zklamaného obdivu sledovala, jak si zapíná kalhoty.

Přešel p řes pokoj a popadl košili. Ty čil se vysoko nad její pružnou štíhlou postavou, i když stála na zvýšeném prahu ložnice. A dob ře v ěděl, že ji jeho výška, vypracované, vyvinuté svaly a plavost nikdy nep řestanou vzrušovat. Kdysi ho nazvala Vikingem a také chlapcem, a když si za uši nasadil zato čené nožičky zlatých obrou ček brýlí, u čitelem, kterému ona bude horlivým žáčkem. Zhnusen jí a sám sebou jí dopřál, čeho si žádala, a ještě víc. Te ď ho napadlo, jestli si k n ěmu přece jen nevyp ěstovala n ějaký cit. I přes experimenty, kterými ve víru temné vášně nijak nešet řili, napovídal te ď její sklí čený výraz, že ho bude postrádat. Smutek působil tak nevyum ělkovan ě, až se zarazil.

„Na Cairncross nem ůže p řijít žádná žena,“ odpověděl jí tedy popravd ě a jednozna čně. Zapnul si košili a sklonil se pro vylešt ěné černé boty. Zprudka si jednu natáhl, a když si představil, že te ď už se návratu dom ů nevyhne, propadl se do ješt ě propastn ější beznad ěje.

19

„Zd ědil jsi po otci pozemky a titul. Pro č se z nich chceš t ěšit sám?“

Těšit se z nich. S chutí by se rozesmál nahlas. Jako kdyby se v život ě z n ěč eho t ěšil!

Nazul si i druhou botu. Pravda byla tvrdé a nechutné sousto k zalknutí. Dob ře v ěděl, že bez srdce, které by mohlo trp ět láskou, a bez duše, jež by mu mohla dávat nad ěji, nikdy nenalezne opravdu důvěrný vztah s žádnou ženou. Ale i kdyby snad narazil na takovou, která by dokázala rozptýlit syrovou ošklivost jeho existence, stejn ě by si ji nedokázal udržet. Ty druhé ženy, stvo ření jako Abbey, které se až po kotníky brodily špínou, mohl snadno rozmáčknout v sev řené p ěsti. Bylo to jednoduché, když milovat pro n ě znamenalo vyznat se v um ění milování, ne v lásce.

Ale on toužil po zcela jiném typu ženy. Po takové, která by milovala jejich d ěti a d ělala čest svému manželovi; jejíž zvonivý smích by se jako rolni čky rozezvu čel u dlouhé tabule s mnoha hosty. Nikdy podobnou ženu osobn ě nepoznal. Ty nepózovaly nahé pro malíře, nepotulovaly se v p řístavišti, odkud se vyrojily jak švábi v okamžiku, kdy se na m ěsto snesl soumrak. Za svého života poznal pouze pár slušných žen a musel si v h loubi srdce přiznat, že v n ěm vzbuzovaly tém ěř strach. Nem ěl s nimi žádné zkušenosti a zk řížily mu cestu teprve nedávno. Sice byl nyní baron, pair se všemi právy, mocí a pen ězi, kterými kdysi vládl jeho otec, ale tyto ženy byly pro n ěj stále vzdálenými, nedostupnými bohyn ěmi, které potkával nedopatřením n ěkde na ulici, když ho míjely v ko čáře, nebo p ři tanci na parketu. Po všech těch letech chudoby a životních boj ů se ocitl ve vysokých kruzích, které jeho rodiče tak okouzlily, že dokonce zapomn ěli i na své syny. Avšak s jemnými dámami a vznešenými pány, jež ho obklopovali, měl pramálo co společného.

A kdyby k n ěkteré zaho řel láskou… Tém ěř sebou trhl p ři pomyšlení, jaké utrpení by ho to stálo. Křehká, poctivá, hodná žena by znamenala jeho smrt. Pouze by sloužila jako p řipomínka, že jeho t ělo a duši odd ěluje nesmi řitelná propast.

„Prosím, vezmi m ě s sebou,“ žebronila Abbey a její hlas ho vytrhl z ponurých myšlenek.

„Ne.“ Neciteln ě si dál vázal černou hedvábnou kravatu.

„Čeho se mi nedostává, že mě tady chceš nechat?“

20

Čekala na jeho odpov ěď a cht ěla, aby jí zasadil ješt ě siln ější ránu, než jaké jí už uštědřil p ředtím. P řála si slyšet, že se zdráhá ji s sebou vzít kv ůli jejich nyní odlišnému spole čenskému postavení. Ale o tohle nešlo a podobná výmluva mu p řipadala tak slabá, že mu ani nestálo za to ji vyslovit nahlas. Abbey ji však o čividn ě toužila slyšet. Prahla po jiné podob ě bolesti.

Vykro čil k oprýskaným dve řím, vzal za kliku a p řál si být co nejd říve odtud, ale cítil, jak za jeho zády čeká. Poskytl jí tedy odpov ěď, kterou po n ěm tak bláhově vyžadovala. „Bu ď mi vd ěč ná, že jsem nevyhov ěl tvému p řání vidět Cairncross, Abbey. Neexistuje žena, kterou bych mohl s čistým sv ědomím přivést do takového o čistce.“ Pozoroval další blesk, který ozá řil oblohu za okny ložnice, a v obli čeji se mu usadil nehybný, tvrdý výraz. Otev řel dve ře, ale než je zabouchl, tentokrát už navždy, řekl jí pravdu.

„Paní na Cairncrossu se nesmí bát duch ů.“

3. kapitola

Nádraží v Yorku vypadalo úplně jinak, než si Alexandra představovala. Snad po vzoru ponurého Stirrings-in-Field se domnívala, že m ěsto se bude kr čit pod p říkrovem mlhy, z níž se ob čas vyno ří t ěstovitý bledý obli čej n ěkterého z obyvatel, a za proslulými yorskými hradbami se potáhne nekone čná bažinatá pustina. K pocitu optimismu zajisté p řisp ěla svým dílem i blankytn ě modrá ranní obloha, která se jim klenula nad hlava mi. Vystoupila s Mary na peron, ale ani jedna z nich nebyla připravená na nápor lidí, na to hemžení dam oděných ve vypasované sametové cestovní šaty a elegantně oble čených pán ů v cylindrech, kte ří se smáli a s veselým halasem vítali přátele, kteří tímtéž vlakem právě dorazili z Londýna.

„Co te ď budeme d ělat?“ zeptala se Mary, která omráčen ě pozorovala rozja řenou a pestrobarevnou sm ěsici okolo. Postarší bývalá hospodyn ě k sob ě pevn ě tiskla ošoupanou cestovní brašnu jako talisman, který ji m ěl ochránit před vzdouvajícím se davem. Důvěrn ě známé rezavé kudrny, pravd ěpodobn ě poz ůstatek

21

skotských p ředk ů, se jí nad čelem uvolnily z čepce, takže vypadala trošku roz čepý řen ě.

Alexandru náhle zaplavilo dojetí a popadla Mary pod paží. Vždy ť hospodyn ě se o ni starala úpln ě odmali čka a ona te ď svou služebnou odvlekla daleko od Londýna, jediného místa, které zná. Nyní je na ní, na Alexand ře, aby se starala. Dolehla na ni nesmírná zodpov ědnost.

Pohledem zapátrala v tlačenici na nástupišti, v moři neznámých tváří, a její optimismus a sebed ůvěra klesly jako ztroskotaná loď. Zd ěšen ě si pro sebe zabru čela: „Taková hloupost, myslet si, že York je malé provin ční m ěste čko. P ředpokládala jsem, že ko čího, který na nás má čekat, hned uvidíme.“

„Dalo se z dopisu n ějak poznat, kdo pro nás má přijet?“

Alexandra zavrt ěla hlavou. „Jako poslední jsem psala já. Informovala jsem jeho lordstvo, kdy sem má vlak přijet.“ Znovu se rozhlédla po strkajících se, objímajících a rozesmátých lidech. Všichni na první pohled už pat řili k n ějaké společnosti.

„Jsem z toho malého sedátka celá otlačená,“ hudrala Mary, když opatrn ě sv ěř ovala svou podsaditou postavu další tvrdé lavici.

„Neboj se. Vždycky si m ůžeme najmout povoz, který nás na Cairncross doveze.“ Alexandra pozorovala, jak dav okolo nich řídne. Nosi či a služebnictvo se pod ělili o tašky a cestovní brašny a cestující se postupn ě rozprchli za svými známými a p říbuznými.

„To se mi v ůbec nelíbí. Nem ůžeme se p řece trmácet lán země a neznat tady ani živáčka. To je pod vaši úrove ň. A navíc je to taky nebezpe čné.“ Mary pohoršen ě pot řásla hlavou a těkala o čima po prázdném nástupišti.

Alexandra sev řela tašti čku zdobenou korálky a zhluboka se nadechla. Musí to n ějak zvládnout. Přešla dál dopředu, aby dohlédla i za nádraží. Kočáry se řadily, nabíraly jednotlivé cestující a za okamžik se od b řidlicového obrubníku odlepil poslední z nich a zamí řil si to dol ů ke katedrále. Nádraží se vyprázdnilo. Jedinou známkou života byla cedulka „Otev řeno“, která visela nad okénkem u prodeje jízdenek. Ale vzápětí si Alexandra s rostoucím neklidem všimla, že se za skl em objevila ruka a cedulku oto čila. Te ď na ní stálo: „Zav řeno po dobu ob ěda. Vrátím se ve dvě hodiny.“

22

„To je výborné,“ podotkla Alexandra potichu a nem ěla pražádnou chu ť pohlédnout do Maryina obli čeje, na n ěmž bude nepochybn ě jasn ě napsáno: Co jsem říkala?

S pocitem bezmoci se vydala prozkoumat ješt ě druhý konec nástupiště. Nádraží stálo pod jednou z proslavených římských hradeb. Krom ě nich a v ěže zbudované z velkých šedých kamen ů zde nebylo nic než stromy a zreziv ělá cisterna na vodu.

„Musíme si zavolat drožku. Lord Newell nám výdaje u r čit ě proplatí. Koneckonc ů…,“ odml čela se. Mary sed ěla na lavici a jako zkamen ělá zírala na něco nad jejich hlavami.

„Mary?“ snažila se ji probrat Alexandra. Mary byla bledá a z jejího strnulého výrazu Alexand ře p řeb ěhl mráz po zádech.

Sledovala o čima up řený pohled staré ženy, který sm ěř oval k vrcholku hradeb.

„Vidíte ji?“ zasípala Mary.

„Koho bych m ěla vid ět?“

„Hledí rovnou na vás, sle čno. Rovnou na vás.“

Alexandra vzhlédla nahoru na kamennou zeď, která čněla více než padesát stop nad nimi. Nic. „Nikoho nevidím.“

„Je pry č.“ Z Maryina šepotu zazn ěla sm ěsice d ěsu a úlevy.

Alexandra se oto čila. Služebná nyní stála, jako by jí přízrak na hradbách pokynul, aby přistoupila blíž.

„Jak jsi tam mohla n ěkoho vid ět? Vždy ť je to hrozn ě vysoko.“

„Ach sle čno! Byla strašná. P říšerná. Nikdy v životě už n ěco takového nechci vid ět. Do nejdelší smrti.“

Při pohledu na Maryinu bílou tvář zamrazilo Alexandru u srdce. Vzala svou služebnou za ruku, která byla studená jako led. „Cesta t ě vy čerpala,“ chlácholila ji jemn ě. „Bylo ode m ě sobecké, že jsem t ě vzala s sebou…“

„Ale nikdo jiný vám nezbyl! A vy n ěkoho pot řebujete, to je zřejmé.“ Mary nem ěla daleko k hysterii.

„No tak, posa ď se a odpo čiň si. Vypadáš, že každou chvíli omdlíš.“ Alexandra jí pomohla posadit se na lavici. „Z ůsta ň tady. Možná se nám podaří najít hostinec a trochu se posilnit. Potom se budeš zase cítit líp.“

Mary jenom kr čila rameny, jako by už došlo na nejhorší a nedalo se nic m ěnit, a potom pokývala hlavou pomalu dop ředu

23

dozadu jako matrona na poh řbu mladé dívky. Její gesto vyjad řovalo nesmírný zármutek nad tou zbyte čnou ztrátou.

„Co jsi vlastn ě vid ěla? Ženu?“ Alexandra konejšiv ě popleskala starší služebnou po p ředloktí. „A byla ošklivá? T řeba to byla jenom n ějaká ubožačka, která m ěla zjistit, jestli jsme už přijely. A pak dát vědět ko čímu z Cairncrossu, aby si pro nás přijel. Ten se nepochybn ě n ěkdo zapovídal v hospod ě, a proto tady dosud není.“

„Ne.“

Alexandra si zmaten ě skousla spodní ret. Nikdy u Mary podobný záchvat nezažila. Milá, rozumná Mary. Záchvaty se k ní vůbec nehodily.

Najednou ji služebná popadla za paži. „Musíme odtud okamžit ě odjet. Seže ňte n ěkoho, kdo prodává jízdenky, a povězte mu, že se ihned musíme vrátit do Londýna.“

„Jak t ě m ůže n ějaká obyčejná žena, která nedělá nic horšího, než že stojí na hradbách, tak rozrušit? O č vlastn ě jde?“

„Byla oby čejná, obyčejná, až na ty vlasy. Tr čely jí na hlav ě v ohromných chuchvalcích a byly úpln ě rudé. A nem ěla je ani sepnuté. Vlály za ní ve větru jako n ějaké pob ěhlici.“

Alexandra se znovu zadívala nahoru na hradby a mezi obo čím jí nasko čila jemná vráska. „Ale dnes přece vítr nefouká, Mary. Od chvíle, kdy jsme vystoupily z vlaku, se nepohnul ani líste ček.“

„Přesn ě tak.“ Mary promluvila tak tiše, že ji tém ěř v ůbec nebylo slyšet.

Alexandra jí sundala rukavici a pevn ě jí stiskla ruku. Na nádraží bylo klidno a ticho jako na h řbitov ě. Podél hradeb teď procházelo pár turistů, kte ří studovali mapy a knihy o historii římského opevn ění. Dámských sukní se nedotkl ani v ětřík. „No, možná je celkem pravd ěpodobné, že na tu ženu naho ře na zdi p řed chvilkou foukalo. Tak je to. Jsi popleta, vid ěla jsi prost ě n ějakou turistku a…“

„Cítila jsem v ní zlo. A dívala se p římo na vás, slečno.“

Jejich pohledy se st řetly a Alexand ře se sev řel žaludek, ale okamžit ě se snažila stísn ěného pocitu vší silou zbavit. Už tak m ěly dost starostí, když pro n ě nep řijel žádný ko čí, který by je dovezl do Cairncrossu. Hrad stál až daleko na pob řeží a jeho pán očekával muže. Teď si Alexandra nem ůže dovolit propadnout hysterii. A nesmí to dovolit ani Mary. „A jak to ví š?“ namítla

24

proto. „Měla ta žena na sob ě úbor čarod ějnice? Držela v ruce vidle?“

„Ne. Oble čená byla jednoduše. Celá v černém a byl na ni strašidelný pohled. Strašidelný…“

Alexandra na svou služebnou chvíli bezmocn ě hled ěla a marn ě v duchu lovila n ějaká slova útěchy. Mary byla o hodn ě starší než ona, dost stará, aby byla její matkou. To ona ji vždy ut ěšovala, ne naopak. Až do této chvíle Alexandra nikdy neuvažovala o Maryin ě v ěku, ale te ď ji plnou silou zasáhlo v ědomí, jak sešle Mary vypadá. Ta drahá tvář pod obnošeným kloboukem pat řila tém ěř sta řence. Milý, laskavý obli čej nyní brázdily hluboké vrásky vyryté starostmi a v pohledu, který na ni upírala, se zra čily obavy matky o své jediné dítě.

Alexandra vzala její t řesoucí se ruku do své a pevn ě ji stiskla. „Není se t řeba ni čeho bát, přísahám. Zamysli se přece, Mary, žena oble čená v černém není žádné zjevení. Ty sama nosíš černou, a já také, když na to p řijde.“

„Měla na sob ě šaty skoro jako vy, sle čno, ale nemoderního st řihu. Bez jediné krémové krajky.“

„Potom bych ráda znala jméno její švadleny,“ zažertovala Alexandra lehce ve snaze vyprostit Mary ze zlého kouzla, které ji posedlo. „Krémové krajky na šatech nesnáším. Jsou praktické a užite čné, a já je nenávidím. Bílá vypadá o mnoho lépe, ale te ď si nemohu dovolit utrácet peníze, abych si kupovala náhradní na st řídání, když n ějakou zašpiním nebo roztrhnu…“

„Prosím, vra ťme se do Londýna. Já, já mám hrozný pocit.“ Maryina vrásčitá víčka se zvedla a odhalila barvínkov ě modré o či. Alexandra si vždy myslela, že Mary má takový vlídný , konejšivý pohled. Ale nyní ji její výraz polekal.

„Nemohu se vrátit.“ Stiskla op ět Maryinu ruku, ve tváři omluvný úsm ěv. „Jestli máš takový strach z toho, co jsi vid ěla, tak se vra ť do Londýna sama. Ale já nemohu… a nevrátím se.“ Alexandra se vzp římila. Ani hr ůzostrašná rudovlasá divoženka na yorském opevn ění ji nep řinutí vrátit se zpět.

„Pak pojedu s vámi.“ Mary zalovila ve své prastaré tašti čce a vytáhla kapesník. Otřela si pot z horního rtu a čela a odvážn ě se znovu podívala na hradby.

25

„Vidíš? Jsou tam jenom turisté,“ snažila se ji znov u p řesv ědčit Alexandra a pohladila hospodyni po ruce, kterou stále ješt ě svírala ve své.

„Ne. Co jsem vid ěla, to jsem vid ěla. Ta žena nebyla žádná turistka. Byla… zlá. Nemám d ěti, vždycky jsem vás považovala tak trochu za svou hol čičku a nem ůžu snést pomyšlení, že se na vás dívala ta… ta osoba.“

Alexandra znovu otev řela ústa, aby s Mary nesouhlasila, ale rozmyslela si to. Znala služebnou p říliš dob ře. Kdysi se u jejich kuchy ňských dve ří objevila toulavá černá kočka, a když jí Alexandra nalila smetanu, hospodyn ě d ěvče p ěkn ě vyplísnila. Mary zví ře nesnášela, byla skálopevně p řesv ědčená, že jde o zplozence samotného ďábla. Svůj názor nezm ěnila po celých dev ět let, kdy se ko čka ob čas zastavila v kuchyni pro trochu smetany a zbytek ryby. Pokud tém ěř desetiletí proseb malého děvčátka nedokázalo Mary obměkčit a ona se nedala pohnout k tomu, aby zví řeti dovolila setrvávat v dom ě, potom pouhých pár slov ten zázrak rozhodně nezp ůsobí a nezbaví Mary p řesv ědčení, že ta žena naho ře na opevn ění v ěstí n ěco zlého. Alexandra to dob ře poznala z umín ěně za ťatých čelistí své komorné.

S unaveným povzdechem se naposledy rozhlédla po nástupišti. Nehybnost nerušily ani kroky, ani zvuk kol jedoucího ko čáru, dokonce ani sebemenší vánek.

„Už o tom nebudeme mluvit,“ ozvala se Mary a vypada la o něco lépe.

Alexandra p řikývla. „Jak si p řeješ. Zapomeneme na to.“

„Pat říte k doktoru Benjaminovi?“

Při zvuku toho hlasu ob ě ženy nadsko čily leknutím. Alexandra se prudce oto čila a hled ěla do tváře úpravn ě oble čeného staršího muže, který snad vyrostl ze zem ě. Na sob ě m ěl manšestrové kalhoty a p řes kostkovanou vestu čist ě vykartá čovanou černou kazajku. O čividn ě panský ko čí.

„My… my… už na vás čekáme,“ zakoktala a ráda by se zeptala, jak se mu poda řilo uniknout jejich pozornosti a proklouznout za jejich zády až těsn ě k nim.

„Pat říte ke spole čnosti doktora Benjamina?“ zeptal se znovu muž, sundal si klobouk a odhalil hlavu holou jako kule čníková koule.

26

„Ano, ale žádný doktor tady není. Obávám se, že došlo k nedorozum ění,“ řekla Alexandra úse čně, aby zakryla nervozitu. Nastal čas splatit ú čty a prozradit, že Alex Benjamin je žena.

„Ale m ě poslali z Cairncrossu, abych vyzvedl doktora Benjamina.“ Ko čí se zmaten ě mra čil.

„Jsem Alexandra Benjaminová a toto je moje komorná Mary Přijely jsme na pozvání lorda Newella až z Londýna.“

„Ale lord Newell říkal, že dostal dopis od n ějakého doktora Benjamina.“

„Nikdy jsem netvrdila, že jsem doktor,“ opravila ho Alexandra chladn ě. „Ale ur čit ě jsem ta osoba, pro kterou poslal. Nikdo jiný neexistuje.“

Ko čí na ni dál nespokojeně hled ěl a nep řestával se mračit. Prohlížel si její černé hedvábné šaty a potom pohledem zabloudil k její tváři orámované tmavým kloboukem. Zjevně nespl ňovala jeho p ředstavy.

„Zavazadla máme tamhle,“ ukázala Alexandra na hromadu brašen a kožených tašek a pánovit ě se zeptala: „Kde stojí ko čár?“

„Kousek odtud.“ Kývl hlavou k nádražní budov ě. „Když jinak nedáte, zavezu vás na hrad, ale lord Newell čeká doktora Benjamina.“

„Potom mi nezbývá než ho vyvést z omylu.“ Alexandra se rozho řč ila, nelíbilo se jí, že má svou situaci rozebírat s ko čím. A vůbec jí nepomohlo, když zd ěšení na Maryin ě tvá ři zvolna ustoupilo nesouhlasnému výrazu.

Takže nás stejn ě vyhodí, pomyslela si, když se všichni t ři vydali se ke ko čáru. Alespo ň jsme se pokusily, a dostaly jsme se daleko.

Ko čí je všechny neochotn ě naložil do zelen ě lakovaného landaueru a v jeho obli čeji se zra čila podivná sm ěsice obav a varování. Projeli branou Micklegate a vyrazili přes m ěsto. Mary ostentativn ě odvracela zrak od hradeb, a čkoliv podél nich kodrcali přinejmenším čtvrt míle. Ale jestli se Mary tou ženou, nebo zjevením, už odmítala trápit, o to s v ětší silou se pochyby zakously do Alexandry. S pohledem up řeným na starobylé m ěsto York usilovn ě bojovala s nevítaným pocitem, že na ni čeká něco hrozného.

27

„… a tady je Micklegate Bar. Je to stará brána, oblouk prý vybudovali ješt ě za Říman ů…“

Alexandra ko čího slyšela, ale neposlouchala. Jen vzdálen ě k ní doléhal jeho monotónní hlas, kterým je upozor ňoval na věži čky a cimbu ří na staré bráně, jež tvo řila jeden ze čty ř hlavních vstup ů do města. Nep řítomn ě vyslechla jeho vypráv ění, že York býval kdysi předním britským m ěstem římského impéria a později odtud vládli vikinští dobyvatelé. V dobách, kdy Northumbria byla královstvím, sloužilo m ěsto jako pevnost a místní katedrála se řadí k nejv ětším a nejstarším chrám ům v Anglii, její základy byly položeny p řed více než dvanácti sty lety. Avšak podrobnosti o architektu ře jí už zcela unikaly stejn ě jako p říb ěhy o králích a církevních hodnostářích, kte ří prolévali potoky krve, jen aby udrželi York ve své moci. Kdykoliv jindy by ji podobné historky zaujaly, ale v této chvíli se dokázala soustředit pouze na p řijetí, které na ni čekalo na Cairncrossu. Ráda už by je m ěla za sebou.

„Nep řipadá vám na tom chlapíkovi něco divného?“ zašeptala jí Mary, když se ko čí na chvilku odml čel, protože se musel věnovat p řepln ěné ulici za branou.

„Dosud se nám nep ředstavil,“ usmála se Alexandra.

„Jen si ho poslechn ěte, sle čno, vykládá samé hrůzostrašné příb ěhy.“

Alexandra obrátila pozornost k povídavému kočímu. Už zase se z n ěj sypaly informace o yorkské katedrále a na jeho slovech jí nep řipadalo nic neobvyklého. Zrakem zalétla k monumentální stavb ě; četla o ní hodn ě, a proto ji nijak nep řekvapilo, že je tak mohutná a velkolepá, ale zato s ohromením zjistila, že masivní chrám se tísní na prostoře, kam by se st ěží vešel venkovský kostelík.

V pozadí zaznívaly výk řiky podomních obchodní čků, sk říp ění zreziv ělých kol ko čárů a hukot proudu splašk ů, které se valily odkrytými kanály. Celá ta směsice nejr ůzn ějších zvuk ů místy přehlušovala řeč, kterou k nim ko čí držel, ale Alexandru mužovo nesrozumitelné drmolení svým zp ůsobem uklid ňovalo. Alespo ň nem ěl pravomoc jí p řikázat, aby se vrátila, odkud přišla.

„Už víte, co myslím, sle čno?“ Mary ji dloubla loktem.

Alexandra se znovu zaposlouchala.

28

„Tamhle je hlavní pr ůč elí.“ Ko čí zpomalil a nyní jel tém ěř krokem, aby se p řizp ůsobil nep řehledné řad ě povoz ů, které se tla čily na p řecpané hlavní tepn ě obtá čející katedrálu. Pomalá jízda jim poskytovala bohat ě času, aby si prohlédly okolí a také se pozorn ěji v ěnovaly mužov ě p řednášce. B ěhem vyprávění se ten člov ěk neustále ohlížel na Alexandru. Pokoušela se nijak nereagovat, ale jeho varovné pohledy ji stále více zneklid ňovaly.

„Koukn ěte se po řádně na ten chodník, sle čno Benjaminová. Zrovna pod ním jsou poh řbení sta ří biskupové.“ Zaklonil se, aby měla lepší výhled, a ústa mu zk řivil zlomysln ě nat ěšený úsm ěv. „Ob čas se ze zem ě vyno řil rubínovej nebo safírovej prsten, však víte, jak to chodí, sle činko, v t ěch rakvích tam dole jsou akorát kosti a drahý šperky, tak aby odradili zlod ěje, pěkn ě to tady vydláždili kostkama. Ty vzali z rozřezanejch náhrobních kamenů, jak je vid ět z rýh na starým kameni.“ Muž vycenil v úsm ěvu zuby stejn ě olámané a za černalé jako náhrobky samy. „Co myslíte, jak se to biskup ům tam dole líbí?“

Alexandra netušila, co by m ěla odpov ědět, a proto na n ěj dál jenom ml čky hled ěla.

„Došla vám řeč, co?“ Postr čil si klobouk a nespoušt ěl z Alexandry o či. „Asi p řed čty řiceti lety stála hnedka vedle katedrály putyka. Když ji strhli, objevili pod ní vchod do starýho saskýho v ězení. A v n ěm našli p ěkn ě strašidelnou sochu chlapíka, ústa otev řený jako v poslední agónii, t ělo znetvo řený mu čením a duše ve spárech samotnýho ďasa. Dneska je v chrámový knihovn ě.“ Ko čí Alexandru up řen ě pozoroval. „S radostí vás tam, dámy, dovedu, pokavaď máte zájem.“

Alexandra pomalu vydechla, ani si neuv ědomila, že tají dech, a op řela se o sedadlo. „Není t řeba, pane…?“

„Jaymes, sle čno. Roger Jaymes. Jsem s pánem skoro celej jeho život. Jsem dobrej sluha a vždycky budu.“ Zakabonil se a najednou vypadal ustaran ě. Krátce na ni pohlédl, jako by jí chtěl něco říct, ale potom si to rozmyslel a do obli čeje se mu vrátil kamenný výraz.

„Odvezte nás prosím na Cairncross, Jaymesi,“ p řikázala mu Alexandra jemn ě. Odvrátil se od ní.

29

Proplétali se úzkými středov ěkými uli čkami a Jaymes se dal znovu do vyprávění. Dokonce i když vyjeli za m ěstské brány, stále hrál roli turistického průvodce.

„Vidíte tamty kamenný k říže?“ ukázal dop ředu. „Vzty čili je za tý strašný epidemie. Říká se jim Královo zlo. Každou noc někdo ve m ěst ě um řel. A tak vesni čani postavili k říže na míst ě, kde se scházeli s m ěšťanama a obchodovali spolu. Nemuseli tak vstoupit za hradby našeho krásnýho Yorku. Nebyli to žádní hlupáci. Prostí vesni čani, to jo, ale necpali se, kam nepat řili. Tak je to.“ V ěnoval Alexand ře další nesouhlasný pohled a pak se znovu obrátil ke sp řežení.

Nastalo ticho. Alexandra se naklonila k Mary a řekla jí polohlasem: „Možná nejsem fundovaný kritik, ale p řipadá mi, že jeho turistické průvodcování postrádá jiskru.“

„Je to oby čejný starý bru čoun,“ zašeptala jí Mary s ústy ukrytými za ruku v rukavi čce.

„Rozhodn ě ho nijak net ěší, že jsme tady. Z řejm ě se nás snaží těmi svými morbidními historkami schváln ě vyd ěsit,“ Alexandra ješt ě o poznání ztišila hlas, „vlastn ě ne nás, ale m ě.“

„Nemáme tady co d ělat.“ Mary varovn ě pozvedla prst, schovaný za tašti čkou. „Dejte na má slova. Z toho nic dobrého nekouká.“

Alexandra na ni vrhla p řísný pohled, kterým cht ěla obelstít obavy, jež ji samotnou hryzaly v nitru. Od jejich rozhovoru o žen ě na kamenném opevn ění jako by ji halil mrak strachu, z n ěhož se nemohla vymanit. A když se te ď drkotali severní cestou p řes pusté slatiny porostlé zakrslými k řovinami, znovu přemýšlela, jakého přivítání se jí asi na Cairncrossu dostane. Buď ji pán hradu p řijme a řekne jí, a ť se dá do práce, nebo ji prost ě pošle zp ět do Londýna.

„Hrad je odtud dv ě hodinky a n ěco,“ zavolal na n ě ko čí přes rameno hlasit ě, aby p řehlušil vítr. „Stojí na útesech severn ě od Whitby. Moc krásnej hrad… strašideln ě krásnej.“

Mary se na ni znovu zadívala. Alexandra cítila, že se do ní její pohled zavrtává jako nebozez.

„Jsem ráda, že máme kousek cesty za sebou. Už se těším, až tam budeme.“ Doufala, že její slova zn ějí klidn ě a sebev ědom ě. Nedopustí, aby jí n ějaký protivný ko čí zahnal na útěk. Do Londýna se nevrátí.

30

Ko čí tedy pokra čoval v cest ě. Dorazili na k řižovatku Scarborough a Whitby. Alexandra o čekávala, že zamíří severn ě, ale ko čí náhle zastavil. Ohlédl se a bylo zřejmé, že má něco na srdci.

„Měla jste být muž.“ Jeho hlas nebylo ve sku čení v ětru tém ěř slyšet. Stiskl pevn ě rty, avšak v jeho pohledu nebylo nep řátelství. To by dokázala pochopit a vyrovnat se s tím, stejně jako s Maryinými námitkami. Ale tady šlo o n ěco ješt ě siln ějšího. Koutky úst mu poklesly ve zřejmém zoufalství.

„Měla jste být muž, Alexandro Benjaminová,“ opakoval zvolna, jako by o čekával, že zm ění názor a řekne mu, aby obrátil landauer zpátky do Yorku.

„Pro č?“ otázala se mimod ěk.

„Pán čeká muže.“ Zavrt ěl hlavou a výraz zoufalství se ješt ě prohloubil. „Pro svý vlastní dobro jste m ěla být muž. Netušíte, jak… jak krutej dokáže pán být.“

Mary stiskla Alexand řinu ruku a o či jí tém ěř vylezly z d ůlk ů.

Požehnaná Mary, pomyslela si Alexandra. Požehnaná Mary s těmi svými domáckými zp ůsoby a smyslem pro melodrama. Služebná dodala situaci, která atmosférou rychle spěla k antické tragédii, ráz světské normálnosti.

„Je ďte dál,“ p řikázala Alexandra kočímu. A ť už se oto čí, aby nevid ěla jeho zni čený výraz.

Muž pobídl Newell ův prvot řídní pár hnědáků bi čem a tohle gesto v sob ě skrývalo v ětší vý čitku, než kdyby n ěco řekl.

Na slatiny kolem nich se sneslo nep řirozené ticho a monotónní jednotvárnost krajiny bez známky života náladu osamělému cestujícímu rozhodn ě pozvednout nedokázala. Vybledlé barvy vřesu a ostružiní p řipomínaly sešlou hnijící draperii, která byla příliš dlouho vystavená nep řízni p řírodních živl ů, a holá širá pláň působila skli čujícím dojmem. A každý závan větru jako by s sebou přinášel smrtelný výk řik duše v o čistci.

Alexandra vnímala Maryin strach zcela hmatateln ě, jako by šlo o živoucí bytost sedící mezi nimi. Bytost, kter ou lze t ěžko odehnat, ale jejíž zhmotn ělá podoba snad podlehne útoku rozumu. Přála si, aby m ěla pouze neur čitý strach jako Mary, protože ji v nitru studilo n ěco mnohem horšího. Cítila nevyhnutelný osud. Ten muž z dopisu na ni pokynul, aby p řišla blíž, a ji minulost vyhán ěla

31

z domu. Pouze chování lorda Newella ještě skýtalo prostor k manévrování. Bude se zlobit, to věděla dob ře, ale co s ní vid ěla, bylo stále ještě hádankou. Vyvstávala p řed ní pouze dv ě východiska: bu ď ji p řijme, nebo odmítne.

A pak samoz řejm ě i otázka, která z obou možností je horší.

4. kapitola

Ó b ěda, kolik hodin, rok ů minulo,

co lidé za tím stolem sed ěli a lampa nebo svíce na n ěm ho řela! Mn ě zdá se, ozv ěna že zašlých dob v tom temném prázdnu stropů ševelí

jak otálivé hlasy zemřelých, již pod drnem sv ůj v ěč ný sní už sen.

ORRA

Hrad Cairncross byl opravdu hroziv ě krásný. Šedivé, mechem obrostlé opevn ění se ty čilo na samém okraji k řídov ě bílých útes ů jako st ředov ěký chrli č tr čící nad mo řem. Obrovská, rozložitá stavba, výsledek tisíciletí vojenské architektury spojené s krveproléváním, zabírala z jednoho konce na druhý tém ěř čtvrt míle pob řeží. Byl to ohromující pomník chamtivosti a lidské touhy po bezpe čí.

Majestátní vzhled Cairncrossu dosud nepoznamenalo svítání moderního v ěku, i když na útesy se už snesl mír a po Římanech a Vikinzích se slehla zem. Hrad však byl stále nastražen k bitv ě a okny vyhlížel na zp ěněné mo ře v o čekávání dalších nájezdníků.

Vet řelec se nicmén ě vplížil do Cairncrossu potajmu. Dostal se do n ěj oklikou zezadu, po souši. A sta čilo jednoduše sednout na vlak z Londýna. Alexandra se p ři té myšlence usmála a sebrala novou odvahu.

„Vypadá opravdu p ůsobiv ě,“ podotkla k Mary, která sed ěla vedle ní tichá jako čerstv ě vykopaný hrob.

32

„Nedovedu zm ěnit vaše rozhodnutí, tak budu radši držet pusu zam čenou na tisíc západů.“ Mary uražen ě sledovala ko čího, který právě slézal dol ů z kozlíku.

Ze dve ří v bo ční st ěně hradu se vyno řila nenápadná žena v černém. Oslniv ě bílý naškrobený líme ček a šedé vlasy napovídaly, že jde o hospodyni. Zadívala se na p říchozí velkýma, zmatenýma očima a zdálo se, že jí ten pohled p řivodil nemalý šok.

„Doktor Benjamin se dostaví pozd ěji, Jaymesi?“ zeptala se a netrp ěliv ě p řešlapovala, jako by se cht ěla rozb ěhnout dol ů po mramorovém schodišti vedoucím ode dve ří. Tvářila se usoužen ě. Pohlédla na Alexandru a pokračovala: „Pán neříkal, že p řijede víc lidí. P ředpokládal, že doktor bude sám.“

„Došlo k nedorozum ění.“ Alexandra nap řáhla ruku, aby jí Jaymes pomohl ven z ko čáru. „Jmenuji se Alexandra Benjaminová. To pro m ě lord Newell poslal. A toto je moje služebná, Mary Taggartová.“

Na tváři hospodyn ě se pomalu m ěnil výraz úžasu v naprosté zd ěšení. „Dobré nebe!“ zaúp ěla. „Dobré nebe!“ Oto čila se k Jaymesovi a čelo jí zbrázdily hluboké ustarané vrásky.

„Trvala na tom, že si jeho lordstvo poslalo pro ni, “ bránil se Jaymes nevy řč enému pokárání, když pomáhal Alexandře z ko čáru.

„Ale mysleli jsme, jeho lordstvo myslelo, že jste muž.“ Hospodyn ě znovu sto čila pohled na Alexandru.

Alexandra si uhladila krémové krajkové manžety, což byla známka nervozity, která se jí začínala nezadržiteln ě zmoc ňovat. „Lord Newell pozval mého otce. Ale ten je mrtev, a tak jsem mu své služby nabídla já. A nyní jsem tady.“

Hospodyn ě znovu vrhla nev ěř ícný pohled na Jaymese a Alexandra by p řísahala, že ko čí tém ěř neznateln ě pokr čil rameny.

„Byla byste prosím tak laskavá a zavedla m ě do mého pokoje? Ráda bych se upravila a osvěžila, než si promluvím s lordem Newellem.“ Povýšený tón, který použila, se jí prani c nelíbil, ale nic jiného jí nezbývalo, pokud cht ěla dosáhnout svého.

Hospodyn ě si nervózn ě skousla spodní ret a znovu se prosebn ě zadívala na ko čího, jako by od n ěj o čekávala pomoc. „Lord Newell dorazí až zítra. Jede ze svého londýnského domu, aby osobn ě p řivítal mladého doktora Benjamina.“ Zdálo se, že je zahnaná do kouta. „Následujte mě. Zavedu vás do vašeho pokoje.“

33

Kývla na Alexandru, ta vzala Mary pod paží a ob ě se vydaly za hospodyní ke vstupním dve řím. Když vešly dovnit ř, Alexandra bezd ěky vydechla úžasem.

„Co je to za místnost?“ zeptala se a pohledem uctiv ě p řejížd ěla kolem dokola ve snaze obsáhnout celý ohromný prostor.

„Tohle je velký sál. Jeho lordstvo tady ob čas po řádalo večeře pro p ět set host ů.“ Hospodyn ě rázn ě vykro čila kup ředu p řes obrovitou halu a ohromení obou žen si nevšímala.

Alexandra se s ní pokoušela držet krok, ale vše kol em ji p říliš rozptylovalo. Celé čty ři st ěny místnosti byly do posledního míste čka zapln ěny brn ěními a zbran ěmi, a když klopýtala kup ředu, otevírala se p řed ní pochmurná přehlídka palcátů pobitých h řeby a zohýbaných rezav ějících pancí řů . V jednom kout ě byly starobylé trojúhelníkové d řev ěné štíty, v druhém zase menší okrouhlé do jedné ruky a stěnu za pódiem zdobily zá řiv ě barevné ocelové štíty staré několik století. Hodovní tabuli st řežila rytí řská brnění na podstavcích a každý z železných rytí řů svíral v rukavici z plátů široký me č.

Ze všeho na ni dýchla atmosféra romantických turnaj ů, klání sm ělých rek ů, které na srdci h řejí pestrobarevné hedvábné šátky vyvolených dam. Avšak jedine čná sbírka obouručných me čů , které svítily na protější zdi jako smrteln ě nebezpe čné vycen ěné tesáky, podávala svědectví ne o pohádkových p říb ězích chrabrosti a pasování do šlechtického stavu, ale o skutečné válce, smrti a ho řkosti porážky. Na bronzových jílcích byly vyryté emblémy rytí řů , kte ří se vypravili jako k řižáci do Svaté zem ě, a každý nesl znevažující nápis v arabštin ě, nepochybn ě v ěnování vítěznému sultánovi, kterému tak připadla nejv ětší drahocennost padlého bojovníka. Alexandru znepokojil p ředevším pohled na poslední me č v řad ě. Malá zlatá destička oznamovala, že jde o zbra ň majitele Cairncrossu. Záseky v ostří a ohlazený povrch dokazovaly, kolik muž ů jí asi padlo za ob ěť . Do hlavice bylo vyryté motto dávného barona z Cairncrossu: Výjimečná odvaha zaslouží odm ěny. V t ěch slovech se tajil jistý rozpor, který ji zneklid ňoval, p řesto zn ěla pravdiv ě. Byla v souladu s ponurým hradem, drolícími se hradbami a krví zbrocenými zbr an ěmi.

Následovala hospodyni, jejíž jméno dosud neznala, potemn ělými hradními chodbami a Mary s tvá ří bílou strachy šla v

34

ěr. Bude muset p řijmout její

těsném závěsu za ní. Alexandra se pokoušela nemyslet na lorda Newella, ale nemohla si pomoci. Netušila, jak se zachová, až zjistí překvapivou novinku, že jeho doktor Benjamin je žena. Byla však odhodlaná dohrát svou roli až do hořkého konce. Všechno, co by její otec mohl pro Newellova bratra ud ělat, zvládne i ona sama se stejnou dovedností a umem. Audiologie je teprve v plenkách, takže se tímto oborem zabývá v praxi pouze pár lidí, a ctihodný lord Newell tudíž nemá p říliš na výb

služby, nebo p ředhodit svého hluchého bratra amatérům. Avšak ona oplývá zkušenostmi a její znalosti jsou postavené na silném základě, na to nesmí zapomenout, až bude s lordem Newelle m mluvit. A musí držet hlavu vzh ůru. Možná by jí prosp ělo, kdyby se také řídila heslem jeho rodu, pokud by jí snad vy čítal, že pat ří ke slabšímu pohlaví. Koneckonc ů cairncrosské motto v sob ě

skrývá nepopiratelnou pravdu.

Výjime čná odvaha zaslouží odm ěny.

„Můžete p řespat v tomto pokoji, sle čno.“ To byla první slova cairncrosské hospodyn ě od chvíle, kdy opustily velkou sí ň. Žena otev řela dve ře v jednom z nov ějších k řídel hradu a ustoupila stranou, aby Alexandra s Mary mohly vstoupit.

V krbu ho řela rašelina a vydávala příjemné teplo. Na stolku mezi dv ěma koženými k řesly stála konvice s čajem, matrace na lůžku byla čerstv ě vyv ětraná a vypadala nadýchan ě a m ěkce. Pokoj von ěl v čelím voskem a mýdlem. Vše bylo nachystáno pro

skv ělého doktora Benjamina.

ě se zadrhl hlas,

„V osm hodin vám sem pošlu ve čeři.“ Žen

jako by se jí hrdlo stáhlo strachy. „Nelze vylou čit, že se jeho lordstvo na hrad ě objeví každou chvíli…“

„Vždy ť jste říkala, že p řijede až zítra.“ Alexandra se prudce

oto čila a zadívala se na hospodyni.

řivezl i vás.“ B ěhem řeči

„Z Londýna jede ve černí vlak. Bu ď p řijede dnes v noci, nebo možná zítra odpoledne, stejným, který p

si z řejm ě dodala odvahy a zadívala se te ď na Alexandru dlouhým, pronikavým pohledem, jako by se ptala, jak ji jen p roboha napadlo

přijet.

„Šatník je tamhle,“ vklouzla op

ět do role služebné a obrátila se

k Mary. Obešla nešikovn ě postavenou velkou truhlici pobitou

35

železnými pláty a její obli čej znovu ztuhl v nic ne říkající výraz, jak se na hospodyni slušelo. „V komod ě je další povle čení a pod postelí je zasunuté druhé lůžko. Víc snad pot řebovat nebudete.“

Alexandra otev řela ústa a chystala se podotknout, že když jejich pán vládne nad dobrou stovkou pokojů, mohl by t řeba postrádat také jeden pro Mary. Vzápětí ta slova spolkla, protože dob ře tušila, jaké odpov ědi by se jí nejspíš dostalo. N ěco na zp ůsob, že ona a Mary stejn ě nez ůstanou déle než jednu noc, takže není d ůvod namáhat se s přípravou další ložnice v k řídle pro služebnictvo.

Hospodyn ě ukázala ke dve řím naproti vy řezávané dubové posteli s nebesy. „Tudy se jde do bývalé u čebny, ani je však nemusíte zkoušet, protože jsou stále zam čené. Chudák Sam se tam hrozn ě bojí, proto ho dovnit ř rad ěji v ůbec nepouštíme. Doufám, že chápete.“ Vy čkávavě se na Alexandru zadívala.

Alexandra nem ěla ani pon ětí, kdo je chudák Sam ani proč mu tak vadí bývalá u čebna, ale usoudila, že nejlepší bude p řikývnout. Na otázky a odpovědi dojde řada pozd ěji, pokud z ůstane.

„Vrátím se v deset s ovocným likérem a oh řívadlem.“ S t ěmito slovy za sebou hospodyn ě zav řela dve ře.

„Po čkejte!“ Alexandra si vym ěnila s Mary nejistý pohled a ob ě se zaposlouchaly do klapotu podpatk ů, které se vzdalovaly chodbou. „Ne řekla nám, jak se jmenuje,“ zamračila se Alexandra.

„Nemám tušení, co se kolem nás děje, ale jedno vím ur čit ě: ta ženská nás tady nechce.“ Mary pohoršeně mlaskla a prudce otev řela jedno ze zavazadel.

„Ne, nechce. Toho by si všiml i slepý.“ Alexandra z amyšlen ě hled ěla na zav řené dveře. „Řekla bych, že ona a Jaymes mají strach z pánova hněvu. Z řejm ě se obávají, že mé ‚politováníhodné‘ ženské pohlaví jim bude kladeno za vinu.“

Přistoupila k oknu a zadívala se na blata v nad ěji, že ji výhled přivede na veselejší myšlenky. Mlžný opar stoupající z mo ře se za čal jako pavu činový závoj snášet na pobřeží, ale na rozlehlé pláně, z nichž čišela prázdnota a osam ělost, už nedosáhl.

Kéž by byl lord Newell doma! Už by m ěla rozhovor s ním za sebou.

Zabloudila pohledem k truhlici, která stála u jejích nohou. Podivný starý kousek: černé kožené popruhy byly rozpraskané a i

36

zámek nemálo poznamenalo stáří. Na víku stál ošoupaný pozlacený nápis Pole.

„Pro č tady asi takovou v ěc nechávají…?“

„Co je to za hluk?“ p řerušila ji Mary a snížila hlas do šepotu. Rukama nehybn ě svírala klí č masivního mahagonového prádelníku, kam si právě v ěšela šaty na jeden z kolí čků.

Alexand ře se zježily vlasy na hlav ě. V padajícím soumraku, který se snášel na krajinu za okny, zahlédla jakýsi stín, který se mihl kolem dve ří do staré u čebny.

„Někdo tam je,“ drkotala zuby Mary. „Ale paní Bezejmen ná tvrdila, že se ta místnost nepoužívá.“

Alexand ře bušilo srdce ve zb ěsilém staccatu. „Možná šla učebnu zkontrolovat.“ Podívala se na Mary. „Co se d ěje na hrad ě mimo náš pokoj, není naše starost. Mají plné právo…“

Z u čebny se ozvala silná rána a Alexandře další slova uvízla v hrdle.

„Dobrotivý bože, co to jen m ůže být?“ Mary stiskla Alexand řinu paži takovou silou, že tam dozajista bude mít d ruhý den ráno modřinu.

„Možná n ěkdo p řevrátil židli.“ Vyprostila se z Maryina křečovitého sev ření. „Po čkej, podívám se. Třeba n ěkdo spadl… nebo tak n ěco.“ Natáhla ruku, že zaklepe, ale jakmile se dotkla dve ří, s drásavým sk řípotem povolily.

Mary vyjekla a Alexandra sebou polekan ě trhla.

„Vždy ť m ěly být zam čené!“ špitla za ní služebná.

Alexandra jenom pokr čila rameny, jelikož si to také nedokázala nijak vysvětlit. Vzala z krbové římsy lampu a zapálila ji od plamen ů v krbu. Se sv ětlem v ruce se odvážila do opuštěné učebny.

„Zůsta ň tady,“ p řikázala služebné, která se držela těsn ě za ní, a zahled ěla se do šera za zav řenými okenicemi. „Nepot řebuji, abys svým k řikem vyd ěsila n ějakou místní pokojskou. Tím bychom se jím tady p říliš nezavd ěč ily. Hned jsem zpátky.“

Zdvihla lampu vysoko nad hlavu a prohlížela si krás n ě za řízenou místnost. Obložení st ěn pokrývaly šedivé nánosy prachu, ale pod nimi prosvítal vy řezávaný lešt ěný o řech. Stála zde dv ě k řesílka a dva psací stolky se šikmou pracovní plocho u, které se stylem hodily k v ětšímu stolu vp ředu. Dámskému stolu.

37

„Nikdo tady není,“ zašeptala si pro sebe. Rozt řásl ji náhlý chlad. Pochopila, pro č se místnost už nepoužívá. Byl tady p ěkný pr ůvan.

„Ten hluk jsme si nevymyslely.“

Alexandra se ohlédla a spatřila za sebou Mary, která byla sice bledá strachy, ale odhodlaná stát své paní po boku.

„Podívejte, v prachu nejsou žádné šlápoty.“ Mary ukazovala ke druhým dve řím, které u čebnu spojovaly s chodbou. Koberec prachu, pokrývající celou podlahu, byl neporušený j ako čerstv ě padlý sníh.

Alexandra se vzpomn ěla na pohyb, který zde p řed okamžikem zahlédla. V u čebn ě bylo šero, ale lištami zav řených okenic sem prosvítal dostatek odpoledního sv ětla, které mohlo vytvo řit stín. A ona byla p řesv ědčená, že n ěkdo nebo n ěco se za dve řmi pokoje hýbalo.

Náhle jí ztuhla krev v žilách, i když její myšlenka byla zcela nesmyslná. Jestli teď v u čebn ě nikoho nevidí, potom možná ten doty čný byl… Zaplavil ji p říliv primitivního strachu a prudce se oto čila na pat ě.

Nikdo za ní nestál. Dveře do ložnice byly p řiv řené, takže za ně bylo vid ět a netvo řily žádný úkryt. Místnost byla prázdná, až na lezavý pr ůvan.

Mary se znovu zajíkla strachy. „Uf, to jsem se lekla! P ěkn ě jste m ě vyd ěsila, sle čno, p řipravila jste m ě nejmí ň o deset let života.“

„Já jenom, že… no, zdálo se mi, že jsem tady vid ěla n ějaký stín. Nemám zdání, co ho mohlo způsobit, když je tady prázdno a pokoj je o čividn ě celá léta opušt ěný.“ Alexandra se bezmocn ě zadívala na široké šmouhy v prachu na podlaze, které za sebou zanechaly lemy jejich šat ů. Jestli tam byly i jiné šlápoty, tak se teď se nedaly rozpoznat. Jejich dlouhé sukn ě z t ěžké látky posloužily jako d ůkladná prachovka a za nimi zůstala vy čišt ěná cestička bez jakýchkoliv stop.

„Koukejte, sle čno. Tady je klí č k té záhad ě.“ Mary ukázala na knihu ležící na podlaze.

Alexandra pohlédla naznačeným sm ěrem. Svazek z řejm ě spadl z horní police, protože chyb ěl v řad ě knih poskládaných vedle sebe.

38

„Asi tedy musím ten stín p řisoudit své fantazii.“ Alexandra přistoupila k zaprášenému svazku. Vzhledem ke stáří a sešlosti opušt ěného pokoje bylo až s podivem, že na zemi neleží vý tisk ů ješt ě více.

„Moc hezká knížka. I z té dálky vidím, že je vázaná v prvot řídní k ůži. Všecko v pokoji je moc p ěkné. Skoro až moc parádní pro děti…“ Mary št ěbetala jako sojka.

„Rad ěji o tom s nikým nebudeme mluvit, ano? Zrovna moc přátelsky nás tu nevítali a tohle by jim zřejm ě také nebylo po chuti.“ Už si p ředstavovala, jak by se asi lord Newell tvářil na skute čnost, že tak beze všeho pronikly do nepoužívané u čebny. Bezmyšlenkovit ě zvedla spadlou knihu.

„Ale vždy ť to je jeden z román ů velkého sira Waltera Scotta!“ vyk řikla Mary a p řejela prstem po h řbetech kompletní edice.

Alexandra se podívala na knihu, kterou držela v ruce, a t ělem se jí rozlil nep řirozený chlad. Beze slova hled ěla na titul: Ivanhoe.

„Není vám špatn ě, sle čno? Nevypadáte nejlíp!“ zeptala se Mary starostliv ě.

„Je… mi dob ře.“ Alexandra sp ěšn ě postavila román na uprázdněné místo na polici. Knihovna p řetékala svazky atlasy, romány, vědecké p říru čky, historie, matematika, všude po st ěnách, kam jen oko dohlédlo. Jen náhoda tomu chtěla, že ze vší té záplavy spadl právě Ivanhoe.

„Ale v ůbec dob ře nevypadáte, slečno.“

„To nic není.“ Alexandra pohladila prsty h řbet se zlatým nápisem a hlavou se jí zběsile honily myšlenky. Brian a Ivanhoe. Ti dva pat řili nerozlu čně k sob ě. A ona si nep řála mít nic spole čného ani s jedním z nich.

Pevn ě stiskla rty a bez dalšího vysv ětlování se otočila k Mary: „Rad ěji už poj ďme. Je tady zima.“

Vrátily se do pokoje a Mary se dala znovu do vybalování. Alexandra dvakrát přistoupila ke dve řím do u čebny, aby se přesv ědčila, že jsou dob ře zajišt ěné.

39

5. kapitola

Ať je t řeba desetkrát čarod ějnice, hlavn ě že je alespo ň trochu k řesťanka…

PÁTER TUCK IVANHOE

Náhle se ozvalo zaklepání na dveře. Alexandra se prudce posadila na posteli. Klepání nepřestávalo, a tak zatápala po svém sametovém županu, avšak v cizím ztemn ělém pokoji ho nemohla najít. P řehodila si proto p řes ramena šál a klopýtala ke dve řím.

„Kdo je?“ zavolala.

„Jeho lordstvo práv ě dorazilo, sle čno. Chce vás ihned vidět.“

Alexandra otev řela. Ve čer jí p řipadalo nepat řičné jen tak vklouznout do postele, když se ješt ě nesetkala se svou neodvratnou sudbou, ale o Newellov ě p říjezdu nepadlo ani slovo. Odpoledne nem ěly s Mary na práci nic lepšího než vyšívat a hled ět jedna na druhou. Nyní však p ři pohledu na zachmu řenou tvář hospodyn ě pochopila, že kone čně nastal čas, kdy se s ním bude muset setkat.

„Ale… ale je pozd ě,“ zakoktala. „Jeho lordstvo si jist ě nemyslí, že jsem na setkání s ním vhodn ě oble čená.“ P řitáhla si šál úžeji k t ělu. Vlasy se jí uvolnily z cop ů a dv ě kudrny, které ji obzvlášť roz čilovaly, jí p řepadávaly přes o či.

„Poslal pro vás, slečno. Bude nejlepší, když p ůjdete hned.“ Hospodyn ě nervózn ě pomrkávala a p řešlapovala. Alexandra zahlédla v jejích o čích strach.

„Bude muset po čkat, až se slušn ě obléknu…“

„Ne, sle čno! Poj ďte hned. Řekl, že vás chce vid ět okamžit ě.“

Alexandra chvíli z ůstala na hospodyni ohromen ě hled ět. Nemohla v ěř it svým uším. Newell byl z řejm ě p ěkný tyran a nelida, když ji chce potrápit v tuhle no ční hodinu.

40

„Tak dob ře,“ souhlasila nakonec. Oto čila se a p řikro čila k posteli. Mary ležela na p řistýlce a prsty zatínala do p řikrývky. Alexandra jí tém ěř mohla číst myšlenky a pod jejím pohledem se znovu cítila jako dít ě. Rozcuchané vlasy jí v uvoln ěných copech spadaly na záda a zpod neposkvrněně bílé no ční košile jí vykukovaly bosé nohy. Ale Alexandra už nebyla dítě. A jestli na ni chce Newell poušt ět hr ůzu, nedá se zastrašit a bude bojovat až do chvíle, kdy ji s kone čnou platností vykáže ze dve ří.

„Půjdu s vámi, slečno,“ zvedala se Mary. Bojovn ě si narovnala no ční nabíraný čepec a natáhla se pro svůj vybledlý hn ědý pláš ť s tmav ěč ervenou skvrnou od vína, která se nedala vyprat.

„Ne. Není t řeba, abychom tohle ponížení musely podstoupit ob ě.“ Alexandra popadla sametový župan, vstr čila paže do rukáv ů a vyrazila za bojácnou hospodyní lorda Newella.

Zpola o čekávala, že ji zavedou do ohromné síně, kde na ni Newell shlédne ze svého baronského stupínku a přikáže Jaymesovi: „Setn ěte jí hlavu!“ Ale místo toho se ocitly v druhé části hradu a zastavily se před o řechovými dvouk řídlými dve řmi, které zřejm ě vedly do pánské pracovny.

„Je vevnit ř,“ postr čila ji hospodyn ě zezadu.

Alexandra si p řipadala jako krotitelka lv ů, kterou p ředvedli před doup ě, v n ěmž se skrývá uprchlá šelma. Vteřinku zaváhala a čekala, že jí hospodyn ě alespo ň otev ře dve ře, ale bázlivá žena se o nic podobného ani nepokusila. Alexandře náhle v plné míře došla absurdita celé situace, kterou ještě podtrhovala skute čnost, že vlastn ě dosud nezná ani ženino jméno. V podstat ě to bylo sm ěšné, ale jí se náhle před Newellovou pracovnou nahrnula krev do hlavy nep řirozeným hn ěvem.

Žádný člov ěk nem ůže být takový zloduch, aby byl d ůvod tolik se ho obávat! Nevšímala si vystrašené hospodyně, stiskla kliku a otev řela.

V podv ědomí si vytvo řila obrázek Newella jako strašlivého lidožrouta, který dští ohe ň a síru a pochutnává si na hostin ě připravené z čerstvých služebník ů. Pohledný sv ětlovlasý gentleman s brýlemi, který zdvo řile vstal, když vstoupila dovnit ř, nemohl být proto více v rozporu s jejími p ředstavami.

Netušíte, jak krutý pán dokáže být. Jaymesova slova jako by se jí vysmívala.

41

„Mylorde,“ zašeptala ze stínu u dve ří a na okamžik se nedokázala vzpamatovat ze šoku, protože Newell se velice podobal Brianovi: stejné světlé vlasy, pravidelné, ostré anglosaské rysy, široká ramena, mužná postava. Tak ji ta neblahá podoba ohromila, že si úpln ě p řestala uv ědomovat vlastní vzhled. Zapomn ěla, že je bosa a na sob ě má jen župan. Takhle si Johna Damiena Newella rozhodn ě nep ředstavovala.

„Posa ďte se, sle čno Benjaminová.“ Kývl sm ěrem k židli naproti krbu.

Zatímco jeho k řeslo bylo vypolstrované a potažené nejjemn ějším rudým damaškem, židle, kterou jí nabídl, tla čila, jako by byla vysekaná z jednoho kusu zkamenělého d řeva. Alexandra se posadila a ov ěř ila si, že sedadlo je stejn ě nepohodlné, jak vypadá. Blesklo jí hlavou, jestli tento kus nábytku normálně nepoužívají coby mu čicí nástroj v cairncrosských kobkách.

Newell se znovu posadil a Alexandra m ěla p říležitost si prohlédnout jeho vzezření d ůkladn ěji. Uhlov ě černý redingot padl jeho vysoké postav ě jako ulitý a vyzna čoval se elegancí, která sv ědčila o práci toho nejvybranějšího krej čího. Nicmén ě ani dokonalý st řih nemohl zakrýt, jak se mu pod hladkou látkou napínají na pažích svaly, které dokazovaly, že tento člov ěk není zdaleka tak civilizovaný, jak by se slušelo na used lého, váženého šlechtice. A když se natáhl ke krbové římse pro sklenici brandy, živ ě si um ěla p ředstavit, jak tytéž svalnaté paže nap řahují cairncrosský obouru čný me č k rán ě, která nemilosrdně rozetne protivníkovi lebku.

Ot řela si čelo, aby zahnala podobné myšlenky, a sklouzla si rukou dozadu po hlav ě. Teprve te ď si uv ědomila, že není u česaná, vlasy jí splývají v uvoln ěných copech kolem obli čeje a na sob ě má no ční košili. Zaho řela rozpaky.

„Sle čno Benjaminová.“ Damien Newell jí kone čně v ěnoval plnou pozornost. Navzdory jeho chladnému, unuděnému výrazu okamžit ě vycítila, že ho její neupravený vzhled popouzí. „Neposlal jsem si pro vychovatelku. Poslal jsem pro doktora. Pro č jste p řijela?“

St řetla se s jeho ledov ě studeným pohledem, který se vzhledem k dané situaci dal celkem o čekávat. Stejně jako hn ěv,

42

který číhal v t ěch nebesky modrých o čích. Vte řiny ubíhaly, zatímco se pokoušela srovnat si myšlenky a pátrala v duchu po co nejlepším vysv ětlení své lži. Pozoroval ji s lehkou p řezíravostí, jako by ji její neurozený stav snižoval na bezvýzna mné stvo ření, které si nechal do své bohatě za řízené pracovny poslat z pouhého rozmaru pro vlastní pobavení.

Stále nebyla schopná nalézt nejlepší způsob, odkud za čít. Když op ětovala jeho pohled, tak jí neušlo, že vypadá tém ěř stejn ě unaven ě jako ona sama. Kolem hezkých úst se mu tvo řily vrásky prozrazující vy čerpanost. V prodlužujícím se tichu, které ji zbavovalo všech nad ějí, sledovala, jak si sundal brýle a promnul si zarudlé o či. Čekal jako luk napjatý k výst řelu, který spustí p ři jejím prvním chabém pokusu o vysv ětlení.

„Nemáte nic, čím byste se ospravedlnila.“ To nebyla otázka. To byl rozsudek.

Dál na něj ml čky hled ěla a prosila ho, ani nev ěděla o č. Žadonila o soucit, pochopení, úctu. Toužila zap ůsobit n ějak na jeho lidskost a p řesv ědčit ho, že má stejn ě dobrou pr ůpravu jako jakýkoliv jiný muž, kterého by si na Cairncross p řivezl. Jediný rozdíl mezi ní a otcovými asistenty spo číval v tom, že jim spole čnost umožnila získat univerzitní diplom, a jí ne.

Jejich pohledy se st řetly. Uv ědomila si, že te ď poprvé vidí jeho obli čej bez brýlí. Byl to hezký člověk. Dokonce mnohem hez čí než Brian, a ze zkušenosti v ěděla, že p řed tak p ěknými muži se musí mít na pozoru. A p řed takovým pohledem.

Hn ěv, zrada, posm ěch, to všechno p ředpokládala. Ale tohle ne. Jeho o či ji zneklid ňovaly. Vanula z nich prázdnota, jakou z žádných jiných o čí dosud nevy četla. Jako kdyby vždycky vid ěly jen odvrácenou stranu života. Skrývala se v nich nebezpe čná výzva k následování. Ztracená krása. Zjistila, že se do nich nevydrží déle dívat.

„Čekám na vysvětlení.“ Znovu si na ko řen rovného, výrazného nosu posadil zlaté obrou čky brýlí. Zavržený smrtelník, kterého před chvilkou letmo zahlédla, zmizel.

„Kdybyste v ěděl, že jsem žena, neposlal byste pro m ě.“ Její hlas zn ěl slab ěji, než si p řála. Avšak mnohem více než nevyhnutelný st řet jí zneklid ňoval neur čitý cit, který v ní ten muž

43

bezd ěky probouzel. Nervózním pohybem si p řitáhla klopy županu těsn ěji k sob ě a pevn ě je sev řela v dlaních.

Vstal. Slyšení bylo u konce. Její slova mu o čividn ě p řipadala banální a nezajímavá. Hodlal ji vyprovodit, aniž ji v ůbec vyslechl.

„Po čkejte.“ Za ťala prsty do látky a sklopila zrak na zářivé odstíny zlaté a purpurové, kterými hrál koberec pod jejíma nohama. Zhluboka se nadechla, zvolna vstala a ješt ě pomaleji pozvedla hlavu. Setkala se s jeho odmítavým pohlede m. „Odpus ťte mi, lorde Newelle. Dopustila jsem se neomluvitelné lsti, ale jak je z řejmé z vaší reakce, nem ěla jsem na vybranou. Kdybych se podepsala jako Benjaminová, odhodil byste m ůj dopis do koše a já bych nebyla nyní zde a nemohla vám pomoci…“

„Pot řebuji doktora, ne vychovatelku.“

„Já nejsem vychovatelka. Zbytek mého psaní se zakládal na pravd ě. Sledovala jsem otcovu práci celá léta. Existuje jen málo lidí, kte ří by m ěli takové v ědomosti jako já…“

„Ale nejste léka ř.“

„To jsem také nikdy netvrdila. Musíte chápat, že na tento obor se specializuje pouze pár lidí a žádný kvalifikovaný doktor by se neuvolil jet takový lán cesty, aby pomohl vašemu hluchému bratrovi…“

„Sam není hluchý.“

Jeho tichá slova zapůsobila uprost řed její vzrušené řeči jako blesk z čistého nebe. Z ůstala na n ěj s úžasem hled ět a chvíli trvalo, než znovu mohla promluvit.

„Já pak… nechápu.“ Myslí jí prolet ěly útržky sd ělení, jimž dříve nev ěnovala pozornost. Vybavila si poznámku hospodyně, že chudák Sam se vyhýbá učebn ě. Tehdy p ředpokládala, že se mluví o n ějakém postarším pomateném sluhovi. Nyní jí však došlo, že byla řeč o lordov ě bratru. „Otec se specializoval na pomoc hluchým lidem,“ vyhrkla roz čilen ě. „Pro č jste m ě tedy pozval, když váš bratr slyší?“

Newell se op ět posadil do k řesla a nechal ji stát uprostřed místnosti. Up řeným pohledem ji doslova p řikoval k tlustému koberci. „Doktor Horace Benjamin se specializoval na audiologii. Pomáhal hluchým lidem mluvit. Pokud um ěl tohle, pak by možná pomohl i Samovi.“

„Váš bratr se nikdy nenau čil mluvit?“

44

Newell se zadíval do ohn ě. Plameny se míhaly na sklech jeho brýlí jako odraz samotného pekla. „Můj bratr je… duševn ě zaostalý. Tak už se narodil. Trvalo to dlouho, ale nakonec se nau čil mluvit. Nicmén ě v pozd ější dob ě tuto schopnost zase ztratil. Nyní jsem op ět zde, abych se o n ěj postaral. Chci, aby znovu za čal mluvit.“

„Přišel o řeč? Ale jak? Nikdy jsem nic podobného neslyšela. Zp ůsobil to n ějaký úder do hlavy? Hore čka…?“

„Strach.“ Newell zvedl hlavu a jeho pohled jí vyraz il dech,

„Strach?“ opakovala nechápav ě.

„Prožil tak nep ředstavitelnou hr ůzu, že už nikdy nepronesl ani slovo.“

Po zádech jí přeb ěhl mráz a na pažích jí nasko čila husí k ůže. Teprve po chvíli znovu popadla dech. Kdyby za sebou nem ěla odpoledne plné nep řirozených úkaz ů a znamení, snad by reagovala jinak, ale jeho slova ji zneklidnila, protože nešlo o spekulace nebo báchorky upovídaného služebnictva. Tohle byla skutečnost. Něco, osoba či p říhoda, vyd ěsilo bratra pána hradu natolik, že ztratil řeč, a Alexandra se nemohla zbavit vzpomínky na román ležící na podlaze opušt ěné u čebny.

Ivanhoe.

„Jste bledá, slečno Benjaminová.“

Zatápala rukou za sebou po tvrdé židli a sesunula se do ní. „Co ho polekalo?“ zeptala se tichým, rozechv ělým hlasem. Ale p ři pohledu do o čí toho člov ěka si nebyla jistá, jestli to opravdu chce vědět.

Zkoumav ě si ji prohlížel, jako by zvažoval, zda si v ůbec odpov ěď zaslouží. Nakonec se rozhodl. „Když se to stalo, n ebyl jsem na Cairncrossu. Proto si tak p řeji, aby znovu promluvil. Chci vědět zcela p řesn ě, co se mu p řihodilo. Zatím mi nezbývá než vzít zavd ěk informacemi, které mi o tom dni mohou poskytnout starší sluhové. Doufal jsem, že s pomocí toho správného léka ře by mi byl Sam schopen říct sám, čeho byl tehdy sv ědkem.“

Nep řítomn ě p řelétla pohledem bohatě za řízenou pracovnu, zatímco v její mysli st řídal jeden obraz hr ůzy druhý. Obdržela nemálo skrytých varování a vyslechla příliš mnoho zlov ěstných narážek, než aby je brala na lehkou váhu. Začala uvažovat, jestli poprvé v jejím život ě nenastala chvíle, kdy by m ěla ustoupit a být

45

vd ěč ná, že je žena a nemusí v zájmu své cti dodržet dané slovo a závazek, jako kdyby byla muž.

Zabloudila zrakem znovu k Newellov ě tvá ři, tak podobné Brianov ě. Díkybohu za ty brýle, které ji chránily před jeho očima. Strašnýma o čima.

Ale kdyby se nyní podvolila a vrátila se do Londýna, Brian ův zp ůsob myšlení by zvít ězil. Její bezradnost a ústupnost by jen posílily p ředsudky, které vy četla z Newellova pohledu. Ano, je pouze žena a žádný léka ř, ale i p řesto p řináší tu nejlepší pomoc, které se jeho bratr m ůže nadít. Nesmí se vzdát bez boje jako onu noc, kdy nechala Briana odejít s p řesv ědčením o vlastní pravd ě. Nevyvrátit tomuto muži jeho názor by hluboce ranilo její pýchu. Musí na Cairncrossu z ůstat a n ěkomu, a ť už je to kdokoli, nezvratn ě dokázat, že má také svou cenu.

A krom ě toho se nem ěla čeho bát. Newellova historka o jeho bratrovi nic nedokazovala. Zlo a špatnost existovaly všude za hradbami Cairncrossu, pro č by tedy m ělo vadit, že uvnit ř vrhají stíny o n ěco delší? Snad by v tom m ěla hledat útěchu, vždy ť nejhorší zlo často kvete ve vznešených salonech, kde se p ěstují ty nejvyt říben ější spole čenské zp ůsoby.

„Lorde Newelle, v ěř ím, že dokážu Samovi pomoci. A pokud se ho nechystáte odvézt do Londýna, jsem také jediný člov ěk, na koho se m ůžete spolehnout. Zkuste to se mnou.“ Pali čat ě se nap římila a zatvářila se co nejp řesv ědčiv ěji. Vid ěla, že o jejích slovech vážn ě uvažuje, ale neušlo jí, že se mu ten nápad p říliš nezamlouvá.

„Nejste léka řka. Nezáleží, čím byl váš otec. Jste žena a jako taková mi nejste moc platná.“

Jeho slova na ni zap ůsobila jako rána pěstí. Podobný p řístup se dal o čekávat, přesto byl stále stejně nespravedlivý.

Umín ěně opakovala: „Mohu vám pomoci.“

Rysy mu ztvrdly a Alexandra si uv ědomila, že bitvu prohrála. Podobal se Brianovi ve více ohledech než jen zjevem. Bylo z řejm ě marné mu odporovat. On tady byl doma, ne ona. Sklopila o či a pohlédla na svou no ční košili, nebyla ani vhodn ě oble čená, aby se s ním mohla p řít jako rovný s rovným. A navíc, copak je možné hádat se s baronem?

46

Odevzdan ě si povzdechla, vstala a vydala se ke dve řím z pracovny. Zklamání však hraničilo s úlevou. A Mary bude mít radost.

„Pro č chcete tu práci, sle čno Benjaminová?“

Nechala ruku sklouznout z tepané kliky. Zvědavost v jeho hlase jí slibovala novou nad ěji. Váhavě se oto čila a stále ho pozorovala s neskrývanou ostražitostí. Obrácená zády k ořechovým dve řím odpov ěděla: „Přála jsem si opustit Londýn. Jak jsem vám psala, zem řel mi otec.“

Krátce ji přejel pohledem, ale z jeho výrazu se nedalo nic vy číst. Tvář jako by mu zakrývala nepr ůhledná clona, která utajila všechna hnutí mysli. „Vím o vás velice málo vzhledem k tomu, jak jste se podepsala.“

„Co o mn ě chcete slyšet?“ Dívala se na n ěj se sm ěsicí nad ěje a rezignace.

„Jestli vám to místo dám, nestojím o žádného rozzuřeného manžela, který by vás p řišel odvléct zrovna ve chvíli, kdy by Sam třeba d ělal pokroky.“

„Nemám manžela.“ Na jeho tázavý pohled vykoktala: „Kdysi… jsem se m ěla vdávat, ale s tím je teď nadobro konec.“ Hned zalitovala, že mu dobrovoln ě poskytla takovou informaci. Okamžit ě vycítil její slabost, jak bylo z řejmé z jeho další otázky.

„Byla jste zasnoubená?“ Povytáhl jedno temnězlaté obo čí.

„Něco na ten zp ůsob.“

„A už nejste?“

Necht ěla mluvit o Brianovi, zvláště ne s tímto cizincem, jehož nápadná podoba s bývalou láskou jí slibovala nemalou trýze ň. A krom ě toho si teprve p říliš pozd ě uv ědomila, že o vdávání ve skute čností sotva padlo slovo. V ěda byla pro Briana vším, proto byla také vším i pro ni. Léta plynula v očistci tiché touhy, protože se vždycky domnívala, že svatba a d ěti po čkají. Ale teprve te ď pln ě pochopila, že zam ěnila Brianovu údajnou vášeň ke své vlastní osob ě za jeho váše ň pro v ědu. Bylo krutou ironií, jak se všechny její dlouholeté sny v jedné kratičké chvíli rozplynuly: Brian, svatba, d ěti a nyní, pokud nedostane místo, rovn ěž její milovaná věda.

Vrhla na Newella chladný pohled, aby vid ěl jasn ě, že už přestoupil povolené meze. „Měli jsme spolu dohodu, to je vše.“

47

Beze slova si ji prohlížel a kochal se jejími rozpa ky. Z pohledu mu zářila samolibost a rty mu zvlnil slabý úsm ěv, který mohl znamenat výzvu nebo škodolibost.

„Jak dlouho ta vaše dohoda trvala, sle čno Benjaminová?“

Modlila se, aby se jí poda řilo skrýt bolest. Necht ěla odpov ědět, ale ml čení by dodalo otázce větší d ůležitost, než si přála.

„Pět let.“ Zat řásl se jí snad hlas? Cožpak byla ta rána ještě natolik živá?

Po její odpov ědi se mu o či neznateln ě rozší řily p řekvapením a potom zcela ne čekan ě propukl v smích. Jeho b ělostné zuby se zableskly ve výsm ěšném úsm ěvu, který ješt ě rozjit řil její bolavé nitro.

Rozzloben ě se na n ěj zamra čila, ale on si z jejího hn ěvu nic ned ělal.

„Chcete mi snad namluvit, že ten muž m ěl s tak mladou dívkou jako vy cudnou ‚dohodu‘ po celých nekone čných p ět let?“ Pohrdliv ě zk řivil rty.

„Ano.“ Ze všeho nejrad ěji by vzala za kliku a práskla za sebou dve řmi. V ůbec to nebyla jeho v ěc, ale nemohla si dovolit odejít, dokud ješt ě existovala alespo ň mizivá nad ěje, že místo dostane. Bude muset p řetrp ět jeho ironii a urážlivou ned ůvěru.

„Ten mizera musel být Ir, když se tak dlouho nem ěl ke svatb ě.“

Nechala jeho slova odeznít bez odpov ědi. Bylo docela dob ře možné, že ctihodnému Brianu Denysi Tewesburymu, druhému synu vikomta, kolovala v žilách kapka irské krve, ale ona byla Irka z plné poloviny. Arogantního Newella by nepochybn ě šokovalo, kdyby zjistil, že ne irská krev, ale n ěco jiného vystav ělo mezi ní a Brianem nep řekonatelnou p řekážku.

Newell vstal a p řistoupil k ní se sklenkou brandy v ruce. Významn ě ztlumil hlas: „Zbytek mi vypráv ět nemusíte, sle čno Benjaminová. Pokud tomu dobře rozumím, tak jako v ětšina podobných ‚dohod‘, které mezi sebou muži a ženy uza vírají, skon čila i tato tím, že se doty čný oženil a vy jste z ůstala na ocet, mám pravdu?“

„Ano,“ odsekla. Nesnesla pomyšlení, že Briana okamž it ě odhadl, když jí samotné to trvalo nekone čná dlouhá léta. Potlačila

48

slzy, které se jí hrnuly do o čí, a byla ráda, že se tento pohledný šlechtic podobá Brianovi. Nechtěla na Briana zapomenout, nikdy nezapomene na pou čnou lekci, kterou jí ušt ědřil.

Rozhostilo se ticho. Svou odpov ědí z řejm ě do časn ě ukojila jeho zv ědavost, takže ji spokojen ě pozoroval. P ředpokládala, že ji nyní pošle pry č a otázka jejího zam ěstnání se rozplyne do ztracena. Nicmén ě dosud ji nepropustil. Místo toho si ji podrobn ě prohlížel, zrakem putoval dol ů po její drobné postav ě, jako by to bylo zboží na prodej, a potom up řen ě zkoumal rysy jejího obli čeje, snad aby z nich vy četl míru její inteligence. Jiná žena by možná jeho pronikavý pohled považovala za lichotivý proje v obdivu, ale ona dob ře v ěděla, že o nic takového nejde. Skrývalo se v n ěm něco jiného. Odhadoval její cenu.

Krátce se mu zablesklo v očích, neunikla mu její k řehkost. Byla slabá a útlá a v porovnání s jeho mohutnou postavou se až ztrácela. Proto ale nedovolí, aby ji zlehčoval. O či jí vzdorn ě zajisk řily, což okamžit ě vzbudilo jeho zájem. Podle všeho mu činilo potíže skloubit její odhodlanost a vyhran ěné názory s nevýrazným zevn ějškem. Možná vypadá jako děvčátko, zády se ustrašen ě opírala o dve ře a ze zaprášeného lemu noční košile jí vykukovaly bosé špičky nemén ě zaprášených nohou –, ale nenechá se sebou zacházet jako s nesvéprávným, méněcenným tvorem. Je dosp ělá žena, zaslouží si úctu, a on ji bu ď bude respektovat, nebo se spolu musí rozlou čit.

Jejich zraky se znovu st řetly. Lehce z Alexand řina pohledu uhodl její p ředsevzetí a z o čí se mu vytratil pyšný výsm ěch. Nahradila ho nesmi řitelnost.

„Když mi sd ělili, že namísto léka ře p řijela n ějaká žena, domníval jsem se, že jde o pošetilou sle činku, která utekla z domu nebo n ěco podobného. Musím se p řiznat, že jsem se t ěšil, jak vás odsud vyprovodím.“

„A nyní?“ zašeptala.

„Nyní si snad i p řeji, abyste mohla Samovi pomoct.“

„V ěř ím, že bych to dokázala. M ůj otec je mrtev, mylorde, takže pokud to n ěkdo dokáže, budu to potom jedin ě já.“

„Vidím, že odhodlání vám nechybí.“ Znovu zrakem krátce přejel její drobnou postavi čku zahalenou v cudné no ční košili. Když op ět zvedl pohled k její tváři, nedovedla ur čit, jestli ho její

49

neústupnost těší, nebo roz čiluje. „Musím vás varovat, sle čno Benjaminová.“ V o čích se mu objevil zvláštní výraz zhnusení a zoufalství a rysy mu ztuhly do neproniknutelné masky. Zdálo se, že t ěžce hledá slova. „Měla byste odjet.“

„To už jste mi řekl.“

„Pro č tedy neposlechnete dobrou radu?“

Up řen ě ho pozorovala, plná strachu, ale stále pevn ě rozhodnutá nevzdát se. „Chci pomoct vašemu bratrovi.“

„Chcete pomoct sama sob ě. Tak je to vždy a platí to i ve vašem p řípad ě. Vaše snaha najít si zam ěstnání daleko od Londýna je mnohem více ovlivn ěna ‚dohodou‘, která neskon čila podle vašeho p řání, než snahou pomoct Samovi.“

Ohromilo ji, jak dokonale ji prohlédl. Ale p řece jen nevid ěl všechno. Nepronikl do nejnitern ějších zákrut jejího srdce. Alespo ň prozatím ne. „Je pravda, že jsem uvítala p říležitost opustit Londýn, p řesto stále platí, že bych ráda dostala možnost, abych vašemu bratrovi mohla n ějak prosp ět. M ůj otec je mrtvý a já se obávám, že jeho práce bude pohřbena spolu s ním, jestli v ní nebudu pokra čovat. P ředevším z tohoto d ůvodu jsem zde, mylorde.“

Znovu ji podrobil dlouhé d ůkladné prohlídce. Jako by ho tém ěř p řesv ědčila.

Pocítila novou odvahu. „Když neposlechu vaše varování, mylorde, mám šanci získat zam ěstnání?“

„Byla byste blázen, kdybyste tu chtěla z ůstat.“

„To už jsem slyšela, mylorde.“

Pronikav ě se jí podíval do o čí. Zdálo se, že v nejbližším okamžiku ukáže ke dve řím a vykáže ji ven, ale n ěco v její tváři upoutalo jeho pozornost. Netušila, co ho na poslední chvíli přim ělo zm ěnit názor, možná ho zaujala její houževnatost nebo zoufalství. Na čelisti mu zacukal sval; p řejel si po brad ě h řbetem ruky, aby to zakryl. Ješt ě jednou na ní spo činul zkoumavým pohledem. „Jestli jste tak pošetilá, sle čno Benjaminová, a přejete si z ůstat, zam ěstnám vás… na tak dlouho, jak tady vydržíte.“

Srdce se jí rozbušilo. Neunikla jí skrytá výhr ůžka, která zaznívala z jeho poslední poznámky, ale v tuto chvíli ji tajemné narážky a neblahá tušení nepřipadaly d ůležité. Utkala se s jeho výsm ěchem a ned ůvěrou a zvít ězila. Místo, které tak nutn ě

50

pot řebovala, po n ěmž tak prahla, bylo její. Smí z ůstat. Zmocnil se jí triumfální pocit.

„Měla byste v ědět,“ pokra čoval nesmlouvavým hlasem, jako by cht ěl od činit svou p ředchozí povolnost a dát jí najevo, že nemá žádný d ůvod k p řílišné radosti, „že pokud z ůstanete, najmu vás pouze jako vychovatelku. Nejste lékař a nebudeme si na nic hrát. Sam je zhruba v mém věku, ale ve skute čnosti je stále ještě dít ě. Pot řebuje opatrování a dohled a v tom bude spočívat vaše práce. Pokud se vám podaří využít metodu vašeho otce a nau číte ho znovu mluvit, zaplatím vám stejně, jako byste byla muž. V opa čném p řípad ě dostanete padesát liber ro čně, a tuto sumu vám nabízí št ědrý zam ěstnavatel.“

„Souhlasím,“ p řikývla rychle. O peníze jí v ůbec nešlo.

„Potom se p řipravte. Dovedu vás k němu ješt ě dnes v noci, abyste se seznámili.“

„Dnes v noci? Te ď?“ zalapala po dechu.

Shlédl na ni ze své výšky a s arogancí sob ě vlastní si neodpustil posm ěšnou poznámku. „Tak brzy a už se vám něco nelíbí, sle čno Benjaminová? Ani jste se u nás neohřála.“

„Ne, ale…“

„Na Cairncrossu bývám z řídka, o všechno se stará m ůj správce.“ Zk řížil paže na hrudi. „Zítra se vracím do Londýna. Nehodlám promarnit den svého pracovního programu kvůli nějaké vychovatelce.“

St řelila po n ěm ne zrovna milým pohledem. Už te ď se jí protivila p ředstava, že klesla na místo pouhé vychovatelky.

Náhle se krátce zasmál. „Slečno Benjaminová, řekl vám někdo, že máte podivuhodné oči? Odráží se v nich všechno jako v zrcadle. A v jejich hloubce se skrývá… jistý výraz. Záhada. Musím p řiznat, že cítím silné nutkání ji vyřešit.“

Otev řela ústa, aby se bránila a vytkla mu jeho nezdvořilost. Bylo zcela nevhodné, aby mluvili o jejích o čích.

Ale než jí slova splynula ze rt ů, vzal ji za ruku a táhl ji ven z pracovny.

51

6. kapitola

Alexandra v ěděla, že nikdy v život ě nezapomene na onu noc, kdy s ní Newell sp ěchal temnými chodbami Cairncrossu a tiskl její drobnou ruku ve své mohutné silné dlani. Jakmile vyšli z knihovny, popadl ozdobný svícen a zvedl ho p řed sebe jako poutnickou h ůl. V mihotavém sv ětle se roztan čily na vlhké zdi hr ůzostrašné stíny, které se podobaly zlověstným démon ům. Věděla, že ani pozd ěji jí z pam ěti nevymizí intenzivní pocit bezpe čí, který čerpala z té tvrdé, hřejivé ruky, ztracená v ponurém bludišti Cairncrossu.

Nepotkali živou duši a nikdo nerušil p řízra čné ticho kamenných chodeb. Služebnictvo se už uložilo ke spá nku. Zůstala zde jenom ona a Newell. Dvojctihodný lord Newell, m ohutný obr, který se nad ní ty čil jako železní rytí ři v hale. Tento muž vyrostl pro sedlo válečného h řebce, ne pro m ěkké sedátko kočáru. Byl jako stvo řený pro divoká, tajuplná yorská blata, a ne špinavé, elegantní uli čky Londýna.

Procházeli snad míle a míle chodeb a prostorných sáů l a více než jednou ho šeptem zap řísahala: „Lorde Newelle…,“ ale nikdy nedopov ěděla. Nesnesla pomyšlení, že by pustil její ruku. Bez tepla a síly, které do ní proudily z jeho dlan ě, by zmizel poslední živoucí bod nad ěje a ona by z ůstala v této bezedné temnotě Cairncrossu do čista sama.

„Tady je,“ ozval se, když kone čně dosp ěli do chodby s řadou vy řezávaných dubových dve ří z doby restaurace. Za čínala si uv ědomovat, že cairncrosský labyrint by snad bylo možn é rozluštit, kdyby člov ěk znal podrobn ě architekturu, která provázela anglickou historii.

„Třeba spí, mylorde,“ zadržela ho úzkostliv ě.

Newell na ni krátce pohlédl, jako by vážil její připomínku. Na jeho rtech se objevil nádech záhadného úsměvu. „Rad ěji se s vámi seznámí tak, jak vypadáte teď, sle čno Benjaminová. Nyní jste jako děvčátko. Zítra už znovu budete žena. To pak, obávám se, bude reagovat odlišn ě.“

52

Krev jí tuhla v žilách. „Mluvíte v hádankách, mylorde,“ zašeptala. P řála si vědět, co t ěmi slovy myslel, ale zároveň se vysv ětlení d ěsila.

„Máte pravdu,“ kývl a zlehka otev řel dve ře, za nimiž se objevil ponu ře osv ětlený pokoj.

Proklouzla pod Newellovou nap řaženou paží a vstoupila do ložnice. Byla to ohromná místnost, alespo ň podle toho, co rozeznala ve slabém sv ětle nízkých plamen ů skomírajících v krbu. Postel s nebesy podep řenými ozdobn ě vy řezávanými sloupky, zahalená v těžkých damaškových záv ěsech, by d ělala čest samotnému princi.

„Tamhle je, u krbu.“ Newell ji vzal za bradu a nato čil jí hlavu. „Princ“ sed ěl v hlubokém k řesle a z profilu vypadal p řesn ě jako jeho bratr, alespo ň pokud mohla soudit z pohledu na Newellovu tvář orámovanou odleskem plamen ů. M ěl Newellovy sv ětlé vlasy a jeho mohutnou postavu. Až na nepatrn ě odlišný tvar nosu by se za bratra mohl klidn ě vydávat.

„Promluvte na n ěj. Pov ězte mu, kdo jste.“

Vrhla na lorda Newella pochybova čný pohled. Tohle setkání rozhodn ě neprobíhalo podle spole čenských pravidel. Zkoušel ji. Cht ěl ji vyvést z míry. Tím se zároveň vysv ětlovala tato p ůlno ční návštěva, vysv ětlovalo se tak naprosto vše, s výjimkou d ůvod ů, které ho k podobnému jednání vedly.

„Myslím, že si nás nevšiml, mylorde…“ S nap ětím o čekávala Newellovu odpov ěď a p řála si, aby prohlédl pošetilost a nevhodnost svého jednání a svolil k odchodu.

„Jd ěte k n ěmu a mluvte na n ěj. Zítra s ním pak po řídíte víc, možná si vás zapamatuje.“ Newell ustoupil ke dveřím. Založil si ruce na rozložité hrudi a na tváři se mu rozhostil povýšený výraz, který nestrp ěl odporu.

Ustoupila tedy jeho naléhání a otočila se k mladíkovi v k řesle. Samuel m ěl na sob ě brokátový župan, jehož barva starého zlata dokonale ladila se zlatem jeho vlas ů. Byl čerstv ě vykoupaný. Vybavila si dokonalý p řehyb na odhrnuté p řikrývce, která zakrývala l ůžko, sluha už p řichystal svému pánovi postel. Žil stále jako dítě a ona p ředpokládala, že se s dítětem setká. Rozrušilo ji proto, že je nejen dosp ělý, ale i pohledný a neobvykle urostlý stejn ě jako jeho bratr.

53

Zvolna p řistoupila blíže a p řipadala si nesvá, protože byla bosa a p řes ramena m ěla p řehozený jenom šál. Její zjev nevzbuzoval žádnou autoritu, a když p řed tím obrem usazeným v k řesle z ůstala stát, byla tak droboučká v porovnání se svým žákem, že se cítila dvakrát bezmocnější.

„Samueli,“ oslovila ho tichým, jemným hlasem.

Mladík, který jako by Newellovi z oka vypadl, až na naprosto prázdný pohled, k ní vzhlédl.

„Je pozd ě, já vím…,“ zašeptala a znovu jí nep říjemn ě zatrnulo. Samuel byl Newellovou v ěrnou kopií.

„Samueli, jsem sle čna Benjaminová. Lord Newell m ě najal, abych t ě u čila a starala se o tebe.“ Vztáhla třesoucí se ruku a zkusila, jestli ji p řijme.

Samuel hled ěl na její nap řaženou dla ň jako pes up řen ě pozorující kost. Mali čko zaklonil hlavu a v jeho skelném pohledu se zakmitl alespo ň náznak n ějakého výrazu. Zdálo se, že by rád její pozdrav op ětoval, ale vzápětí se mu o či op ět zakalily. Schoulil se a znovu se nete čně zadíval do ohn ě.

„Podej jí ruku, Same. Chovej se jako gentleman,“ po bídl ho Newell.

Ohlédla se na n ěj. Z tváře mu hled ěla netrp ělivost, v níž nebylo místo pro vlídnost a pochopení. Nabyla dojmu, že by nejrad ěji Sama popadl a natloukl do n ěj ochotu mluvit a poslouchat. N ěco ho však zadrželo a ona odhadovala, že to je láska k bratrovi. Možná za tím ale vězí n ěco prostšího, Newell sice má pověst krutého člov ěka, p řesto mu zbyla alespo ň špetka lidského soucitu. A ten čící se dávka laskavosti. Hluboko v nitru věř ila, že se u n ěj m ůže spolehnout na obojí.

Samuel se pomalu ohlédl na místo, kde pod rouškou stínu stál jeho bratr. Jako by ho jeho p řítomnost povzbudila, protože zni čehonic natáhl ruku a vložil ji do její.

„Vidíš. Nejsem tak hrozná, že?“ zašeptala. Prosila ho pohledem, aby se setkal s jejíma o čima, ale on umín ěně odvracel zrak. Kdysi na ulici vid ěla vyhladov ělého psa a snažila se s ním sp řátelit. Seděla na lavi čce v parku s miskou silného vývaru a opatrn ě zví ře konejšila, aby se odvážilo vyno řit z k řoví. Blíž a blíž se p řisunovala k tomu neš ťastnému stvo ření, v ědoma si jeho strachu. V ůbec se jí nepodíval do o čí. Vtom po chodní čku

54

přibíhaly n ějaké d ěti a jejich pok řikování a smích ho polekaly. Stáhl ocas mezi tlapky a utekl. Příštího rána byla miska vyjedená a čist ě vylízaná, ale nikdy toho ubohého psa nezahlédla. K dykoliv si na n ěj pozd ěji vzpomn ěla, bylo jí smutno.

„Samueli, budeme p řátelé, souhlasíš?“ Poklekla před ním a náhle si vzpomněla na všechny ty hluché d ěti, které lichotkami a vlídností nau čila, aby jí a jejím vyu čovacím metodám uvěř ily. Pochopila, že laskavost a úsm ěv zmohou tém ěř vše, a nyní uvažovala, jestli budou platit i na tohoto p řerostlého chlapce.

„Sle čna Benjaminová ti přišla pomoct, Same.“ Newell ův mrazivý hlas protrhl ticho. „P řeji si, abys ji poslouchal a d ělal, co ti řekne. Rozumíš mi?“

Samuel op ět nato čil hlavu k bratrovi. Newell stále zůstával skrytý ve stínu, ale to Samovi nevadilo. Jak usoudi la z jeho výrazu, pochopil, co se po n ěm chce.

Alexandra shlédla na ohromnou ruku, kterou držela ve své. Byla mohutná a pěkn ě utvá řená jako ruka jeho bratra. Avšak zatímco z Newellova stisku vyza řovala síla a jistota, Samova dla ň jen ochable a jakoby bojácně spo čívala v té její.

„Máš rád hudbu, Same? Je pravé požehnání, že slyšíš. Budeme spole čně hrát a ty se zaposloucháš do tón ů…“ Nap římila se a rmoutilo ji, že se stále vyhýbá jejímu pohledu. Byl plný strachu stejn ě jako ten neš ťastný, opušt ěný pes v parku.

Vstala a vrátila se k Newellovi. Nastalo delší ticho, zatímco se pokoušela nalézt slova tak, aby se vyjádřila p řesn ě, a p řitom se nedopustila nezdvo řilosti. Odhrnula si pramínek tmavých vlas ů, který jí spadl do o čí, upravila si klopy županu a co nejopatrn ěji za čala.

„Lorde Newelle, prosím omluvte mou sm ělost…, ale domnívám se, že Sam nepotřebuje audiologa. Pot řebuje n ěkoho, kdo by mu pomohl p řekonat strach. N ěco ho vyd ěsilo a dosud je pod vlivem svého zážitku. S tím je třeba se vypo řádat ze všeho nejd říve. Ve Vídni existuje celá škola lékařů , kte ří se specializují právě na tyto problémy…“

„Vím nejlépe, co pot řebuje,“ p řerušil ji Newell hrub ě. „Dokážu to posoudit lépe než vy.“

„Nejprve musí p řekonat strach. Teprve potom se obnoví jeho důvěra a za čne mluvit.“

55

„Tak jeho strach p řekonejte.“

„Na takový úkol nejsem dostate čně vybavená.“

„Myslím, že jste.“ Newell stál ukrytý ve stínu a po uze ob časné odlesky skel jeho brýlí nazna čovaly, že se pohnul. „Protože práv ě vás se bojí ze všeho nejvíce.“

Zůstala na n ěj ohromen ě hled ět.

Bez jediného slova opustil místnost.

Alexandra našla cestu zp ět do ložnice jen díky své nezdolné vůli. Hn ěv a zmatek jí d ělaly pr ůvodce spletitým labyrintem hradu, jako by to byla sv ětla majáku, a záhady okolo lorda Newella ji tak zam ěstnávaly, až se zapomn ěla bát, že se ztratí.

John Damien Newell jí nešel z hlavy. Halil se do závoje zbyte čných hádanek, a navíc jí nevybírav ě p řikázal, aby léčila jeho bratra. P řitom však nejevil sebemenší ochotu p řijít na kloub tomu, co k Samov ě postižení v prvé řad ě vedlo.

A oleje do ohn ě jejího rozho řč ení ješt ě p řilila skute čnost, že se dokonce ani neobt ěžoval do ložnice svého bratra vrátit. Zanechal tady toho nemocného člov ěka s naprostým cizincem. Instinktivn ě uhodla, že se hn ěval na Sama, protože z n ěj nedostal ani slovo. Newell byl netrp ělivý a tvrdý a práv ě tyto vlastnosti tvo řily živnou půdu pro jeho výbušnou povahu. A za vinu se vše rozho dl klást jí.

Při pohledu na to, jak se Sam zatvářil, když Newell vyšel z místnosti, by se nejrad ěji rozplakala. Dala by ruku do ohn ě, že kdyby ten nebožák mohl, zalezl by do nejzazšího koutku, jen aby si od ní udržel pat řičnou vzdálenost. D ěsilo ho, že s ní z ůstal o samot ě. Dokonce i spole čnost rozkazova čného, povýšeného bratra mu byla milejší než jediná minuta s ní.

Opustila Sama vzápětí po Newellovi. Srdce se jí svíralo bolestí nad obrázkem muže sedícího u krbu, k smrti vyd ěšeného z ženy, která je jistě o dobrou polovinu menší než on. Neexistoval zp ůsob, jak mu pro tuto chvíli pomoci. A Newellova záhadná slova jí dun ěla v mozku jako neodbytná ozvěna. Zatím nedokázala odhalit, co se skrývá za jeho obvin ěním. Avšak p ři pohledu na osamocenou postavu jeho bratra jí bylo jasné, že tomu bude muset porozum ět, jestli má zde na Cairncrossu být užite čná. Ujistila Sama, že se ur čit ě brzy sp řátelí, ale když se stále vyhýbal jejím očím, odešla z místnosti. Venku na ni padla sklí čenost.

56

Jakmile se ocitla zp ět ve své ložnici, odbyla Maryin výslech několika nezbytnými v ětami, jimiž popsala lorda Newella a jejich debatu týkající se zam ěstnání, a rychle se odebrala na lůžko.

Z cestování byla k smrti vyčerpaná, proto by podle všech předpoklad ů m ěla spát, jako když ji do vody hodí. Ale namísto toho ležela s otev řenýma o čima, hled ěla na damaškový baldachýn nad postelí. Maryino spokojené pochrupování, které se ozývalo z přistýlky, jí na klidu nep řidávalo.

Co myslel slovy právě vás se bojí ze všeho nejvíce? Jeho nevyzpytatelnost a vyhýbavost ji dráždily. O situaci na Cairncrossu v ěděla mén ě než nic, ale alespo ň o Newellovi mohla říct s jistotou jednu v ěc: snažil se, se č mohl, aby ji vyd ěsil a vyvedl z míry. Uvažovala, jestli jde z jeho strany o n ějakou hru nebo zda to má svůj ú čel. A ť tak či onak, nakonec usoudila, že právě tímto zp ůsobem Newell ovládá lidi.

Možná tajemství Cairncrossu nikdy nerozluští. Newellova poznámka se však určit ě netýkala jí. Bylo to všeobecné konstatování.

Převracela se neklidn ě na l ůžku, ale z takové špetky informací neum ěla odhalit pravdu. Ráno s sebou přinese i nové poznatky, ale třeba budou jen špatné. Po nevyda řeném setkání se Samem jí možná bude chtít Newell místo zase vzít. A pokud jí dovolí z ůstat, pak netušila, jak se bez jakýchkoli znalostí o minu losti a zázemí svého žáka dokáže zhostit požadovaného úkolu. A nebude nijak lehké se cokoli dozv ědět, protože jí rozhodn ě nep říslušelo, aby si vymáhala schůzku s lordem Newellem a kladla mu všete čné otázky. Velice pochybovala, že lorda Newella ještě kdy uvidí. Jestli jí bude dovoleno z ůstat, nechá pán hradu celou tu záležitost s nemocným bratrem na ní a p ři první p říležitosti odjede zp ět do Londýna. Ani se mu nedivila. Časté úniky z depresivní atmosféry ponurého hradu Cairncrossu byly zřejm ě nutností.

Do místnosti se t ěžkými sametovými záv ěsy jako pavouk vplížilo kalné ranní svítání. Krb vyhasl, zbyla v něm pouze hromádka studených bílých uhlík ů, a vzduch jako by znehybn ěl protkán mrazivým chladem. Alexandra se vzdala vší nad ěje na spánek, posadila se na lůžku a rozpustila si hustou h řívu vlas ů spletených v copy. Každým okamžikem o čekávala, že do místnosti vstoupí služebná, vloží do krbu rašelinu na podpal a

57

donese ranní kávu. Přála si být proto upravená a oblečená. Lord Newell se nejspíše chystá hned brzy zrána do města, tudíž ho s nejv ětší pravd ěpodobností zastihne, když sejde dol ů co nejd říve.

„Jste vzh ůru?“ ozvalo se zdola šeptem.

Nakoukla p řes okraj matrace dol ů. Mary se na ni usmála, posadila se a p řitom si upravovala krajkový čepec, který se jí ve spánku svezl na stranu.

Ozvalo se hlasité zabušení na dve ře, a než stihla Alexandra říct „Vstupte“, vrazila dovnit ř služebná s nezbytnou rašelinou a konvicí silné kávy, a stejně p řekotn ě také zmizela.

„Za čnete s tím chlapcem pracovat už dneska?“ otázala se Mary, když ze st říbrného podnosu slupla vdoleček pot řený jahodovou marmeládou.

„Ješt ě p řesn ě nevím, kdy vlastn ě za čínám pracovat a v jakém postavení. Lord Newell vyjad řoval v čera v noci svá přání poněkud mlhav ě.“ Nalila z konve trochu vody do umyvadla a opláchla si obli čej. Doufala, že Mary si její vyhýbavosti nevšimne. Nerada ji nechávala v nevědomosti, ale cítila, že jí nic jiného nezbývá. Jako by tím Mary chránila. Zapletla si vlasy, copy stočila a úpravn ě sepnula na temeni v hladký uzel, který schovala pod levandulovou háčkovanou sí ťku.

Mary z hlubokého k řesla sledovala, jak si Alexandra p řehazuje přes hlavu nabírané spodničky a rozt řesenými prsty si na nich utahuje tkanice.

„Setkáte se s lordem Newellem zase dnes ráno? Proto jste tak bledá a zamlklá?“

Alexandra se zarazila a vzhlédla k ní, ale potom bez odpov ědi popadla šaty a opatrn ě si je p řetáhla přes u česané vlasy.

„Pro č se tak bojíte mluvit s lordem Newellem, zlatí čko?“

„Ne že bych se bála.“ Alexandra svraštila obo čí a zapínala si háčky živ ůtku. „Jenom nevím, co si mám o n ěm myslet, nic víc. Je to podivný člov ěk a dá se v něm t ěžko vyznat. Když to musíš vědět, není v ůbec jisté, zda zam ěstnání nakonec získám. Snad se dnes dozvím víc.“

„Tak pro č tady potom pobíháte jako ku ře, které chtějí za říznout?“

Alexandra otev řela ústa, aby se ohradila. Když na sebe však pohlédla do zrcadla, uv ědomila si, že jak s oblékáním pospíchala,

58

zapnula si háčky nak řivo. „Jsem nešikovná, toho si nevšímej, Mary,“ p řiznala se kone čně a netrp ěliv ě vytrhávala tit ěrné kovové háčky z poutek, aby mohla za čít zase od za čátku. „Jsem dnes ráno tak usp ěchaná hlavně z toho d ůvodu, že bych ráda zastihla pána hradu d řív, než odjede. Pot řebuji si s ním vyjasnit celou řadu v ěcí, a jelikož…“

„Takže proto jste tak bledá. Je hezký, že?“ V Maryi n ě hlase zazn ěl pohoršený nesouhlas.

Alexandra ztuhla. Ohromilo ji, jak si Mary její chování vyložila, a do čista zapomn ěla na šaty a sp ěch. „O nic takového nejde,“ bránila se.

„Tak o č jde?“ dotírala Mary a pokyvovala hlavou v čepci.

„No… je h-hezký,“ zakoktala se Alexandra, „ale nemy sli si, že k n ěmu chovám nějaké n ěžné city. Je to m ůj zam ěstnavatel. Když mi v čera ve čer zkusmo nabídl místo, vysmál se mi, zlehčoval moje znalosti otcovy práce a povídal, že m ě vezme pouze jako vychovatelku. Vychovatelka rozhodn ě nem ůže pohlížet tak vysoko, jak nazna čuješ.“

„Vy nejste vychovatelka. Jste vzd ělaná mladá dáma a nejste žádná žebračka. Otec vám sice nezanechal kdovíjaké bohatství, ale po jeho smrti vám něco z ůstalo, takže jste zaopat řená.“

„Zapomínáš ale, že jsem si sem nep řišla hledat manžela. Krom ě toho je úpln ě jiný, než jak ho lí číš, Mary.“

Mary vzhlédla od velkého bílého hrnku plného kávy a znovu moud ře pokývala hlavou. „Však vy víte, jak ho lí čím, sle činko. Jen si vzpome ňte, co nám ten protivný ko čí v čera o lordu Newellovi všechno navyprávěl.“

Alexandra se zamra čila a zamyslela se. „Souhlasím, že jedná s lidmi chladn ěji a nep řístupn ěji, než by se dalo vysv ětlit jeho vysokým postavením. Je dob ře vychovaný, to ano, ale p říkrý a rozhodn ě není p řátelský. Ale krutý? Nevím. Možná se v n ěm skrývá krutost, ale jako by k n ěmu nepat řila…, jako by byla sou částí nějaké ztracené části jeho osobnosti… No, zní to absurdn ě, jenomže… já nevím.“

Mary na ni up řen ě hled ěla a tvář se jí stáhla do d ůvěrn ě známého ustaraného výrazu.

Alexandra vynutila na rtech úsm ěv plný odvahy a snažila se nevnímat úzkost, která jí nedopřála pokoje. „Stejn ě se nebude na

59

hrad ě zdržovat p říliš často, takže dost už s podobnými úvahami. Myslela jsem, že bych se s ním m ěla dnes ráno vidět, protože to může být moje poslední p říležitost, abych si s ním promluvila o jeho bratrovi. Domnívaly jsme se, že mám pomoci malému chlapci, ale ve skute čnosti o chlapce v ůbec nejde. M ůj žák je mnohem starší a v ětší, než jsem p ředpokládala. Nepřipadá mi vhodné, abych mu d ělala vychovatelku, ale n ěkoho ur čit ě pot řebuje. Je zaostalý, spíše je to dít ě než dosp ělý člov ěk.“

„Opravdu?“ divila se Mary.

Alexandra p řikývla a dopnula si živ ůtek. Když byla hotová s oblékáním, oznámila své služebné, že se podívá dolů a promluví si s odjížd ějícím lordem Newellem, pokud se jí dostane té cti, a hned se zase vrátí. Popadla šál, který ležel na křesle, a potom vyšla na studenou chodbu.

V hale nebylo po pánovi domu ani potuchy, stejně tak po hospodyni. Narazila pouze na n ějakého chlapce, který držel v ruce smetáček a lopatku a chystal se vymést nespo četné krby, zatímco muž v černém fraku, nejspíš majordom, zvedal zrovna st říbrný svícen, který v čera unikl cíd ění. Po její levé stran ě oprašovala nějaká služka péřovou prachovkou brn ění, a když Alexandra procházela kolem, všimla si, že jde o ohromný náprsní kruný ř zhotovený z mosazi a st říbra, v n ěmž zela díra velikosti d ělové koule.

„Dobré ráno, slečno,“ pozdravila ji mladá služka váhavě, když vid ěla, že ji Alexandra pozoruje, a na žeb říku se pon ěkud s obtížemi pokusila o uctivé pukrle.

Alexandra jí mile kývla v odpov ěď , ale pohledem stále spo čívala na kruný ři. „St. Albans?“ zeptala se tiše, protože si p řála dozv ědět se n ěco více.

„Waterloo, sle čno.“ Služka se zdvo řile odml čela a potom se znovu dala do oprašování dalších p ředm ětů, které vyvolávaly podobn ě smutné myšlenky.

„Mohu vám pomoci?“

Alexandra tém ěř nadsko čila p řekvapením, protože hlas se ozval jakoby odnikud. Oto čila se na pat ě a stála tvá ří v tvář bezejmenné hospodyni, která měla tytéž černé šaty a stejn ě nervózní, ostražitý výraz jako v čera. Dnes si však na šedinami

60

protkaný drdol p řipnula sí ťku, jemnou a pr ůhlednou jako pavu čina. Vypadala p řísn ě a elegantn ě.

„Myslím, že mi po v čerejší dlouhé cestě ud ělá dobře menší procházka v zahradě. Doufám, že proti tomu nic nenamítáte?“ zeptala se Alexandra zp říma.

Žena stála naprosto nehybn ě a sepjaté ruce tiskla tak siln ě k sob ě, až jí zb ělely klouby.

„Kdyby se mnou cht ěl lord Newell hovo řit, než odjede, jsem mu k dispozici.“

Hospodyn ě op ět ne řekla ani slovo, pouze ji pozorovala úzkostlivýma o čima neur čité barvy.

„No, v tom p řípad ě… se p ůjdu projít…“ Alexandra si p řitáhla šál pevněji kolem ramen a chystala se vykro čit.

Ale vtom ta žena ze sebe vyrazila jakoby proti své v ůli: „Rozhodl se do Londýna te ď neodjížd ět, sle čno Benjaminová.“

Alexandra se zastavila a podotkla: „Vy znáte mé jméno, ale vaše mi n ějak uniklo.“ Co nejsebev ědom ěji si hospodyni zm ěř ila a čekala.

„Jmenuji se paní Penrithová,“ p ředstavila se žena, nijak nezastrašená její rázností, jak Alexandra zpola doufala.

„Takže, paní Penrithová, pokud lord Newell usoudil, že by měl rad ěji z ůstat n ějaký čas se svým bratrem, p ředpokládám, že není t řeba to složit ě rozebírat.“

„V ěděla jste, že tady kdysi bývala vychovatelka?“

Alexandra se zamyslela. M ěla dojem, že se ji paní Penrithová snaží vyprovokovat, a ten pocit se jí v ůbec nelíbil. „Obávám se, že vám nerozumím. To přece není nic neobvyklého, když má dítě vychovatelku. A Sam vlastn ě dít ě je, že? Vychovatelka je pak docela b ěžná.“

„Ale na ní nebylo nic b ěžného, sle čno. Ach ne. V ůbec nic.“

Alexand ře pomalu docházela trpělivost. Roz čilovalo ji, že byla nucena p řijmout místo vychovatelky, a jako by toho nebylo dost, te ď se v ní hospodyn ě dokonce pokouší probudit pocit mén ěcennosti, když ji srovnává s její předch ůdkyní. „Jestli byla tak neoby čejná, proč odcházela? Sam ji o čividn ě stále pot řebuje.“

„Ona neodešla, sle čno.“ Strach jí nyní zazn ěl v hlase zcela jasn ě. „Ona zmizela.“

„Zmizela?“

61

„Ano, zmizela. A to je n ěco docela jiného než odejít.“

„Opustila snad hrad uprost řed noci? Vyplížila se ven, aby nikdo nev ěděl?“

„Ne. Jeden den tady byla, a druhý den byla pry č. Všechny její věci jsou dosud ve vašem pokoji, sle čno, sbalené ve velké truhle pod oknem.“

Alexandra ucítila na jazyku nep říjemnou pachu ť. Nev ěděla pro č, ale ta stará truhla se zrezivělými panty a černými popruhy ji hned od za čátku nedopřávala klidu a zdálo se jí, že je něč ím důležitá. Možná bylo jen přirozené, že se o ni tak zajímala, te ď si však p řála ji nadobro vymazat z pam ěti. Pomyšlení na majetek zmizelé ženy, uzam čený v truhle v jejím pokoji, čekající na svou majitelku, která už byla dávno pryč, vzbuzovalo v Alexand ře neur čitý nepokoj.

Paní Penrithová přistoupila blíž a tém ěř jí zašeptala do ucha: „Nedáte si se mnou v pokoji čaj? Řeknu vám pár historek o tomhle hrad ě a lidech, kte ří tady žili a stále žijí.“

Alexandra by se na ni nejrad ěji rozk řikla, že už má všeho dost, a protrhla tak nesmyslnou sí ť záhad, která se kolem ní stahovala. Ale silou v ůle výk řik potla čila. Po chvilce promluvila tichým, vyrovnaným hlasem: „Pokud m ě t ěmi svými historkami chcete vyd ěsit a donutit m ě k odjezdu, musím vás upozornit, že…“

Hospodyn ě rozpojila dosud sepjaté ruce a sev řela Alexand řinu paži v nevy řč ené prosb ě. „Vůbec se vás nesnažím vyd ěsit. Jenom si myslím, že byste m ěla v ědět, co se tady na Cairncrossu d ěje.“ St řelila kradmým pohledem po muži v černém fraku, který stál na druhém konci sálu. Tlumeným hlasem pokračovala: „Musíte si se mnou dát čaj u m ě v pokoji. Vždy ť vy vlastn ě nic nevíte, o pánovi ani jeho ubohém bratrovi.“

Alexandra by ráda odporovala. Nechtěla zab řednout do pomluv a klevet, které se šířily mezi služebnictvem, a nejrad ěji by paní Penrithovou odmítla s tím, že omílání starých povída ček není nejvhodn ější zp ůsob, jak ji seznámit s novou domácností. Avšak zv ědavosti poru čit nedokázala. Zoufale se potřebovala dov ědět něco více o prost ředí, v n ěmž se ocitla, zvláště kdyby to posléze pomohlo bratrovi hradního pána. A navíc, hospodyně na ni upírala tak up římný, vystrašený pohled, že jí p řišlo zat ěžko ji pokárat. Paní Penrithová na sebe zjevně brala rovn ěž jisté riziko, jak

62

Alexandra vyrozum ěla z nervózních pohled ů, které hospodyn ě každou chvíli vrhala na majordoma –, když se jí chy stala prozradit věci, které se zde zřejm ě držely v nejp řísn ější tajnosti.

„Opravdu bych ráda slyšela n ěco více o Samovi…“ Alexandra se odml čela. Po nep řív ětivém p řivítání, jehož se jí dostalo den předtím, ji stále trápilo podezření. Nakonec se rozhodla. „S díky přijímám pozvání na čaj.“

Hospodyn ě z řejm ě spadl kámen ze srdce. Oto čila se k dívce na žeb říku a požádala ji, aby jim p řinesla z kuchyn ě čaj. Majordom, nebo kdo vlastn ě byl ten muž v černém fraku, je pozoroval od ohromného středov ěkého kabinetu, náruč plnou nevylešt ěného st říbra.

„Pane Featherstone, kdyby m ě snad n ěkdo pot řeboval, budu v salonku se sle čnou Benjaminovou,“ obrátila se na n ěj paní Penrithová poněkud poníženým tónem.

„Dobrá,“ zask řehotal sta řík a strnulou tvář lemovanou podbradkem obrátil k Alexandře. Nemohla se zbavit dojmu, že on si také nep řeje nic jiného, než aby co nejrychleji odjela.

Paní Penrithová ji zavedla dolů do uklizeného, p říjemného salonku, ur čeného speciálně pro hradní hospodyni. Alexandra se posadila a nechala si nalít čaj, a teprve potom se odvážila začít s nenápadným výslechem.

„Pan Featherstone je majordom jeho lordstva?“ zepta la se a postavila šálek na téměř pr ůhledný čínský podšálek.

„Ano.“ Paní Penrithová neklidn ě rovnala a uhlazovala de čky na k řeslech. Byla to dobrá hospodyně, protože dokonce i ve svých pokojích si všímala všech mali čkostí, které je třeba napravit. „Dohlíží na sv ůj díl povinností okolo chodu domácnosti. Já mám přirozen ě na starosti drobn ější v ěci.“

„A já jsem jednou z nich?“ Alexandra upila doušek horké tekutiny.

„Prosím?“ Hospodyn ě vypadala zmaten ě.

„Nep ředstavil se a dosud neprojevil žádný zájem o mé pohodlí. Jestli je majordom, m ěla by to být jeho práce. Nezbývá mi než p ředpokládat, že m ě ignoruje z jednoho jediného prostého důvodu, totiž že jsem pod jeho úrove ň a nepovažuje m ě za hodnu svého zájmu.“

63

„Nejrad ěji by vás viděl za horami, sle čno. Abyste to nechápala špatn ě, pan Featherstone se s ní p řed mnoha lety nepohodl. Všichni tady po tolika letech nelib ě nesou další mladou ženu.“

„Narážíte na d řív ější vychovatelku?“

„Ano.“ Paní Penrithová pevn ě semkla rty.

„Jak je to dávno, co zmizela?“

„Dvacet let.“

„Dvacet let?“ Alexandra nedokázala skrýt šok. Z n ějakého důvodu si p řála věř it, že ta žena, jejíž osobní v ěci leží zabalené naho ře v jejím pokoji, se jednoho dne znovu ukáže a odveze si je. Za dvacet let však už ub ěhlo p říliš mnoho vody, a proto v n ěco podobného asi těžko mohla doufat.

„Sam a lord Newell byli tehdy sotva chlapci, když s le čna Poleová zmizela. Sam byl dítě, m ěl sotva deset let. Lordu Newellovi bylo asi t řináct. Určit ě ne více než čtrnáct.“

„Ona byla také jeho vychovatelka? Vychovatelka zdravého čtrnáctiletého chlapce? Proč? Vždy ť na to už byl p říliš starý.“

„To byl d ůsledek nepo řádku a nedbalosti.“ Paní Penrithová si dolila čaj a pomalu v n ěm rozmíchávala čty ři nahn ědlé kostky cukru. „Lord Newell m ěl být ve škole, nebo alespo ň mít u čitele, který by na Cairncrossu bydlel. Byl bystrý a neoby čejn ě nadaný tém ěř na všechny p ředm ěty, ale obávám se, že jeho rodiče, lord a lady Newellovi, své d ěti zanedbávali. Většinu času trávili v Evrop ě a o podobné drobnosti, jakým bylo vzd ělání Johna Damiena, se nestarali. Krom ě toho Ursula Poleová si je p řála vzd ělávat. Byla sestřenicí otce lorda Newella, starého barona, a proto i jako vychovatelka vládla nesmírnou mocí. Rodi če nebyli přítomni, zbývala tudíž jen ona. Trávila v ětšinu času s Johnem Damienem, a i když ji chlapec nesnášel, tím víc ho pronásledovala. Samuela díkybohu nechávala na pokoji, možná proto, že byl chlapec tak zaostalý, ale její city k Johnu Damienovi…,“ hospodyn ě zavrt ěla hlavou, „… no, ty neblahé pom ěry trvaly p říliš dlouho…, pokud rozumíte, co tím myslím.“

Alexandra se setkala s jejím pohledem. Význam t ěch slov jí zvolna docházel, jako by se před ní otevíraly žulové dve ře temné krypty.

„Vypadáte zd ěšen ě, sle čno Benjaminová, přesn ě jak byste také měla.“

64

„Přece si nem ůžete myslet totéž co já! Lord Newell byl sice mladý, takže se mohl dát ovlivnit zkaženou ženou. A však z našeho krátkého setkání se mi zdálo, že ho hned tak něco neovlivní. Byl tehdy ješt ě chlapec, p řesto…“

„I jako chlapec se řídil jen podle svého. Odmítl ji, alespo ň se to povídalo. Ale Ursula Poleová ho prý milovala,“ hospodyn ě ztišila hlas, „a prý ho miluje stále.“

Alexandra na ni hled ěla se svrašt ěným obo čím. „Takže jste o ní za ta léta p řece jen n ěco zaslechli?“

Paní Penrithová jí pohlédla zpříma do o čí. „Ne v pozemském slova smyslu.“

„To snad nemyslíte vážn ě!“ Alexandra ji cht ěla ok řiknout, ale místo toho jí z úst vyšlo jen p řiškrcené vyjeknutí. K řečovit ě sev řela op ěradlo k řesla, jako by se pot řebovala podep řít. Rozhovor jí p řipomínal jízdu v ko čáře, který sebou divoce hází a kymácí se na všechny strany, a ne poklidné posezení v k řesle v solidním salonku úctyhodné hospodyně.

„Možná jsou to jenom výmysly služebnictva, ale tak jsem to slyšela.“ Hospodyn ě kone čně zdvihla sv ůj šálek a upila z něj. Prozradily ji ruce, které se jí slab ě t řásly.

To byly hrozné a pobu řující historky nepochybn ě p řikrášlené, aby vzbudily to nejv ětší ohromení. A fungovalo to. Alexandra zůstala jako opa řená a chvíli trvalo, než se zmohla na další otázku. „Co se podle nich tedy sle čně Poleové p řihodilo? Pokud tvrdíte, že tady nebyla ve své pozemské podobě, potom…“

Paní Penrithová prudce postavila šálek na talířek. „Je pry č. Chápete? Je pryč a my, kdo jsme ji znávali, každý den d ěkujeme Bohu, že zmizela.“

Alexandra, zaražená její výbušností a rozporuplností té výpov ědi, ml čky upíjela čaj. S každým zacinknutím porcelánu o porcelán napětí v místnosti houstlo.

Paní Penrithová se po chvíli vzpamatovala a tlumeně se zeptala: „Víte, co je to zlo, sle čno Benjaminová? Nemluvím teď o zlobivých d ětech nebo ubožácích dohnaných okolnostmi ke krádeži nebo vražd ě. Mluvím o zlu. Naprostém nedostatku sv ědomí a pocitu viny. Jsou mezi námi takoví lidé. Vypadají jako vy nebo já, ale nejsou stejní. Ani trochu.“

65

„Myslím, že vím, co je zlo,“ odv ětila Alexandra. V ústech jí vyschlo a šálek s čajem z ůstal stát zapomenutý na stolku pokrytém krajkovým ubrusem.

„Ona je zlo.“ Hlas paní Penrithové klesl do chraptivého šepotu. „Nikdy tomu chlapci neodpustila, že ji odmí tl. Prahla po jeho pozornostech, i kdyby jich m ěla dosáhnout těmi nejodporn ějšími prost ředky. P řed lety m ěl John Damien ješt ě jako chlapec oblíbeného loveckého psa a jednoho dne to ubohé zvíře náhle pošlo, za záhadných okolností. Ta žena Johnu Damienovi projevovala veškerý falešný soucit, který nad chlap covým zármutkem dokázala předstírat. Po n ějakém čase se objevila v učebn ě s párem velice neobvyklých rukavic. Byly ze zelené k ůže s oranžovým zdobením, ale nebyly vyrobené ani z usn ě, vyd ělané jehn ěč í k ůže nebo kozinky. Zhotovili je ze zcela zvláštní k ůže. Jak už jsem řekla, šlo o velice neobvyklý pár rukavic. Tušíte už , co ta žena ud ělala?“ Paní Penrithová se naklonila blíž. Tvář m ěla zk řivenou, jako by polykala žlu č. „Ta osoba, ta sle čna Poleová, sd ělila Johnu Damienovi, že odnesla jeho psa ke koželu hovi a sama si ušila ten pár rukavic. Tohle mu pověděla, a když uvážíte její slova, sle čno Benjaminová, pochopíte, že krutost tohoto příb ěhu nespo čívá v tom, jestli mluvila pravdu, nebo ne. D ůležité bylo, že je od té chvíle nosila každý den, a tak se pojistila, aby na její slova John Damien nikdy nezapomn ěl.“ Paní Penrithová dodala tém ěř neslyšn ě: „Dělala nemyslitelné v ěci. Nemyslitelné.“

Alexandra na ni zd ěšen ě zírala. Z vypráv ění hospodyn ě se jí ud ělalo špatn ě a srdce jí krvácelo pro mladého lorda Newella, když si p ředstavila jeho muka. Ale vtom ji napadlo ješt ě n ěco. „Paní Penrithová,“ za čala, „lord Newell mi v čera ve čer prozradil, že Sama n ěco tak vyd ěsilo, až ztratil řeč. Myslíte si, že to n ějak mohlo souviset s tím, co ta žena…“

„Ano. Samoz řejm ě že je to její práce. Nevím sice, jak to provedla, ale byla to nepochybn ě ona. Vsadím na to sv ůj život.“

Alexandra cítila, jak se jí opět zvedá žaludek. No ční m ůra na Cairncrossu nabývala stále d ěsiv ějších rozm ěrů. A poslední hr ůzné odhalení ji p řim ělo zkoumat rozumnost svého rozhodnutí zůstat tady. Žádné místo nestálo za komplikace, do kterých se mohla za t ěchto okolností zaplést. Začala uvažovat, jestli její schopnosti budou na záchranu těchto lidí v ůbec sta čit. Problém

66

lorda Newella a jeho bratra sahal mnohem hloub ěji a zdaleka nešlo pouze o ztrátu řeči. Nerada si to p řipoušt ěla, ale pokud všechno, co jí paní Penrithová pov ěděla, je pravda, potom Samovi a lordu Newellovi možná není pomoci.

Hospodyn ě vztáhla ruku, jako by ji zap řísahala. „Chápete nyní, sle čno, pro č si tady myslíme, že byste m ěla odjet? Vaší přítomností se nic nezíská. Všechno se jen zhorší.“

Alexandra ztichla a v mysli i srdci jí tížila obrov ská váha úkolu, který p řed ní stál. Pravděpodobn ě byla pomoc skute čně nad její síly, p řesto nedokázala z hlavy vypudit obrázek osamoceného Sama, sedícího p řed krbem a s o čima plnýma strachu. Krom ě ní tady nebyl nikdo, kdo by mu byl ochoten pomoci. Žádný muž by se nevypravil na Cairncross a marnil zde sv ůj čas s ustrašeným pomatencem, zvláště ne kv ůli nezáviděníhodnému úkolu navrátit mu řeč. A pochybovala, že n ěkomu jinému by usedalo srdce p ři historce o mladém Johnu Damienovi, jeho milovaném psu a ďábelských rukavicích tak jako jí.

„Někdo Samovi musí pomoci.“ Z jejích slov zaznívalo odhodlání.

„Sam by m ěl být v ústavu.“ Do o čí paní Penrithové vhrkly slzy. Byl to tak ryzí projev smutku, až se i Alexan d ře zamžil zrak dojetím. „Je tak hezký. Tolik se podobá lordu Newellovi. Hrozná škoda, že je… tak postižený. Ale pro jeho duši se n edá nic dělat. Vždy ť Sam tento hrad nenávidí, a nebýt pravidelných brat rových návštěv, nepoznal by zde žádnou radost. Ten neš ťastník nemá ani pojem o čase. V jeho omezené mysli je to sotva včera, kdy ona se procházela těmito pokoji. Za celou dobu se neodvážil vkro čit do učebny. Domnívá se, že tam na něj stále čeká. Číhá…“

„Lord Newell by ho m ěl poslat do Londýna. Znám dobrou stovku lékařů , kte ří by s ním zacházeli laskavě…“

„Jeho lordstvo se ho jednou pokusilo dovézt do Londýna, ale Sam krom ě Cairncrossu nepoznal žádný jiný domov. Jenom cesta do Yorku ho tak vyvedla z míry, že byl John Damien nucen vzít ho zp ět. V Samov ě p řípad ě možná platí, že poznané zlo je lepší než nepoznané.“

„Proto lord Newell nikdy hrad neprodal?“ otázala se Alexandra.

67

„To je ta tragédie. Hrad je d ědi čné panství, a kdyby se ho John Damien zbavil, nem ěl by nic. A co víc, tak tvrd ě musel bojovat, aby získal, na č má právo, že te ď si nenechá nic vyklouznout z ruky. I když zam ěstnal vynikajícího správce, stejně všechno pe čliv ě kontroluje sám. Má na hrad špatné vzpomínky, p řesto ho pravideln ě navšt ěvuje. Aby dohlédl na Sama a d ělal mu spole čnost.“

„Pro č musel tolik bojovat, aby získal Cairncross?“

Byl to p řirozený dotaz, který se p římo nabízel, ale paní Penrithovou náhle připravil o její o čividn ě b ěžnou otev řenost. Znovu semkla rty a podotkla: „Pokud zde z ůstanete, sle čno, je na lordu Newellovi, aby vám ten příb ěh vyprávěl. Ne na mn ě, já…“ Hospodyn ě se odml čela, jako by se v duchu peskovala za svou upovídanost. „Pov ěděla jsem vám všechny ty věci, protože se domnívám, že je ve vašem nejlepším zájmu odsud odjet. Cairncross není místem pro mladou dámu. Snažn ě vás prosím, abyste vzala rozum do hrsti a nechala Jaymese, ať vás a vaši komornou vezme dnes na vlak.“

Alexandra se zahled ěla do prázdna; téměř se klonila k témuž názoru.

„Pán dovede být vzteklý jako čert. Není d ůvod, abyste mu odporovala,“ dodala paní Penrithová.

„V čera se choval jako gentleman, slušn ě a klidn ě…“

„Přeje si, aby n ěkdo nau čil Sama znovu mluvit. Možná si myslí, že vy byste to nakonec svedla.“

„Snad má pravdu.“

„Ale to jsou plané nad ěje. A koneckonc ů, jak by tomu chlapci pomohlo, kdyby za čal mluvit? Co by nám asi řekl? Nic, jen samé strašné v ěci. Stejn ě to nemá cenu, sle čno.“

„Třeba vrátit Samovi řeč není d ůležité ani tak pro Sama, jako pro samotného lorda Newella. Napadla vás někdy taková možnost?“ Tiše dodala: „Jak jste mi práv ě prozradila, on také utrp ěl v d ětství nejeden šrám.“

„To ano.“ Paní Penrithová jako by náhle zestárla o deset let. „Vím, že si p řeje, aby Sam promluvil, aby byl tím bratrem, jakým býval. Znám jeho lordstvo celý život, sle čno, a jsem na jeho stran ě. Ano, je krutý a bezcitný. Laskavost prokazuje pou ze svému bratrovi. Všichni se ho tak trošku bojíme,“ zachyti la Alexand řin

68

pohled, „ale svého bratra miluje, a to je hodn ě na člov ěka, který lásku sám nikdy nepoznal. Mnohý vznešený pán by se o takového pros ťáčka jako Sam už dávno přestal starat. Ale John Damien ne.“

„Pak mám d ůvod z ůstat.“ Alexandra se podívala široce rozší řenýma o čima na hospodyni. „Někdo by jim ob ěma m ěl pomoci.“

Paní Penrithová vstala. Zdálo se, že každým okamžikem vybuchne. „Ale vy to nejste. Copak to nevidíte? Ne taková mladá žena jako vy. Jenom je oba zase rozrušíte.“

„Lorda Newella moje p řítomnost rozhodn ě nerozrušila. Obdivuhodn ě skryl svou podrážd ěnost, když zjistil, že jsem žena…“

„Je mistr ve skrývání svých pravých pocit ů a myšlenek. Tomu ho nau čila ona a nikdo ho v tom nep řekoná.“

Alexandra také povstala a položila ln ěný ubrousek na k řeslo. „Práv ě proto bych m ěla z ůstat. Musí se p řenést p řes minulost, p řes Ursulu Poleovou. Už dávno tu není. Možná je mrtvá.“

Paní Penrithová vypadala, že by si nejrad ěji zacpala uši, aby ji nemusela poslouchat. „Prosím vás, odejd ěte, sle čno. Ješt ě máte možnost. Odejd ěte d řív, než bude pozd ě.“

„Odejdu, až budu sama poci ťovat nutnost odejít. A a ť už zůstanu, nebo ne, bude to mé svobodné rozhodnutí.“

„Lord Newell není jako Sam, sle čno Benjaminová.“ Hospodyn ě nyní hovo řila ostrým, naléhavým hlasem. „Sam je kus muže jako jeho bratr, ale je pomalý a jemný. Na zah rad ě nikdy nešlápne na kytku. Ale jeho bratr… jeho bratr je do čista jiný.“

„Ten gentleman, s nímž jsem v čera v noci hovo řila, se mnou měl svatou trp ělivost, i když jsem ho svým dopisem oklamala.“ Nejrad ěji už by byla z této místnosti pry č.

„Sle čno, musíte chápat…“

„Velmi vážn ě se zamyslím nad vším, o čem jsme tady spolu dnes ráno mluvily. Asi teď p ůjdu do zahrady a nechám si to projít hlavou. Omluvíte m ě?“

„Nasedn ěte dnes odpoledne do vlaku, sle čno. Odjíždí ve čty ři jedenáct. Prosím vás, buďte rozumná.“

„Je snad rozumné opustit lidi v nouzi?“ Alexandra se oto čila k odchodu.

69

Byla už venku ze salonku, když k ní dolehl výk řik paní Penrithové, plný vášnivé naléhavosti: „John Damien byl normální chlapec, sle čno. K řivdy, kterých se na n ěm dopustili, se do jeho bystré mysli vryly velice hluboko. Jako dítě zažil strašné v ěci… a někte ří tvrdí, že od té doby to nemá v hlavě v po řádku.“

Alexandra ztuhla na míst ě. Obrátila se k hospodyni, aby se jí zeptala na vysv ětlení, ale dve ře paní Penrithové už byly zav řené, jako kdyby ta žena nedokázala unést následky toho, co p řed okamžikem vypustila z úst.

Alexandra chvíli hled ěla na dve ře a slova paní Penrithové jí bušila v mysli jako balvany rachotící po skalnatém srázu.

Ale byla dcerou svého otce a rozum nakonec převládl. Pevně stiskla rty a obrnila se proti strachu. Lord Newell musí dostat šanci. Sama se rozhodne, jestli z ůstat, nebo odjet, a své rozhodnutí nemíní usp ěchat. Má vlastní důvody pro č v tomto zam ěstnání usp ět. Dá si na čas, zváží všechny možnosti a p řípadné následky.

A rozhodne se sama.

7. kapitola

Abych zakoupil si jeho p říze ň, jsem tak p řátelský.

Nu, p řijme-li to, dob ře; ne-li, sbohem;

jen pro mou lásku nekřivd ěte mi.

KUPEC BENÁTSKÝ

Cairncrosská zahrada byla přímým protikladem k hradu. Mohutnou kamennou stavbu vybudoval válečník, zatímco zahradu vyp ěstovala romantická duše. U vysoké cihlové zídky rostlo čty řicet r ůžových ke řů a tenké v ětvi čky se klonily pod vahou těžkých okv ětních lístk ů stovek r ůží. Tvo řily loubí utkané z v ůní a celé škály barev od růžové p řes citrónov ě žlutou až po šarlatovou. Zv ětralá šedá zeď zdobená štukami stála jako hráz proti neúnavnému větru a chudá zem byla obohacená potřebným dílem humusu a rašeliny. Jako oáza v nehostinné pustině blat zde

70

vyr ůstala zdmi obehnaná zahrada, v níž se dařilo dokonce i t ěm nejk řeh čím jasmín ům.

Alexandra vstoupila do ohromného čtvercového prostoru dvouk řídlou d řev ěnou brankou. Vybledlý zelený nát ěr se odlupoval a ob ě k řídla byla vyhozená z pantů, takže se nedala zav řít. Ve vzdálenějším rohu zahlédla zašlou sochu svatého Františka, ukrytou mezi kvetoucí levandulí. Prastará pokroucená lípa nakláněla sukovité v ětve nad tesanou mramorovou lavi čku, která přímo zvala návštěvníka, aby se posadil a vychutnal malebnost pustnoucí anglické zahrady.

Volným krokem se vydala na procházku po této odlehlé oáze, tu a tam se cestou zastavila a sklonila, aby p řivon ěla k r ůžím, narcis ům a mátě. P řála si myslet jen na provoněný vzduch, ale stále znovu se v úvahách vracela k vyprávění paní Penrithové. Usadila se na mechem porostlou lavi čku a čerpala klid z pohledu na t řepotavé stíny, které vrhaly zkřivené v ětve lípy. Krinolína z teplé látky ji sice chránila před chladem kamenného sedátka, avšak slunce pálilo, takže za čala p řemýšlet, jestli snad neud ělala chybu, když odmítla utratit peníze za jedny z t ěch nových vzdušných šat ů, které nyní byly tak v mód ě.

Op řela si hlavu o st ěnu porostlou b řečť anem a zhluboka vdechovala sladkou v ůni levandule a r ůží. V zahrad ě panovala tém ěř hmatatelná nehybnost, kterou ob čas narušil pouze osam ělý motýl, jenž se zat řepetal v trnitém k řoví. Ticho bylo tak intenzivní, až se zdálo, že má svou vlastní vůli a vnucuje jí myšlenky na v ěci, na n ěž si p řála alespoň na okamžik zapomenout.

Myslela na Newella.

Byla zde kv ůli jeho bratrovi, p řesto od chvíle, kdy Johna Damiena Newella uvid ěla, byl to právě on, kdo upoutal její pozornost. P řemýšlela o n ěm, uvažovala, co cítí a jak mu pomoci.

Ta p ředstava byla absurdní. Pomoc pot řeboval Sam. Koneckonc ů, co mohl n ěkdo jako ona poskytnout bohatému pairovi?

Nic. P řesto na ni neodbytn ě dotírala myšlenka, že jediným zp ůsobem jak uzdravit Sama je pomoci jeho bratrovi.

Zaklonila hlavu a pozorovala, jak si v ětřík hraje ve v ětvích nad její hlavou. Na modré obloze proplouvaly mráčky a nemusela ani

71

vykouknout p řes zídku, aby uhodla, že blata tam venku jsou kropenatá ubíhajícími stíny.

Zahrada byla balzámem na duši. Zauvažovala, kdo ji asi založil. Newell se jist ě zahradni čení nev ěnoval, a navíc jeho lordstvo jí dalo hned zpo čátku na vědomí, že se na hrad ě zbyte čně nezdržuje. Takže n ěkdo jiný na Cairncrossu prom ěnil neúrodnou půdu blat v takovou krásu.

„Už jste ji našla.“

Trhla sebou p ři zvuku toho hlasu. Prudce oto čila hlavu a zjistila, že Newell stojí s rukama zk říženýma na prsou sotva čty ři kroky od lavi čky. Byl elegantn ě oble čený v uhlov ě černém redingotu a šedých kalhotách. Vázanku si upravil do bezchybného uzlu. M ěla barvu čerstvé krve.

„Mylorde.“ Zrozpa čit ěla, když se setkala s jeho pohledem. Chystala se vstát, ale pokynul jí, ať z ůstane sed ět.

„Vidím, že jste objevila zahradu. D říve, než jsem předpokládal.“ P řistoupil k zídce a op řel se o ni, aniž dbal na to, že si ušpiní drahé oble čení. Prohlížela si ho a znovu ji udivilo, jak je velký. Dokonce i v jasném ranním sv ětle byl nejmén ě o hlavu vyšší než ona, takže to v čera nebyl klam zp ůsobený no čními stíny, Brian by vedle n ěj vypadal neduživý a hubený.

„Mám zahrady ráda. Měli jsme takovou malou u domu,“ pustila se do vyprávění, ale vzápětí se zarazila, p řekvapená svou povídavostí. „Samoz řejm ě se té vaší nem ůže rovnat. Přesto jsem z ní m ěla velkou radost,“ Pod pohledem t ěch nevyzpytatelných o čí skrytých za brýlemi si p řipadala jako ochromená. Cítila, že by se měla z toho kouzla n ějak vymanit, a instinkt ji varoval, aby se od něj držela co nejdále.

Kdyby byl Newell starý, nep řikládala by jeho pronikavému pohledu žádnou váhu, ale on nebyl vůbec starý, byl mladý, očividn ě fyzicky zdatný a z nepochopitelných d ůvod ů se o ni živ ě zajímal.

„Dříve jsme si tady v zahrad ě se Samem hrávali. Když jsme byli d ěti. Chlapci sta ří tak nejvýš deset a p ět let. Hráli jsme si na schovávanou a na honěnou. Tyto r ůže zasadila naše babi čka.“

Alexandra se p řinutila pohled ět mu do o čí. Stálo ji to více úsilí, než p ředpokládala. „Takže o vás a Sama se starala babička? Myslela jsem, že jste na hrad ě žili prakticky sami.“

72

Zkoumav ě ji pozoroval. Rysy tvá ře se mu napjaly, jako by bojoval s pokušením zeptat se jí, odkud získala takové informace, ale zjevn ě mu to bylo jasné i bez ptaní. Služebnictvo trousil o různé klepy; tak tomu bylo v anglických panských dome ch od nepam ěti. „Nežili jsme zde sami. Bydlela tu s námi babi čka stejn ě jako te ď. Právě ona vysázela zahradu. Pokoje lady Bess jsou v severní v ěži.“ Ukázal na v ěž, která m ěla výhled na mo ře. „Žije tam a má k dispozici vlastní služebné. Většinou není zrovna v dobré náladě, protože ji bolí klouby a každý pr ůvan jí zp ůsobuje pravá muka. Přesto se má stále k světu, i když už je jí p řes devadesát.“

„Takže tady bydlela všechna ta léta?“ Alexandra ned okázala potla čit nev ěř ícný tón. Nechápala, že n ěkdo mohl žít s t ěmito dv ěma chlapci a nevid ět, jak je Ursula Poleová týrá.

„Lady Bess je…, jak bych to řekl…, velice nepraktická osoba.“ Pohlédl na ni, jestli mu porozum ěla.

Porozum ěla. Jeho babi čku události na hradě zcela míjely, proto ve prosp ěch vnuk ů nikdy nezasáhla.

„Přesto spolu obstojn ě vycházíme. Miluje své kv ětiny.“ Odml čel se a pak zni čehonic řekl: „Tohle je dobré místo.“

Alexandru fascinoval. Jeho slova a hluboký hlas jí zatem ňovaly zdravý rozum stejn ě spolehliv ě jako mraky oblohu. Měla pro n ěj nachystané otázky, o Samovi, o něm –, na n ěž nutn ě pot řebovala odpov ěď . Ale nyní, když ji spoutával zrakem, vnímala náhle jen pronikavou vůni kv ětin. A nemohla se jeho blízkosti nabažit.

Jako by ji n ějaká vnitřní síla nutila zkoumat jeho tvář, výraz, postavu. Dob ře v ěděla, že se nehodí, aby ho tak up řen ě pozorovala. Byl to neslušný pohled, pátravý, tém ěř jako by zoufale n ěco hledala, a skrývalo se v n ěm mnohem více než povšechné uznání, kterým žena oby čejn ě hodnotí muže. Byla v něm hloubka, snažila se proniknout pod povrch a nalézt niternou, nepostižitelnou dobrotu.

Ale dosud marn ě.

„Ano, tohle je dobré místo.“ Její slova byla šedivá a mdlá jako vlažná voda, p řesto jí pravda v nich ukrytá zanechala na jazyku ho řkosladkou p říchu ť. Zahrada byla dobré místo a dobrota se dala posoudit a definovat pouze v protikladu ke zlu, které ji

73

obklopovalo. Náhle jí došlo, že aura vyza řující z prostoru obehnaného zdí je naprosto odlišná od atmosféry hradu. Hrad byl temnota, zahrada sv ětlo. Nyní pochopila, že cairncrosská zahrada není oby čejná. Jsou v ní růže, lípy a staré lavi čky z minulého století, ale ve skute čnosti je zt ělesn ěním všeho, co je na sv ětě správné a pěkné. A dobré.

„Pro dva chlapce to muselo být krásné místo na hraní,“ řekla tiše.

Věnoval jí chladný pohled. „Protože sem nikdy nechodi la. Pat řilo to tady pouze nám, mně a Samovi.“

Z tváře jí vyprchala všechna barva. V duchu tušila, koho má na mysli. „Mluvíte o lady Bess, své babi čce?“ Musela se zeptat, ačkoliv v ěděla, že je pošetilé zavírat o či p řed pravdou.

Ve sklech brýlí se mu odrážela obloha posetá mraky a jeho pohled z ůstával nečitelný. Nenechal se její otázkou oklamat. Bezd ěky se zachv ěla.

Ursula Poleová. Myslel Ursulu Poleovou. Tak vyslov její jméno nahlas. Už ti nem ůže ublížit, Johne Damiene. Je pry č. Vzpomínáš? Je pry č.

Odpov ědi se nedo čkala; sama musela odhodit p řetvářku. Ob ěma bylo jasné, o kom je řeč, ale pouze o čima spolu vedli němý dialog.

„Služebnictvo ji nem ělo rádo,“ zašeptala a ramena jí klesla pod tíhou p ředstav, které se jí vyrojily v mysli. V ětřík rozvál její slova do dálky.

Natáhl ruku a zvedl jí bradu, takže mu nyní hled ěla rovnou do tváře. „Nebyla jen špatná…, byla posedlá zlým duchem,“ odv ětil a v hezké tváři se mu objevil výraz štvance.

Ucouvla a nejrad ěji by se dala na útěk. Hr ůza vyv ěrající z jeho slov ji zamrazila u srdce.

„Už je pry č,“ slyšela se jako ve snu.

„Opravdu?“ Výsm ěšn ě vyklenul t ěmn ězlaté obo čí.

„Vzpomínky p řetrvávají, ale ona je pryč. Sam se už nesmí bát.“ A vy se musíte zbavit strachu z jejího návratu, pomyslela si, ale nahlas si to říct netroufla.

„Přesto právě strach nás u čí dobrým zp ůsob ům, sle čno Benjaminová. Udržuje nás v poslušnosti,“ vysvětlil s černým humorem. „Jinak bychom byli pouze divoši, nemám pravdu?“

74

„Ale mým u čitelem nebyl strach,“ namítla odvážn ě.

„Ne?“

„Ne.“

„A co on… jakže se jmenoval? Jak jste mu říkala? Už vím… budoucnost. Jakou vám dal lekci on, slečno Benjaminová?“

Zbledla. „Nem ěl na m ě žádný vliv. Rozešli jsme se. Nic víc.“

Ústa mu zvlnil krutý úsm ěv. „Pět let svého mladého života jste promarnila čekáním na muže a tvrdíte, že vás ničemu nenau čil? Ale já mám pocit, že vás naučil mnohému, slečno Benjaminová. Myslím, že kdybyste byla vdaná, nep řijela byste sem namísto svého otce. Jsem p řesv ědčen, že ten mladý muž byl ve skute čnosti vynikající u čitel. Velice výmluvn ě vás pou čil o strachu z osam ělosti.“

Hled ěla na n ěj a srdce zmrzlé v ledovou kru jí roztálo jen natolik, aby jí vstoupily slzy do o čí. Jeho pohled ji nenechával na pochybách, že p řesn ě ví, jakou trýze ň jí p ůsobí. Sta čilo pár minut od chvíle, kdy se seznámili, a už našel její slabé místo a neomyln ě ho proklál dýkou. Najednou bylo zcela jasné, že varování, kterých se jí o tomto člov ěku dostalo, v ůbec nep řeháněla. Opravdu byl krutý. D ělalo mu pot ěšení mu čit lidi. Ale ona mu tu radost neud ělá. Nedá se do pláče. Dost se naplakala pro Briana a už nebude naplano prolévat slzy.

„To ona vás nau čila takovým zp ůsob ům?“ zeptala se ledov ě a shodila ruku, kterou ji držel za bradu. Mocí potla čila slzy.

„Ta m ě nikdy nenau čila ni čemu, sle čno Benjaminová.“ Stiskl jí paži a pomohl jí na nohy. Stál nehybn ě a byl tak blízko, až jí dech uvízl v náhle sevřeném hrdle. „A víte pro č?“

Odpov ěď byla až p říliš jednoduchá, ale p ři pohledu do jeho tváře jí uv ěř ila. Kdyby p řed Johnem Damienem Newellem vyšlehly plameny pekelné, vrhl by se p římo do nich. „Protože nevíte, co je strach.“

S nejv ětší pravd ěpodobností právě tento kaz v jeho povaze, spíše než opravdová krutost, nahán ěl lidem hr ůzu.

„Už o sle čně Poleové nebudeme mluvit.“ Zvysoka si ji prohlížel a mírný tón jen dával vyniknout surovému sev ření, kterým jí tiskl ruku. „Sam pot řebuje pomoc.“ Podíval se na její paži, kterou krut ě svíral. Pomalu, jako by musel bojovat sám se

75

sebou, zda ji má pustit, nebo naopak zmáčknout ješt ě siln ěji, uvolnil prsty.

Svezla se na lavi čku. T řesoucí se rukou si p řejela po spánku a uhladila si pramínky vlas ů, které jí vyklouzly z vlásenek. Odje ď odsud, odje ď, přesv ědčovala se v marném pokusu nabýt znovu sebevlády.

Vzhlédla k n ěmu a zavrt ěla hlavou. Ruce se jí stále třásly.

„Varovali m ě p řed vámi, mylorde, a začínám nyní ta varování brát konečně vážn ě,“ řekla hn ěviv ě. „Měl byste v ědět, že nemohu bojovat za vyléčení vašeho bratra, a zároveň ješt ě vál čit s vámi.“

Newell si sundal brýle. Znovu se op řel o odlupující se zídku porostlou b řečť anem a nastavil tvář slune čním paprsk ům. Napjaté tváře potvrzovaly jasn ě patrnou únavu kolem o čí. N ěkdo by snad rýhy v jejich koutcích mohl považovat za vrásky zp ůsobené smíchem, ale ona v ěděla, že smích to jist ě nebyl. Tento muž, tento hluboce zamyšlený, melancholický, citov ě chladný šlechtic se sm ěje málokdy. Pro něj to bylo n ěco cizího a tém ěř protikladného jeho povaze, stejn ě jako rouha čský arabský nápis na me či v cairncrosském sále.

Náhle si s leknutím uvědomila, nakolik ji ten člov ěk p řitahuje. Vrhla na n ěj kradmý pohled, vypadal klidn ě, o či m ěl zav řené a hezky vykrojené rty nesvíral tak hn ěviv ě jako p řed chvílí. Za tu krátkou dobu si ji podmanil víc než kdokoliv jiný v život ě. Svým atraktivním vzhledem tolik p řipomínal Briana. Další hodný anglický chlapec, který se ji chystá rozdrtit s nezaujatou bezcitností. P řesto ji to k n ěmu táhlo jako m ůru k plameni, i když právě ona z vlastní zkušenosti tak dob ře v ěděla, jak je plamen zhoubný.

„V čera jsem celou noc p řemýšlel, co si s vámi mám počít,“ řekl najednou, aniž otev řel o či. „Rozhodl jsem se možná pon ěkud zbrkle, když jsem vám nabídl místo. Ale po zralé úvaze jsem p řece jen usoudil, že musíte z ůstat. Jestli se vám Sam naučí d ůvěř ovat, třeba p řekoná strach a promluví. Žena ho připravila o řeč. Žena mu ji snad i navrátí.“

„Neslibuji žádné zázraky,“ bránila se, ale hned se zarazila. Její zdráhavost byla reakcí na náhlý záchvěv citu, který v ní probudil. V nitru jí stále ještě zu řila vich řice bezmocného vzteku v ůč i Brianovi a ona nikdy necht ěla nic podobného znovu zažít. Ve

76

skute čnosti v ěř ila, že takové zničující náklonnosti už nebude schopna, a najednou na ni op ět zaúto čila, dravá a nemilosrdná jako povaha tohoto člov ěka.

„Já na zázraky nevěř ím, sle čno Benjaminová.“

Vzdal se vší nad ěje. Srdce se jí sev řelo a zmocnilo se jí dojetí. Nep řála si, aby působil na její city, ale jeho čirá beznaděj ji k němu neodolateln ě táhla. Dosud se ut ěšovala tím, že srdce lze člov ěku zlomit pouze jednou; nikdy už nepozná dalšího Briana. Ale nyní musela uznat sv ůj tragický omyl. V porovnání s tímto mocným, osudem pronásledovaným mužem p ůsobil Brian jako slabá, vyčichlá náhražka, pouhá vybledlá vzpomínka.

„V čera v noci jsem možná jednala ukvapen ě.“ Pohlédla na Newella a p řitom ji zalila tém ěř nenávist za to, že v ní probudil zapov ězený cit, který se jí nyní op ět rozho řel v prsou. „Nevid ěla jsem problém v celé šíři. Nyní však mám více informací a…“

„Zůstanete.“

To nebylo pozvání, ale strohé konstatování. Příkaz. A z jeho za ťatých čelistí lehce vy četla ocelové odhodlání, které nemohla ni čím zm ěnit.

Vtom na ní op ět spo činuly jeho zneklid ňující o či, tentokrát nezakryté brýlemi. M ěly o tón syt ější odstín mod ři než blankytná obloha nad jejich hlavami. Byly modré a stejně tak pusté.

„Zdravý rozum a instinkt m ě nabádají k odjezdu. Dokonce i vy jste m ě varoval, a ť na Cairncrossu nez ůstávám. Nejspíš to byla dobrá rada,“ ozvala se tiše.

„Je to velice dobrá rada,“ podotkl pouze. Vysmíval se jí a zpochyb ňoval její v čerejší odvahu a odhodlání.

Rozho řč en ě se od n ěj odvrátila, protože okamžit ě prohlédla jeho snahu s ní manipulovat. „Možná Samovi už nic nepom ůže. Možná nemá naději na uzdravení.“ A tiše dodala: „P řesto ho nedokážu vypudit z mysli…“ Jako bez v ůle op ětovala Newell ův up řený pohled. Po svém p řiznání se cítila zranitelná a vydaná mu všanc. Jako by cesta k dobru nemohla sout ěžit se sobectvím a zlem.

„Byla byste zcela bez citu, kdybyste na n ěj dokázala zapomenout,“ poznamenal.

Zpola o čekávala, že se na jeho rtech objeví škodolibý úsm ěv. Dostal ji. Kdyby jemu n ěkdo vytýkal nedostatek citu, pobavilo by

77

ho to, ale ona takové obvin ění musela vyvrátit. Hájila milosrdnost, která jemu scházela.

„Možná se mi poda ří mu pomoci,“ p řipustila, „ale t řeba naopak zni čím veškerou nad ěji na to, že ješt ě kdy promluví. Ztráta řeči je v jeho p řípad ě spojená s duševním onemocn ěním. A na to já nejsem odborník.“

Newell neodpov ěděl. Místo toho se naklonil k r ůžovému ke ři a odtrhl zvadlý kv ět. „Čeho je symbolem, sle čno Benjaminová, co myslíte?“

Nebyla schopna promluvit.

Pohlédl na ni, potom zp ět na hn ědé uschlé lístky a bez varování jí je vmáčkl do dlan ě. Rozpadly se jako sho řelý papír.

„To je smrt, sle čno Benjaminová. Smrt,“ zašeptal. Nad hlavami se jim proháněl vítr vanoucí z blat. „Rozdrtíte r ůži v ruce, jen tak, a je mrtvá. Když ji utrhnete, už ji nikdy nedokážete vrátit zp ět na stonek, a ť se snažíte sebevíc. Zem ře.“

„Ale r ůže je také život,“ pokra čoval a o čima jako by se jí díval rovnou do duše. „R ůže v plném kv ětu je symbolem plnosti života. Život je mocný. Cyklus nekon čí. Na ja ře a v létě bude tento ke ř obsypaný novými kv ěty a ty suché, mrtvé, odpadnou a nikdo po nich ani nevzdechne. V tom spo čívá vznešená, hrozná nádhera života. Je dobrý, je krásný, ale p ředevším je vytrvalý. Není statický jako zlo.“

Pozorovala ho ml čky a neuhýbala pohledem.

Zni čehonic, jako by řekl více, než m ěl v úmyslu, se odlepil od zídky a volným krokem se vydal k vylomené brance. K jejímu zármutku byl zřejm ě jejich rozhovor u konce, propustil ji bez jediného slova rozlou čení, nestála mu ani za pozdrav.

„Mylorde?“

Zastavil se.

Žilami jí najednou projela nová mocná síla a z té nčerpala a odvahu.

Oto čil se k ní s netrp ělivým výrazem.

„Prosím, abyste se ke mn ě choval alespo ň tak zdvo řile jako k mému otci. M ěl byste m ě pozdravit, když se spolu setkáme, a rozloučit se, když se zase rozcházíme.“

„Sejdeme se ve t ři v u čebn ě. Za čneme se Samem tam.“ Její žádosti si nevšímal. „Jste naše poslední nad ěje.“

78

Bezútěšnost jeho pohledu ji rozechv ěla a bolest, která se mu odrážela v o čích, jí pronikala až do srdce. V ěděla, že bude velice těžké zachovat si od tohoto člov ěka citový odstup, ale nic jiného jí nezbývá. Protože jak právě te ď pochopila, nemusí se bát, že by jí ublížila krutost jeho lordstva. Krutost ne. Mu čit ji budou prchavé náznaky jeho lepšího já. Už jednou se do podobné propasti z řítila a z ůstala s prázdnýma rukama. Její vztah s Brianem byla trýznivá zkušenost, ale p řece jen si z ní vzala ponau čení. Nyní byla siln ější. Nikdy už takovou bláhovost neprovede.

„Dob ře, ve t ři v u čebn ě,“ p řikývla a prošla kolem n ěj bez ohlédnutí.

8. kapitola

Newell stál u okna své ložnice a díval se do zahrady obehnané cihlovou zdí. Neúnavný vítr lomcoval okenními tabulemi, ale dole v chráněné prosto ře se bujná vegetace téměř ani nepohnula. Nemilosrdn ě bi čující poryvy, jimž byly vystaveny okolní slatiny, se dovnit ř nedostaly.

Byla jako ta zahrada. Pokojná, půvabná, příslib života v míst ě, kde se žádnému životu nemohlo dařit. Jenom p ři tom pomyšlení mu strachem vyschlo v ústech. Nechtěl, aby ho p řitahovala. Zoufale si p řál, aby mu připadala ošklivá. Nebyla sice žádná oslnivá krasavice, ale vyzařovala z ní jemnost, vrozená ženskost a skrytá síla; přitahovalo ho to k ní jako zví ře k otrávenému jídlu.

Zav řel o či a pokoušel se její podobu vypudit z mysli, ale místo toho se mu zespodu na ví čkách opět promítl obrázek, jak ji viděl v zahrad ě. Ano, to je ona; vlastn ě není nijak zvláštní, v mnoha ohledech jenom taková drobná myška, dcera žida. Přesto ji nedokázal vypustit z hlavy. Snad to působily ty její o či. Žádaly tak mnoho. P říliš mnoho. A slibovaly vše. Její o či v n ěm probouzely stejné pocity, jaké v něm vyvolávala zahrada. Únik z temnoty. Zaháněla chmurnou sklí čenost, která se na něj a na Cairncross lepila jako smoln ě černý stín. Dokonce i nyní cítil její p řítomnost a temnota kolem n ěj jako by ustupovala, i když t řeba jen na

79

okamžik. Všechno bylo v jejím pohledu, který hledal to, o čem se obával, že už neexistuje.

Otev řel o či a olízl si náhle vyprahlé rty. Nesmí s ní nic mít. Jedna v ěc je la čnit po n ějaké pob ěhlici ve Wappingu, ale toužit po žen ě plné dobroty, jemnocitu a inteligence je n ěco docela jiného. Té by musel být hoden. Musel by za čít soudit své činy a sám sebe, a to nikdy nep řipustí. A rozhodn ě nedovolí žádné žen ě, aby se mu dostala pod k ůži, aby ji pot řeboval. Ta p ředstava ho d ěsila. Nikdy nebude žádnou ženu pot řebovat. Už nikdy se žádné nevydá napospas.

Bylo zvláštní, že jí dovolil z ůstat. Dokonce i nyní se divil, pro č ji neposlal zp ět do Londýna. Nikdy nem ěl v úmyslu usadit na Cairncrossu mladou dívku.

Ale když byl v její blízkosti, všechno se m ěnilo.

On se m ěnil.

Přešel po místnosti, nep řítomn ě pohladil masivní d řev ěný sloupek postele s nebesy a p řitom si p řál, aby to byla čísi šíje. Nelíbilo se mu, jaké v n ěm probouzela city. Byly mu cizí, vymykaly se vší kontrole. D ělaly ho zranitelným.

Necht ěl na ni myslet, ale nemohl p řecházet skutečnost, že ho zcela nepochopiteln ě p řitahuje. Kdyby byla ten typ ženy jako Abbey kráska s prázdnou hlavou a bezuzdnými tělesnými choutkami, snad by tu p řitažlivost chápal. Kdyby byla Alexandra Benjaminová vznešená aristokratka, možná by ho bavilo ji svést. Avšak ona nebyla ni čím významná, byla jen oby čejná žena s postavením sotva o stupínek nad služebnictvem.

V mysli se vrátil k okamžiku, kdy opouštěl zahradu. Ohromil ho její požadavek, aby ji na rozlou čenou zdvo řile pozdravil. Alexandra Benjaminová možná byla pouhá žena, ale dřímala v ní síla. A v hlav ě m ěla plno ušlechtilých myšlenek.

Jestli jí dovolí z ůstat, ovlivní ho. Mohla by ho svést z cesty, kterou si pro sebe vyty čil. Už p řed dávnou dobou si zvolil temnotu namísto sv ětla, krutost místo chápavosti. A nemíní se nyní m ěnit. Žena ho na tuto cestu p řivedla. A žena ho z ní te ď nebude odvolávat.

Sm ěr jeho úvah ho zarazil. Divil se, pro č Alexand ře Benjaminové v ěnuje tolik času. Pot řeboval ji vyhostit ze svých myšlenek, ale p ředstavovala výzvu, které se toužil chopit. Rád by

80

si s ní pohrál, ale mohla být nebezpe čná. Musí se mít na pozoru. Vůč i dobru, které se v ní skrývá, je třeba se obrnit. Trvalo celá léta, než svou životní filozofii vyt říbil k dokonalosti. Léta úzkosti a zoufalství. Léta bolesti a divoké instinktivní pořeby se ochránit. t

Ona ho nezm ění.

Ozvalo se zaklepání na dveře. P řistoupil k nim. Za nimi stála paní Penrithová a její ztrhanou tvář brázdily hluboké vrásky.

„Mylorde,“ za čala. „Nancy, d ěve čka, onemocn ěla, a proto nem ůže uklidit u čebnu. Obávám se, že já sama úklid do požadovaného termínu nestihnu.“

Prohlížel si malou, čern ě od ěnou hospodyni, a v mozku mu zablikalo hrozné podezření. „Tak ji propus ťte.“

„Ale mylorde, čeká rodinu a celou noc drhla kamenné schody ve velké hale, jak jste p řikázal. Kameny se jen lesknou čistotou, odvedla prvot řídní práci, ačkoliv má ruce rozedřené a rozpukané od louhu. Prosím pochopte…“

„Není nemocná. Prostě nechce jít do u čebny.“

„Služebnictvo má po řád plnou hlavu duchů.“

Koutky úst se mu zvedly v nehezkém úsměvu. „Mezi služebnictvem jsou v ětší hlupáci, než je Sam. Sd ělte tomu d ěvčeti, že tady kon čí.“

„Ale ona práci potřebuje, mylorde. Pomyslete na to dít ě!“

„Propus ťte ji, a jestli do t ří hodin nebude u čebna uklizená, můžete si také sbalit v ěci.“

Paní Penrithová zalapala po dechu. „Nemám žádné příbuzné. Kam bych šla? Vždy ť jsem v této rodin ě už p ětadvacet let, mylorde!“

„Spoléháte na jistotu, která neexistuje, paní Penrithová. A teď jd ěte.“

Zav řel dve ře. U čebna bude do t ří hodin nepochybn ě bez jediného smítka.

Zalilo ho temné, sladké uspokojení. Ušklíbl se, když si op ět vybavil novou vychovatelku a výraz v jejích o čích, který ho rozpálil vzteky. Hledala to dobré, co v něm ješt ě zbylo, ale podobná zranitelnost v něm už dávno odum řela. Nemohl se zm ěnit, ale toužil ji vábit na v ěji čku klamné nad ěje, šokovat ji. Vyzkoušet neposkvrn ěnou poctivost, kterou p řed sebou držela jako štít.

81

Jestli zde z ůstane a stále ho bude přitahovat, nejjednodušší bude ji zm ěnit. V duchu si ji znovu p ředstavil, jak stojí p řed ním v zahrad ě, tak plná života a odvahy. Tém ěř se t ěšil na nevyhnutelný st řet.

Dobro proti zlu. A z této pradávné bitvy vyjde jako vít ěz on.

Během dvaceti čty řhodinového pobytu na Cairncrossu hovořila Alexandra s lordem Newellem dvakrát a v obou případech jako by zákonitě vyvstala na po řad otázka strachu, schovávali se za něj, upozor ňovali na n ěj, mluvili o n ěm.

Alexandra utrápeně p řecházela ložnicí a s obavami pozorovala hodiny, které právě odbily druhou. Mary zmizela a s ní i její zavazadla. Bu ď ji odnesly nadp řirozené síly, nebo, a to připadalo Alexand ře pravd ěpodobn ější, dostala p řid ělený vlastní pokoj v křídle pro služebnictvo.

S nervozitou o čekávala setkání ve tři v u čebn ě. P řešla k zrcadlu a nejmén ě posté si zkontrolovala ú čes. Žena, která si dokáže upravit vlasy, dokáže všechno, ujišťovala se starou lidovou moudrostí, zatímco si uhlazovala prameny na spáncích. Kone čně odložila kartáč na krajkovou de čku a náhle si všimla, že zpod ní vykukuje r ůžek papíru.

Sundala z komody mosazný svícen a potom de čku odhrnula. Na podlahu se snesl zažloutlý arch. Zvedla ho a zji stila, že jedna strana je zubatá, jak by ji někdo vytrhl z vázaného deníčku.

Za čala luštit vysoké rozházené písmo, už značně vybledlé:

15. prosince 1837 Dnes se na m ě odmítl podívat. Hrbil se v k řesle v rohu učebny a necht ěl se setkat s mým pohledem. Ale to m ě nijak netrápí. V čera v noci jsem se vplížila do jeho ložnice. Spal, mladý lord, tak hezký, s hladkou pletí. Dotk la jsem se jeho tváře. Ráda bych ho políbila, ale probudil se. Posadil se na posteli, jako by uvid ěl ducha, a já se dala do smíchu. No, však to bylo legra ční. Myslel si, že mu chci ublížit, ale já ho chtěla jenom hladit. A on dob ře ví, jak na to. P řistihla jsem ho, když se díval na d ěve čky v kuchyni, o či se mu leskly, jako by už byl dosp ělý muž. Jestli se mu

82

líbí ony, tak pro č ne já? Stála jsem u jeho postele a smála se a smála, a on m ě proklínal. Pak jsem vzala sví čku a odešla, ale ví, že se vrátím.

Dnes se na m ě odmítl podívat. Ale to m ě nijak netrápí.

Alexandra nechala ruku s papírem poklesnout a ud ělalo se jí nevolno. Nev ěděla pro č nebo jak, ale bylo zcela jasné, že tohle je list z deníku, z deníku Ursuly Poleové. A ten chlapec je Newell.

Otázkou bylo, jak se tato stránka mohla zatoulat pod krajkovou de čku na komod ě. Ur čit ě zde neležela celých dvacet let. Někdo, kdo má deník, ji tam nyní zastrčil, aby ji našla. Byla ur čená jí.

Ale kdo mohl provést takovou věc? Paní Penrithová? Featherstone? Další možnost jí znovu rozbou řila celé nitro. Mohl to být sám lord Newell?

Odložila list zpátky na stolek. Nep řála si číst deník Ursuly Poleové. Už z první stránky m ěla pocit, že nahlédla do života nějaké zrůdy.

Vrhla krátký pohled na papír, potom ho pe čliv ě poskládala a zasunula si ho do živůtku. N ěkdo ho donesl do jejího pokoje. Moc by jí pomohlo, kdyby zjistila, kdo to byl. Nevzdá se, dokud se to nedozví.

Na chodb ě za dve řmi se ozvalo rachocení a odvrátilo její pozornost od deníku. Hlomoz ustal p řed jejím pokojem a Alexand ře na chvíli zatrnulo, jako by na okamžik opravdu uvěř ila na duchy.

„Jste tam, sle čno? M ůžete jít ke dve řím?“

Alexandra si s úlevou vydechla a zprudka otev řela dve ře. Za nimi stála Mary, v jedné ruce držela stříbrný čajový podnos naložený rozinkovými vdole čky a koláčky s r ůžovou polevou, v druhé ruce nesla tác s čerstv ě vy čišt ěnými petrolejkami, jejichž uvoln ěné sklen ěné kryty s každým jejím pohybem tak strašideln ě ch řestily.

Alexandra od ní rychle vzala tác s lampami a postavila ho na komodu.

„Dole jim chybí pomocnice. Nabídla jsem se, že vám to sem donesu, ale skoro jsem všechno rozbila.“ Mary, oble čená v praktických černých taftových šatech, se hrnula do pokoje v

83

oblaku levandulové v ůně. Za čala u krbu p řipravovat sva činu a Alexandra op ět pocítila vd ěč nost za Maryiny domácké způsoby. Chovala se tak normálně.

Alexandra se posadila do syt ě červené kožené klubovky a pokývla Mary, aby se uvelebila naproti ní. Jelikož ta byla častokrát pro svou paní spíše jako p říbuzná než služebná, bez protest ů poslechla a za čala mazat vdole čky máslem, zatímco Alexandra se ujala nalévání čaje.

„Vypadáte p řepadle, sle čno. Rad ěji ani nechci slyšet, co vám ten lidožrout povídal. Až m ě brní uši, co všechno se dole šušká.“ Mary se soust ředila na svou práci a nenuceným zp ůsobem se pokoušela Alexandru rozpovídat.

„Uznávám, že je to podivný člov ěk. Velice podivný.“ Alexandra jí podala šálek horkého černého čaje a potla čila nutkání štípnout se do tváří, aby se jí v nich op ět rozproudila krev. Ale lístek z deníku byl tak ne čekaný! Žaludek se jí stále ješt ě houpal jako na vodě. Mary však nesmí nic prozradit, už tak má dost starostí a uklid ňovat její hysterii by na ni bylo p říliš.

„Z toho, co jsem dneska zaslechla, je do puntíku p řesn ě takový kru ťas, jak se o n ěm povídá.“ Mary p řestala žvýkat a vy čkávavě se na ni zahled ěla.

Alexandra se jejímu zraku vyhnula a za čala si pohrávat s cuk řenkou, aby zakryla obavy, které se jí odrážely v očích.

„V mé p řítomnosti se dosud choval jako pravý šlechtic, ani hůř e, ani lépe.“

Bezmyšlenkovit ě si p řidávala kostky cukru do šálku, a teprve když jich vevnit ř zmizelo šest, vzpamatovala se. Upila doušek a ud ělala obli čej; nenáviděla p řeslazenou chu ť, zvláště ne u čaje. „Služebnictvo v ětšinou své pány nemá příliš v lásce a lord Newell ur čit ě dovede být necitlivý. Chová se povýšen ě a je chladný, ale není pochyb, že má pro č být pon ěkud rezervovaný. Proto se nijak nedivím, že o n ěm kolují nejr ůzn ější zv ěsti a pravd ěpodobn ě z nedostatku lepšího výrazu se upnuli práv ě na jeho ‚krutost. Ale ve skute čnosti to tak v ůbec nemyslí…“ Zmlkla a rozpa čit ě sklopila zrak do šálku.

„A jak to tedy myslí?“

Zlo, odpov ěděla Alexandra v duchu a znovu se jí vybavila stránka deníku a varování paní Penrithové. Služebnictvo si myslí,

84

že John Damien Newell je zosobn ěním zla. Žlu č ji dusila v hrdle. Vždy ť John Damien si jako chlapec prožil pravé peklo, a to ho svedlo ze správné cesty. Copak to lidé na hradě nevid ěli?

„Co se d ěje, sle čno?“ starala se Mary a nedokázala zcela zakrýt úzkost v hlase.

„Něco m ě napadlo, ale nic d ůležitého. Vlastn ě taková hloupost. Moje instinkty m ě už neposlouchají. N ěco na tom člov ěku je, a jak jsem řekla, je zvláštní. Mohutný, ml čenlivý, prudký, uzav řený.“ Znovu upila nechutn ě sladké tekutiny, aby zakryla obavy. „Proto není divu, že p ůsobí tak špatným dojmem.“

Ani si nevšimla, že ji Mary up řen ě pozoruje, natolik se pono řila do svých vlastních myšlenek. Míchala čaj a v ůbec nevnímala, že se rozhostilo ticho.

Pro č ji napadlo zrovna zlo? Vždy ť ona sama nev ěř ila, že je Newell zlý. Zlo znamenalo naprostou nep řítomnost dobra a v tom člov ěku dobro bylo, to jí nikdo nevymluví. Záleželo mu na bratrovi. Vy četla to z jeho tváře, když o Samovi mluvil, i z toho, co jí řekl v zahrad ě. Zlý člov ěk by jednal jinak. Newell hledal v zahrad ě úto čišt ě stejn ě jako ona. Zlý člov ěk by možná obdivoval přírodní scenerii pro její nevinný p ůvab, ale nikdy by neocenil dobro, které v ní p řebývalo, a nep řišel by si pro útěchu, jako to ud ělal on.

Pro č si tedy myslela, že služebnictvo považuje Newella za zt ělesn ění zla? Bylo to tím, že zlo je vždycky doprovázeno smutkem a tragédií, jimiž je celý Cairncross doslo va prostoupen?

Nem ěla by služebnictvo tak podce ňovat. Možná jsou nevzd ělaní, ale Jaymes, paní Penrithová a ten postarší, kysele se tvářící majordom pan Featherstone rozhodn ě nejsou žádní hlupáci. Dob ře vnímají rozpolcenost, která na hradě vládne, a polarizaci sil, jež neušla ani jí. Ona si ji poprvé uv ědomila v zahrad ě a nyní si ve svém pokoji marn ě lámala hlavu tím, co zp ůsobuje auru zla, která obestírá toto neblahé místo. V zahradě chyb ěla, a právě tato nep řítomnost ji na ni upozornila.

A v tom se Newell mýlí. On sám není zlý, ale zlo zde na hrad ě přebývalo. Nap říklad v Ursule Poleové. Alexandra o té ženě věděla velice málo, ale nebylo příliš t ěžké ji odhadnout. Musela být šílená, jak jasn ě dokazovala stránka z jejího deníku. V roce 1837 nebylo Newellovi víc než t řináct let. Ursuliny city k chlapci

85

jeho v ěku byly nep řirozené. Byly špatné a hříšné, zhoubné. Newell jí nakonec unikl a jeho vyhnanství, a ť k n ěmu dalo podn ět cokoliv, pro n ěj nejspíš znamenalo spásu. Ale musel opustit Sama a Ursula ho sta čila zni čit, než zmizela, a Alexandra musí nyní čelit následkům. Lord Newell o Ursule Poleové prohlásil, že byla posedlá zlým duchem. Alexand ře p řejelo po páteři zamrazení.

Avšak ta žena zmizela. Byla pry č už dlouho, a ani se nenamáhala vrátit pro své věci. Za sebou zanechala spouš ť. Nicmén ě zvrhlá vychovatelka týrající d ěti si nijak nezadala s historií samotného Cairncrossu, všechny ty bitvy, všichni ti muži, kte ří umírali p ři obran ě panství. Alexandra v ěř ila ve v ědecké poznání a logiku, nesm ěla proto p řipustit, že by nešt ěstí mohla zp ůsobit dávná kletba. Lidé, kteří se dopoušt ěli ukrutností, pat ří minulosti, jež je poh řbená hluboko s nimi. Teď platí p řítomnost.

Zvolna p řelétla pohledem k zam čené truhle pod oknem. Minulost je možná poh řbená a vzpomínka na Ursulu Poleovou je snad sice čist ě abstraktní a pomalu vyprchává, avšak její v ěci jsou až p říliš skute čné. A stránka zastrčená v jejím korzetu také nepatří do sv ěta fantazie. Truhla není jen výplodem její bujné obrazotvornosti, je hmatatelná stejně jako kdysi ta žena sama. Snad šlo pouze o nepodloženou reakci zjit řených smysl ů, ale Alexandra náhle k té tmavé, železnými obručemi pobité v ěci pocítila prudký odpor. Nenávid ěla ji a p ři první p říležitosti požádá sluhu, aby ten kus nábytku z jejího pokoje odnesl pry č.

„Jste na tisíc mil daleko, má drahá. Nejspíš až v Londýn ě.“

Alexandra sebou trhla a zaost řila pohled na Mary. Do čista zapomn ěla, že je komorná s ní v místnosti a sedí p římo naproti ní.

„To vám ud ělal on?“ vyptávala se Mary.

„Nic mi neud ělal. Není zlý. Vím, že není.“ Necht ěla se nechat strhnout k takovému vyznání, ale slova se jí stejně vydrala z úst.

„V ůbec jsem se neptala, jestli je zlý, nebo ne. Jak js te na to přišla?“ Mary se tvá řila stejn ě usoužen ě jako v čera v noci, jako by jí stárla před o čima.

„V tom člov ěku je n ěco, čemu nerozumím. Lord Newell není ve skute čnosti zlý, já jenom myslím, že…“ Alexandra lovila správná slova, kterými by vystihla, co má na jazyku. „Prost ě se bojím, že si se zlem p říliš zahrává. Dává to smysl?“

86

„Nejsem si jistá.“ Mary odložila vdole ček, jako by ji opustila veškerá chuť k jídlu.

Alexandra se op ět zamyslela. „Vyptával se m ě na Briana, řekla jsem mu o n ěm. Prozradila jsem mu víc než komukoli jinému. Netuším, jak lord Newell odhadl, že práv ě to je moje Achillova pata. Ale hned to vycítil. A nesmírn ě ho to pobavilo, moc ho t ěšilo se m ě na n ěj vyptávat.“

Alexandra zahlédla, jak se v Maryin ě drahé tvá ři vyst řídala celá škála citů. Komorná neznala do podrobností, co se mezi Brianem Denysem Tewesburym a Alexandrou vlastn ě stalo, ale její paní to doslova zlomilo srdce. Hlavn ě z toho d ůvodu se v ůč i ní Mary chovala tak ochranitelsky, jako když lvice brání své mládě. Držet Alexand řinu ho řkou zkušenost s Brianem v tajnosti a nezmi ňovat se o ní nikomu tvo řilo sou část jejich tiché dohody. A tu te ď porušil n ěkdo zven čí.

„Ten ni čema,“ zamumlala Mary.

„Není takový.“ Alexandra se zamra čila, jak se snažila srozumiteln ě vyjád řit, co má na mysli. „Sice mu p ůsobí pot ěšení ptát se mě na Briana a otá čet nožem v rán ě, ale d ělá to vědom ě, ví, že lidem ubližuje.“ Svraštila obo čí ješt ě usilovn ěji. „A práv ě proto není jako Brian. Brian si své p ředsudky rozumn ě vysv ětlil a domníval se, že se chová správně a spravedliv ě, v ůbec se neohlížel na bolest, kterou mi zp ůsobil. Opustil m ě bez sebemenších vý čitek sv ědomí nebo pocitu viny, ale lord Newell by vinu cítil. Možná je stejn ě krutý, snad i víc, ale alespo ň ví, že se chová krutě. Je schopen cítit vinu. Z toho d ůvodu je jiný. A proto je možné ho…“ zachránit, doplnila pouze v duchu, jelikož ji samotnou ohromilo, kam v úvahách dospěla. Jako by její závěr přišel z čistého nebe, ale v ěř ila mu. V ěř ila mu do posledního písmene.

„Jestli lord Newell n ěkomu ubližuje, a ješt ě mu to d ělá radost, pak je to ni čema.“ Mary rázn ě vstala a za čala skládat šálky s vychladlým čajem na podnos.

„Ano, svým zp ůsobem máš pravdu. Nechci ho hájit, ráda bych jenom zd ůraznila, že není jako Brian. Ješt ě nep řekro čil bod, z něhož není návratu.“ Alexandra se také zvedla a tiše se postavila před zrcadlo, aby si op ět uhladila neposedné pramínky vlasů. Její peklem zplozený cit k lordu Newellovi op ět vystr čil r ůžky a

87

trýznil ji. Bránila se mu, p řesto ji k tomu člov ěku n ěco přitahovalo.

Musí si zachovat jasnou hlavu. Bude se od Newella držet co nejdál. To si svatosvatě slibovala, když hodiny na krbové římse odbily t řetí. S každým úderem se jí nervy napjaly až k prask nutí.

Není se čeho bát, pokud vezme rozum do hrsti a bude mít za všech okolností na pam ěti, že je t řeba si od Newella udržovat citový i fyzický odstup. Jestli selže, bude ztracen á, ale když usp ěje, nikdy se nest řetne se zlem páchaným na Cairncrossu.

9. kapitola

Někdo ze služebnictva se p řece jen odvážil do u čebny a uklidil ji. Z podlahy zmizel povlak šedého prachu, v kamnech vesele praskal ohe ň a okenice byly otev řené, takže si do místnosti našlo cestu i pár odpoledních slunečních paprsk ů.

Když Alexandra jako první vstoupila dovnit ř, pomyslela si, že to zde vypadá skoro útulně. P řesto se ve vzduchu vznášelo něco neblahého. Ticho a prázdnota působily nep řirozen ě a p řítomnost té ženy byla v místnosti stále patrná. Není divu, že se lidé u čebn ě vyhýbali. Kdo se tady na chvilku posadil, p řipadal si jako na samotce ve v ězení.

Umínila si, že trošku pozm ění za řízení. Židli čka a menší stolek se možná dokonale hodily pro malého chlapce, ale stěží by vyhovovaly vzrostlému muži. Alexandra nemohla pochopit, jak to, že je starý nábytek stále tady. Vždy ť i pro chlapce ve v ěku devíti a třinácti let musel být malý. Nicmén ě nikomu to z řejm ě nijak nevadilo a snad v tom byl i skrytý zám ěr.

Nejspíš práv ě ponižováním, které chlapci, nebo alespo ň John Damien, museli snášet, je Ursula Poleová ovládala.

Alexandra se zachv ěla a p řistoupila k u čitelské kated ře. Židle ležela obrácená na stole, nepochybně opomenutím nedbalé služebné, která zametala podlahu. Alexandra postavila židli na zem a p řisunula ji k p řekrásnému stolku z mahagonu se sk říňkovou nástavbou opatřenou zásuvkami. Tomuto typu se říkalo bonheur du jour a v minulém století se takové stolky těšily

88

veliké oblib ě. Nyní však byly vykázány na půdu nebo do zastaralých u čeben jako nepot řebná veteš pro vychovatelky. Nemoderní st ůl pro nemoderní vzd ělání.

Alexandra si ze svého pokoje p řinesla starou z černalou windsorskou židli. Bylo sm ěšné pomyšlení, že by se Samem a tímhle nepatrným za řízením mohla dosáhnout nějakých výsledk ů. Učebna poslouží jako za čátek pro Samovu léčbu, ale musí si neprodlen ě promluvit s lordem Newellem, aby jim vyhradil jiné místo. T řeba hudební salonek, jestli zde n ějaký mají, se pro pacienty v ětšinou hodil nejlépe. I tém ěř naprosto hluší lidé vnímali vibrace vycházející z piana nebo lesního rohu. Právě to představovalo za čátek, díky němuž postupn ě pochopili, že řeč jsou vlastn ě rovn ěž pouze vibrace a zvuky.

„Dochvilná. To oceňuji.“

Alexandra se oto čila a zjistila, že lord Newell stojí na prahu, nebo spíše vypl ňuje dve ře, a nahlíží dovnit ř. Vždycky se zjevil jako p řízrak a jeho kroky nebylo v ůbec slyšet. Avšak možná to bylo tím, že na Cairncrossu m ěla hlavu stále plnou myšlenek. Snad i slon by mohl produpat kolem ní, aniž by vzbudil její pozornost.

„Kde je Sam?“ otázala se a p řisunula dva malé stolky ke knihovn ě, v níž byly naskládané svazky od sira Waltera Scotta.

„Už jde. Featherstone tu s ním bude co nevid ět.“ Newell vstoupil do u čebny. Zat ěkal pohledem kolem sebe, jako by očekával, že tam má Alexandra společnost.

S nepochopitelnou nervozitou si k sob ě p řitáhla svou černou brašnu a vyndala u čební pom ůcky. M ěla mezi nimi i „tympánovou“ soupravu, xylofon a zvonkohru, a také n ěkolik prostorových kreseb dutiny ústní a jazyka. Když roz mis ťovala obrázky v poličkách, nemohla se zbavit pocitu, jak je celá situace beznad ějná. Byla zvyklá pracovat s dětmi, ne s dosp ělými. Většinou právě d ěti m ěly nad ěji na úsp ěch, protože se teprve u čily mluvit. Avšak Samuelu Newellovi bylo t řicet let a mluvit už um ěl. Jak je možné u čit n ěkoho předm ět, který již zná?

„Než za čnu, musím se p řiznat, že se nacházím trošku mimo oblast svého oboru.“ Rozechv ěle si prsty pohrávala s uzávěrem brašny a potom nervózn ě stiskla desku psacího stolku Ursuly Poleové. „Prosím pochopte, že jsem dosud neu čila člov ěka, který

89

už dovedl mluvit. Lidé, kte ří ztratili sluch až poté, co se nau čili mluvit, pou čky mého otce nepotřebují.“ Pohlédla na Newella a pak ustoupila o krok. Znovu ji ohromilo, jak mocn ě na ni jeho přítomnost p ůsobí. Ve stísn ěné u čebn ě ji p římo dusila.

Pobaven ě se pousmál. „Tak ho t řeba u čte zem ěpis, jestli chcete, ale n ěco ho u čte.“

„Ovšem smysl spo čívá v tom…“

„Pro n ěj bude mít smysl, když si na vás zvykne.“ Rozhlédl se po místnosti a dodal: „A na tohle.“

„Vy se domníváte, že pokud p řekoná strach, začne znovu mluvit?“

„Ano.“

„A jestli neza čne? Je trošku zaostalý, a to nám nijak nepom ůže. T řeba už nikdy mluvit nebude.“

Newell p řistoupil t ěsn ě k ní a o či za brýlemi se mu zaleskly jako broušený k řiš ťál. „Nikdy ničeho nedosáhne, pokud ho nep řesv ědčíme, vy ho nep řesv ědčíte –, že zmizela nadobro.“

„Ursula Poleová.“

Nebyla to otázka, ale stejně odpov ěděl: „Ano.“

„Pro č by si m ěl myslet n ěco jiného? Vždy ť už odešla tak dávno!“

Newell si ji zblízka prohlížel a jí neuniklo, jak s e musí ovládat. Poznala to z toho, jak zatínal zuby a držel záda strnule vzp římená. Vypadal, že by ji nejrad ěji p řimáčkl ke zdi a vypáčil z ní všechno, co jí o Cairncrossu, Ursule Poleové i o n ěm samotném napovídali. Místo toho řekl klidným hlasem: „Ano, dávno. A to je t řeba Samovi opakovat zas a znova. Musí v ědět, že nás jednou provždy opustila.“

„Copak si myslí, že je ješt ě stále tady?“

„Snad ano.“

„Nemá pojem o čase, po čítá jen ten svůj,“ zašeptala a srdce jí nad chudákem Samem usedalo. Pro něj bylo p řed dvaceti lety jako včera. Jeho ubohá, zmučená mysl ho trýznila, až upadl do naprostého zmatku. Toužila ho z n ěj vysvobodit.

Vtom se na prahu objevil Featherstone, který Sama p řiváděl do místnosti, jako by doprovázel starou, křehkou, nemocnou ženu. Sam se k řečovit ě držel jeho paže a krásné modré o či se mu divoce leskly, dokud nespo činuly na bratrovi, potom se zklidnil.

90

Alexandra toporn ě p řistoupila ke kated ře a posadila se do téhož k řesílka, v n ěmž sedávala i Ursula Poleová.

„Poj ď, Same, posa ď se. Mysleli jsme, že nejlepší bude za čít v učebn ě. Tohle místo p řece dob ře znáš, že?“ Alexandra mu pokynula, aby se posadil na windsorskou židli. Sam se prudce narovnal a odmítav ě ucouvl.

Alexandra zvolna vstala. Nechápala, proč se první hodina musí odehrávat zrovna v této strachem opředené místnosti. Mnohem vhodn ější by byl salonek nebo t řeba i lavi čka pod vrbou u jezírka. Setkala se se Samovým polekaným pohledem a nejist ě pronesla k jeho bratrovi: „Lorde Newelle, nemyslíte , že jiný pokoj by byl vhod…“

„Ne,“ p řerušil ji Newell, stojící vedle ní, a pronikav ě bratra pozoroval.

„Posa ď se, Same.“ Op ět ukázala rukou sm ěrem k windsorské židli. Sam zavrt ěl hlavou a oto čil se k Featherstoneovi. Newell pokývl majordomovi, aby se vzdálil. Starší muž ho poslechl, ale vrhl ješt ě na Alexandru zlostný pohled.

Myslí si, že chci Samovi ublížit, napadlo ji, a kon e čně pochopila, pro č k ní majordom zaho řel takovými antipatiemi. Zřejm ě sloužil svým dv ěma pánům už celá desetiletí, a i když podobn ě jako paní Penrithová s Newelly ne vždy souhlasil, vázala ho loajalita už p říliš dlouho.

„Posa ď se, Same. Sle čna Benjaminová ti chce pomoci. Neublíží ti.“ Newell ho vzal za paži a dovedl k žid li. Sam se na ni zdráhavě posadil a s hr ůzou v o čích sledoval, jak jeho bratr mí ří ke dve řím.

Newell se oto čil. „Za čněte, sle čno Benjaminová,“ nařídil.

Pohlédla z jeho nehybné, nečitelné tváře na Sam ův obli čej, tak hezký, nevinný a napln ěný strachem. Byl to takový kontrast, až ji bodlo u srdce.

„Vždycky za čínám se zvuky. Hudba je krásná… dobrá.“ Vzala do ruky filcem potažené kladívko a nechala je dopadnout na zvonek. „Slyšíš, Same? Dokážeš rozeznat zvuky?“ Vzh lédla k němu a málem vyjekla leknutím, s vytřešt ěnýma o čima zíral na její ruku s kladívkem. Náhle jí projela strašná myšlenka a upustila nástroj jako rozžhavené železo. S hlasitým zadun ěním bouchl o podlahu.

91

„Same!“ zasy čel Newell, když Sam vysko čil ze židle. Alexandra se p řikr čila, ale Sam se na ni nevrhl, vyrazil ke dve řím.

„Zůsta ň tady, Same! Musíš tady z ůstat, nesmíš po řád utíkat! Všechno bude v po řádku.“ Newell se ho pokoušel vtisknout zpátky do židle, ale Sam už na bratrovo ujiš ťování nedbal. Házel sebou a stále znovu se vrhal k otevřeným dve řím, jen aby už byl pry č z místnosti a venku na chodb ě.

„Pus ťte ho. Prosím, nesmíte ho nutit násilím!“ Alexandra byla při pohledu na Samovo utrpení bez sebe lítostí. P řib ěhla k ob ěma bratr ům, kte ří jako by spolu zápasili na život a na smrt, snažila se je od sebe odtrhnout a zap řísahala je, aby p řestali. Kone čně zachytila Newell ův pohled. Ani si neuv ědomila, že jí z o čí proudí slzy a tváře má bílé jako křída, ale rozrušení dodalo váhy jejím prosbám. Uvolnil sevření a oba sledovali, jak Sam klopýtá na chodbu, p řidržuje se st ěn a vrávoravě odchází. Nesrozumiteln ě sténal a lapal po dechu.

„Takhle to nejde. Nijak bychom mu neprosp ěli,“ vyrazila ze sebe p řidušen ě.

Newell se na ni ani nepodíval. Bylo jasné, že bratrův strach považuje za prohru. Ale čí? Samovu, nebo její? Nebo svou? To jí nikdy neprozradí.

„Nejspíš nejste v ůbec schopná něč eho dosáhnout.“ Bleskl po ní obvi ňujícím pohledem.

Zrudla a za čala se p řekotn ě omlouvat: „Já… já jsem necht ěla upustit kladívko. Jenom… jenom m ě napadlo, že ho t řeba bila…, díval se na m ě tak polekan ě…, nemohla jsem to vydržet.“

„Budete muset vydržet mnohem víc.“

Zůstala na n ěj chvilku nev ěř ícn ě hled ět a potom se zd ěšen ě zeptala: „Skute čně ho tloukla?“

„Žádnou horší bolest si p ředstavit nedokážete, slečno Benjaminová? Co třeba šlehnutí bi čem p řes tvář?“

„Ne!“ vydechla a zamrazilo ji až do morku kostí.

„Co je horší? Cítit bi č sám na sob ě, nebo se dívat, jak trpí člov ěk, kterého milujeme ze všeho nejvíce?“

„Je horší se dívat.“

92

„Přesn ě tak.“ Pozoroval ji s tvrdým, zlostným výrazem. V ěděl toho tolik, co jí z ůstávalo skryto. Vždy ť ona ani nedovedla položit správnou otázku.

„Pov ězte mi o ní. Jestli mu mám pomoct, musím také něco vědět. Prosím.“ Člov ěk vždy touží znát svou bohyni pomsty.

„Řeknu vám to dnes. U večeře. P řesn ě v osm.“ Dlouho si ji prohlížel a v duchu jako by dospíval k n ějakému rozhodnutí.

Potom se odvrátil a odešel dlouhou chodbou. Z ůstala sama v učebn ě.

Mnoho hodin prosed ěla ve svém pokoji a stále znovu si v mysli přehrávala těch pár minut, které spolu v učebn ě strávili. Nakonec dosp ěla k názoru, že vinu musí klást především sama sob ě. Jednala pošetile. To ona trpí p řemírou fantazie, to ona si představila Ursulu Poleovou, jak bije Sama s kladívkem v ruce; ona, Alexandra, myln ě usoudila, že se Sam bojí trestu. Kdyby neupustila kladívko na zem, kdyby neprohloubila strach, kterému zatím ješt ě tak docela nerozumí, odpoledne by se vyvíjelo podl e plánu. Navázali by spolu přátelství, ona a Sam, utvrzovali by je a nakonec by se Sam op ět nau čil mluvit.

Nyní se pouze vrátili o krok zpět. Sam si ji ve svém uzav řeném, jednoduchém světě spojí dohromady s p ůvodní vychovatelkou sle čnou Poleovou. Tuto asociaci bude muset přerušit, a to okamžit ě. Dnes ve čer musí n ějak p řesv ědčit lorda Newella, že je nezbytn ě nutné, aby mohla jednat zp ůsobem, který ona považuje za nejlepší. Už žádné p ředhazování jehňátek vlkům. Sam p řes sv ůj v ěk a mohutný vzr ůst není nic víc než ustrašený malý chlapec. Pot řebuje útěchu, ne konfrontaci. Lord Newell to musí pochopit, jinak si ona, Alexandra, sedne na první vlak, který ji odveze do Londýna.

„V ůbec si nevzpomínám, že byste v Londýn ě byla n ěkdy takhle zamlklá, slečno.“ Mary jí prot řepávala levandulové hedvábné šaty, které si její paní měla obléct na večeři s hradním pánem.

Alexandra netušila, jak na tichou vý čitku v hlase své služebné zareagovat. Nezeptala se dosud Mary na její nový po koj v nižším poschodí ani na další služebné, v jejichž spole čnosti nyní bude Mary nucena trávit čas, když bude její paní naho ře. Alexandra by

93

jí toho ráda tolik řekla, ale slova jí nešla přes rty. Zdráhala se přiznat k cit ům, když pro n ě nenacházela porozum ění. Tak nap říklad truhla s v ěcmi Ursuly Poleové. V Alexand ře vzbuzovala odpor, který nahradil zv ědavost od chvíle, kdy jí paní Penrithová o té žen ě vypráv ěla. Nyní si ten kus nábytku pátravě prohlížela a tam, kde d říve ležela pouze ošoupaná zam čená bedna plná záhadných v ěcí, te ď vid ěla něco temného a nepochopitelně zlov ěstného, co ji odpuzovalo. Pro ni se stala součástí zla. Mary se svou nezlomnou loajalitou by jejím pocit ům jist ě dala za pravdu, kdyby jí podrobn ě vylí čila všechny d ůvody, které ji k nim vedou, ale ur čit ě by se vylekala. Musela by jí potom sáhodlouze vymlouvat její strach a p řesv ědčovat ji, aby tady z ůstaly. A navíc měla tušení, že kdyby své podez ření vy řkla nahlas, nemohla by je při nejlepší v ůli brát vážně. Pon ěvadž byla vzd ělaná žena, nezbývalo by jí než takové domn ěnky prohlásit za pošetilost. Vždy ť na duchy, strašidla a zhmotn ělé zlo nev ěř ila. Její otec jí přece vštípil zásady logického uvažování.

A p řesto…

Přesto existoval ješt ě jeden d ůvod, pro č nevyslovit nar ůstající neklid. Kdyby o svých obavách promluvila nahlas, musela by je zleh čovat, a ji neopoušt ěla pov ěrčivá myšlenka, že takovým znevažováním si p římo říkala o potíže. Dokonce i v ědecká mysl se měla na pozoru p řed výsm ěchem cizímu a nepoznanému. To d ělají jenom hlupáci. A oběti.

„Musím stále myslet na Sama. Nejsem si jistá, jak bych p ři výuce bratra lorda Newella m ěla postupovat, to je vše.“ Chudák Sam. Ubohý Sam. Alexandra náhle pochopila, proč o n ěm všichni tak mluví. Sam ův vzhled byl v p říkrém rozporu s jeho prostým rozumem. Jeho t ělesná schránka jako by se vysmívala dítěti, které žilo uvnit ř.

„Cairncross je celý divný,“ prohlásila Mary významn ě. „Mezi služebnictvem se povídají takové v ěci…“

Alexandra se na ni zadívala.

Mary se odbojn ě vzp římila. „Te ď nemluvím o n ějakých klevetách a pomluvách. Mám pocit, že se tady děje n ěco nekalého, jenom to nedokážu p řesn ě vyjád řit.“

94

„Hrad je starý. Pamatuje už dobrých tisíc let. Stoj í o samot ě na ponurých slatinách a nep řivítali nás tady zrovna s otevřenou náručí. Každý by m ěl v takovém p řípad ě neblahé tušení.“

„Ale vždy ť vy to cítíte taky. Koukn ěte na sebe, sle čno. Jste bílá jako stěna. Bílá a tichá. Víte dobře, že tady n ěco nehraje. Nemám pravdu?“

Alexandra sklopila zrak na živ ůtek. Uvažovala, jestli by nem ěla vytáhnout list vytržený ze starého deníku a zbavit se toho tíživého b řemene, ale bylo jí jasné, že tím by vše ješt ě zhoršila. A krom ě toho už brzy bude osm hodin a ona dosud není p řevle čená. „Souhlasím s tebou, že tady panuje stísn ěná atmosféra. Možná je to kv ůli Samovi. Nesmíme dovolit, aby nám nepodložené dohady, které vycházejí pouze z neurčitých pocit ů, zatemnily zdravý rozum.“

„Nic jiného než pocity nám nezbývá,“ brblala Mary uražen ě. Pomohla jí svléknout se z černých hedvábných šat ů a obléci se do levandulových. „Ni čeho skute čného se chytit nem ůžeme, není to tak?“

Alexandra si prohlížela svou bledou tvá ř v zrcadle a srdce jí prudce tlouklo proti listu složeného papíru, který m ěla zastr čený ve výst řihu. „Ano, je,“ zašeptala.

O dvacet minut pozd ěji, upravená, s vlasy spletenými do cop ů a sto čenými pod černou sí ťkou, se rozlou čila s Mary a zamí řila do velkého sálu. Lord Newell jí neprozradil, kde obvykle ve čeří, proto se rozhodla nejd říve vyhledat Featherstonea a vyzv ědět od něj, kde se jeho lordstvu podává jídlo.

Procházela opuštěným k řídlem a nemohla se zbavit pocitu, že hrad je snad ješt ě temn ější a pochmurn ější než jindy a stíny dvakrát tak delší než p ředchozí noc. Ocitla se u schodišt ě a sestoupila nep řetržitou řadou stup ňů až dol ů do p řízemí, kde by podle jejího názoru m ěl být velký sál. Zcela se však ztratila ve spleti chodeb a zanedlouho byla v koncích. Vstoupila do temné sín ě, bezradn ě se oto čila a zadívala se opa čným sm ěrem, kudy vedl dosud neprozkoumaný pr ůchod.

Do žil jí jako silné narkotikum zvolna prosakoval děs.

Stála tam žena. Na vzdáleném konci, zahalená rubášem tmy, se ze stínu vyno řovala čern ě od ěná postava stojící nehybně, jako by byla spjatá s ponurou temnotou, která ji obklopovala. Žena

95

nepromluvila, nepohnula se, neozvalo se ani sebeslabší zašust ění hedvábí, ale z jejího postoje a z tváře bez rys ů, skryté za závojem, bylo jasné, že Alexandru up řen ě pozoruje.

Ta v první chvíli v ěř ila, nebo alespo ň cht ěla v ěř it –, že je to paní Penrithová. Postava v černém byla drobná a měla na sob ě podobné šaty, ale když na ni Alexandra zavolala jménem, nedo čkala se odpov ědi. Žena stála dál tiše a zcela nepohnutě.

Tvář m ěla částečně ve stínu, schovanou za černou pr ůsvitnou sí ťovinou závoje, ale Alexandra rozeznávala její oči, hled ěly jejím sm ěrem, zapadlé, nehybné jako smrt a prázdné jako vyhaslý kráter. Kolem ramen m ěla nedbale p řehozený t ěžký černý vln ěný plášť, který si člov ěk oblékne v zim ě, aby ho ochránil před ledovým v ětrem.

„Kdo jste?“ zavolala Alexandra. Toužila co nejrychl eji p řejít vzdálenost, která je oddělovala, ale zároveň se toho bála. „Mohla byste mi říct, kde obvykle jeho lordstvo ve čeří?“

V hrad ě sloužilo zhruba padesát lidí. Alexandra pochopitel n ě všechny ješt ě nevid ěla, ale vycítila, že černá žena k nim nepatří. Ten tajuplný, strnulý výraz a neuhýbavý pohled, ta khle se rozhodn ě služebná nechová. Vyza řovala z ní mrazivá nehybnost a až nep řirozená zlovolnost. A čkoliv Alexandra od ní stála dobrých sto krok ů a m ěla na sob ě teplé šaty, rozt řásla se. Na té ženě bylo něco hr ůzostrašného. N ěco víc než jen podivná ztuhlost, záštiplný pohled a závojem skrytý obličej. Jako by tady nem ěla být. Ale byla zde, up řen ě Alexandru pozorovala a d ěsila ji až do hloubi srdce.

„Řekn ěte mi, jak se jmenujete a kdo jste!“ Alexandra se odvážila ud ělat krok sm ěrem k temným stín ům, v nichž stála záhadná postava.

Odpov ědí jí bylo ticho. Mrazivé, ničím nerušené ticho.

„Lord Newell se o tom dozví. Nebude se mu líbit, že se jeho služebnictvo ne činn ě potuluje po hrad ě…“ Alexandra nespoušt ěla oči z toho stvo ření a modlila se, aby strnulost postavy narušil alespo ň jediný pohyb, aby zaslechla vydechnutí, povzdech, cokoliv, co by poukázalo, že jde o pouhého smrtelníka.

„Pro č se kr číte v kout ě? Hledá vás někdo? To paní Penrithovou nepot ěší.“ Postupovala vp řed a vlasy jí hr ůzou vstávaly na hlavě. V hloubi strachem omámené mysli se jí

96

vyno řila vzpomínka na ženu, která v Yorku tak vyd ěsila Mary. Pokud šlo o tutéž osobu, tak Alexandra kone čně pochopila paniku, která se její komorné zmocnila. Blížila se k neznámé, ale ta se ani nepohnula, neucukla, ani náznakem.

„Chcete m ě vystrašit?“ zavolala. „Proto neodpovídáte? Chcete snad vyd ěsit právě m ě?“

Žena op ět ml čela. Pouze hled ěla na Alexandru ze dna černých, prázdných d ěr, v nichž by se m ěly skrývat o či.

„Tak n ěco řekn ěte! Slyšíte? Mluvte!“ Hn ěv otupil osten jejího strachu a Alexandra p řisko čila k čern ě od ěné postav ě. Nap řáhla ruku, aby jí strhla závoj z obličeje a st řetla se kone čně s jejím pohledem, ale v prstech jí uvízl pouze cíp černého vln ěného pláště. A pod ním jako by se neskrývalo žádné tělo, jen vzduch. Žena se po jejím výpadu naklonila jako d řevěný panák hned na jednu, hned na druhou stranu, jak to kdysi Alexandra vid ěla v obchod ě s hra čkami, a potom, pláš ť, šaty, všechno dopadlo na podlahu.

Alexandra zaje čela.

10. kapitola

V temnot ě trvalo celou v ěč nost, než se Alexandra dostala k lamp ě připevn ěné na protější zdi. Ucouvla od rozpadlé postavy a dala se do b ěhu. Klopýtala a lapala po dechu, aby už byla u sv ětla na druhé stran ě.

Víc sv ětla, musí být víc sv ětla, opakovala si v duchu, zatímco narážela, do stolk ů a starých truhel. Upadla na kolena a cítila, jak jí na záda prší špulky nití. Vstala, ale znovu zakopla o balíky látek a vyk řikla, když skoro stopu dlouhé krejčovské nůžky spadly ze stolu, jako kopí prolétly kolem jejího obličeje a pouze o vlas minuly její nos.

Celá se třásla, když se konečně op ět vyškrábala na nohy. Cesta před ní byla posetá neviditelnými p řekážkami, ale podařilo se jí všechny zdolat. Byla odhodlaná dostat se k lampě. Musí tu záhadnou postavu vidět!

97

Zalykala se úlevou a vd ěč ností, když se kone čně dostala ke sv ětlu. Napínala prsty k páčce, která byla o pár palců výš mimo její dosah. Strach a zlost ji poháněly až k nep říčetnosti. Vyto čí plamen tak vysoko, jak jen to p ůjde, vrátí se zpátky na druhý konec chodby, i kdyby ji to m ělo stát poslední kapku odvahy a síly.

Natahovala se nahoru, ale po řád nemohla k páčce dosáhnout. Najednou se k jejímu zd ěšení odn ěkud z p říše ří zezadu vyno řila dvojice silných rukou a ty oto čily páčkou.

Prudce se obrátila a ocitla se tváří v tvář Newellovi. Byl oble čený do ve černích šat ů, na sob ě m ěl elegantní černý frak a límec u košile byl čerstv ě naškrobený. A nedíval se na ni tak, jak očekávala. V jeho očích nebyl ani náznak pobavení a linka úst se mu nevinila v posm ěchu. Musela vypadat jako šílenec, když se prodírala mezi v ěcmi p řes halu k lucern ě, jako by to m ělo zachránit její bídný život. V duchu ji napadlo, jestli třeba nezaslechl její výk řik, ale nezeptala se ho. Vlastn ě mu ne řekla ani slovo na p řivítanou. Jasné sv ětlo lampy jí dodalo odvahy, a tak se vydala zp ět k místu, kde p řed chvíli stála strašidelná žena.

„Vidím, že jste se ztratila a n ěco vás polekalo,“ poznamenal Newell, který jí krá čel v patách.

Alexandra hled ěla na černý pláš ť a ošunt ělé plátěné šaty, které nyní ležely na hromádce p řed ní.

„V tomto k řídle bydlí služebnictvo.“ Oto čil ji ke schodišti. „Seb ěhla jste dol ů plných p ět podlaží, ale sta čila pouze čty ři.“

Přikývla, ale nebyla schopná řečí. V jasné záři náhle rozpoznala oby čejné vybavení a jednoduché obložení stěn. Po nádheře vylešt ěného o řechu v ho řejších patrech a tlustých tureckých koberc ů, které pokrývaly chodby v dalších k řídlech, nebylo ani památky. Na jedné straně haly stála krej čovská panna a byly tam naskládané nekonečné řady balík ů černé česané příze. Na druhé byla okna, kudy by za dne proudilo dovnitř sv ětlo. Z rozházených židlí a stolk ů, duhy rozsypaných špulek a záblesku železných n ůžek bylo z řejmé, že právě zde švadlena a armáda jejích pomocnic zhotovují šatstvo pro služebnictvo.

„Nikdo tady není, že?“ nadhodil lehce.

Znovu shlédla na krejčovskou pannu a se slabou nevolností si prohlížela holou hlavu bez rys ů, kde místo o čí zely pouze dv ě

98

prohlubn ě, ješt ě p řed chvílí v ěř ila, že práv ě tyto o či si ji měř í zpod hustého závoje. Zvedla ze země černý šál a ke své hanbě si uv ědomila, že práv ě ten byl omotaný kolem hlavy figuríny. V ůbec nešlo o závoj. Vše se tedy dalo jednoduše vysv ětlit její p řebujelou fantazií.

„Poj ďte. Te ď, když jsme se našli, m ůžeme se jít kone čně najíst, souhlasíte?“ Nabídl jí rám ě.

Vzhlédla k n ěmu a vadilo jí, že mu nevidí do o čí skrytých za skly brýlí. „Vypadala jako skute čná.“ Netušila, pro č zašeptala ta slova, ale musela je říct. Hore čnat ě si p řála ulevit svému strachu a jediným zp ůsobem, jak toho dosáhnout, bylo o něm mluvit nahlas.

„Byla to jenom figurína oble čená do ženských šat ů, stojící v tmavé chodb ě.“ Zaslechla kone čně v jeho tónu p řece jen pobavení?

Ustoupila o krok dozadu a v mysli jí vzklí čilo hrozné podez ření. Vybavila se jí slova paní Penrithové… a n ěkte ří říkají, že to nemá v hlavě v po řádku. „Vím, co jsem vid ěla, krej čovskou pannu v černých šatech, kterou sem dal n ěkdo schválně, aby m ě vyd ěsil. Někdo to provedl se zlým úmyslem. Nejde o žádnou náhodu.“

„Jak by ten doty čný mohl v ědět, že se spletete a p ůjdete až dol ů?“ V jeho hlase by m ěla znít potla čovaná netrpělivost otce, který chlácholí nerozumn ě vylekané dít ě, ale nezaslechla nic. Jako by ho její strach nudil, jako by ho o čekával a nyní klesla v jeho očích, protože se té slabosti nedokázala vyvarovat.

„Oblékl jste tu figurínu? Snažíte se m ě vyd ěsit?“ M ěř ila si ho up řeným, obvi ňujícím pohledem. Te ď byla spíš zmatená než vystrašená. Postava, kterou viděla, byla opravdová. Alespoň v tom smyslu, že byla pe čliv ě p řipravená, aby někoho vyd ěsila, což se povedlo. A jeho reakce, neur čité pobavení v hlase a unud ěné pokývnutí hlavou, p ůsobila falešn ě. Vzbudila v ní tém ěř stejný strach, jako když poprvé spo činula zrakem na tajemné žen ě. Dnes dopoledne jí n ěkdo pod háčkovanou de čku na komodu v její ložnici vložil vytržený list z deníku Ursuly Poleov é. Nyní se nemohla rozhodnout, jestli se chodbami Cairncrossu procházejí duchové, nebo zda byly všechny události z nějakého zvráceného rozmaru nastražené mužem, který stál p řed ní.

99

„Mám lepší v ěci na práci než trávit čas strašením sotva dosp ělých dívek.“ Znovu si pohrdliv ě prohlížel její drobnou postavu. O čividně ned ůvěř oval jejím schopnostem. „Krom ě toho jsem nemohl tušit, že se na ni sem p řijdete podívat.“

„Máte pravdu,“ souhlasila šeptem a znovu se oto čila ke zhroucené figurín ě na podlaze. „Jako by n ěkdo v ěděl, že p ůjdu sem dol ů…, nebo…“

Tázavě povytáhl zlatavé obo čí. „Nebo…?“

„Nebo m ě n ěkdo sledoval.“ Zadívala se na druhý konec dlouhé chodby, který se topil v temnot ě. „Přišla jsem z té strany. Někdo m ěl dost času, aby všechno p řipravil, zatímco jsem se sem blížila.“ Zvedla hlavu a znovu na n ěj vrhla vy čítavý pohled.

„Já jsem mohl mít dost času, to jste cht ěla říct?“

„Možná jste si m ě tak prov ěř oval kv ůli Samuelovi. Možná byste rád zjistil, jestli se dám lehce zastrašit.“

„Mě zajímá pouze to, jestli jste schopná Samovi vrátit řeč.“

„Někdo tu figurínu nachystal.“ S d ětskou tvrdošíjností trvala na svém.

Koutek úst se mu pozvedl v slabém úsměvu. „Nep ůjdeme rad ěji na ve čeři? A já vám budu vyprávět ducha řské p říb ěhy o Ursule. Uklidní to vaše pocuchané nervy?“

„Domnívala jsem se, že sle čna Poleové jednoduše odešla. Netušila jsem, že je mrtvá.“

„Její t ělo se nikdy nenašlo, ale v ětšina lidí ve m ěst ě má o vrahovi jasno.“ Vzal ji za paži a položil si její z dráhající se ruku pevn ě na rám ě. Nepokryt ě se bavil. „Co vy na to, sle čno Benjaminová? Všeobecně se má za to, že já jsem zabil Ursulu.“

Alexandra sed ěla ml čky proti Newellovi u velkého o řechového jídelního stolu. Ob čas na n ěj vrhla dlouhý kradmý pohled, ale stále z n ěj nebyla moudrá. Chuť k jídlu ji opoušt ěla s každou minutou, kdy se snažili zdvo řile p ředstírat, že se nic nestalo.

Jeho lordstvo oby čejn ě jedlo v salonku vedle obrovského hradního sálu. Stěny byly v duchu nejnov ější módy potažené teple hn ědým sametem. Ze stropu visel ohromný lustr a konce jeho nes četných ramen zdobili pozlacení bronzoví gryfové.

Ale Newell do toho pokoje nezapadal. Místnost byla nov ě za řízená, vybavená nejmodernějšími plynovými lampami a krby

100

na uhlí. Temnota mu slušela, ale hn ědofialové saténové závěsy s dlouhými t řásněmi a to čenými š ňů rami p ůsobily až příliš uhlazen ě. Pokoj vypadal vkusn ě, modern ě a byl propo čítaný na efekt, až na hranici studené strohosti.

Lord Newell pravd ěpodobn ě nechal salon znovu za řídit, když se vrátil zpět na hrad. Dal zde na Cairncrossu nejspíš zmodernizovat celou řadu místností. P řipadalo jí zajímavé, že si tak potrpí na pohodlí, zvláště když o komfort ostatních se p říliš nezajímal. S výjimkou Sama se nijak nestaral o to, jestli se lidé kolem n ěj cítí dob ře nebo ne.

Alexandra pohlédla na jídlo na svém talíři, nadívaný bažant na vín ě. Už z toho lahodného pokrmu kousek ochutnala a Newell zřejm ě svému kucha ři platil zlatem. Ale nic nedokázalo trvale odvrátit její mysl od černé postavy v hale a na jazyku ji pálily otázky týkající se minulosti.

„Zklamala jste m ě, sle čno Benjaminová, jste tak tichá. Předpokládal jsem, že po tom, čím jsme dnes ve čer prošli, budete vý řečnější.“ Nabral si na vidli čku maso z bažanta a vložil si sousto do úst úsporným pohybem dravce.

„Nevím, co říct. Nevím, co si mám myslet.“ Nebojácně se mu podívala do o čí.

„Myslíte si, že byste nejrad ěji odjela.“

Jejich pohledy se st řetly. Rozrazila ji zima.

„Ale ješt ě jste neodjela,“ podotkl. „A víte pro č, sle čno Benjaminová?“

„Pro č?“ zašeptala sotva slyšiteln ě a p řipadalo jí, že jí po páte ři přejely ledové prsty.

„Protože jste sice vystrašená, ale stejn ě tak jste také zv ědavá. Pod ědila jste zvídavost svého otce, toho skv ělého doktora Horace Benjamina.“

„Zv ědavost není vždycky k dobrému.“

Zasmál se. „Člov ěk se m ůže dozv ědět v ěci, které v ědět ani nechce, to jste m ěla na mysli?“

„Částečně.“ Vyprahlo jí v ústech a jazyk se jí lepil na patro. „Neustále si opakuji, že to je pouze vaše v ěc, ne moje. Ale pokud mám zůstat, stává se to také mou záležitostí.“

„A to vám nahání strach.“

„Ano.“ Pohlédla na n ěj. „Vám ne?“

101

Op řel se do k řesla a zamyšlen ě si ji prohlížel. Vázanku, v nenápadném odstínu šedé, která dokazovala jeho dokonalý vkus, měl jako vždy upravenou do perfektního uzlu. Sám o so b ě byl nápadně hezký, ale ve st řídmém tmavém obleku vynikly jeho chlapecké rysy. V porovnání s jeho elegantním oblečením vypadala Alexandra chudobn ě a sešle. Ve svých polosmute čních levandulových šatech si p řipadala jako st řízlík v p řítomnosti sokola.

Dívala se mu do skel brýlí, dvou štít ů, za n ěž se schovával. Pokud jsou o či skute čně oknem do duše, nedalo se z té jeho vy číst nic, protože její odraz byl pok řivený anebo se do čista ztrácel v těch dvou sklen ěných oválech.

„Chci, abyste z ůstala,“ prohlásil zvolna, opatrn ě. Pe čliv ě volil slova. „Vaše zvídavost m ůže být ku prosp ěchu.“

„Obávám se však, že je třeba se do situace vcítit, a já mám takový dojem, že m ůj pobyt zde nemusí být ani užite čný, ani rozumný.“

Pátravě se na ni zahled ěl a zvažoval její odpov ěď . „Z čeho tak najednou soudíte?“

„Někdo na m ě schváln ě nastražil krej čovskou pannu, aby mě zastrašil. Bylo to podlé gesto a já myslím, že je nezbytn ě nutné se dozv ědět, kdo to byl.“

„Možná šlo jen o nejapný žert n ějakého sluhy,“ nadhodil lehce. „Nemají rádi nov ě p říchozí, však víte. Pocuchala jste jim pe říčka.“

„Já ale myslím, že o žádný žert nešlo. N ěkdo se mi snaží předat poselství.“ Vy čkávavě se na n ěj zadívala.

„A jaké?“ Zdvihl obo čí a jí bylo jasné, že se jí vysmívá.

„Pat řilo p římo mn ě,“ doplnila. „Ale vy byste byl na vysv ětlování možná povolanější osoba.“ V hlase stejn ě jako ve slovech jí zaznívalo obvin ění.

Zasmál se hrdelním smíchem, který mu vycházel hluboko z prsou. Právě takový zvuk by o čekávala od pozlaceného bronzového gryfa nad jejich hlavami. „Ale jd ěte, sle čno Benjaminová, tak už mi p řece uv ěř te, že s tím nemám co do čin ění.“ Naklonil se p řes st ůl a chytil ji za ruku. „Přinejhorším šlo o žert, p řinejlepším o výplod vaší fantazie.“

102

„Jestli šlo o žert, pak byl velice špatný. N ěkdo se m ě pokusil vyd ěsit a já chci vědět kdo. Sledoval m ě, aby na mn ě vyzkoušel ten sv ůj odpudivý trik. Jak jinak by mohl v ědět, že jsem si spletla poschodí? To mi prozra ďte!“

„Asi ví víc než my,“ ušklíbl se a nebylo jasné, jes tli to myslí žertem nebo vážn ě.

Beze slova sklopila zrak k jejich spojeným rukám. Drtil jí prsty brutální silou a naléhavost jeho dotyku vypovídala o pravd ě, o pravd ě pramenící ze strachu a zlovolnosti –, i když jeho ústa lhala.

„Prosím,“ unikl jí bolestný povzdech.

Pustil ji a v o čích se mu zablesklo, jako by ho její reakce rozhn ěvala.

Celá rozechvělá vstala.

Prudce se zvedl a výhružn ě k ní p řistoupil.

Nechápavě k n ěmu vzhlédla. Okamžitě se vzpamatoval, znovu se posadil a tentokrát nasadil mnohem mírnější výraz.

„Tak jsem si náš ve čer nep ředstavoval,“ poznamenal klidn ě. „Doufal jsem, že si spolu promluvíme o Samovi. Abys te se s ním blíže seznámila.“

„Ráda bych se o n ěm dozv ěděla co nejvíce. Cht ěla jsem se zeptat…“

„Pak se ptejte.“

Odkašlala si, aby p řekonala úzkost, která jí svazovala jazyk. „Měla bych v ědět n ěco víc o jeho vychovatelce. O Ursule Poleové. Jaká byla. O letech, kdy tady pracovala.“

„Je mrtvá. Nic víc není d ůležité.“ Slabý náznak úsm ěvu mu přelétl p řes rty. „Příliš mnoho myslíte na minulost a málo na budoucnost.“

„Budoucnost má ko řeny v minulosti. Jestli neznáme svou minulost, neznáme ani budoucnost.“

Dlouho na ni pronikav ě hled ěl, potom vstal, tentokrát zdvořile a beze spěchu. Dokonalý gentleman. „Poj ďte do knihovny, dáme si sherry a o všem si promluvíme. Nalijeme si čistého vína.“ Kone čně se naplno usmál. P ůsobil uvoln ěně a p řív ětiv ě. Byl tak přitažlivý, až se jí zatajil dech.

Vzal ji za paži a vedl ji ven z místnosti jako paci enta, který zrovna vstal z postele a zkouší první kr ůč ky. Nespoušt ěla z n ěj

103

oči, zcela omámená rozporuplnými city. „Chci slyšet o Ursule,“ zašeptala s námahou.

„Ano, chcete slyšet o Ursule,“ opakoval, jako by ml uvil k dít ěti. „Tak jen poj ďte, sle čno Benjaminová, dáme si sherry. Jestli budu mít dost pití, možná vám vypovím všechny nechutné historky o Ursule Poleové.“ Shlížel na ni a o čividn ě se bavil jejím fascinovaným pohledem. Pozorovala ho, jako by byl š ílenec, který právě uprchl z ústavu pro choromyslné. „A pokud se mi va še spole čnost bude zamlouvat, sle čno Benjaminová, třeba se mě budete moci i zeptat, kdo ji skute čně zabil.“

V knihovn ě bylo teplo, ale husté k řoví venku za okny bi čoval ostrý vítr. Alexandra upila sherry a zvažovala dalš í postup, zatímco pohlížela do sálajících plamen ů, které olizovaly vnitřek krbu namodralými jazyky. V této části domu se netopilo žádnou rašelinou. Všude kolem zde m ěli samé moderní uhlí. „Vidím, že jste duchem nep řítomná.“

Vzhlédla a setkala se s Newellovým up řeným pohledem. Vy čkávavě si ji m ěř il p řimhou řenýma o čima, v nichž se odrážela skrytá nedůvěra.

„Prozra ďte mi, na co jste myslela.“

Obávala se překro čit vymezenou hranici a vstoupit na zakázanou půdu, ale zároveň zoufale toužila vyznat se kone čně ve spleti polopravd a záhad, v níž se potácela od svého p říjezdu na hrad. Stránka z deníku ji pálila na prsou. „Myslela jsem na sle čnu Poleovou. A na vás.“

„Co tedy chcete v ědět?“

„Úpln ě všechno, pokud mám být Samuelovi n ějak prosp ěšná.“ Zajíkla se, polekaná vlastní odvahou.

Ml čky ji pozoroval a ví řil sherry ve skleni čce. Pohyb jeho ruky a zkoumavý pohled ji hypnotizovaly, p řipadala si jako na koloto či, z n ěhož už nikdy nebude moci vystoupit, a za čala se jí zmoc ňovat závrať.

„Služebnictvo vám už nejspíš prozradilo, že Ursulu Poleovou tu zcela nesmysln ě najali jako vychovatelku.“ Mluvil zvolna, tém ěř ostražit ě. Hlas m ěl drsný, zadrhával, jako by mu činilo potíže o ní hovo řit. „Dva chlapci, i když jeden z nich trochu zaostalejší, by m ěli podle všech pravidel mít u čitele, ale…,“ setkal

104

se s Alexand řiným pohledem, „ona byla p říbuzná, zcela bez prost ředk ů a jednoho dne zaklepala u našich dve ří. Otec byl v Pa říži, nem ěl chu ť se situací n ějak zaobírat a nechal všechno na ní. Zůstala zde čty ři roky a potom zmizela. Tehdy mi bylo čtrnáct.“ Palcem a ukazovákem si vjel pod obrubu brýlí a promnul si ko řen nosu. Byl to projev únavy. „Asi vám to nemusím ani říkat, ale nem ěli jsme ji rádi, Sam ani já.“ Odmlčel se. „Sam se jí bál.“

„Ale vy ne,“ zašeptala celkem zbyte čně. To, co si z Ursulina deníku p řečetla, jí celkem jasn ě nazna čilo, co Newell ke své bývalé vychovatelce cítil; p řesto to cht ěla slyšet od n ěj. Tak usilovn ě se snažila vše pochopit.

Jejich pohledy se st řetly, její doširoka rozev řené o či mluvily o up římnosti a hlubokých citech; v jeho, zrádn ě zastín ěných skly brýlí, se divoce zablýsklo.

„Já z ní strach nem ěl. Pohrdal jsem jí,“ řekl hlasem, z n ěhož důkladn ě vyhostil sebemenší cit. „To jsou dv ě naprosto rozdílné věci.“

Náhle ji zalila vlna soucitu s chlapcem, kterým býval. Jako dítě musel bezmocn ě snášet nechutné návrhy od zkažené ženy. Není divu, že z n ěj vyrostl tak temný, uzav řený muž.

„Pro č jste musel opustit domov?“ Otázka jí vyklouzla d řív, než si ji sta čila rozmyslet.

Op ět zakroužil sherry ve sklence a krátce se zasmál. Další neveselý, neut ěšený zvuk, který se ozv ěnou rozlehl v jejím srdci. „Ptáte se, jestli se m ě nechystali lyn čovat za její vraždu? M ěl bych pro ni pádné důvody a ne všichni by mi její smrt zazlívali. Nicmén ě je mi líto, ale musím vás zklamat, sle čno Benjaminová. Byl jsem už z Cairncrossu pry č, když naše drahá sle čna Poleová zmizela.“

„Vy jste tady nebyl?“ vyhrkla ohromen ě a všechny její dohady a pe čliv ě vykonstruované záv ěry se jí náhle zhroutily jako dome ček z karet. „Ale to nedává smysl. Proč se tedy povídá, že jste ji zabil? A vy sám jste přece nazna čil…“

„Nazna čit ješt ě neznamená se p řiznat. A čilé jazyky služebnictva, které jak vidím nijak nelenilo a opravdu se činilo, nedokážu umlčet.“

„Ale i když jste byl pry č, mohl jste se p řece vrátit…“

105

„Já se však nevrátil. Tady už jsem nem ěl co pohledávat. Otec mě noc p ředtím vyd ědil, a když se sle čna Poleová plížila z hradu, já seděl na povoze sm ěř ujícím do Londýna.“

Alexandra zvedla sklenku ke rt ům, ale v ůbec nevnímala, co vlastn ě pije. Hlava se jí to čila. Nic nebylo tak, jak p ředpokládala. Nic, pokud jí Newell říká pravdu.

„Pro č?“ zeptala se.

Jeho o či byly neproniknutelné. „Můj odjezd z domova nemá sice se Samem nic spole čného, ale tolik vám řeknu, a v ěř te tomu nebo ne: Vyhnali m ě z Cairncrossu na základ ě obvin ění, že jsem se choval nevhodn ě ke sle čně Poleové.“

Uhnula pohledem, aby nevid ěl, jak jí jeho prohlášení otřáslo a jak hluboce s ním soucítí. Po p řečtení stránky z deníku se však podobný skandál dal p ředvídat. Bylo krutou ironií osudu, že obvin ění padlo na mladého Newella, a ne na guvernantku.

„Můžete si to ov ěř it, u koho chcete, sle čno Benjaminová. Featherstone si na ten den dob ře vzpomíná stejně jako Jaymes a paní Penrithová. Odešel jsem a do smrti svého otce se nevrátil.“

Zmaten ě si rovnala myšlenky v hlav ě a op ět si vzpomn ěla na deník a minulost.

„Myslíte si, že jsem ji zavraždil, Alexandro?“

Překvapen ě zvedla o či a zjistila, že ji doslova probodává pohledem. Drsná přímost jeho otázky ji šokovala, ale ještě více ji zneklidnilo, že ji oslovil k řestním jménem. „Tehdy jsem tady nebyla. Nikdy jsem ji nepotkala. Mohu se v této věci spolehnout pouze na sv ůj instinkt.“ Samoz řejm ě že tu ženu nezavraždil, a důvod jeho neviny ji rozechv ěl a vyvedl z míry. Sice o n ěm nev ěděla tém ěř nic, p řesto se nemohla zbavit přesv ědčení, že by se k vražd ě Ursuly Poleové klidn ě p řiznal. Ta záležitost byla stará dvacet let, nemusel se tedy obávat žádných postihů, a i kdyby zasáhl zákon, Newellovo bohatství a postavení by tohoto muže ochránily. Beze svědk ů a d ůkaz ů by se p řípad nikdy neotev řel.

„A co vám váš instinkt napovídá, Alexandro?“

„Že jste to neud ělal,“ zašeptala.

„Zajímavé.“

Vycítila jeho úsm ěv d říve, než se mu objevil na tvá ři. Nebyl v něm žádný humor, žádná radost. Ale byl to úsměv člov ěka, který právě vyhrál.

106

Žaludek se jí úzkostn ě sev řel. Newell nem ěl strach z odplaty, jeho pohánělo n ěco víc. Pochopila z jeho povahy dost, aby jí bylo jasné, že by s radostí odhalil pravdu, kdyby ta pravda byla hr ůzná. Přímo se v takovém mu čení vyžíval. Držet ji zde na hrad ě a do nejmenších d ěsivých detail ů jí lí čit smrt p ředchozí vychovatelky by mu p ůsobilo rozkoš. Ctihodný John Damien, lord Newell, m ěl dostate čně zvrácený charakter, aby podobnou ironii ocenil.

Připustil by to. Kdyby to byla pravda. A ona te ď dosp ěla k závěru, že to pravda není. Nikdy se Ursuly Poleové nedotkl.

Prohlížel si ji, a a čkoliv to byl lichotivý pohled, napln ěný mužským obdivem, zvlášt ě pro ocejchovanou židovku, která se takovým pohledem nechala už jednou omámit, skrývala se v n ěm ocelová tvrdost, jež sama o sob ě znamenala vážné varování. „Vypadáte zklaman ě, sle čno Benjaminová.“

Opravdu poci ťovala hluboké zklamání nad tím, že odhalila další ďábelskou stránku jeho povahy. Nikdy v životě nepoznala člov ěka jako on, člov ěka, který si s takovým pot ěšením liboval ve zlu páchaném ostatními lidmi.

„Zklamání však není v tomto p řípad ě na míst ě, že?“ Přemýšliv ě se na n ěj zadívala. „Mýlíte se, nejsem zklamaná, naopak, up římn ě se mi ulevilo. Nep řeji si žít pod jednou st řechou s vrahem, ani v tak prostorném hradu. Je povzbudivé vědět, že nemáte v povaze dopustit se podobné ukrutnosti.“

„Alespo ň prozatím.“

Zamra čila se. „Chápu, že v každém z nás se skrývá potenciální vrah, ale to bych rozhodn ě nezleh čovala, mylorde.“ Zm ěř ila si ho neskrývan ě káravým pohledem.

Ta výtka, která ukazovala na její tradiční p řístup k pojetí cti a slušnosti, ho o čividn ě zaujala. Jako by to pro n ěj bylo n ěco nového a osv ěžujícího. „N ějak jste ztichla. Na č myslíte, Alexandro?“ vyrušil ji op ět z úvah, do nichž se zase mimod ěk pono řila.

„Myslím na mnoho v ěcí, mylorde, nap říklad na to, pro č mi říkáte Alexandro.“

Tvář mu ztuhla, jako by se prom ěnila v mramor. „Opravdu jsem vám tak řekl? Promi ňte, to bylo nedopat ření.“

Pronikav ě na ni pohlédl, pokoušel se odhalit všechna její tajemství a pátral v její tváři po d ůkazu, že mu uv ěř ila.

Neuv ěř ila.

107

„Sedíte tady tak zachmu řen ě, sle čno Benjaminová, a obracíte ke mn ě svou up římnou tvář a pozoruhodné o či. Toužíte pomoct Samovi, a on je mé vlastní t ělo a krev. Jestli se k vám začínám chovat d ůvěrn ěji, pak proto, že si p řeji navázat s vámi důvěrn ější vztahy.“ Pozoroval ji a vy čkával. Rty stiskl do tenké linky. „A také… myslím, že i vy si to p řejete…“

„To skute čně ne.“ Vstala, jako by tím mohla smazat slova, která právě vy řkl. Jako by samotná ta myšlenka byla absurdní. Věděla, že nesmí dát najevo, jak ji jeho návrh polekal. Nikdy se nesmí dozv ědět, jak nebezpe čně blízko se dostal k pravd ě.

Zvedla pyšn ě hlavu, aby dala najevo rozhodnost a vykázala ho do pat řičných mezí, ale nitro se jí chv ělo. Tápala v mysli po jednozna čné odpov ědi, kterou by mu dala jasn ě na v ědomí, jak ji urazil. Byla zde na zámku zam ěstnaná, nepatřila k jeho p řátelům ani šlecht ě. Nesmí p řipustit, aby se k ní choval tak d ůvěrn ě, protože zanedlouho by nepochybn ě zjistil, že ji nebezpe čně přitahuje. Znovu by se otev řely rány, které jí zbyly po Brianovi. Po jejich prvním rozhovoru, který se odehrál v téže knihovn ě, jí bylo naprosto jasné, že by bylo sebevražedné mu svou slabost připomínat.

„Už bych m ěla jít, vaše lordstvo. Ale než m ě propustíte, cht ěla bych vám připomenout, pro č jsem tady. Možná by bylo vhodn ější, kdybyste se vrátil zpět do Londýna a dovolil mi, abych se s vaším bratrem sblížila bez vaší pomoci.“

Pozoroval ji zúženýma o čima a t řel si bradu, na níž už za čínalo vyrážel ve černí temn ězlaté strniště vous ů. „Děkuji vám za váš návrh, slečno Benjaminová, ale raději se budu řídit vlastním rozumem, není zrovna vhodné, aby služebnictvo pou čovalo svého pána.“

„Já nejsem služebná. Jsem vychovatelka.“

Kousla se do jazyka, p řekvapená tím, co právě řekla. Nikdy necht ěla, aby ji považovali za vychovatelku, a zarazilo ji, že práv ě ona sama si na ten titul činí nárok. Slova jí vyklouzla zcela mimovoln ě, jako by jí je n ěkdo našeptal.

„Byl to velice vy čerpávající den,“ ustaraným pohledem zabloudila k zav řeným dve řím knihovny, „pro nás oba. Kdybyste byl tak laskav, mylorde, a omluvil m ě, ráda bych odešla.“

108

Vstal. „Ne, neodcházejte.“ Vzápětí se zamra čil, jako by cht ěl svá slova vzít zpět. Čišela z nich osam ělost a vypustil je z úst necht ěně stejn ě jako p řed chvíli ona.

„Je pozd ě,“ namítla p řidušen ě. Ohromila ji naléhavost, s níž se ji pokoušel zadržet. Tvá řil se, že by ji nejrad ěji popadl za paži a násilím jí zabránil odejít. Jako by z její přítomnosti, z její bytosti, čerpal útěchu.

„Cht ěla jste se m ě na n ěco zeptat.“

„Už asi vím, co mám d ělat. Slibuji vám, že budu k Samovi laskavá. Nikdy nebude mít důvod, aby se m ě bál.“ Vrhla na n ěj postranní pohled. Zdálo se, že usilovn ě p řemýšlí, čím by ji ješt ě mohl zdržet.

Ustoupila ke dve řím. Následoval ji. Připomínalo to val čík.

„Smím odejít, mylorde?“ zeptala se a strach jí svaz oval nohy.

Spo činul pohledem na pozlacené klice, kterou nyní svírala jako krucifix. Posedl ho nevysv ětlitelný vztek. Zvedl o či ke stropu, aby sebral síly a ovládl se. Na kratičký okamžik se jí zatajil dech, protože m ěla dojem, že se na ni vrhne, ale nakonec se znovu skryl za maskou gentlemana. Nepokusil se ji zdržovat. Chladn ě na ni pohlédl a krátkým pokývnutím hlavy vyhov ěl její žádosti.

Tém ěř vyb ěhla ze dve ří. P řed ní se otev řela chodba pokrytá rubínov ě červeným kobercem, který se táhl až k hlavním schod ům. Málem o něj ve sp ěchu zakopla. Zpola o čekávala, že se Newell pustí za ní, bude ji pronásledovat, a až ji chytí, naloží s ní podle své v ůle. Necht ěla se ho bát a ve skutečnosti v ěděla, že k tomu ani nemá důvod, ale bylo až nep řirozené, jak ji dokázal vyvést z míry. Byl nevyzpytatelný a jeho fyzická síla naháněla strach. A nyní si p řál s ní navázat důvěrn ější vztah. Sice se jí nikdy nepokoušel dotknout a nedovolil si jediný neslušný pohled, p řesto v jeho hlase bylo něco intimního.

Musí se mu vyhýbat, nabádala se, když vystupovala po schodech. Nep řipustí žádné důvěrnosti. Byl její zam ěstnavatel a nic víc. Jeho starosti ji sice trápí, ale není to její v ěc.

„Sp ěte dob ře, sle čno Benjaminová.“

Prudce se oto čila a zjistila, že Newell stojí u paty ohromného dubového schodiště. Ruka jí sjela po zábradlí a dlaně m ěla najednou zpocené.

109

„Dobrou noc, mylorde,“ řekla tiše. Skrz zastín ěná skla jeho brýlí nedokázala odhadnout, jaký mají jeho o či výraz.

Oto čila se a znovu za čala stoupat nahoru, ale zastavil ji jediným sl ůvkem.

„Alexandro.“ Jeho hlas se jí za řízl do srdce.

Obrátila se. Pořád stál ve stínu pod schody. „Ano?“ zašeptala.

Tvář mu potemn ěla n ějakým neznámým, krutým citem. „Pomozte Samovi.“

Zav řela o či, neschopná snést náhlé pohnutí. Zvolna přikývla a op ět se vzchopila. P řim ěla se znovu oto čit a pokra čovat nahoru. A ke svému zd ěšení zjistila, že má o či plné slz.

11. kapitola

Pravdu já budu vždycky v úctě mít až do dne, kdy životem syt p ůjdu

do hrobu –

CARTWRIGHT

„Vstávejte, slečno! Vstávejte! Stalo se strašné neštěstí. Pán je zran ěný. Musíte hned p řijít.“

Alexandra vysko čila ze zmuchlaných p řikrývek a klopýtav ě se ve tm ě vrhla ke dve řím. Byla v polospánku, když se ozvalo bušení na dve ře a výk řiky paní Penrithové.

„Proboha, co se d ěje?“ zalapala po dechu, když uvid ěla bezkrevnou tvář hospodyn ě, tém ěř schovanou za velkou petrolejovou lampou, kterou držela v ruce.

„Sle čno, je zran ěný. Poslali jsme pro léka ře, ale chce vid ět hlavn ě vás.“

„Co se stalo?“ opakovala Alexandra a popadla černý šál přehozený p řes k řeslo.

„Bylo to na chodb ě, sle čno. Právě u paty schodišt ě. Panská si myslela, že mluví s vámi. Slyšela hlasy a potom pád. Starobylý železný lustr se z řítil rovnou na n ěj. Na ruce má řeznou ránu, jako

110

by ho sekl me č. A tolik krve jsem v život ě nevid ěla. Ješt ě št ěstí, že ho to do čista nezabilo.“

„To je strašné…“ Alexandra pospíchala za hospodyní a v ůbec nevnímala dlaždice, které ji mrazily do bosých nohou, jako by šlapala po kusech ledu. V duchu vid ěla jen jeho melancholickou postavu stojící u paty schodišt ě a ješt ě cítila nezvané slzy, které jí skropily tváře. Nitro se jí svíralo podivnou lítostí. Dlouho lež ela a nemohla usnout. Myslela na n ěj a hn ěvala se na sebe, že ho tém ěř nedokázala opustit.

„Doufám, že ho lékař dá zase do po řádku. Ale je hrozně roz čilený. Volal vás, sle čno, a pak nám nařídil, abychom panské dali po řádnou dávku laudana, ať už kone čně p řestane plakat.“

„To má jeho lordstvo tak ráda?“ Alexandru píchlo u srdce. Bylo nevychované položit podobnou otázku, vlastně to bylo naprosto nevhodné, ale reakce panské přece jen p ůsobila p řehnan ě a dala se vysv ětlit pouze dív činou nep řirozen ě silnou oddaností k pánovi hradu. A Alexandra, ačkoliv by to ráda popřela, její jednání chápala, protože sama začínala k tomu muži poci ťovat nezdravou náklonnost.

„Je to taková milá loajální osůbka, ta naše Sally, ale až tak útlocitná zase není. Ne, slečno, ta pošetilá holka neplakala pro našeho pána. P řísahala, že z řícení lustru je dílo ďáblovo. Prý zahlédla v chodb ě čern ě od ěnou postavu t ěsně p ředtím, než se nehoda stala. Ach má drahá, je s podivem, že si na Cairncrossu vůbec udržíme n ějaké služebnictvo p ři tom, co se tady d ěje.“

Alexand ře se tém ěř zastavilo srdce v hrudi a žilami jí projela hr ůza. „Takže služebné už n ěkdy podobnou postavu předtím vid ěly?“

„Objevuje se tu řadu let, vždycky se vyno ří a zase zmizí.“

Alexandra pevn ě sepjala ruce, aby se jí net řásly. Už v život ě necht ěla nic slyšet o tajuplných postavách v černém. „A co si o tom myslí pán?“ otázala se tiše.

„Jeho lordstvo po všem tom laudanu tém ěř blouzní, sle čno. Trpí strašnými bolestmi, ale i tak se nám vysmál, že jsou to všechno babské tlachy. Te ď odmítá s kýmkoli mluvit a mumlá si něco o černých figurínách, které se zjevují v chodbách hradu.“

„V tom bod ě má pravdu.“ Alexandra si zvedla lem no ční košile, aby udržela s hospodyní krok.

111

„A ptá se po vás, slečno. Jen a jen po vás. Přes laudanum, bolest a všechno ostatní stále na nás dorážel, abychom vás přivedli.“ Hospodyn ě se oto čila a podrobila ji zpytavé prohlídce. „Co se stalo v hale, je moc divná v ěc. A nejh ůř z toho nakonec vyšla panská. Má v sobě sice zna čnou dávku uklidňujícího prost ředku, ale p řesto sebou hází a třeští o strašidlech.“

„Jak je lordu Newellovi?“ Usilovn ě se pokoušela zm ěnit téma. Panská a její vidiny ji znervózňovaly.

„Pán se drží dob ře.“ Paní Penrithová jí v ěnovala rozt řesený úsm ěv. „Sice dovede být p ěkný mrzout, ale není to typ člov ěka, který by se poddával slabosti.“

Před dvouk řídlými vy řezávanými dve řmi do Newellovy ložnice stál na stráži Featherstone. Paní Penrithová postavila petrolejku na komodu a pokynula jí, aby vešla dovni t ř.

Featherstone vrhl na Alexandru pohled plný tak siln é nechuti, až se jí zarazil dech.

Když procházela kolem n ěj, zašeptal tiše, aby ho hospodyn ě neslyšela. „Chce ho vzít s sebou, a to jenom kv ůli vám.“

Alexandra vzhlédla ke starému majordomovi, ale netušila, jak by se m ěla bránit, a nem ěla ani pon ětí, co jeho záhadná poznámka vlastn ě p řesn ě znamenala. V jeho d ůstojné vrásčité tváři nebyla zloba, jenom hn ěv a obavy.

Prošla kolem n ěj beze slova a vstoupila do Newellovy ložnice.

„Kristepane! Nem ůžete si s tím pospíšit?“

Už když vešla do p ředpokoje, slyšela Newellovo klení, které vycházelo z ložnice. V záři lucerny se rýsovala silueta jeho postavy ležící na posteli a nad ním se sklán ěl lékař sešívající ránu.

„Mylorde,“ oslovila ho, když stanula na prahu. Newe ll trhl hlavou, aby vid ěl, kdo to je. Lékař také vzhlédl, ale pouze na krati čký okamžik. Potom se dal znovu do zašívání Newellova svalnatého p ředloktí.

„Ale, sle čna Benjaminová. Tak jen pojďte dál, pojďte. Už na vás čekám.“ Smysly m ěl zast řené laudanem a každé slovo ho stálo zna čné úsilí. Jeho oči, zářivá azurová modř podlitá krví, se leskly bolestí a drogou, kterou mu dali na utišení. Dávka laudana byla pravd ěpodobn ě hodn ě silná, ale ne dost, aby tomu člov ěku přinesla úlevu.

112

Kývl sm ěrem k vyšívanému čaloun ěnému k řeslu, d ědictví z minulého století. „Posa ďte se. D ělejte obecenstvo této řezni čin ě.“ St řelil výhružným pohledem po léka ři, kterému se rozklepaly ruce.

Zabo řila se do polštáře a nedokázala odtrhnout zrak z jeho ležící postavy a té krve kolem. Na prost ěradle kvetla ohromná rudá skvrna a lékař m ěl zakrvácené celé ruce. „Vidím, že váš temperament nijak neutrp ěl, mylorde, i když o vaší paži se to říci nedá,“ podotkla jemn ě. „Nepochybně to znamená, že jste stále naživu.“

„Pokud p řežiji tuhle krej čovskou práci.“ Oto čil se na mladého doktora. „Prokrista, člov ěč e, to ješt ě nejste hotový?“

„Užuž, mylorde. Práv ě jsem skon čil.“ Léka ř ust řihl konce fialové niti, kterou p ředtím napustil ve výtažku ho řce. Osušil klikatou ránu a začal ji obvazovat vyb ělenou gázou. Newell pozoroval jeho po čínání a z jeho napjatého výrazu vyzařovala netrp ělivost.

Když byla rána ovázaná a zakrvácené přikrývky vym ěněny, zvedl mladý chirurg černý kuf řík a lou čil se: „Řeknu paní Penrithové, jak se o vás má starat, a zítra ráno se na vás p řijdu op ět podívat.“ Léka ř kývl na Featherstonea, který se práv ě příhodn ě objevil, aby ho doprovodil dol ů.

Alexandra z ůstala o samot ě s Newellem a znejist ěla, ale ur čit ě nebylo čeho se bát. Ve svém současném stavu by jeho lordstvo nebylo s to ublížit ani mouše. P řesto ho pozorovala ostražit ě, zneklidn ěná jeho blízkostí.

„Máte velké bolesti?“ zeptala se tiše.

„Už jsem zažil horší. Zítra mi ruka ote če a budu vzteklý jak pes.“

„Připome ňte mi, abych po čkala den, než vám p řinesu kv ětiny.“ Slab ě se usmála.

Jejich o či se setkaly a on se rovn ěž usmál, spíše pouze nepatrn ě zdvihl koutek úst, ale zasáhlo ji to až do hloubi srdce. Zvláště když v ěděla, že ten člov ěk rozdává úsměvy asi tak často jako Borgiové almužny.

„Jsem rád, že vás paní Penrithová ještě zastihla vzh ůru, takže jste mohla p řijít,“ podotkl a zabo řil hlavu do polštáře.

„Vlastn ě jsem už nebyla vzh ůru. Ve skute čnosti m ě vyburcovala z hlubokého spánku, jak nepochybně dob ře víte.“

113

Znovu se usmál, potom se neudržel a vybuchl v krátký smích.

Také se zasmála. Nikdy nepotkala tak nemožného člov ěka. Jednu chvíli se choval jako tyran a v p říští ji nutil do smíchu.

„Nalijte si čaj. Služebná položila podnos s konvicí a šálky na stolek vedle mahagonové komody. V horní zásuvce je st říbrná láhev. Podejte mi ji.“

„Přibyla mi snad k postavení vychovatelky ješt ě práce ch ůvy?“ Ne čekala na odpov ěď , ale p řistoupila k černému stolku a nalila si šálek čaje. Láhev byla přesn ě tam, kde jí řekl, v horní zásuvce, uložená mezi naškrobenými košilemi. Vnitřek von ěl kuskusem a mýdlem. Prsty ji svrb ěly, jak se toužila dotknout bělostných košil, aby zjistila, jestli batistová látka je skute čně tak jemná, jak vypadá, a aby prohloubila důvěrné pouto s tímto mužem, které by m ěla naopak zp řetrhat.

Tiše zásuvku zavřela a vrátila se k lůžku. Vtom si uv ědomila, že jeho pokoj v ůbec nevypadá tak, jak si představovala. Ni čím nep řipomínal místnosti dole a vlastn ě se ani nepodobal ložnici. Rozhlédla se po středov ěkých tapiseriích provedených v indigov ě modré, šarlatové a zlaté barvě, které pokrývaly všechny čty ři st ěny a znázorňovaly čty ři ro ční období. Masivní kostra postele s vy řezávanými dubovými listy a žaludy vznešen ě spo čívala na kamenném stupínku. Oproti jejímu o čekávání neprošla místnost žádnou modernizací. Na zdích ho řely slonovinov ě bílé svíce, tlusté jako mužské zápěstí, a v krbu rašelina. Jestli salon von ěl po novém koberci a leštěnce, Newellova ložnice byla cítit drahým červeným vínem. Samet a pavu činy.

„Mylorde,“ podávala mu šálek a láhev.

Vzal si od ní láhev a mávnutím ruky odmítl čaj. „Pro vás.“ Notn ě si p řihnul.

Rozhostilo se ticho, zatímco upíjela čaj a p řemýšlela, pro č ji vlastn ě k sob ě zavolal. V ůbec se nehodilo, aby tu s ním o samot ě sed ěla u jeho l ůžka. Ale nep řipadalo jí to tak nepat řičné, jak by nejspíš m ělo. Snad proto, že pro ni kv ůli svému zran ění neznamenal žádné nebezpečí. Cítila se tady mnohem příjemn ěji než v knihovn ě.

„Co si myslíte o mé nehod ě, sle čno Benjaminová? Usuzuji, že už jste slyšela všechny pomluvy.“ Znovu si po řádně lokl z lahve a

114

op řel se o polštáře. Hezkou tvář s mužnými rysy m ěl pobledlou bolestí.

„Vím o té panské,“ p řikývla.

„Osoba s bujnou fantazií, to je vše. Nikdy jsem ji nesnášel…, jak se vlastn ě jmenuje?“ M ěl zav řené o či. Brýle ležely na no čním stolku vedle postele. Když si je sundal, p ůsobily najednou jako zcela neškodná věc zhotovená ze zlatého drátku a skel.

Upila čaje a tém ěř zatoužila po marnivém elixíru v jeho lahvi. Vůbec se jí do té otázky nechtělo, ale nem ěla na vybranou. Zlehka nadhodila: „To d ěvče prý vid ělo postavu podobnou té, kterou jsem já zahlédla v chodbě?“

„Ano, vid ělo.“

„Stál tam n ěkdo?“

Otev řel unavené o či a ona se zhrozila beznad ěje, kterou v nich zahlédla. „Co byste řekla, sle čno Benjaminová, kdybych vám prozradil, že dnes se mnou v hale skute čně n ěkdo byl? Že to opravdu byla ona postava a že v ůbec nešlo o nehodu, když se řet ěz držící lustr p řetrhl. Co byste si pomyslela?“

Tlumeným hlasem odv ětila. „Já… divila bych se, pro č se to snažíte udržet v tajnosti.“

„Jako vždy uvažujete naprosto logicky. Naprosto log icky, až s v ědeckou precizností dalo by se říct.“ Odvrátil se a za ťal ruku v pěst. „Netrváte na strašidlech a p říšerách, protože jste inteligentní mladá žena, slečno Benjaminová, a pro takové věci p řece chybí hodnov ěrné d ůkazy. Proto se rad ěji držíte fakt ů. A faktem je, že jsem všem namluvil, že to byla nehoda. I když ve sk ute čnosti o žádnou nehodu nešlo.“ Vlivem laudana komolil slova. „O žádnou nehodu.“

„Kdo to ud ělal?“ Naklonila se k n ěmu blíž, plná starostí o jeho duševní i t ělesný stav.

Zabo řil se hlavou do polštáře, jako by se ho zmocnilo nevyslovitelné vy čerpání. „Ne kdo, ale co.“

„Tak tedy co,“ zašeptala a znovu ji v o čích pálily slzy.

„Zlo, sle čno Benjaminová. Viníkem je zlo.“ Pozvedl hlavu a vno řil se pohledem do jejích o čí. Podmanivé modré drahokamy, blyštivé a tvrdé v důsledku bolesti, která ho sžírala s nelítostnou silou.

115

Alexandra se s povzdechem op řela do židle. Nic jiného než vyhýbavou odpov ěď si z řejm ě nezasloužila.

Jeho nemilosrdn ě hezká, divoká tvá ř v ní vzbudila v šeru slabého svitu lampy nepostižitelný záchvěv strachu. „Prohlížíte si mě, sle čno Benjaminová, jako byste mi nevěř ila.“

„Máte bolesti. A abyste jim ulevil, dostal jste nemalou dávku laudana.“

„Ano. Op ět logický záv ěr. Nic jiného bych ani neočekával.“

Krátce pohledem přejela jeho ležící postavu. P řikrývka mu dosahovala st ěží k bok ům a nad jejím okrajem vy čuhoval pas jeho kalhot. Newell byl zpocený a na odhalené hrudi, pokryté zlatavými chloupky, mu hrály svaly, ten pohled byl pastva pro ženské o či. Byl krásný. Vypadal jako pohanský b ůh. A obklopovalo ho zlo, o n ěmž p řed okamžikem hovo řil.

Navlh čila si náhle suché rty. Rozpálenýma lesklýma očima jí visel na ústech a neunikl mu jediný pohyb jazyka, jímž si po nich přejela. „Krej čovská panna nebyla žádný přelud. Neobjevila se tam sama od sebe. N ěkdo ji nachystal, aby m ě vyd ěsil. Musíme vypátrat, kdo má zlé úmysly, a něco proti n ěmu podniknout.“

„Te ď vás vaše logika svádí na scestí. Zlo nemusí být abstraktní pojem ukrytý v lidské mysli. Zlo je skut e čnost, sle čno Benjaminová, žije samo o sob ě.“ O či mu ztvrdly. „A když dít ě vidí, jakou lahodnou hostinu mu p řichystalo, bývá často v pokušení.“

„Narážíte na svou vlastní osobu?“

Hled ěli na sebe, pono řeni jeden druhému do o čí.

„Snad…,“ odv ětil zvolna.

Hrdlo se jí zúžilo. Nemohla uv ěř it, že spolu vedou takový rozhovor, a že mu v ěř í každé slovo. „Skute čně si p řejete páchat zlo?“ Zatajila dech. Jako ochromená čekala na jeho odpov ěď .

„Skrývá se v n ěm moc. Tatáž moc, kterou použili proti mn ě.“ I přes ú činky laudana zn ěl jeho hlas jasn ě a ost ře jako vybroušený diamant. „A to se už nikdy nebude opakovat.“

Vstala a srdce jí divoce bušilo v prsou. „Stejnou m oc použili i proti mn ě, mylorde, ale netoužím stát se jejím vykonavatelem. Pohrdám jí a pohrdám těmi, kte ří ji p řiživují.“

Natáhl ruku a dotkl se její paže. Bylo to h řejivé, jemné pohlazení a projelo jí celým t ělem až do kone čků prst ů u nohou.

116

Náhle nemohla popadnout dech, jako by ji rdousila neznámá síla. „Tak nesmíte mluvit,“ šeptal. „Copak nechápete? Zah ráváte si s ohn ěm. Právě to m ě na vás p řitahuje.“ Vyrážel ta slova, jako by byl natažený na sk řipci.

„Když už mluvíme v jinotajích, kdo tedy byla postav a, kterou vid ěla panská v hale?“ Rty se jí chv ěly.

Stiskl jí studenou ruku a p řitáhl si ji k sobě. Tvář m ěl vážnou. „Obávám se, že viděla sle čnu Poleovou.“

Alexandra ztuhla. P řed o čima se jí ud ělaly mžitky. Místnost se propadla do bezdechého ticha, které jí dunělo v uších a v n ěmž se rozléhal staccatový rytmus tepu jejího srdce. „Ne, to není možné! Ode dne, kdy odsud odešla, o ní p řece nikdo neslyšel. Vždy ť si všichni myslí, že je mrtvá.“

„Přesn ě tak.“

„Chcete mi snad nazna čit, že panská vid ěla ducha?“

„Ano, takovým jev ům se říká duchové.“

„To není možné,“ opakovala p řiškrcen ě a divoce na n ěj pohlédla.

„Dobrá židovka na duchy nev ěř í.“ Op ětoval její pohled. „A dobrá křes ťanka by na n ě v ěř it nem ěla. P řesto v n ě v ěř í.“

„Není d ůležité, jestli je n ěkdo dobrý žid nebo k řes ťan. Bu ď v ně člov ěk v ěř í, nebo ne. A já v ně nev ěř ím,“ namítala ztuhlými rty. Byla tak rozrušená, že si ani nepovšimla, jak si ji zvolna p řitahuje za paži blíž k sob ě.

„Záleží na vás. Je to vaše rozhodnutí. Jen vaše.“

Prudce zavrt ěla hlavou. „Ursula Poleová zmizela. Ani vy sám nem ůžete říct, jestli je mrtvá, nebo ne. Pokud se domníváte, že jste ji vid ěl dole v hale, t řeba se jenom vrátila. Možná se ztratila a teď si našla cestu zp ět.“

„Chcete říct, že bloudila stovkami místností a spletí chodeb Cairncrossu, aniž by si jí n ěkdo všiml?“

„Je to možnost. Koneckonc ů, byla…,“ kousla se do jazyku. Vlastní myšlenky ji ohromily.

Pozoroval ji a jeho pohled hypnotizoval. „Ano. Ano.“

„Ale vy nevíte, co jsem cht ěla říct,“ namítla slabým, ustrašeným hlasem.

„Cht ěla jste říct, že je tady, protože mnou byla posedlá.“ Vzal ji za bradu. „To jste cht ěla říct, nebo ne?“

117

„Ano,“ zašeptala. Zhrozila se jeho schopnosti číst jí myšlenky.

„Znovu musím vzdát hold vašemu nadání pro dedukci, sle čno Benjaminová. Utřídíte si p ěkn ě všechna fakta a vyvodíte z nich šikovný logický záv ěr.“

„Musíte dát prohledat hrad. T řeba se n ěkde skrývá. Je tady tolik k řídel a starých chodeb. Vím, že n ěkteré části jsou neobydlené. Najdete ji a potom se jí zbavíte. Konečně jednou provždy.“

„Napadlo vás, pro č mi cht ěla ublížit?“

Dívala se dol ů na n ěj a nemohla pohnout hlavou, protože ji pevn ě držel za bradu. Jeho neuv ěř itelné hezký obli čej byl tak blízko a bolest, která se v něm odrážela, ji rozdírala a probouzela její ženskost. „Netuším, pro č by vám cht ěla ublížit. Možná je šílená.“

„Ne,“ zašeptal jí t ěsn ě u ucha, až jí jeho horký dech ovanul tváře. „Ona je zlo. Ale je tak o čividná, že není třeba se jí p říliš obávat. Představuje jen malou kapku v ohromném mo ři zla, které zaplavuje naši milovanou zem. Te ď si m ě p řeje zni čit kv ůli vám.“

Alexandra ho jen uhranutě pozorovala a nezmohla se ani na slovo.

Pro čísl jí pevnými prsty závoj tmavých vlas ů. „Chce, abych byl mrtvý, protože tak bych z ůstal s ní…“

„Je tedy skute čně mrtvá? Je p řízrak? Ale to vás pak nikdy neopouští…“ Už ani nev ěděla, co říká. Před o čima jí tan čily pestrobarevné kruhy a marn ě svád ěla bitvu s nar ůstající panikou.

„Ano, ale te ď mám vás.“ Prudce oddechoval a zpod zt ěžklých ví ček ji hltal o čima. „A ona ví, že chci… tohle…“

Strhl ji na sebe a spaloval ji žhavým pohledem. Pátral po náznaku odporu, nenávisti, hněvu, a když nic z toho v její tvá ři nespat řil, byla ztracená. Pomalu, s rozmyslem zvedl hlavu a přitiskl svá ústa na její.

Šok z doteku jeho rt ů jí projel celým t ělem jako zášleh blesku. Trhla sebou a podv ědom ě se cht ěla odtáhnout. Newell jí však nemilosrdn ě p řitiskl ruku vzadu na šíji a p řidržel jí hlavu, aby se mu nemohla vysmeknout. Chtiv ě se k ní p řimkl a poznala, že rty, které na pohled vypadaly tvrd ě a nelítostn ě, jsou takové i ve skute čnosti. Nikdy nebyla spokojená s tvarem svých úst, připadaly jí p říliš plné a široké, ale on si je podrobil s rozkoší. Byla

118

poddajná, on pevný, ona zranitelná a plachá, on bezcitn ě nenasytný.

Jazykem jako drsný samet jí p řejel po p ředních zubech a jí v hrdle uvízl vzlyk. Její mysl k řičela: Ute č, vyprosti se z jeho sev ření a ute č. Ale i když jí kdysi p řipomn ěl Briana, v ěděla dob ře, že je naprosto odlišný. Ten polibek byl jiný než Br ian ův. Jak se její zran ěné srdce zvolna léčilo, vždycky si p ředstavovala, že bude-li ji líbat n ějaký muž stejn ě jako Brian, její odezva bude trpná, bez vášně, o čekávání či nad ěje. Strpí ten polibek, jestli vůbec, a potom ho bude soudit stejn ě bez milosti, jako Brian soudil ji. V t ěch pomstychtivých plánech vždy vystupovala jako žena, která muže chladn ě ohodnotí, jeho polibek zesm ěšní a zapomene na n ěj.

Ale nikdy nepo čítala s tím, co prožívala nyní.

Toto bylo n ěco naprosto jiného; poznala to tak neklamn ě, jako jí srdce zb ěsile bilo v hrudi; tak jist ě, jako její otec recitoval tóru.

Lord Newell zaslepil její soudnost dokonale a ona nakonec vyhov ěla jeho naléhání a rozevřela rty. Zd ěšená, ale i nevýslovn ě vd ěč ná se chvěla v jeho pažích a dovolila mu všechno, co cht ěl, aby si ji vychutnal až do dna. Protože ona ho také cht ěla, nebo ť byl požehnan ě neústupný.

„Prosím,“ vyk řikla tiše, když odtrhl své rty od jejích.

Jejich o či byly sotva pár palců od sebe. Byla tak blízko, až cítila jeho v ůni, olov ěnou pachu ť krve; jeho krve, temnou, horkou esenci, která mu ulpěla na k ůži a kterou nyní chutnala v ústech. Cítila jeho mužský pach a ješt ě n ěco dalšího, nepostižitelného a nedefinovatelného, co patřilo jen a jen jemu. Elixír jeho duše. Rty jí ho řely po té chuti.

Obrátila se na útěk.

„Ne,“ popadl ji za paži a strhl ji zp ět.

„To jste nem ěl d ělat. Ne mn ě,“ zalykala se a v ponížení klopila pohled k zemi.

„Pro č ne vám?“ otázal se neúprosn ě. Znovu ji vzal za bradu a zvedl jí odvrácenou hlavu, aby se musela setkat s jeho pohledem. Duhovky m ěl azurov ě modré a bolest, která z nich čišela, ji zbavila dechu. „Pro č si myslíte, že vy byste tomu m ěla uniknout?“

„Jsem nad takovými v ěcmi,“ vyk řikla hn ěviv ě.

119

„Ano, ano, vidím.“ Op ět se op řel do polštářů . Tvář m ěl bledou a ztrhanou. Stále ji však držel za paži. „Vy s tou svou nevinností a velkýma zran ěnýma staropanenskýma o čima.“ Znovu si ji p řitáhl k sob ě, takže tém ěř padla na kolena vedle jeho postele. „… a měkkými r ůžovými rty, jimiž byste si tam, kde jsem byl, jako děvka vyd ělala jm ění.“

Zaúp ěla a tváře jí dokrvava zrudly hanbou. Proti její v ůli jí ruka vylétla ke rtům, aby je zakryla.

„Copak nevidíte? Jste nad tím,“ šeptal jí a p řitahoval si ji k sob ě. „Ani nevíte, jaké pro m ě p ředstavujete pokušení, sle čno Benjaminová. Nikdy jsem nem ěl ženu jako vy. Práv ě vaše ctnost a neposkvrn ěnost m ě dráždí a tak nesmírn ě…,“ odml čel se a položil na to slovo d ůraz, „… nesmírn ě toužím se jich zmocnit a p řetvo řit je podle svého.“

Vysko čila jako la ň, která větří nebezpe čí, a vytrhla se mu. Otev řen ě jí vyhrožoval, ne skryt ě jako d říve. Jeho slova, chování, nevysv ětlitelná touha ji mrazily až do hloubi srdce. „Zkazila vás,“ zašeptala chraptiv ě. „Ublížila vám i vašemu bratrovi. Takhle nemluvíte vy, ale ona.“

„Asi jsme sp řízn ěné duše.“ V hlase mu zaznívala škodolibá radost. „Ale minulost je pry č a nyní sv ůj osud ur čuji sám. A říkám to, co si myslím já.“

Rty se jí chv ěly, ale promluvila jist ě a stru čně: „Nebudu vás tedy už déle pokoušet. P řišla jsem pomoct Samovi, a ne“, krátce zalétla pohledem tam, kde jí tiskl paži, „kv ůli tomuhle.“

„Měla jste mi hned na za čátku dát políček a utéct, ale to jste neud ělala,“ vysmíval se jí.

Nedokázala na něj pohlédnout. P řála si vykřiknout, že ji přitahuje pouze proto, že jí p řipomíná Briana, člov ěka, jehož milovala a který jí zlomil srdce. Ale nemohla ta sl ova vypustit z úst, protože to byla lež. Newell jí už nep řipomínal Briana a ona už Briana nemilovala. Existoval pouze jediný d ůvod, pro č proti jeho polibku neprotestovala, protože po n ěm toužila. Newell ův pohledný zevn ějšek a jeho ďábelská přitažlivost jí u čarovaly. Ale už se to víckrát nestane, dušovala se, zatímco se pokoušela vyprostit z jeho sev ření.

„To všechno bylo nedorozum ění,“ prohlásila vyrovnaně a modlila se, aby dokázala ukrýt bou ři, která jí zuřila v nitru.

120

„Dostal jste léky…, nezapome ňte na zran ěnou paži, mylorde. Očividn ě netušíte, co d ěláte, a já jsem se vám nebránila, protože jste m ě p řekvapil.“ P řestala trhat rukou a tichým rozzlobeným hlasem mu na řídila: „Takže m ě prosím pus ťte a na všechno zapomeneme.“

Hled ěl na ni beze slova a ústa mu ztvrdla v kámen.

„Pus ťte m ě,“ zaprosila. „Vždy ť jste zran ěný, mylorde.“

Slab ě se ušklíbl. „Ano, samoz řejm ě, moje zran ění.“

„Musí vás to nesnesiteln ě bolet. Není divu, že nedokážete jasn ě uvažovat.“

„Ano.“ Shlédl na svou zavázanou paži. Napjatým hlasem, v němž se ozvalo podivné pobavení, pokra čoval: „Zabíjí m ě to.“

Jako by ji ovanul ledový poryv v ětru. Nem ěla pochopení pro ironii jeho slov. Pomyslela na Ursulu Poleovou a nepochopitelné důvody, které uváděl pro svou nehodu, a p řála si utéct pryč. Utíkat a už se nezastavit.

„Zavolám vám lékaře.“ Zvedla zrak od ruky, která jí tiskla paži, k jeho druhému rameni. Na b ělostném plátnu obvazu se objevil šarlatový pruh.

„Ne, budu spát.“

„Ale… musí vás to hrozn ě bolet…“ O či se jí zamžily slzami. Měla pocit, že se zblázní. Nap řed ji vyd ěsí k smrti a potom jí naplní srdce divokým, nevysv ětlitelným smutkem.

„Pot řebuji jenom spát.“

Jako by se od ní fyzicky i duševn ě odpoutal. Najednou se choval s odstupem stejn ě jako tehdy v knihovn ě poté, co ho popadl vztek a odhodil masku vyt říbených zp ůsob ů.

„Jd ěte, sle čno Benjaminová. Pro dnešní noc máte volno.“ Zav řel o či a znovu se zabo řil do hromady polštářů . „Moji slabost má na svědomí laudanum. Nikdy už o podobných v ěcech nebudeme mluvit.“

„Jist ě, mylorde, ale co bude s Ursulou Poleovou? T řeba jste měl pravdu? Co když to v hale opravdu byla ona? Mám dojem, že by bylo dobré v nejbližší dob ě svolat služebnictvo a dát prohledat…“

Zprudka otev řel o či a uvolnil jí paži. Ucouvla od n ěj jako od divoké šelmy.

121

„O tom, o čem jsme dnes v noci mluvili, už nikdy neuslyšíte. Pop řu každé slovo z našeho rozhovoru. Tato noc, tato konverzace se nikdy neuskute čnily, rozumíte?“

„Ano,“ odv ětila, „mylorde, ale pro č…?“

Jejich pohledy se st řetly. Nohy jí zt ěžkly, jako by byly z olova; zatoužila si zakrýt tvá ř rukama, aby odehnala bezejmenný a o to hroziv ější strach. V jeho o čích zahlédla matný záblesk rozedrané, umu čené duše, jejíž poslední slabé vlákénko se každou chvíli přetrhne. Ale nitro jí nezachvátila pouze hrůza, nýbrž i hluboký žal. Jako by ji n ěkdo bodl rovnou do srdce.

„Vy nev ěř íte na duchy, že, Alexandro?“

Třásla se, ale podařilo se jí krátce zavrtět hlavou.

„Tak to je proto.“ Zav řel o či a položil se. Už nepromluvil ani slovo.

12. kapitola

Mne svírá tolika běd tíž,

že nemohu je spo čítat. Je t ěžký ho ře mého kříž! V tom jenom útěcha je snad, že aspo ň sluch mi nakloníš, když nem ůžeš mi pomoc dát.

CRABBE

„Jak d ělá včelka, když letí na kv ět? Bzz…“ Alexandra zaškrábala na d řev ěnou desti čku xylofonu.

Vzhlédla k Samuelovi, který sed ěl strnule na lavi čce v zahrad ě. Nedíval se na ni, vnímal však její p řítomnost, jak se dalo lehce poznat z jeho k řečovit ě napjatých sval ů. Od Newellovy nehody uplynulo deset dní. Aby Sama rozptýlila a od vedla jeho myšlenky od bratrova stavu, vzala ho do zahrady a zvolna postupovala se svou terapií. Potom ho vždy zavedla k Newellovi. Byla to odm ěna za d ůvěru, kterou jí její pacient v ěnoval. Ačkoliv

122

Newella sužovala hore čka a nebyl zrovna pozorný spole čník, Sama tyto návštěvy uklid ňovaly. A její vztah s ním se utužoval.

„Dokážeš ten zvuk zopakovat, Same? Bzzz…?“ Pozorova la ho s nad ějí v tváři.

Sam se ani nepohnul. Sto čil k ní stejn ě ne čitelný pohled modrých o čí, jaký vid ěla u jeho bratra, a potom jeho pozornost op ět ulétla jako nadýchané obláčky na obloze nad jejich hlavami.

Zhluboka si povzdechla a sklesle sklopila unavený z rak na černou deku, na níž sed ěla. Byl to její nápad vyvést Sama ven do zahrady. V ůbec nejd ůležit ější bylo, aby se z nich stali p řátelé, protože pouze tak jí za čne d ůvěř ovat a spolupracovat s ní. Dosud však její zám ěr nevycházel. Už byla celá ztuhlá a vyčerpaná nejen od nepohodlného vysedávání ve vysoké trávě, kdy nev ěděla co se svou krinolínou, ale i proto, že se poslední noci m álo vyspala.

Dlouhé hodiny sebou házela na posteli a myslela na Newella; ráno pak sotva stála na nohou. A ještě více ji strašily p ředstavy přízrak ů, které proplouvaly její myslí na samém okraji vědomí.

Duchové neexistovali. Tím si je naprosto jistá. Samotná představa n ěč eho takového vzbuzuje odpor. Nezakusila žádný strach z nadp řirozených fantom ů ani onu noc, kdy opustila ložnici hradního pána a navracela do svého pokoje. Duchové žili pouze v hlavách dětí a mentálně nevyrovnaných jedinc ů. Ne, její starosti se to čily kolem Newella. M ěla neur čitý pocit, že sám v sob ě svádí jakousi neviditelnou bitvu. V srdci se mu svářilo dobro a zlo a ten boj rdousil jeho duši.

A pozvolna jej prohrával. Začínal si každým dnem zvykat na hrozící porážku.

Jejich rozhovor ji pronásledoval jako domnělý duch Ursuly Poleové. V ěř ila, že za ranního rozb řesku se její rozbou řené city uklidní, ale nestalo se tak. Po řád se ptala sama sebe, proč se nebránila jeho polibku. Přitahovala ji jeho fyzická krása? Nebo ji lákala temnota číhající v jeho nitru?

Necht ěla to v ědět. Proto se p ři snídani zaobírala pouze plány na Samovu výuku. Umi ňovala si, že se zcela pono ří do svého poslání a Newella nadobro vypustí z mysli. Získá si Samovu důvěru a znovu ho nau čí mluvit, potom si sbalí v ěci, odjede zp ět do Londýna a za čne nový život. Jestli u Sama odvede dobrou práci, lord Newell se jí třeba št ědře odm ění. Možná bude moci

123

úsp ěšn ě pokra čovat v otcov ě karié ře, i když nebude tak známá jako on.

„Same, poj ď se mnou,“ řekla a vzala ho za ruku. Cítila, že se jí chce vytrhnout. Stiskla ho tedy pevn ěji, jako by ten mohutný muž byl batole, s nímž se pokouší p řejít rušnou ulici přepln ěnou rychle jedoucími ko čáry. „Pojď, projdeme se podél zahradní zídky a já ti budu vyprávět jeden p říb ěh.“

Vedla ho od rozpadajících se vrátek kolem mechem porostlé cihlové zdi. „Byl jednou jeden chlapec, jmenoval se John Damien, a ten si tady rád hrával se svým bratrem. Jeho bratr se jmenoval Sam.“ Usmála se na n ěj. Nedo čkala se však žádné odezvy, a tak zase jednou musela skrýt zklamání. P řejela rukou po hrbolatém povrchu zídky a pokra čovala: „Hráli zde v zahrad ě všelijaké hry. Za t ěmito vysokými zdmi byli v bezpe čí. Ob čas tropili neplechu…“ Sehnula se a nabrala plnou hrst zelených lískových oříšk ů, prvních, které letos spadly ze staré pokroucené lísky. „Ale tropit neplechu je n ěkdy ta nejlepší zábava, nemám pravdu? Dokonce i já jsem jako holčička byla n ěkdy po řádně nezvedená.“ Vrhla na n ěj krátký pohled a proti všem p ředpoklad ům doufala, že ho to bude zajímat. K její opatrné radosti opravdu vypadal zaujat ě.

„Proto ob čas jen tak z legrace John Damien házel těmito lískovými o říšky…“ Toužila v n ěm probudit n ějaké zasuté vzpomínky, ale nebyla si jistá, zda postupuje správným sm ěrem. Věděla tuze málo o malých chlapcích, dokonce ješt ě mén ě o zlobení a d ětských hrách.

„A trefoval se jimi nap říklad do domu…“ Rozmáchla se a pokoušela se n ěkolika o říšky p řehodit ze ď, ale t ěsný živ ůtek a upnuté rukávy jí vadily v rozmachu, takže stěží dohodila tak vysoko, natož aby se trefila do okenních tabulí z o lovnatého skla, které m ěly výhled na tuto stranu hradu.

Zni čehonic ji Sam za čal tahat pry č. Lekla se, že ho n ěč ím rozrušila, ale rychle se p řesv ědčila, že tak to není. Vedl ji za ruku k jižní zídce zahrady.

Ukázal jí nahoru. Zeď byla porostlá divokým vínem, tak hustým, že dokonce ani sada řské n ůžky by se tou houštinou neprokousaly.

124

„Co je tam naho ře? Nic nevidím,“ ptala se zmaten ě, ale nesmírn ě ji povzbudilo, že mezi nimi kone čně probíhá n ějaká komunikace, by ť n ěmá.

Sam ukázal znovu na zeď. Porost uprost řed vypadal zvlášť hust ě a neprostupn ě. Ze zem ě ale rozeznala, že naho ře vy čnívá jakýsi pískovcový výstupek p řipomínající tlapu.

„Ale vždy ť tam n ěco je! Máš pravdu, Same.“ Rozhlédla se zanedbanou zahradou po žeb říku a vybavila si, že jeden n ěkde spat řila ležet, ale nedokázala si vzpomenout, kde p řesn ě.

Sam ji nechal stát a zmizel ve spleti větví zakrslých, kdysi ozdobn ě sest říhaných tis ů. Stále ještě nevid ěla žádnou spojitost mezi házením oříšk ů a pískovcovou sochou skrytou za divokým vínem, ale v ěřila, že pro Sama n ějaká existuje. Počká tedy, až jí ji objasní.

Sam se vrátil s krátkým zahradním žebříkem, který v porovnání s jeho výškou vypadal ješt ě menší. Vzala ho od n ěj, op řela ho o ze ď a doufala, že Sam bude mít tolik duchap řítomnosti, aby ji zachytil, kdyby padala. Vyšplhala po žeb říku nahoru a za čala strhávat husté, pokroucené úponky.

Odkryla dva pískovcové výstupky, dv ě tlapy, nyní zcela porostlé zeleným mechem. Byla to socha psa, alespo ň kdysi jí bývala, pomyslela si, když zápasila s houževnatými v ětvi čkami, až měla ruce po řezané a plné puchýřů .

Jako další se z listoví vyno řil vytesaný řet ěz, který se tomu pohádkovému tvorovi houpal kolem krku. Odtrhla poslední zbytek divokého vína obrůstající sochu a tém ěř spadla leknutím, hled ěla do tváře obludného chrliče v životní velikosti, p řipoutaného řet ězem k vrcholku zdi.

Kolem ní prolétl lískový o říšek a narazil do rozšklebené tlamy netvora, z níž tekly sliny. Odrazil se od psího tes áku a potom spadl op ět na zem.

Oto čila se na žeb říku. Sam s d ětinskou radostí sbíral o říšky napadané pod vysokými ke ři, potom p řib ěhl zp ět k chrli či a chystal se ho zasypat dob ře mí řenými ranami.

Alexandra se p řikr čila a obdivovala jeho mušku. Nestv ůra dostala zásah rovnou mezi oči. P ři bližším pohledu si všimla, že zv ětralý povrch nese nes četné šrámy a rýhy, důsledek soustavného, dlouholetého ostřelování.

125

Sklouzla rychle ze žeb říku a p řipojila se k rozpustilé h ře. Plnými hrstmi sbírala o říšky a žaludy, sypala je do sukn ě a nosila je Samovi. Byl dobrý st řelec a každý zásah, kterým poko řil groteskní zví ře, pozdravila veselým smíchem.

„Takhle jste si hráli s Johnem Damienem, že?“ zeptala se ješt ě stále se smíchem po poslední ráně, kdy se mu poda řilo trefit příšeru do tváře.

Sam neodpov ěděl, ale znovu za čal házet.

Shromáždila další o říšky a žaludy. Sam v té kartáčové palb ě podle všeho nalézal velké uvolnění.

A náhle se ozval nějaký zvuk.

„Bzzz…“

Alexandra strnula. Neodvážila se doufat. Nespouštěla ze Sama oči.

„Bzzz…,“ říkal a ukazoval na chrli č.

Srdce se jí rozutíkalo bláznivou radostí. Konečně ho p řim ěla projevit se i hlasem. Pokoušel se mluvit. P řece jen prolomila kruný ř zatvrzelého ml čení, za n ějž se skrýval.

„Bzzzb,“ opakoval.

Nejrad ěji by se mu vrhla kolem krku a pevn ě ho objala a potom tancovala po zahradních cesti čkách a smála se a plakala zároveň. Snažil se mluvit! Její metoda zabrala. Sam zkouše l vyjít ze své ulity.

Pozorn ě sledovala, jak zápasí s jednotlivými hláskami. Zpo čátku se domnívala, že ho zaujala její p ředchozí lekce a on se usiluje napodobit bzu čení v čely. Stále umíněněji však ukazoval na chrli č, proto nakonec dosp ěla k p řesv ědčení, že se jí pokouší sd ělit něco ur čitého. Poslouchala a na jejím čele vyvstala tém ěř neznatelná vráska.

„Bzzzbb…,“ vyrážel ze sebe Sam urputn ě.

„Bzzb…,“ opakovala po n ěm a snažila se porozum ět tomu, co jí chce nazna čit.

„Belzzb…,“ zkusil to znovu a vytrvale ukazoval na zlov ěstného tvora s vycen ěnými tesáky.

„Belzebub,“ řekla tiše a hned vid ěla, jak se Samova tvář uvolnila úlevou.

„Beelzzbb,“ kýval a hodil další žalud po šklebící s e tváři.

„Tak jsi tomu s bratrem říkal? Belzebub? Ďábel?“

126

Sam znovu p řikývl a op ět se za čal trefovat, ale nyní po ní ned ůvěř iv ě pokukoval, jako by se ho op ět zmocnil strach, jako by se bál, že se na n ěj bude zlobit.

Nabrala dv ě plné hrsti o říšk ů a plnou silou je mrštila na netvora, aby dokázala, že je na Samov ě stran ě. Chvíli ji vážn ě pozoroval a z řejm ě v duchu zvažoval, jestli je dobrá, nebo špatná, jako onen pes tehdy v londýnském parku. Usmála se, vzala si z jeho ruky žaludy a také je hodila na n ěmou nestv ůru. Vymítání ďáblů platilo i pro ni a náhle se uvoln ěně zasmála. Také se na ni usmál, tém ěř usmál. Byl to prchavý úsm ěv jeho bratra. Polovi ční, který pouze pozvedl koutky jeho úst; úsm ěv člov ěka, který důvěř uje pouze zpola.

„Belzebub!“ vyk řikla a doufala, že bude následovat jejího příkladu.

„Belzebub,“ opakoval, tentokrát plynuleji.

„Takhle jste ho drželi za vraty této zahrady, aby se nedostal dovnit ř, nemám pravdu?“ zeptala se.

Sam p řikývl. Znovu se zasmála, protože nyní už v ěděla, pro č je to místo tak báječné. Pon ěvadž v jednoduché d ětské mysli sed ěl ďábel na vrcholku zdi a nemohl vejít dovnitř. Nebyl zván. Představa chrliče usazeného na zdi spravedlnosti byla tak živá, že kdyby kousek pískovce spadl do zahrady, přísahala by, že se rozpadne d řív, než doletí na zem. V této zahrad ě pro n ěj nebylo místa. Zde byl odsouzen k záhubě.

Vzala Sama za ruku a pevn ě ji stiskla. Ten bázlivý obr s dětskou duší jako by se náhle zmenšil. Kde d říve vid ěla rozložitého muže, který se ty čil vysoko nad ní, stál teď chlapec, jakým kdysi býval. Možná prosté mysli, ale dost bystrý, aby v ěděl, že když satan zaklepe na dve ře, nesmí se mu otev řít.

„Belzebub,“ zašeptala. To slovo v ní vyvolávalo odpor, ale zároveň se z n ěj i t ěšila, protože Sam ův strach ho p řim ěl promluvit.

„Belzebub,“ opakoval pomalu, a když na ni pohlédl, v o čích už nem ěl strach.

Ona kráčela sv ětlem, on tmou. Ona byla zrozená z věč nosti Starého zákona, on z násilí nové doby. Buď ji musí opustit, nebo riskovat její záhubu.

127

Damien stál u vrátek do zahrady. Zaplavila ho radost, když slyšel svého bratra promluvit první slova po dvaceti letech. Ačkoliv ona ho nevid ěla, on ji ano. Dlouho ji pozoroval a v ěděl, že jako slitovný and ěl p řišla spasit jeho bratra.

A zatratit jeho, Damiena.

Cítil, jak se mu napínají svaly v obli čeji, když p ři pomyšlení na ni za ťal zuby. Byla víc než kterákoli žena, jakou kdy potkal. Měla v sob ě více dobra, více inteligence, více ducha. Touha vlastnit n ěkoho takového se mu zařízla do vnit řností jako ost ří meče. Pálila a bodala bez milosti. Výzva zničit n ěco tak nepodobného jemu samotnému ho opájela.

Ale rozhodl se správně. Musí odjet. A to okamžit ě. Nebo by se karta také mohla obrátit. Mohl by ji začít pot řebovat.

Při té myšlence ho sev řela stará známá hrůza. Nev ěř il ženám. Jeho matka opustila své syny hned po narození. A potom p řišla Ursula, která ho naučila tém ěř vše, co o ženách v ěděl. T ělesn ě po nich toužil, toho se zbavit nedokázal, ale čím p řízemn ější jeho choutky byly, tím lépe. Šlo o uklid ňující, jednorozm ěrné vybití. Tělesná žádost narůstala a pak p řišlo ukojení; ženy, s nimiž se stýkal, ho po žádné jiné stránce nezajímaly. Nechtěly po n ěm lásku, když znal pouze nenávist. Nežádaly světlo uprost řed stín ů. Nevztahovaly k n ěmu ruce a necht ěly st řežit jeho zranitelnost.

Avšak tato žena by p řesn ě tohle všechno vyžadovala. Alexandra Benjaminová ho vyzvala, aby se pokusil znovu nalézt své srdce a duši. A dokonce i nyní, kdy jeho vnitřní hlas vyk řikoval, že není co nalézt, ho výraz v jejích o čích usv ědčoval ze lži.

Proto musí odejít. Ta noc, kdy p řišla k n ěmu do ložnice, ho pronásledovala. Ke svému zděšení zjistil, že ji za čal mít rád, že si jí za čal vážit. A co h ůř e, p řitahovala ho. A s ženami, které ho přitahovaly, neznal slitování. V posteli vyžadoval vzájemné uspokojení a vzájemné násilí. Dosud se mu podařilo vyhnout se ženám jako Alexandra, jemným dívkám, které násilí snadno rozbije. Nestranil se jich však pro jejich dobro, spíš pro svoje vlastní. Žádná žena ho nedonutí, aby jí otev řel své srdce. Netušil, co ho d ěsí víc: potvrzení toho, že jeho srdce je černá prázdnota, nebo podez ření, že v n ěm stále ještě bliká doho řívající uhlík nevinnosti chlapce, jímž býval; chlapce, který dove dl milovat a

128

toužil být milován. D ělalo se mu špatn ě p ři pomyšlení na zranitelnost, která m ůže stále ještě být poh řbená hluboko v jeho nitru a čekat na ženu, jež by ji v nekone čné agónii definitivn ě rozdrtila.

Ne, ujiš ťoval sám sebe, když pohlížel na bratra, který se usilovn ě pokoušel vyloudit na tvá ři úsm ěv v odpov ěď na Alexand řin smích. Nezbývá mu než tuto ženu opustit, a proto musí odjet z Cairncrossu.

Protože kdyby z ůstal, mohla by se mu náklonnost k Alexandře Benjaminové zad řít p říliš hluboko pod k ůži. A aby se ochránil, možná by byl nucen vzít ji s sebou na svou pou ť do ch řtánu temnoty.

Nějaký zvuk p řim ěl Alexandru oto čit hlavu. Na druhém konci zahrady u vrátek stál Newell a pozoroval je. Vypadal jako stín svého d řív ějšího zjevu. Tvář m ěl propadlou a bledou. Paže mu bezvládně visela u boku a veškerá nádhera a elegance jeho černého kabátce nemohly skrýt jeho tiché utrpení. Ale i na tu dálku dokázala rozeznat světlo, které mu prozářilo tvář. A z jeho výrazu poznala, že slyšel Sama promluvit.

„Mylorde,“ zavolala na n ěj a nev ěděla, jestli se k n ěmu má rozb ěhnout, aby se s ním pod ělila o radost, zvláště po jejich katastrofálním setkáním téměř p řed čtrnácti dny.

Newell jí kývl na pozdrav a dlouho se na ni díval.

Potom se oto čil a zmizel za brankou.

Náhle si uvědomila, že má na sob ě cestovní šaty. P řece jen se za ním rozb ěhla.

Utíkala jako o život a s každým krokem se zoufale s nažila ješt ě zrychlit. Vzpomínka na jeho slib, že už jí nikdy n ebude vyprávět o p řízracích a temnot ě, která obklopuje hrad, ji nyní rozrušila více než kdy p ředtím. Dodrží ten slib, protože se vrací do Londýna. V ěděla to.

Zdvihla si sukn ě a let ěla jako vítr k venkovní zdi a čekajícímu ko čáru. Ale stěží dob ěhla k barbakánu, když už Featherstone zavíral dví řka. Ko čár se rozjel, anonymní rudý sametový závěs v okénku zůstal zatažený a ona si p řipadala jako tula čka u nohou samotného krále.

„Sle čno, jeho lordstvo se rozhodlo vrátit do Londýna. Nechalo vám zde instrukce. Mám vám je přinést do zahrady?“ Featherstone

129

na ni pohlížel spatra, jak bylo jeho dobrým zvykem, ale část jeho nep řátelského výrazu z vrásčité tváře vyprchala. Zdálo se, že už jí důvěř uje o n ěco více než p ředtím. Náhle ji napadlo, co mu asi Ursula Poleová provedla, že se z n ěj stal takový podez řívavý, žlu čovitý starý muž.

„Ano. Doneste mi je do zahrady. Nechala jsem tam Sama.“ Vyslala poslední dlouhý pohled za mizejícím ko čárem a přemýšlela, kdy Johna Damiena Newella znovu uvidí. A do srdce jí dopadl balvan beznad ěje p ři myšlence, že možná už nikdy.

23. června 1858 Vážená slečno Benjaminová,

zajisté není pro Vás žádným překvapením, že jsem se rozhodl vrátit do Londýna. Nemohu Vám se Samem nijak pomoci, snad bych byl p ři jeho uzdravování dokonce na překážku. Vím, že ho dokážete uzdravit. Pokud se setká s trp ělivostí a laskavostí, znovu za čne mluvit. A vy máte obojí.

Porou čím Sama Vám a tomuto místu. Snad není zrovna nejš ťastn ější ho držet práv ě zde, ale hrad je jediný domov, který je jeho prostá mysl s to pochopit. Jeho vývoj uvízl v dob ě d ětství, proto ho nemohu vytrhnout z domova v obav ě, že bych mu ublížil.

Nejspíš se už nikdy nepotkáme, sle čno Benjaminová. Alespo ň tak bych si to p řál. Ale rád bych, abyste kdykoliv si na m ě vzpomenete, v ěděla toto: Výjime čná odvaha zaslouží odm ěny.

V úctě Váš

Damien

Tváře m ěla mokré od slz a zahrada, která se jí sotva před chvílí zdála tak plná štěstí a radosti, jí nyní p řipadala prázdná a neut ěšená. Zem pod dekou, na níž sed ěla a četla Newell ův dopis, studila.

Odjel. Nep řál si ji znovu vidět. M ěla pocit, jako by jí vyrval srdce a vyma čkal je do poslední kapky krve. Dovolila mu, aby ji

130

políbil, toužila po jeho polibku, a on ji opustil. Vybral si život bez ní stejn ě jako Brian.

Něč í ruka jí spo činula na rameni. Byl to Sam, jehož nechápavý výraz se p ři pohledu na její slzy zm ěnil v úžas.

Popleskala ho po ruce a napadlo ji, nakolik se podobá bratrovi. Ve svých dokonale st řižených jedlov ě zelených kalhotách a černém redingotu se mohl téměř vydávat za Newellovo dvoj če.

Ale byl rozhodn ě všechno jiné, jen ne Newell ův dvojník. Zvláště když se k ní naklonil a dotkl se prstem slz na jej í tváři, jako by to byly nevídané ryzí diamanty.

„Copak nikdy neplakala?“ Ta otázka byla zbyte čná. Alexandra neo čekávala odpověď , protože už dávno m ěla podez ření, že Ursula Poleová byla příliš bezcitná, než aby jí n ěkdy ukápla jediná slza.

„Tv ůj bratr se vrátil do Londýna.“ Vytáhla si z rukávu kapesník a osušila si líce. „Domnívá se, že bude nejlepší, když budeme pokra čovat dál bez přerušování, a já s ním souhlasím.“ Vysmrkala se a nenáviděla samu sebe. Nepochybn ě se Newellovi její nos zdál na jemnou dámu příliš velký. A nejspíš práv ě te ď si tropí posm ěšky z jejích kudrnatých hn ědých vlas ů, z jejich nanicovaté barvy a neposedné bujnosti, kvůli níž je nikdy nedokázala pořádně upravit.

Nitro ji horce zaplálo a potom se prom ěnilo v hromádku vychládajících uhlíků. Ne, nebude se trestat, jako to d ělala, když ji Brian odmítl. Je p říliš dobrá pro kohokoli, p řesv ědčovala se v duchu, protože je dcerou člov ěka, který miloval svou ženu a v ěděl, co je soucit a čest. Z ůstává v tomto Bohem zapomenutém kraji, aby pomohla neš ťastné duši, která stojí vedle ní. Ach ano, je příliš dobrá a svět m ůže jít k čertu.

„Jsem tak hloupá,“ řekla lehce, vzala do náruče deku a vstala. „Musím ti říct, Samuele, že jestli budeš pokra čovat takovým tempem, budeš p řed Vánoci už mluvit. Potom si ty a…,“ odml čela se, „ty a jeho lordstvo užijete veselé svátky.“

„Damin,“ vyslovil Sam s námahou a osiřele se zadíval na prázdnou branku.

„Vrátí se. Neboj se. Má tě rád, Same.“ Vzala ho op ět za velkou ruku a řekla tiše: „Ud ělám svou práci, a až skončím, vrátí se.“

131

„Rád…,“ řekl Sam a do modrých o čí mu vstoupily slzy. „Ano, rád…,“ zašeptala, ale na víc se nezmohla.

Alexandra vystoupala nekone čnou řadu schod ů do svého pokoje, jako by ji na jejich vrcholu čekala gilotina. Vypila si v salonku se Samem čaj, a a čkoliv jim bylo spolu p říjemn ě, ležel na nich závoj smutku. Newell se vrátil do Londýna. Mezi služebnictvem to bzu čelo jako v úle a rojily se dohady o d ůvodech jeho sp ěšného odjezdu, zvláště po podivné nehod ě, která se stala zrovna před deseti dny. Bylo p říliš brzy, aby se pustil na cestu, na říkala paní Penrithová, když nařizovala pokojské, aby p řinesla čaj.

Samuel bratra postrádal už nyní. Vy četla to z jeho skleslé, nevinné tváře. Byla to naprosto neš ťastná situace, Newell nedokázal na Cairncrossu vydržet a jeho bratr si zase nedovedl představit jiný domov než hrad. M ěl by být se svým bratrem, přemýšlela a pozorovala Sam ův melancholický výraz. Vzpomínala, jak obcházel kolem barbakánu a hledal Newell ův ko čár. Bolelo ji srdce, když vid ěla, jak Sam shání svého bratra, ale věděla, že dokud se John Damien neusmí ří se svou minulostí, nikdy nebude na Cairncrossu z ůstávat dlouho.

Rozum jí napovídal, že je to tak lepší. Se svými zneklid ňujícími řečmi o p řízracích a zlu nebyl John Damien Newell zrovna vhodný muž pro žádnou ženu. A jejich rozdílné postavení prakticky jakýkoliv svazek vylu čovalo. Tentokrát rozhodn ě nebyla tak naivní, aby v ěř ila, že náklonnost a p ůlno ční polibek by mohly vyústit v n ěco dobrého.

Přesto ho nedokázala pustit z hlavy. Nerada si to přiznávala, ale trápila se jeho nepřítomností snad ješt ě více než Sam. Tu noc, kdy p řišla do jeho ložnice, a dokonce ješt ě p ředtím v knihovn ě,, m ěla pocit, že ji pot řebuje, ale netušila pro č. Nyní v ní hlodalo podivné podezření, že opustil Cairncross, aby ji ochránil. Nanešt ěstí zjistila, že si snad ani nep řála záchranu. Toužila po jeho přítomnosti, i když to znamenalo objevování démonů.

Sklí čen ě se dovlekla na podestu. Dve ře do jejího pokoje byly otev řené, a tak se domnívala, že je uvnit ř panská. Když však překro čila práh, byla místnost prázdná. Krb vychladl, takže ani Mary tady nebyla, aby ho prohrábla a přiložila.

132

Ze svého místa pozorovala slábnoucí paprsky zapadajícího letního slunce, které pozlatily místnost, takže se zdálo, že je pono řená v jemné zlatisté mlze. Instinktivně se oto čila k u čebn ě, z níž také vycházela zlatavá záře. Dve ře stály otevřené a skrz žaluzie prosakovaly dovnit ř dlouhé pruhy sv ětla.

Byla si jistá, že ať už je vevnit ř kdokoliv, rozhodn ě to není Samuel.

Odhodila šál na postel a přistoupila ke dve řím. D říve, doma v Londýn ě, se obvykle nebála, ale to se zm ěnilo. Žena, která stanula na prahu Cairncrossu sotva p řed pár týdny, nevid ěla tu zr ůdnou figurínu oble čenou do černého, kterou na ni nastražili dole v chodb ě. Dokonce ani te ď nebyla ochotna pop řát sluchu vysv ětlením, že šlo pouze o krej čovskou pannu s um ělecky omotaným šálem kolem hlavy.

Nasko čila jí husí k ůže, když vstoupila do u čebny. Místo bylo znovu uklizené; nepochybně to dostala na starost n ějaká nešťastná děve čka, která nem ěla dostate čnou moc, aby mohla protestovat. Pokoj mohl p ůsobit p říjemn ě, zalévaly ho paprsky pozdního slunce a čerstvě navoskované o řechové a mahagonové dřevo se matn ě lesklo.

Přesto p říjemn ě nep ůsobil, a čkoliv pro to neexistovalo rozumné vysv ětlení. Možná byl špatn ě postavený. Alexand ře se zdálo, že podlaha v u čebn ě není tak rovná a hladká jako jinde.

Prkna se stýkala v podivných úhlech, a kdykoliv do místnosti vešla, zmocnila se jí závrať. Zem jako by se zvedala, vlnila a tla čila se proti ní. Vyvádělo ji to z míry a znervóz ňovalo. Také nyní si p řála pokoj co nejrychleji opustit. Rozhlédla se dvakrát, aby se ujistila, že všechno je v po řádku a na svých místech, takže pouze n ějaký nedbalý sluha zanechal dve ře doko řán.

Ale potom si všimla n ěč eho, co ji p řim ělo zkoumav ě si místnost prohlédnout ještě jednou. Hned poznala, co tu nesedí a pro č ji pohled do pokoje podv ědom ě rozrušil. Zadívala se na knihovnu naproti dve řím.

Ivanhoe byl pry č.

133

13. kapitola

U svatého Dunstana, tohle není židovka,

ale samotný and ěl z nebe…!

IVANHOE

Alexandra stále ještě nev ěř ila na duchy. Svazek Ivanhoea sice z knihovny zmizel, ale za tím jist ě nebylo nic nadp řirozeného. Všechno se dá rozumně vysv ětlit, tedy i to, co se d ěje na Cairncrossu. T ěžce se však vyrovnávala se ztrátou té knihy. Ivanhoe. Dílo pro ni tolik znamenalo, nesmírn ě ji ovlivnilo a za to, jaký se z ní stal člov ěk, vd ěč í právě jemu. Rebe čin žal se stal i jejím žalem, ale to nikdo netušil. Dokonce ani Mary nebo její otec nem ěli pon ětí, co pro ni Ivanhoe znamenal a stále ještě znamená.

Náhoda nemá ve vědě místo. Ale zde šlo o náhodu, přesv ědčovala se stále znovu, kdykoliv jí duši začaly svírat ledové prsty strachu.

Sam d ělal od jejich p řelomové hodiny v zahradě velké pokroky a Alexandra se na jejich spole čnou práci těšila stejn ě, jako se podle všeho t ěšil i on. S každým setkáním jeho d ůvěra rostla a jednou, když se Alexandra ráno probudila, slyšela za dve řmi opatrné kroky. Když otev řela, ležela na zemi kytice povadlých polních kv ětin, svázaná obyčejným konopným provázkem. Setkala se se Samem u svačiny, ukázala mu květiny a potom ho políbila na tvář. Sam na ni jen p řekvapen ě hled ěl, jako by nikdy nepoznal n ěkoho jako ona. A nejspíš opravdu nepoznal.

Pak se p řihodila taková věc, a jestli se Newell vrátí, bude nucena mu o ní říct. Jednou v noci řádila na slatinách bouře a Alexandra nemohla usnout, protože stále myslela na Newella. Rozhodla se proto sejít dol ů a vzít si z knihovny n ěco ke čtení, aby se rozptýlila. Ve vedlejší u čebn ě byly samoz řejm ě také knihy, z nichž by si mohla vybrat. Ale od chvíle, kdy se ztr atil Ivanhoe, se zdráhala do té místnosti vstoupit. A zvláště onu noc, kdy

134

poci ťovala neklid a trápily ji myšlenky na pustou budoucnost, rozhodn ě nemínila jít si pro út ěchu do staré u čebny.

Sestoupila po hlavním schodišti a na cestu si svítila no ční svící, protože služebnictvo v noci ztlumilo plyn. D ole stále ještě slyšela drmolení pokojských, které dokon čovaly lešt ění mosazi. Na spodní podest ě se objevila služebná a za čala stoupat nahoru. Zpo čátku jí Alexandra nevěnovala p říliš pozornosti. Na hrad ě pracovalo plno služebných od kuchy ňských d ěve ček p řes pokojské až k panským a pomocnicím samotné hospodyn ě a tahle ve svých černých keprových šatech se od nich ni čím nelišila. Avšak p řesto se Alexandra z n ějakého nevysv ětlitelného d ůvodu zastavila a lépe se na tu ženu zadívala.

Služebná ji bez povšimnutí minula a teprve p ři pohledu zezadu Alexandra zpozorovala, že ta žena nemá na hlav ě čepec, který by nazna čoval, jaké postavení v domácnosti zaujímá. A dokonce se ani neobt ěžovala Alexandru pozdravit, což byl závažný proh řešek vzhledem k tomu, že vychovatelka je na žeb říčku d ůležitosti ješt ě výš než samotná hospodyn ě. Ovšem to všechno si Alexandra pln ě uv ědomila až pozd ěji. V oné chvíli ji totiž zarazila p ředevším ženina tvář. Byla mimo řádně krásná, obli čej m ěla jako z mramoru a nepohnul se v n ěm ani sval. Dokonce ani v o čích neprobleskl život. Hled ěly do prázdna a nevnímaly nic kolem sebe, nebo naopak všechno. Ale potom se sto čily na ni a Alexandra v ěděla, že na ten pohled do smrti nezapomene. Když se na schodech míjely, ignorovala žena její pozdrav, ale místo toho do ní pono řila baziliš čí o či. Alexandra se pevn ě zachytila zábradlí a projel jí chladný závan strachu, jako když la ň v tichu mýtiny zaslechne zapraskat v ětvi čku. Nohy jí odmítaly poslušnost, nemohla ud ělat ani krok nahoru, aby se té ženy zeptala, co tady pohledává. Dokázala se pouze ohlédnout za postavou, která stoupala po schodech a za okamžik zmizela ve stínu naho ře.

A vtom si uv ědomila, že žena m ěla rezavé vlasy.

Nikdy se Mary o této p říhod ě nezmínila. P říštího dne se zeptala Featherstonea, jestli má některá ze služebných rezavé vlasy. Ukázalo se, že jsou tady dv ě takové ženy a Alexandra je ob ě znala. Ani jedna nebyla tou osobou na schodech.

135

„Jste tu už tém ěř dva m ěsíce.“ Paní Penrithová nechala své prohlášení viset ve vzduchu. Nalila ze stříbrné konvičky čaj a podala Alexand ře šálek z čínského porcelánu. Od pánova odjezdu se mezi ob ěma ženami vytvo řilo opatrné p řátelství, za něž byla Alexandra p ři své osam ělosti na Cairncrossu velice vd ěč ná.

„Někdy mám pocit, jako bych to tady znala sotva pár dní, jindy…,“ nechala v ětu vyznít do ztracena. Kdyby pokra čovala, musela by se p řiznat ke svým myšlenkám na Newella a nevid ěla žádný d ůvod, pro č by je m ěla sv ěř ovat právě hospodyni.

„Domnívala jsem se, že všechno p ůjde mnohem h ůř e.“ Paní Penrithová se usmála. Zjevně v ůč i nové vychovatelce roztávala. „Jste na Sama moc hodná. Zdá se, že si vás oblíbil.“

„Je nádherné být sv ědkem toho, jak se pomalu vrací mezi lidi, a objevovat jeho pocity. O čekávám, že před Vánoci už bude jakžtakž mluvit. Hrozn ě nerada ho budu opoušt ět.“

„Ale p řece nechcete zase odjet, sle čno! Tak brzy.“

„Já tady ve skutečnosti nejsem jako vychovatelka, však víte. Lord Newell m ě najal, abych navrátila Samuelovi řeč. Až to Sam dokáže, nemám tady dál co pohledávat.“ Alexandra upila trošku čaje a zamyšlen ě se zadívala na mohutný dub za oknem salonku paní Penrithové. Podzim ho už zbarvil dozlatova. Čas plynul.

„Skute čně jeho lordstvo v ěř í, že by bylo moudré, abyste tak rychle odjela?“ divila se paní Penrithová a stále se tvářila překvapen ě.

„Obávám se, že to s lordem Newellem už nebudu moci probrat, protože nejspíš budu pry č d řív, než se vrátí.“ Jakmile vypustila ta slova z úst, rozhostila se jí v nitru prázdnota. Zajímala se o pár inzerátů a dnes ráno došla na jeden z nich odpov ěď . Třináctého ledna má domluvenou schůzku se svým dalším případným zam ěstnavatelem. Tentokrát bude opravdu pracovat jako vychovatelka. Necht ěla na to ani pomyslet.

„Já bych řekla, že Sam bude pot řebovat ješt ě víc pé če. A vy si vedete skute čně dob ře. Dokonce jsme m ěli pokoj od té…,“ paní Penrithová se polekaně p řerušila.

„Od sle čny Poleové?“ Alexandra znovu upila čaj a p řemítala, jak nejlépe nadhodit p říhodu, která ji onehdy potkala na schodech. „Myslím, že jsem ji vid ěla. Alespo ň jsem zahlédla ženu, jakou podle m ě mohla být p řed dvaceti lety. Nem ěla šedé vlasy ani

136

vrásky, takže je nepravd ěpodobné, že by šlo o bývalou vychovatelku. P řesto…“

„Vy…vy jste ji vid ěla?“ Paní Penrithová zesinala.

„Ano. Na schodech.“

„Pro č jste o tom dosud nic ne řekla?“ zeptala se hospodyn ě ost ře.

„Nějakou dobu mi trvalo, než jsem pochopila, že ta žen a nepat ří ke služebnictvu. Váhala jsem, jestli nemám napsat lordu Newellovi a upozornit ho, že je zp ět na hrad ě, ale nemám žádný pádný d ůkaz. Krom ě toho se domnívám, že už dávno má podez ření, co se tady vlastn ě d ěje. Jestli se Ursula ve své pomatenosti vrátila, potom právě ona m ůže být p říčinou všech těch neš ťastných náhod, nemyslíte?“

„Ach sle čno… sle čno…,“ lamentovala paní Penrithová.

„Zmínila bych se o tom d říve, ale necht ěla jsem zbyte čně vyvolávat paniku, a navíc jsem přesv ědčená, že ji nikdy nenajdeme. Má na vybranou tolik míst, kde by se tady mohla schovávat. Pravděpodobn ě vychází ven, kdy se jí zachce, a pokud má spojence v někom ze služebnictva, je tém ěř nemožné ji vystopovat.“

„Ale ona je mrtvá, slečno. Zem řela. Všichni tomu v ěř íme. Musí být mrtvá,“ zakvílela hospodyn ě. „Copak by si nep řišla pro svoje v ěci, kdyby se náhodou vrátila? Netuším, co je v té truhle, ale dob ře vím, že je to její veškerý majetek. Copak by si j i nevzala zpátky?“

„Ta žena, kterou jsem zahlédla, rozhodn ě nebyla p řízrak. Mohla jsem natáhnout ruku a dotknout se jí.“ Alexandra položila šálek na stůl. Neustálé narážky na nadpřirozené úkazy ji zneklid ňovaly a d ěsily. Duše Ursuly Poleové byla černá, ale když před dvaceti lety tak sadisticky mu čila své sv ěř ence, rozhodn ě nebyla žádný duch. A ta žena na schodech, od níž se Alexandra neklidn ě odtáhla, také nebyla duch.

„A co vy, sle čno, víte o p řízracích?“ Hlas paní Penrithová zn ěl přiškrcen ě.

„To, co každý,“ bránila se Alexandra.

„Tak jak m ůžete v ědět, že se jich není možné dotknout? Že si s nimi nem ůžete vypít čaj a podat jim vdolek namazaný máslem?“

„Kam tím mí říte, paní Penrithová?“

137

„Chci říct, že ve skute čnosti nevíte, co jste na schodech vid ěla. Pokud však v ěř íte, že to byla Ursula Poleová, potom tvrdím, že mohla být p řízrak stejn ě tak jako živý člov ěk, který se vet řel do hradu.“

„Tém ěř se mi zdá, jako byste cht ěla, aby byla duch. Lze tak jednodušeji vysv ětlit, pro č je najednou zp ět, že? Dá se tím zp ůsobem také omluvit, že dosud nikdo hrad neprohledal. Má zr ůdnou a pok řivenou povahu, paní Penrithová. Určit ě se bez vý čitek sv ědomí plíží kolem a d ěsí lidi. Zvláště když mu tak m ůže být nablízku.“

„Myslíte Johnu Damienovi?“

Alexandra se zlobila sama na sebe. Trápilo ji, že neopatrnou poznámkou možná podněcuje pomluvy, ale už nem ělo smyslu zapírat. „Pokud jsem dob ře pochopila, milovala ho, ačkoliv v dob ě, kdy ho m ěla na starosti, byl ješt ě chlapec.“

„Skute čně ho milovala, sle čno, ale po takové lásce by nikdo netoužil. Vlastnictví a smrt, nic jiného. Kdyby v dob ě jejího zmizení nebyl pry č, v ěř ila bych, že ji zabil. Dohnala by ho k tomu.“

„Ješt ě nikdo mi nevysv ětlil, pro č byl tehdy vypov ězen z domu.“ Alexandra čekala a doufala, že se hospodyn ě rozvykládá.

„Není to hezké vyprávění, sle čno Benjaminová,“ odv ětila však paní Penrithová prkenně a stiskla rty do bledé linky, pouze o odstín tmavší než její obli čej. „Byl to strašný skandál. Přistihli je ve stáji, dělali tam v ěci, které nem ěli. Až do nejdelší smrti budu věř it, že ona ho k tomu p řim ěla. Ale nepodložená d ůvěra neobstojí, když žena obvi ňuje muže ze znásiln ění.“

„Znásiln ění?“ Alexand ře se zvedl žaludek a pak ze sebe vysoukala slabým hlasem: „Doufala jsem, že to bude n ěco jiného.“

„Říkám vám fakta, slečno. John Damien a Ursula Poleová se k sob ě chovali velice d ůvěrn ě, když je vrchní podkoní našel. Bývalý lord Newell nem ěl jinou možnost, musel svého syna vyhnat z domu. Sle čna Poleová byla příbuzná a John Damien se nem ěl čím bránit. Na svůj v ěk byl velice vysp ělý a silný. Klidn ě ji mohl přinutit násilím.“

Hospodyn ě si zhluboka vzdychla. „Jako vždycky ani tady není dobro a zlo jednozna čné. N ěkte ří tvrdí, že ji znásilnil a potom zabil ze msty za to, že ho obvinila. Já však stojím na stran ě jeho

138

lordstva. Ta žena p řinutila jeho, ne on ji, a když je přistihli, lhala, aby si zachovala tvář. Netuším, pro č zmizela, ale chci v ěř it, že s tím lord Newell nem ěl nic spole čného. Noc předtím, než zmizela, byl už pry č z domu. Jak vidíte, stále na n ěj nedám dopustit, ačkoliv z n ěj vyrostl muž, který mi ob čas nahání strach. Bojím se stín ů, které leží v jeho nitru. P řesto si lichotím, že mu tak trochu i rozumím. Alespo ň mali čko.“

„Když už mluvíme o faktech, pro č se vrátil na Cairncross? A jak to že používá titul, když ho otec vyd ědil?“

„Z rodiny z ůstal pouze Sam. Lord a lady Newellovi byli plytcí, sobe čtí lidé, kteří propadli ne řesti. Ud ělali, co museli a co se od nich o čekávalo, ale víc nic. Nikdy. Když nastaly potíže, vyhnali ho, protože jim vzhledem ke skandálu nic jiného nezbylo. Když loni lord Newell v Pa říži zem řel, zanechal ve své poslední vůli majetek a titul nejstaršímu synovi. Synovi, o n ěhož se dvacet let v ůbec nestaral. Ale znovu, tak se to od n ěj očekávalo. Proto nyní John Damien vlastní titul a celé panství, i když tím vším pohrdá.“

Paní Penrithová chvíli Alexandru pozorovala, jako by hledala slova, jak vysv ětlit nevysv ětlitelné. „Ráda bych vám řekla, sle čno Benjaminová, že ne vždycky tady panovala taková tragická atmosféra. Než p řijela Ursula Poleová, žili si chlapci tém ěř šťastn ě. Ano, bylo jim smutno po rodi čích, zvláště Johnu Damienovi, protože už chápal, že bývají pry č zbyte čně často, ale i tak se jim vedlo celkem dob ře. M ěli blata, na nichž se mohli prohánět na koni, zahradu, kde si hráli. A služebnictvo je litovalo, protože to byli takoví sirotkové opušt ění bez rodi čů , a proto je pravideln ě vykrmovali dole v kuchyni a podstrojovali jim. Ved li si docela dob ře, smím-li to tak vyjádřit, dokud jim život nezni čila ta osoba.“

„Myslíte, že stále vzpomíná na své dětství?“ Alexandra toužila pochopit Newellovu povahu do všech podrobností.

„Práv ě š ťastné zážitky z dětství p ředstavují poslední pouto, které ho k hradu váže, a rád by zahnal smutek, který Sam ův domov obklopuje. Z řejm ě v ěř il, že se mu toho poda ří dosáhnout novým za řízením, závěsy a koberci, ale výsledek se nedostavil. Slupku lze obarvit na jiný odstín, ale vnit řek zůstává stále stejný a tak tomu bude, dokud tady ta žena bude obcházet.“ Naklonila se a

139

dotkla se Alexand řiny ruky. „Hrad zt ěles ňuje zlo. Nikdy by se sem nevracel, nebýt Sama. Nyní však jako by se snažil h rad poko řit, bu ď zvít ězí, nebo mu nadobro propadne. A to m ě d ěsí.“

„Hrad vít ězí,“ pronesla Alexandra tlumeným hlasem. Jako by jí n ěkdo ta slova vložil do úst.

„Obávám se, že máte pravdu,“ odpověděla hospodyn ě zkormoucen ě.

„Protože část jeho bytosti si přeje, aby zvít ězil. Alespo ň tak mi to p řipadalo, když se mu stala ta nehoda.“

„Dívá se p říliš často a p říliš hluboko do lahve nekvalitního vína, sle čno. Pak krev nasákne zlem. Kéž by v něm bylo více nevinnosti, ale o tu p řišel už p řed dávnými lety.“

„Co by mu tedy pomohlo?“ Alexandra netrp ěliv ě čekala na odpov ěď .

„Nemám pon ětí, sle čno. Nikdo mu nerozumí. A nikdo by se mu pomoct ani neodvážil.“

Já se odvážím, umínila si v duchu a zatoužila p řivést ho zp ět z Londýna. Cht ěla, aby se vrátil na Cairncross. Přála si znovu vidět jeho tvář ve sv ětle lampy, sundat mu brýle a jemn ě se prsty dotknout jeho ví ček. Takové a mnohé další představy se jí honily hlavou a nedop řály jí klidu.

Hospodyn ě ji pozorovala. „Ale i kdyby mu n ěkdo dokázal pomoct, Ursula by ho rad ěji d řív vid ěla mrtvého. A vy to víte stejn ě jako já.“

To Alexandra nemohla pop řít. P řesto se rozhodla oponovat: „Je siln ější než ta šílená žena. Trpí jí její zlomyslnosti p ouze proto, že m ěl dote ď lepší v ěci na práci a většinu doby trávil v Londýn ě. A zatím se ni čeho tak strašného nedopustila. Zatím.“

„A co zran ění jeho lordstva?“ namítla paní Penrithová.

Alexandra nem ěla po ruce žádnou pádnou odpověď . Místo toho podotkla: „Kdyby cht ěl, aby odešla, už by to za řídil. Vím to. Je dost silný.“

„Potom ho n ěkdo musí p řim ět, aby cht ěl. Copak nevidíte, v čem spo čívá celá potíž? Toleruje zlo, které ho obklopuje. Dokonce je vítá.“ Hospodyn ě na ni vrhla podivný pohled, jako by si lesk v jejích o čích a rum ěnec na tvářích vyložila n ěč ím jiným než ostrou procházkou po blatech, na které byla před sva činou. „Někdo ho musí p řim ět, aby cht ěl. N ěkdo.“

140

Alexandru píchlo v prsou. „Takovou v ěc by zvládla pouze osoba, kterou by miloval, paní Penrithová. To je nezbytný předpoklad. A já se obávám, že na něco takového pouhá vychovatelka nesta čí.“

„Uvidíme.“ Paní Penrithová hled ěla na Alexandru p řes čajový stolek, jako by se modlila za spln ění svých sn ů. „Uvidíme,“ zahu čela op ět, tentokrát sama pro sebe.

Pán Cairncrossu popíjel brandy v knihovně svého londýnského domu. Bylo p řesn ě deset. N ěkdy v noci nebýval doma; lady Chesterová dnes chystá soirée a v Buckinghamském paláci se po řádá recepce. Nebylo žádným tajemstvím, že Viktorie nového barona schvaluje, na rozdíl od Alberta.

Avšak dnes v noci byl lord Cairncross doma, a ani necítil pot řebu vypravit se k p řístavu do dok ů. Abbey už ho nep řitahovala. Z n ějakých d ůvod ů, které se mu nechtělo rozebírat, prahl po klidném večeru, a ne po násilí. Ticho namísto práskání bi čem. Abbey se k n ěmu hodila. V ěděl to. Dva exempláře téhož druhu, dva lidé, kteří se našli uprost řed šílené divo činy, on rozum ěl jí a ona jemu. Ale už ji nepot řeboval. A kde není žádost, není ani uspokojení. Jen nuda z monotónního opakování. Žádná výzva.

Na rozdíl od vychovatelky.

Ta malá Benjaminová. Musí se držet zpátky. Musí zůstat v Londýn ě a utáp ět se v brandy, která mu tančí ve sklenici. Nebyla pouhá hračka. Je to žena z masa a kostí, která hý čká své zraněné srdce všem na o čích.

Přemýšlel, co byl ten muž vlastn ě za č. Bojoval s tém ěř ďábelskou touhou toho chlapíka vyhledat. Rád by se popásl očima na duši, která odvrhla Alexandru Benjaminovou s celou její ženskostí a laskavým srdcem a p ředhodila ji napospas osudu. Napospas jemu.

Nenáviděl toho muže. Nenávid ěl ho se stejnou intenzitou, jako mu byl vd ěč ný. P ři pomyšlení, že ronila slzy nad n ějakým impotentním slabochem, se mu vnit řnosti obracely naruby, ale zároveň mu plesalo srdce. Mohla se za n ěj provdat. Kdyby ten tupec m ěl tolik morální síly jako ona, vzal by si ji, a potom by ji on, Newell, nikdy nespat řil.

141

Ano, zbož ňoval toho člov ěka. Postavil mu do cesty dívku, která je stejná jako zahrada na Cairncrossu, půvabná a obehnaná vysokou zdí. A pon ěvadž člov ěk o čima zahradní ze ď neprorazí, nar ůstala v n ěm neodbytná touha přelézt tu bariéru a objevit oázu, která se ukrývá za ní. Vysněný ráj.

Ona p ředstavovala Evu, esenci ženství. A i když si z hlou bi duše p řál vzít ji za ruku a procházet se s ní po rajských nivách, ucukl. Ud ělal dob ře, když ji opustil. Rozbíjela jeho rovnováhu. Probouzela v n ěm sv ědomí. Proto na ni musí zapomenout, přenechat ji n ějakému zženštilému omezenci, který nezná vášeň. Nesmí se jí dotknout. Není Adam. To skute čně ne. Už p řed lety si zvolil sv ůj osud a s pot ěšením vládl mocí, na niž žádný muž obt ěžkaný b řemenem sv ědomí nemohl ani pomyslet.

On p ředstavoval hada.

14. kapitola

„Takže, Same, dokážeš mi říct, co je tohle?“ Alexandra nabrala plnou hrst oblázků, kterými byly vysypané cesti čky kolem Cairncrossu. Byl mírný vlahý den pozdního léta, ale ve vzduchu už byl cítit chlad nastupujícího podzimu. Po časí p římo zvalo k osv ěžující procházce.

Setkali se se Samem v zahrad ě a vydali se sm ěrem ke slatinám. Alexandra po cestě vymýšlela hry, které by rozvíjely jeho řeč.

„Kámen,“ artikuloval pe čliv ě. Stál vedle ní a sledoval bedlivě každý její pohyb.

„Dob ře.“ Odm ěnila ho úsm ěvem. Rozzářil se a ji dojalo, jak moc touží po pochvale. „A co je toto?“ Rozb ěhla se k nejbližšímu dubu a objala jeho tlustý kmen.

Sp ěchal za ní jako poslušný v ěrný pejsek. „Strom,“ vysoukal ze sebe namáhavě.

„Výborn ě.“ Rozhlédla se po n ěč em dalším, ale na blatech rostl jen v řes a ostružiní, monotónní rovinu p řerušil pouze tu a tam skalní výstupek, který se zvedal z krajiny jako olt ář dávných boh ů.

142

Zadívala se na své šaty a potom se opatrn ě posadila pod dub. „Co mám dnes na sob ě, Same?“

„Hezké šaty,“ z ůstal stát a shlížel na ni ze své výšky.

„Děkuji. A co mám na nohách?“

„Boty,“ odpov ěděl.

„To jsou st řevíce. Boty bývají v ětšinou vysoké a šn ěrovací.“ Odml čela se. „Dovedl bys říct st řevíce, Same?“

„Stevíce,“ opakoval s jímavou snahou se zavd ěč it.

Podávala mu jednu ze svých černých kožených rukavic. „A co je toto?“

Dlouho se na rukavici díval bez hnutí. Už mu cht ěla napov ědět, ale vtom si uv ědomila, že jeho ml čení nezavinil nedostatek slovní zásoby, ale strach.

Pohlédla na rukavici. Vypadala docela obyčejn ě, malá, nepříliš drahá kožená rukavice, kterou by mohl nosit kdokoliv. Ale m ěla tušení, že Sam nevidí její rukavici, v duchu si vyb avil jinou, oranžovozelenou, kterou nosila Ursula Poleová.

„Same?“ Její hlas zn ěl slab ě a zraniteln ě. Sed ěla mu tém ěř u nohou a musela se zaklánět, aby na n ěj dohlédla. Stál zády ke slunci, takže z n ěj vid ěla pouze tmavou siluetu, a to ji na okamžik znejist ělo. P ředtím ji nenapadlo, že by se m ěla Sama bát, ale nyní čněl vysoko nad ní a v hrudi mu z řejm ě bou řily silné city, které mohly každou chvíli vybuchnout jako nabitá pistole.

Přála si přijít na kloub všem t ěm záhadám. Toužila strhnout oponu, za níž se kr čily no ční m ůry Cairncrossu, a vystavit je plnému sv ětlu.

Avšak sama na pustých slatinách pouze s nevypo čitatelným Samem by se o to z řejm ě pokoušet nem ěla. Její rozvážná „vědecká mysl“, jak Newell jednou řekl, se rozhodla neprobouzet spící démony, když nablízku nebyl nikdo, koho by v p řípad ě nouze mohla požádat o pomoc.

„Pro dnešek jsme skon čili, Same. Te ď se vrátíme do hradu, ano? Ur čit ě jsme už propásli ob ěd.“ Pomalu rukavice skládala a zasunovala si je do kapsy, dávala si na tom záležet, aby mu pomohla p řekonat strach. Když byly schované, zvedla holou ruku a požádala ho: „Mohl bys mi, Same, pomoct vstát?“

143

Ale z řejm ě jejímu gestu neporozum ěl. Dlouhý okamžik váhala, jestli má nechat paži zase klesnout, ale nakonec sev řela jeho chladné prsty a vytáhla se s jeho trpnou pomocí do stoje.

„Same, vedl sis dnes velice dob ře,“ podotkla lehce a oto čila se na zpáteční cestu dom ů. „Ve skute čnosti mnohem lépe, než jsem očekávala. Co bys řekl tomu, kdybych požádala Featherstonea, aby napsal tvému bratrovi, vylíčil mu, jaké děláš pokroky, a požádal ho, aby se p říští týden podíval dom ů. Líbilo by se ti to?“

„Kde Damin?“ vypravil ze sebe Sam a nehýbal se z mí sta pod vysokým dubem.

„Damien?“ Znervózn ěl ji rozzlobený pohled, kterým si ji Samuel m ěř il.

„Kde Damin?“

„Copak si nevzpomínáš? Odjel do Londýna.“ Zastavila se a čekala, až se k ní p řipojí. Ani se nepohnul a mra čil se na ni, jako by ona byla belzebub.

„Chci Damina,“ vyrazil ze sebe umín ěně.

„Damien brzy p řijede, Same, prosím v ěř mi.“ Zastavila se a zmocnil se jí hrozný pocit, že p ři pohledu na ni vidí n ěkoho úpln ě jiného. Vid ěl ji .

„Vy ublížila Daminovi. Kde je?“ dorážel na ni.

„Je v po řádku. Odjel do Londýna. Brzy se vrátí.“

„Damin!“ vyk řikl hlasit ě jako v nevyslovitelné agónii.

„Pro č si myslíš, že jsem Damienovi ublížila?“ Ráda by ho nějak ukonejšila, objala ho a držela, dokud se znovu nebude cítit v bezpe čí. Vypadal nesmírn ě opušt ěně a velice vystrašen ě, ale ona sama m ěla strach. Byl tak velký. Dvakrát tak velký než ona . Kdyby ho popadl záchvat vzteku, byla by bezmocná. Vůbec by si s ním neporadila.

„Vy ho odvedla pry č. Chci ho zp ět!“ Ud ělal krok sm ěrem k ní a Alexandra poprvé v životě poznala, jaké je být zahnaný do kouta rozzu řeným lvem.

„Ne, Same, já ne. Já jsem Alexandra. Nejsem slečna Poleová.“ Její výmluvný pohled na n ěj z řejm ě zap ůsobil. Chvíli si up řen ě hled ěli do o čí a pak se uklidnil stejn ě náhle, jako se p ředtím roz čílil. V jeho zatemn ěné mysli konečně problesklo porozum ění, takže byl znovu schopen se orientovat. Op ět vid ěl, kdo stojí p řed ním.

144

„Poznáváš mě? Jsem sle čna Benjaminová.“ Kolena se jí chv ěla úlevou.

„Bojím se.“

Také se bojím, pomyslela si a op ět si zrakem kradmo zm ěř ila jeho vysokou postavu. P řekvapilo ji, že když prožívá citové pohnutí, mluví o tolik lépe než normálně. „Není čeho se bát, Same. Nikdo ti neublíží. Musíš jí na řídit, aby odešla. Řekni jí, a ť jde pry č.“

„Je tady,“ zavrt ěl hlavou. „Vždycky tady.“

Alexandra na n ěj chvilku zmaten ě hled ěla a mezi obo čím jí nasko čila ustaraná vráska. „Co tím myslíš, že je tady?“

„Vždycky tady.“

„Vid ěl jsi ji?“ Rozhlédla se kolem sebe po slatinách, ale nikdo nebyl v dohledu.

Znovu obrátila pozornost k Samovi. Stál vedle ní, ramena nahrbená proti větru, o či sklopené, jako by se bál nebo styděl.

„Vidíš ji, Same? Je stále ješt ě na hrad ě a d ělá špatné věci?“

„Špatné v ěci. Moc špatné,“ mumlal.

Alexandra si ho prohlížela tak pronikav ě, jako by mu cht ěla pohlédnout až na dno srdce. Její dilema p řipomínalo ch ůzi po provaze, jediný chybný krok a uvrhne Sama do v ěč né n ěmoty. Avšak nikdy se jí už nenaskytne lepší p říležitost propátrat se až na dřeň problému.

Bez ohledu na následky, které by to pro ni mohlo mít, ho objala a p řitáhla k sobě. Nevytrhl se jí, ale ani její objetí neop ětoval. Pouze dál strnule postával na cestě a pasivn ě trp ěl její konejšivý dotek, možná i proto, že z řídka, nebo spíše vůbec nikdy, se do čkal takového projevu citu.

„Same,“ zašeptala a vzala do svých dlaní jeho velko u, silnou ruku, „vždy ť víš, že jsem tv ůj p řítel. Nikdy bych ti neublížila. Je ješt ě stále na hrad ě? Víš, kde je?“

V o čích m ěl strach a smutek. „V mém pokoji.“

„Všechno je p řipraveno, mylorde. Její Milost vévodkyn ě souhlasí a soirée je zařízeno. Smím-li dodat, vaše lordstvo, nepochybn ě půjde o spole čenský triumf.“ Majordom se uklonil, zavedl Newella do knihovny a na mahagonový st ůl pod oknem položil stoh odpov ědí.

145

Newell sledoval, jak Matthewsby odchází, potom volným krokem p řistoupil ke stolu a zb ěžn ě prolistoval záplavu odpov ědí. Nejspíš si skute čně mohl blahop řát. Ani jedna nebyla zamítavá. Všichni z řejm ě touží poznat nejnov ějšího lorda Cairncrosse, aby ho srovnali s jeho otcem a ukojili svou zv ědavost. Dob ře v ěděl, že zp ůsobil senzaci. Nikdo zatím nevypátral, kde se baronův nejstarší syn po celá ta léta vyhnanství zdržoval. Prý cestoval s Perrym po Japonsku, nechyb ěla ani sm ěšná povídačka o tom, že léta pobýval v Itálii a prožíval románek s nějakou krásnou komtesou. Jak se zdálo, Byrona měli ješt ě všichni v živé pam ěti.

Nikdo netušil, že když ho otec vypov ěděl z domu, odjel do Londýna. Ocitl se v nejubožejší čtvrti m ěsta, protože pr ůprava na příštího paira, který by m ěl zasedat ve Sn ěmovn ě lord ů, ho nenau čila, jak si naplnit žaludek. Odešel do Wappingu a t am dostal místo d ělníka v docích, kde vykládal zboží. Zde si také vyd ělal sv ůj první penny. Pozd ěji k n ěmu p řibyly další, když se stal neslavn ě proslulým vlastníkem široko daleko známé taverny U Bílého medv ěda. Více pen ěz tam m ěnilo majitele pod pultem než nad ním. Nikdy neobchodoval lidmi, ale ve všem ostatním si U Bílého medv ěda p řišli zákazníci na své a hřích a ne řest jenom kvetly. Neštítil se lichvy, vydírání ani sprosté krádeže, pokud mu to n ěco vyneslo. A vynášelo to natolik, že se zanedlouho mohl po čítat k boháčů m.

Nyní vlastnil tolik p ůdy a pen ěz, že nev ěděl co s nimi. Baron, jak vždy oslovoval svého otce, zem řel loni a s černou ironií sob ě vlastní mu zanechal celé panství. Když bylo jeho synovi čtrnáct, zni čil mu život, ale ve t řiceti čty řech letech se ho pokoušel znovu spasit, aniž tušil, že svým sobeckým nezájmem ho už dávno odsoudil k záhubě. Spásu jeho syn nalezl v penězích, které si sám nashromáždil.

Damien se posadil za st ůl a vyhlédl ven z okna. T řeš ňové stromy za čínaly po prvních zářijových mrazících žloutnout. Už byl z Cairncrossu pry č dobrý m ěsíc.

Nepokojn ě vstal, op řel se rukama o krbovou římsu a zadíval se do plamen ů. Damienovo Peklo, pomyslel si sarkasticky. Ta myšlenka ho p řivedla do mizerné nálady. Začal p řecházet po knihovn ě jako lev v kleci. V hlubokém koženém k řesle se necítil

146

pohodln ě a nudilo ho číst všechny ty tlusté svazky, které na něj vy čítav ě hled ěly z polic.

Musí potla čit myšlenky na návrat. Musí potlačit veškeré myšlenky na ni.

Jí se bál.

Tak se toužil vrátit na Cairncross, že dokonce došel až na vlakové nádraží, ale potom ho okolnosti zavedly zpět. Na nástupišti stála osamělá žena s dítětem, ve tvářích se jim p ři pohledu na všechny ty cizí lidi hemžící se okolo zr a čil strach. Čekaly na vlak z Brightonu. Nic na nich nebylo zvláštního, kdysi pěkné šaty m ěly záplatované a pospravované, jako tomu bývá u dělník ů. Žena držela ruku d ěvčátka pevně ve své, aby je dav nerozd ělil a neztratily se jedna druhé. Holčička si všimla, že je pozoruje, a zv ědav ě ho okukovala, zatímco její matka starostliv ě vyhlížela vlak. Když si uv ědomila, kam se její dcerka dívá, podez řívav ě po n ěm blýskla modrýma o čima.

Tém ěř sebou trhl, ale to už p řijížd ěl vlak, na n ějž čekaly a kterým m ěl on jet do Yorku, a d ěvčátko se o něj p řestalo zajímat. Byl jako ochromený a nedokázal nastoupit, dokud nezjistí, na koho ob ě tak netrp ěliv ě čekají. Cestující vystupovali a procházeli kolem nich bez povšimnutí a na čele mladé ženy se prohlubovala starostlivá vráska. Holčička nabírala k pláči. Ale kone čně na n ě z davu lidí zavolal mužský hlas. Mladý muž ve spravov aných kalhotách a úřednickém kabátě na n ě mával z okénka. Hol čička roztáhla tvář do širokého úsm ěvu a rozzářila se jako sluní čko. Ten člov ěk vystoupil a d ěvčátko na něj zavolalo: „Tati, tati!“

Muž ji popadl do náruče, zvedl ji na ruku a druhou paží objal mladou ženu, která jako by omládla o patnáct let. Políbil je ob ě na tvář a odcházel s nimi. Damien z ůstal na nástupišti. V ruce držel nepoužitý lístek.

Ano, vyd ěsila ho. Vyd ěsila ho jako všechny ctnostné ženy, které oddan ě milují své manžely a vroucn ě objímají své d ěti. Ženy, které dávají životu smysl.

Pevn ě zav řel o či a odmítal vzpomínat na Alexandru Benjaminovou, p řesto se mu stále vtírala do myšlenek stejn ě jako Samuel.

Jeho bratr a tvrdohlavá nevinnost. Pomyšlení na Sama ho trýznilo od chvíle, kdy ho otec vyhnal z domu. Dvac et dlouhých

147

let utrpení, dohad ů a obav, co se stalo jedinému člov ěku, na n ěmž mu kdy záleželo. Dvacet let byl zcela bezmocný a nezbývalo mu než čekat. A nyní se op ět o n ěkoho bál.

Alexandra Benjaminová. Hezká židovská dcerka, která by nem ěla lehký život, kdyby se vrátil na Cairncross. Stále ji vid ěl, jak tiše sedí naproti n ěmu v knihovn ě s vážným výrazem ve tvá ři, z níž na n ěj se sm ěsicí strachu a umín ěnosti hledí tmavé, výmluvné o či, p říliš velké pro její obličej.

Proklínal zbytky sv ědomí, které pokrývalo dno jeho duše jako jemný poprašek. Necht ěl žít mimo Cairncross, cht ěl být zpátky a názorně té vychovatelce p ředvést, po čem prahne. Ursula m ěla pravdu. Koneckonc ů, co je zlo jiného než síla, které se musel pod řizovat tak dlouho, kam jen jeho pam ěť sahá? Zab ředl do té špíny a už na n ěm ulp ěla nav ěky. Kdyby se mu náhodou naskytla možnost spasení, váhal by, jestli se té pomocné ruky zachytit, nebo se propadnout ješt ě hloub ěji do konejšivé náruče bahna, které tak d ůvěrn ě znal. Neznámého se d ěsil.

Kdyby podlehl a vrátil se na Cairncross, Alexandra by zp ůsobila jeho pád. Byla mu ve všech ohledech rovnocenným protivníkem, o tom ani na okamžik nepochyboval. P řemýšlel, jestli se život m ěř í na dny a roky nebo na vrcholné okamžiky. Pokud by šlo o roky, je mu t řicet čty ři. Ryzí pocit čistého štěstí nezažil ani jednou.

Nikdy p ředtím po tom netoužil. Št ěstí pro n ěj bylo n ěco nezemského a nepolapitelného jako serafíni a andělé v ůbec. Nyní ho ale najednou popadla touha podobný pocit extáze prožít, a to všechno kv ůli ní. Kv ůli Alexand ře. Její tichá důvěra v nevinnost a dobro ho vábila jako dravce pach krve.

Ale musel ji opustit. Nezasloužila si, aby mu padla do spár ů. Pro n ěj existovalo pouze zlo.

Velect ěný pane,

jsem v rozpacích, jak bych m ěla za čít. Je nezbytn ě nutné, abychom nalezli sle čnu Poleovou, protože se nyní mohu důvodn ě domnívat, že ta žena se skute čně vrátila na Cairncross a je zde, místo aby pobývala v ústavu pro choromyslné, kam patří. Paní Penrithová, lokajové a pokojské hledali tu šílenou osobu po celém hradě, ale

148

bohužel marn ě. Nezdar našeho úsilí nás nijak nepřekvapil, jelikož jsme nep říznivý výsledek zpola o čekávali, ale doufala jsem, že alespo ň objevíme neklamné známky jejího pobytu, abyste m ěl důkaz její fyzické p řítomnosti…

Alexandra zvedla popsaný list papíru, zma čkala ho a odhodila pod st ůl. Bylo to k ni čemu. Musí napsat jeho lordstvu a poprosit ho, aby se vrátil, ale nebyla schopná nalézt správná slova. Každé vysv ětlení zn ělo chab ě a nep řesv ědčiv ě, zvláště když se místo důkaz ů mohla dovolávat pouze své intuice. Dnes v noci sestylizovala už p ět dopis ů, sví čky v knihovn ě prskaly v louži rozteklého vosku, ale výsledek žádný. P ět odlišn ě formulovaných žádostí, a p řesto nenacházela pádné argumenty, jimiž by ho přivolala dom ů.

Byla čím dál bezradnější a hn ěviv ě mrštila dopisy do krbu. Intuice se t ěžko vysv ětluje. Ursulu Poleovou bylo nutné nalézt děj se co d ěj, pouze v tom p řípad ě dojde Sam klidu. Nyní už mluvil, říkal slova, která sestavoval v útržkovité věty, ale dob ře vid ěla, že by dokázal mnohem víc, kdyby se v něm obnovila důvěra. A to se stane, až definitivn ě poh řbí sv ůj strach.

Přesto nemohla prosit Newella, aby se vrátil pouze na základ ě nějakých nejasných dohad ů. Musí mu poskytnout nezpochybnitelný, konkrétní d ůkaz o tom, že Ursula Poleová se potajmu zdržuje v dom ě.

Sklesle zapálila svícen a opustila knihovnu. Služebnictvo už ulehlo a v hradu panovalo ticho jako v hrobce. Ona ale na strach nemyslela. Její marné úsilí nalézt slova, která by Newella p řivedla zp ět, ji naplnilo pocitem porážky. Zdálo se jí, že Ursula Poleová zvít ězila. A to nesmí. I kdyby musela Alexandra vydržet další setkání na schodech. Téměř toužila, aby se op ět st řetly, potom by snad získala d ůkaz, který tak bolestn ě pot řebovala.

Došla do ztemn ělé ložnice a postavila svícen na no ční stolek. Bez p řemýšlení zvedla ruce ke knoflík ům na živ ůtku. A vtom uvid ěla, že truhla je otev řená.

Krev se jí zm ěnila v led, jako by na ni sáhl studenými prsty umrlec. Stránky z deníku stejné jako ta, kterou našla pod de čkou na komod ě, byly rozházené po vyleštěné podlaze. Mary přišla

149

odestlat postel, a Alexandra te ď na polštá řích nalezla oranžovozelené rukavice.

Alexandra se oto čila kolem své osy a prohlédla každý stinný kout. P řistoupila ke komod ě a prudce vytáhla zásuvku, a musela se zachytit, aby neupadla. Její nejhorší obavy se potvrdily.

Její v ěci zmizely. Veškeré stopy, které dokazovaly, že tady bydlela, byly set řeny jako prach na lesknoucí se, čerstv ě navoskované desce. A na místě jejích osobních pot řeb, kartá če, želvovinových jehlic, oble čení, te ď ležely jiné v ěci.

Obsah truhly byl uspo řádaný v zásuvkách, jako by Ursula Poleová nikdy tento pokoj neopustila.

Alexandra Benjaminová si v životě plánovala mnoho v ěcí, ale vůbec ji nenapadlo, že by se n ěkdy mohla vypravit do Londýna s úmyslem požádat lorda Newella, aby se vrátil zpět na sv ůj hrad.

Nicmén ě nem ěla na výb ěr. Bez jeho p řisp ění Sama nezvládne. Oba pot řebovali jeho pomoc. Na Cairncrossu bylo více záhad, než i on sám tušil.

Stále nemohla zapomenout na svou znesvěcenou ložnici a ukradené v ěci, ale zr ůdnost, která křičela ze stránek deníku, byla tou poslední kapkou. Posbírala je a se řadila časov ě. Hodn ě jich ješt ě chyb ělo, avšak jedna pasáž ji stále rozechvívala děsem.

24. ledna 1838 Sím ě a krev. To od n ěj chci. Oboje z n ěj musí pro m ě tryskat. Myslí si, že mi unikne, ale mýlí se. Je m ůj a bude můj nav ěky. P řes všechnu svou mužnost je stále ješt ě dít ě. Přechytra čím ho. Pomstím své zlomené srdce vším, co nem ůže postrádat. Sím ě a krev.

Události se vymkly kontrole. Alexandra to věděla v okamžiku, kdy spo činula zrakem na svém pokoji, a tento pocit se v ní ješt ě utvrdil, když si stále znovu a znovu pro čítala tuto stránku, až se jí každá ohavná řádka vpálila do mozku. Cestu do Londýna zařídila ve sp ěchu, a dokonce nedovolila ani Mary, aby ji doprovázela. Namluvila své komorné, že musí něco projednat kv ůli d ědictví po otci. Částečně to byla pravda, její otec po sob ě zanechal pár

150

nedo řešených záležitostí, a až dorazí do m ěsta, promluví o nich s rodinným právníkem. Ale ve skute čnosti jela pro Damiena. Bez něj v Yorkshiru nez ůstane. Byla p říliš vyd ěšená. Jestli ji nedoprovodí zp ět a nevezme do svých rukou situaci na hrad ě, bude ona muset své místo opustit.

A opustit Sama právě ve chvíli, kdy za číná mluvit, opustit Cairncross a vzdát se naděje, že kdy ješt ě uvidí Damiena Newella…, to nep řicházelo v úvahu.

15. kapitola

Ó b ědná, hřích a hanba jen

a žal ti byly úd ělem. Soud nad tebou je vynesen. Nuž poj ď a mluv mi o n ěm.

CRABBE

„Čeká na vás nějaká mladá žena, mylorde,“ zašeptal Newellovi do ucha majordom, když se n ěkolik host ů, mezi nimi i vévoda a vévodkyn ě z Underwoodu, práv ě poušt ělo do prvního chodu. „Jmenuje se sle čna Benjaminová,“ šuškal Matthewsby. „Prý přijíždí z Cairncrossu.“

Damien pohlédl na silnou pergamenovou kartičku, kterou mu majordom podával. Stálo na ní Alexandřino jméno a dole byl připsán vzkaz: Prosím, Vaše lordstvo, abych si s Vámi mohla, pohovo řit o té vychovatelce.

S naprosto bezchybným sebeovládáním pokývl hlavou a omluvil se p řítomným host ům. V obli čeji se mu nepohnul ani sval. Zašeptal omluvu také p ůvabné vévodkyni se stříbrnými vlasy, která seděla po jeho pravici, diskrétn ě vstal a opustil salon.

Zahlédl ji jako první. Vstoupil otev řenými dve řmi do knihovny a uvid ěl ji stát u okna, jak vyhlíží ven do londýnské ulice osv ětlené plynovými lampami. Její pozornost upoutala

151

dlouhá řada ko čárů, které patřily Newellovým host ům a jež se táhla až k Regent´s Circus.

Vypadala p řesn ě tak, jak si ji snad tisíckrát p ředstavoval. Vlasy m ěla na šíji sepjaté do velkého pevného uzlu a její zdrženlivost pro n ěj p ředstavovala zvlášť vzrušující výzvu. Jestli se vyplní p říslib jejích rt ů, odm ěna bude sladká, ale nejvíce ho pokoušela její duše. V ěděl, že je čistá a neposkvrněná jako běloskvoucí svatební prost ěradlo t ěsn ě p řed tím, než ho pot řísní krvavá skvrna.

Měl p řed sebou dv ě cesty. Mohl se zm ěnit, nebo mohl zm ěnit ji. Je pravda, že by kv ůli ní mohl zakolísat. Když si bude pohrávat s její nevinností, mohl by se lehce nadít nep říjemného p řekvapení a objevit, že i v n ěm stále ještě doutnají uhlíky dobra. Anebo se mu poda ří pravý opak, svede ji, aby našla zalíbení v temno t ě.

Ta p ředstava chutnala omamn ě a byla nesmírn ě lákavá. Toužil zjistit, nakolik by se nechala zkazit.

„Myslel jsem, že se máte starat o mého bratra, a ne m ě obt ěžovat až v Londýn ě n ějakými nepodstatnými mali čkostmi, s nimiž si na Cairncrossu neumíte poradit.“

Při zvuku jeho hlasu sebou trhla a up řela na n ěj své velké hluboké o či. Náhle byl rád, že promluvil tak rozzlobeně. Nem ěla sem jezdit. Pro č jen nez ůstala doma, co nejdál od něj?

„Zažili jsme na Cairncrossu velké leknutí. Týká se to sle čny Poleové.“ Její hlas byl p řesn ě takový, jak si pamatoval, jemný, kultivovaný, ale ne chladný.

Vemlouvavý.

Nitrem mu zabou řil neznámý prudký cit. Nikdo nesm ěl v ědět, co cítí. Zvláště ona ne, protože to bylo p říliš nebezpe čné. Měl dojem, jako by pomalu sklouzával na její stranu, ale to ona p řišla za ním a z vlastní v ůle; to ona u činila krok do dra čí sluje. A proto také ponese následky.

Aniž mu dala nejmenší záminku k takovému chování, přistoupil k ní, sev řel jí zápěstí a strhl si ji na hru ď. „Odjel jsem, abych vás ušetřil.“

S pot ěšením jí stiskl útlá zápěstí, kosti m ěla tak k řehké a drobné; bez mrknutí oka by je dokázal přelomit. A výraz v její tváři ho vzrušoval ješt ě více. Bála se. Tak to je správné. Cht ěl, aby se bála. Moc a strach jdou ruku v ruce.

152

„Prosím… vra ťte se na Cairncross, jinak Samovi nepomohu. Pot řebuje vás.“ Úp ěnliv ě se zadívala do jeho modrých o čí a zašeptala: „Otev řela truhlu. Vzala mi všechny v ěci. Kde bylo oble čení, tam je nyní v zásuvkách rozloženo její. Nedovedu ji přemoct…“

Pustil ji, její strach m ěl jinou p říčinu. Ze zcela nepochopitelných d ůvod ů ho rozzu řilo, že ji Ursula polekala. M ěla se bát jeho, ne toho zatraceného stínu, který se prochází chodbami Cairncrossu. On v ní m ěl vzbuzovat hr ůzu.

Ze široce rozev řených o čí, jimiž ho celou dobu up řen ě pozorovala, jí hled ěla prosba. Neuhnula pohledem, ani když rozvazovala pevný uzel na své tašti čce a vytahovala zevnit ř pár oranžovozelených rukavic. Podávala mu je jako ob ětinu: „Ukradla moje černé rukavice a místo nich položila tyto.“

Vzal je do ruky. Její výraz vyjad řoval odpor a paniku a on věděl, že jeho reakce nebyla taková, jakou o čekávala. V něm rukavice nevyvolávaly hrůzu ani nechu ť. Podobné pocity patřily minulosti. Zdroj, z n ěhož m ěly prýštit, dávno vyschl.

„Její oblíbené rukavice,“ pronesl nezávazn ě, jako by mluvil o barv ě n ějaké kv ětiny.

„To jsou ty rukavice, že?“ zašeptala.

Vzal její malou dla ň do své, dlouho si ji prohlížel a vrýval si do pam ěti slonovinovou b ělost její pokožky a delikátní síť modrých žilek, které protkávaly h řbet její ruky. P řejel po ní palcem a znovu ho udivilo, jak je k řehká a jak žensky p ůsobí, štíhlé prsty s jemnými kostmi, h řejivá m ěkká dlaň a útlé záp ěstí, slabé jako u dítěte, nic víc v tom nebylo. Tak snadno by je rozdrtil.

„Nemohu vám pomoct, Alexandro. Nevrátím se. Odjeďte a opus ťte Sama, pokud musíte, ale já se nevrátím.“ Jeho zrak putoval op ět vzh ůru k její tváři. Pozorovala ho t ěma velkýma oříškovýma o čima, na n ěž vzpomínal každou osam ělou noc, když vysedával ve svém křesle u krbu v knihovn ě.

„Pro č mi nem ůžete pomoct? Já sama to nezvládnu. Jestli odsud budu muset odjet s nepo řízenou, čeká m ě jistá prohra. Poje ďte se mnou. Nejste žádný zbab ělec a vím, že Sama milujete, stejn ě jako jsem se ho i já nau čila mít ráda. Nesmíme ho opustit.“

153

Díval se na ni a pokoušel se potla čit cynický úšklebek. „Sam není v nebezpe čí, ani vy ne. Už jsem vám to povídal. Klidn ě se můžete vrátit na hrad.“

„Ale je tam ona.“ Do hlasu se jí vloudila hysterie. „Sama jsem ji vid ěla na schodech a nyní p řišla i do mého pokoje…“

„Do svého pokoje. To byl p ůvodn ě její pokoj. M ěla jste požádat paní Penrithovou, aby vás přest ěhovala.“

„Ale co bude s mými v ěcmi? Kam se pod ěly?“ Neodpustila si sarkastickou poznámku. „Vzala si je snad slečna Poleová s sebou do podsv ětí?“

„Hned vám všechno nahradím.“

Te ď se zase rozhn ěvala ona. Vyškubla ruku z jeho sev ření tak prudce, až tázav ě zdvihl obo čí. „Vy m ě v ůbec neposloucháte, mylorde. Slyšíte slova, ale jejich smysl vám uniká.“

„Neuniká.“ Ud ělal krok sm ěrem k ní a pot ěšilo ho, když p řed ním couvala, až zády zavadila o závěs. „Ale ona m ě nezajímá. Vy mě zajímáte. Tak m ě nežádejte, abych se vracel.“

„A co Sam?“ Rozho řč ením jí zrudly tváře. „Sv ěř il mi, že chodí k n ěmu do pokoje, mylorde.“

Damien cítil, jak mu srdce posko čilo v hrudi, jako když se kotva vytrhne ze zajetí ledové kry. Bolest, která mu náhle vytryskla v prsou, mu vyrazila dech. Zcela ochromený se zvolna posadil do k řesla.

Tiše k n ěmu p řistoupila. „Tak už víte, pro č jsem musela přijet?“ zašeptala a poklekla vedle n ěj.

„Pošlu pro n ěj. M ěl jsem ho dát odvézt už dávno…“

„To te ď není rozumné,“ namítla tichým, jemným hlasem. „Ve svém malém světě, který zná, se pokouší vypo řádat s tou hrůzou po svém a d ělá pokroky. Zm ěna prost ředí by mu mohla uškodit.“

„Neublíží mu. Jeho nechce, chce m ě.“ Krátce na ni pohlédl, op ět odvrátil oči a zamra čil se. V duchu se proklínal, nem ěl vůbec v úmyslu o takových v ěcech mluvit.

„Já vím.“

Zadíval se na její štíhlou kle čící postavu. O či m ěla jako hluboký les, temný a záhadný, kde se mezi listím mi hotají skvrnky zlatého slunečního sv ětla. Nabízely únik, mír, porobu. Nedokázal od ní odvrátit zrak.

„Ráda by m ě p řilákala zpět.“

154

„Kde je? Prý je duch, ale tomu nev ěř ím. Schovává se někde v hradu. Musíme pouze nalézt její úkryt.“

Pozoroval ji. Tvář m ěla staženou v n ěmé prosb ě, nechápala, oč jde, ale zoufale se pídila po roz řešení. Avšak její krása spo čívala právě v tom, že by nikdy nedokázala pochopit, jaké prokl etí vlastn ě Cairncross sužuje. Zvrácenost byla její duši cizí, a snad právě proto se ho zmocnila náhlá touha na čerpat síly z její nezkažené čistoty.

Pokra čovala naléhavým tónem: „Poslala jsem služebnictvo, ať se po ní podívají. Všude jsme hledali…“

„Všude ne, lásko.“

Jeho n ěžné oslovení na ni zap ůsobilo. Tvář jí zvroucn ěla a on se rázem cítil jistější. Neporazí ho. Neumí uvažovat stejn ě jako on. Kdyby si p řál, dokázal by ji přetvo řit k obrazu svému bez sebemenšího úsilí. „Cairncross se rozkládá nad mílemi římských katakomb. V pátém století padlo v bitvě u Yorku, tehdejšího Eboraka, tisíc muž ů, kte ří našli místo posledního odpo činku v tamních kryptách. Jestli je Ursula skutečně na hrad ě, m ůže přicházet a zase odcházet podle libosti, protože dosud nikomu se nepoda řilo prastarý labyrint zmapovat.“

Jeho slova ji sklí čila, ale odmítala p řiznat porážku. Vystrčila drobnou oválnou bradičku a zeptala se umín ěně: „Takže je v katakombách, že, Damiene? Celou dobu jsem tušila, že moc dob ře víte, kde se skrývá.“

Neodpov ěděl. Ml čky ji pozoroval a nechápal, co se s ním děje. Pro n ěj nikdy neexistovala nad ěje, dosud ani jednou nezapochyboval, že na spásu je už pozd ě. Ale v ěč né zatracení, k němuž tak cílen ě sm ěř oval, se mu nyní za čalo vzdalovat. Když byl v p řítomnosti této ženy, netoužil po n ěm, už necht ěl obejmout sv ůj temný osud.

„Co vám provedla? Prozraďte mi to. Prosím!“ slyšel její šepot. Najednou si p řál jí všechno říct, ale zjistil, že nedokáže promluvit. Zav řel o či, aby nevid ěl její up římnou starost.

Za okamžik se ozvalo zašust ění jejích šat ů, jak se zvedala ze zem ě. Domníval se, že odchází, ale místo toho cítil, že se op řela o křeslo a pohladila ho po tváři. Z ůstal strnule sed ět a nehýbal se. Sundala mu brýle, položila je na st ůl a potom s mu čivou pomalostí sklonila hlavu a p řitiskla tvář na jeho, jako by konejšila dít ě, které

155

k ní p řišlo s n ějakou bolístkou. „Prosím, řekn ěte mi o ní. Ráda bych všemu porozum ěla. Musíte mi pomoct, abych to pochopila.“

Nem ěl chu ť mluvit. Bylo proti jeho p řirozenosti vylévat si srdce, ale její tvář byla vlahá a m ěkká a tiskla se k němu. Jeho ruka se sama od sebe dotkla jejích vlas ů a p řísahal by, že nikdy v život ě necítil nic tak hebkého. S bystrostí sob ě vlastní vypátrala skulinu v jeho brn ění a byla odhodlaná vniknout dovnitř. Nezbude mu než ji zni čit.

Náhle jí zabořil ruce do vlas ů, za ťal do nich prsty a p řitáhl si ji k sob ě. Slova byla zbyte čná, jasně v jejím výrazu post řehl bolest a obavy z toho, co p řijde.

Surov ě ji políbil. Protože musel. Natolik tvrd ě, aby jí vytryskla krev. Pokoušela se vyprostit, ale její snaha byla k smíchu. Fyzicky se mu nemohla v ůbec rovnat, a ani její duše ho nep řem ůže.

Pokud ji p řivábí jemnost, bude jemný. Zpo čátku s ní bude zacházet v rukavičkách, krutost si schová na později. Zvolna polibek zjemnil a slyšel, jak zasténala. Její rty se už tolik nezdráhaly a zanedlouho mu polibek oplácela. Nejraději by vyrazil triumfální pokřik. Byla jeho.

Zvedla ruku, a než si uv ědomil, co má v úmyslu, zaryla mu nehty do tváře a poškrábala ho.

Pustil ji. P řikr čila se jako ko čka, která ucítila odpudivý zápach.

„Pro č jste to ud ělal? Pro č?“ vybuchla.

Ne řekl nic. Tém ěř ho bolely o či, když se na ni díval. Abbey by jeho polibek neodmítla, líbil by se jí. Každá jiná dívka by prchala jako o život. Ale ona ne. Byla silná a dychtila ukojit svou zv ědavost. A pravd ěpodobn ě v duchu chovala tajná p řání, jak se jí poda ří ho spasit. Nitro mu cukalo jako živá rána. Neutekla, stále ješt ě byla ochotná dát mu šanci.

Zprudka vstal. M ěl pocit, že mu hru ď svírá železná obru č, takže nemohl dýchat. S novou silou se do n ěj zakousla nenávist k sob ě samému. Liboval si v ní. Podobala se uvoln ění, jaké nastane, když v letním parnu náhle ude ří blesk.

Znovu se na ni podíval. Stála vedle křesla a ruku m ěla položenou na op ěradle, jako by se pot řebovala podep řít. Krev jí vyprchala z obličeje a hled ěla na n ěj zd ěšenýma, smutnýma očima. Poprvé v životě si cht ěl jít do ženské náruče pro útěchu, a

156

ne jen t ělesné potěšení. Bylo by tak jednoduché nechat se obejmout t ěmi štíhlými pažemi. Mohl by spo činout tváří na jejích měkkých ňadrech a čerpat duševní klid z tlukotu jejího šlechetného srdce. Ale on dosud nepocítil milující objetí ženy. Matka ho opustila, sotva se narodil, a odjela do Evropy, kde st řídala milence a oddávala se zábavě. Milující objetí nepoznal, a ani si je nedovedl p ředstavit, avšak nyní p ři pohledu na její tvář po něm zatoužil s nevídanou silou.

„Vrátím se na Cairncross,“ pronesl zvolna.

„Díkybohu! Musíme ji najít. Musíme! Je šílená. Je třeba ji zastavit.“ Tvář m ěla poznamenanou prožitým utrpením a nejistotou.

„Postarám se o ni, abyste se mohla v ěnovat Samovi.“

„Ano,“ zašeptala.

„Ale nezapomínejte, kdo jsem, Alexandro,“ řekl chraptiv ě. „Když si člov ěk za čne se ženami tak jako já, vyp ěstuje si velice temné chutě.“

Za čala se chv ět. Ruce se jí t řásly a musela se opřít o k řeslo. Nedokázal odhadnout, co se jí honí hlavou, ale určit ě se bála.

„Mám dnes večer hosty a musím se k nim vrátit. Promluvíme si zítra,“ pronesl p říkrým tónem a vrátil jejich rozhovor op ět do chladné roviny vztahu hradní pán a vychovatelka.

„Samoz řejm ě,“ p řikývla. „Nem ěla jsem vás dnes večer obt ěžovat, mylorde, ale jdu rovnou od vlaku.“ Pevn ěji sev řela tašti čku a nervózn ě si pohrávala s tkanicí.

„Přinesl vám Matthewsby věci?“

St řelila po n ěm pohledem. „Ubytuji se v hostinci, mylorde.“

„Jakém hostinci?“ M ěl co d ělat, aby se nedal do smíchu.

„V… hostinci, kde budou mít dnes ve čer volno.“

„Jeden bych vám mohl doporu čit.“ Temn ě se usmál. „U Bílého medv ěda ve Wappingu.“

„Potom p ůjdu do Wappingu.“ Znovu k řečovit ě stiskla černou tašti čku.

Op řel se jednou rukou o st ěnu za jejími zády a naklonil se k ní. Jeho blízkost ji omamovala. „Vy jste ve Wappingu ni kdy nebyla, že, Alexandro?“

157

Pozvedla k n ěmu bledý obli čej. M ěla citlivá ústa, zářivé o či, v nichž nyní ležel stín, takže nedokázal číst v jejích myšlenkách. Projelo jím vzrušení.

„Slyšela jsem, že to místo je pravé peklo.“

„Než se nad ějete, vy říznou vám svou libru masa. Za všechno se tam platí.“

„Vy jste tam byl?“ Pozorovala ho.

„Práv ě tam jsem se nau čil, jak to na sv ětě ve skute čnosti chodí.“

„A také vám vyřízli libru masa, Damiene? Proto vás tak těší mi nahánět strach?“

Up řen ě si ji prohlížel. Dosud nikdo nepronikl tak t ěsn ě ke ko řeni jeho bytosti jako tato žena. Ob čas byla natolik blízko, že unikl jen o vlásek. Tajil se mu z toho dech, ale také v n ěm bou řila zlost. Necht ěl, aby v ěděla o Wappingu, o všech hanebnostech, kterých se tam dopustil a na nichž se podílel. Ne. P řál si ji od vší té špíny ochránit, protože pro něj byla zt ělesn ěním dobra a nevinnosti. N ějaká dosud nepoznaná část jeho bytosti toužila uchovat ji čistou a v bezpe čí. Nezaslouží si bolest a zd ěšení, které by v ní vyprávění o Wappingu probudilo.

„Něč emu takovému byste pravd ěpodobn ě nerozum ěla.“ Hlavami se tém ěř dotýkali. „Tam se rychle nau číte, že ukrást vám mohou vše, ale člov ěk postrádá jen to, co pro něj má nějakou cenu. Proto si nevážíte… ni čeho.“

Jeho slova ji rozrušila. P řísahal by, že se jí v krásných o čích zaleskly slzy.

„Ale te ď je to jiné. Je nevyšší čas, abyste dostal n ěco, čeho si budete cenit.“

„Tak mi to dejte.“

Rozhostilo se napjaté ticho. Netušil, pro č ta slova pronesl. V jejím pohledu zahlédl beznad ěj.

Odvrátil se od ní. „Mí hosté čekají,“ pronesl tlumen ě. „Pošlu pro Matthewsbyho, aby vám pomohl se zavazadly. Zítra ráno vyrážíme na Cairncross.“

„Nem ěla bych tady z ůstávat.“

„Ale z ůstanete.“

„Zítra ješt ě p řed odjezdem vlaku do Yorku musím navštívit hrob svého otce.“

158

„Kde je poh řbený?“

„V Brady Street ve Whitechapelu.“

„Ach ano, tam. Dokto ři, právníci a bankéři tam leží pod tlustým kobercem vinné révy. Procházel jsem kolem mnohokrát. Zavezu vás tam, až pojedeme na nádraží.“

Váhala. Její zdráhání na něj ú činkovalo jako afrodiziakum. Byla inteligentní. P říliš inteligentní. Pokud n ěkdy v život ě m ěla být opatrná, pak to bylo právě nyní.

„Nehodí se, abych tady z ůstala, mylorde.“

„Ve Wappingu by vás čekaly horší v ěci.“

Pomalu se vzdávala, ale pouze proto, že m ěla strach. Na první pohled bylo z řejmé, že není zvyklá cestovat bez doprovodu. Musela posbírat veškerou odvahu, aby se odhodlala k této cest ě, a vše podstoupila kv ůli Samovi. Aby pomohla jeho bratrovi. Pros ťáčkovi, kterého nemiloval nikdo krom ě n ěho. A nyní jí.

„Tak dobrá, p řijímám vaši pohostinnost, mylorde.“

Pot řeboval se jí dotknout a ten pocit byl tak neodbytný , že musel vyvinout nesmírné úsilí, aby mu nepodlehl. Stála těsn ě p řed ním, uv ězn ěná těžkým sametovým záv ěsem a paží, kterou se stále opíral o ze ď za jejími zády. D ělilo je sotva pár palců, sta čilo se naklonit a mohl p řitisknout své rty na její. S Abbey prováděl r ůzné věci, které nyní toužil d ělat s ní. Nádherné a neřestné…

Za ťal nehty do dlaní a prudce se nadechl. Ješt ě uplyne hodn ě vody, než mu bude vydána na milost a nemilost. Musí být trp ělivý. A také opatrný. Má nad ním kouzelnou moc. Vyzařuje z ní nevinnost, kterou se zdráhá poskvrnit, a někdy je to sv ětlo tak zářivé, až ho oslepuje. Ale nepodrobí se. Nebude fňukat nad svou zbloudilou duší.

Narovnal se a ustoupil od ní. „Najd ěte Matthewsbyho a řekn ěte mu, aby vám připravil pokoj. Už se musím vrátit k host ům.“

Tón jeho hlasu se jí dotkl. Úmysln ě promluvil chladn ě a povýšen ě a byl tomu rád, protože neprodlen ě zamí řila ke dve řím, které za ní vzápětí zapadly. V jejím pohledu rozeznal potla čovanou lásku, ale nevěř il jí.

Jakmile se ocitl o samot ě, tém ěř hmatateln ě cítil, jak její vliv slábne. S udivující rychlostí ho znovu pohltila temnota. Až dote ď si nepovšiml, že na okamžik zmizela.

159

Sto čil pohled ke k řeslu, u n ěhož stála. Znovu si ji vybavil, vystrašenou, ale vzdorující. Bude s ním bojovat, a však nevyhraje. Rozmáčkne její duši ve své p ěsti.

Už se nemohl do čkat, až bude na Cairncrossu a za čne s její převýchovou.

Alexandra se zd ěšen ě rozhlížela po malé podkrovní sv ětnici, kam ji Matthewsby zavedl. Jist ěže si nemohla činit nároky na nejlepší pokoje v dom ě, protože pat řila pouze ke služebnictvu, i když m ěla vyšší postavení než t řeba panská. Ale v porovnání s touto stísn ěnou, spo ře za řízenou místností působil pokoj Ursuly Poleové doslova p řepychov ě.

Přesto skýtala jisté výhody. V dom ě se neskrývala žádná šílená žena.

Vybalila si pár svých osobních v ěcí, které jí z ůstaly po Ursulin ě návšt ěvě v její ložnici. Tém ěř klesala pod tíhou vy čerpání, s nímž se potýkala od chvíle, kdy se vrátila z procházky se Samem, avšak nesm ěla si únavu p řipustit. Kdyby se jí podvolila, mohla by ztratit odvahu a vrátit se zpět na hrad. A to ud ělat nesmí. Sice si to odmítala p řiznat, ale na Ursulu Poleovou nesta čí. Zpo čátku v ní ta žena vyvolávala strach smíšený se zv ědavostí. Nyní však, když se ukázalo, že je skute čná, jí nejvíce dělala starosti Ursulina zášť. Ta žena jí vzala v ěci, prádlo, šaty, všechno, co pot řebovala a m ěla ráda, a dokonce jí Ivanhoem připomínala židovský p ůvod. Její všemocnost ji d ěsila.

A Sam. Stále ji pronásledovala představa, jak se ta rudovlasá bosorka, kterou potkala na schodech, sklání nad Samovým lůžkem. Neodbytn ě jako stín kroužícího supa na ni dorážela otázka, co Ursula Samovi asi udělala. Damien jí řekl, že si bývalá vychovatelka svou zlobu vyvolanou obludnou posedlostí vylévala na n ěm, a stránky z deníku, které četla, by toto tvrzení dokazovaly. Nicmén ě Ursula m ěla p říležitost ublížit i Samovi. Oba muži si byli tolik podobní, že ona sama je v duchu často nedokázala od sebe odlišit.

Zvolna se posadila na krají ček hrbolaté matrace a znovu si vybavila své setkání s Newellem v knihovně. Dosud se z jeho polibku nevzpamatovala a stále se celá třásla. Chtěl jí zp ůsobit bolest, ale ješt ě horší snad bylo, když vzáp ětí projevil n ěhu.

160

Podlehla jeho svádění a p řála si, aby ji nepřestával líbat. Dala by mu cokoliv.

Uv ědomovala si, že nahlíží do temné t ůně, na jejímž dn ě je láska k tomuto muži. Byl zkažený a nebyla si jistá, nakolik je možné napáchané škody odčinit. A právě v okamžicích zoufalství a nejistoty se v myšlenkách vždy vracela ke cairncrosské zahrad ě. Dýchala z ní krása a nad ěje. Dokonce i v rozma čkané růži se tajil život. P řemýšlela, jestli by citlivé srdce dokázalo zkrotit cynismus a krutost, za n ěž se skrýval.

Avšak šel z n ěj strach, až ji n ěkdy mrazilo…, nicmén ě ji alespo ň probudil z apatie, do níž se po otcov ě smrti propadla, zasáhl ji mnohem hloub ěji a siln ěji než jakýkoliv jiný muž, kterého kdy poznala. P řála si od něj udržovat odstup, ale nedokázala to. Dokonce ani lekce, kterou jí uštědřil Brian, ji dostate čně nevarovala. Cht ěla Damiena. Vycítila, že ji pot řebuje snad ješt ě více než Sam. Zdravý rozum ji nabádal, a ť si sbalí zavazadlo, pošle pro Mary a pustí z hlavy Sama a Cairncross. Newell by byl ten poslední, kdo by jí to kladl za vinu. Ale nedokázala odejít. Ani přes zlov ěstné narážky, které dělal na temnou stránku své povahy, naopak, to ji k němu ješt ě více přitahovalo. Stále se přesv ědčovala, že se v n ěm skrývá dobro, které nakonec p řekoná zlo. Stačí ho jen najít.

Zespodu se ozval ženský smích a jako st říbrné zvonečky se nesl domem. Vstala a vykoukla z podkrovního okna. Hosté se pomalým krokem trousili z domu a ke vchodu p ředjížd ěl ko čár za ko čárem. Vynořovaly se jako duchové z neproniknutelné londýnské mlhy a zase se do ní propadaly. Také koruny strom ů rostoucích v parku kolem Newellova sídla byly obaleny rubášem husté mlhy, a na kraji parku stála nepohnutě ženská postava zahalená do pláště s hluboko staženou kapuci a hled ěla na odcházející hosty, kteří proudili ven ze dve ří.

Alexand ře se na okamžik zastavilo srdce. Ta postava byla příliš nehybná, p říliš tichá. P řipomn ěla jí nemén ě strašnou figurínu, kterou zahlédla tehdy v hale.

V n ěmém ochromení pozorovala, jak se ta osoba nato čila k Damienovi, který zrovna vycházel ze dve ří, aby dol ů po mramorových schodech doprovodil královsky vyhlížející ženu se st říbrnými vlasy. Tmavá postava náhle zpozorněla a sledovala je s

161

nep řirozenou soust řed ěností, až Alexand ře vyrazil na čele studený pot. Užuž vid ěla, jak se z pláště zvedá kostnatá ruka a bezmasým pa řátem kyne Damienovi, aby ji následoval na místo plné temnoty a zmaru, kde bude poh řben nav ěky. Srdce se jí mohlo rozsko čit, jak toužila vyk řiknout slova varování, protože nesnesla pomyšlení, že by ho m ěla ztratit.

„Sle čno? Jeho lordstvo mi na řídilo, abych vám donesla něco k jídlu.“

Alexandra sebou škubla a oto čila se od okna. Tém ěř se zamra čila na nep ěknou mladou pokojskou, která stála ve dveřích se st říbrným podnosem v ruce. To vyrušení ješt ě rozjit řilo její už tak dost pocuchané nervy.

„Děkuji mnohokrát. Položte to na stolek,“ odpov ěděla možná trošku úse čně.

„Ano prosím. P řeji dobrou chu ť, sle čno.“ D ěvče položilo tác a pospíchalo ze dve ří.

Alexandra se znovu zadívala k parku a o čima pátrala v mlze, jestli neuvidí tmavou postavu, ale ta mezitím zmizela. Nyní se pod stromy procházel pán s dámou, zavěšení do sebe, jako by to byli čerství novomanželé. Žena na sob ě m ěla také dlouhý černý pláš ť, ale stažená kapuce odhalovala záplavu plavých vlasů.

Nebyla to Ursula a Alexandra si p řála věř it, že ona tajuplná neznámá je tatáž žena, která se nyní prochází dole v parku. Přesto v ní hlodala pochybnost. Nikdy se nedalo s jistotou říct, kde se Ursula Poleová zrovna nachází. Mohla ji následovat z hradu a nyní slídit kolem. Jist ě si dovedla zjistit, že Alexandra je tady s Damienem, spojovalo se v ní čiré šílenství s pronikavým úsudkem. Každá žena, která se dokázala schovávat tak dlouho, by ť díky starým rozlehlým katakombám, musela být intel igentní. Budou s Damienem pot řebovat veškerý sv ůj rozum a představivost, aby bývalou vychovatelku vypátrali a umístili do ústavu, kam patří.

Ursulu Poleovou rozhodn ě není radno podce ňovat.

162

16. kapitola

… práv ě smrt je mým sokem. BOIS-GUILBERT REBECE

IVANHOE

Židovský h řbitov se nacházel ve Whitechapelu mezi takovými chudinskými čtvrt ěmi jako Goodman’s Fields a Davids-In-Field. Židé, kte ří byli na tomto kousku zem ě poh řbeni, nebyli chudí, ale jejich p ředkové žili ve Whitechapelu už řadu let.

Byla to čest, že se zde našlo místo i pro Horace Benjamina. Alexandra cítila hrdost, že m ůže navšt ěvovat otce na tak vážené půdě, do níž byl pochován dokonce i N. M. Rothschild, který byl v dob ě své smrti roku 1836 vedoucím finan čníkem celé Evropy. Jejího otce si i p řes jeho neprakti čnost bývalí kolegové vážili a za to jim bude nadosmrti vd ěč ná.

Newell s ní na h řbitov nešel. Z ůstal stát venku u kočáru, opíral se o h řbitovní ze ď a čelil silnému v ětru, který se prohán ěl po ulici. Alexandra si tak mohla vychutnat svou chvilku s otcem v soukromí. Postála u jeho hrobu a přemýšlela, jak by se její život vyvíjel, kdyby Horace Benjamin dosud žil. Nejspíš b y pracovala po jeho boku, čekala na Briana a stále se usilovně snažila tkát nitky svého života podle daného vzoru. Podle vzoru, který vytvářel otec a Brian.

Potom jí myšlenky zabloudily k Newellovi. Stál tam venku, límec pláště vyhrnutý proti v ětru, p řísnou tvář napjatou, jako by bojoval s ne čekaných chladem a ješt ě n ěč ím jiným, hlubším.

„Co mám d ělat, ot če?“ zašeptala u branky žulové hrobky, na níž jako erb zá řila Davidova hv ězda. „Mám od n ěj utéci a zůstat sama? Nebo mám přijmout alespo ň tu trošku, kterou mi život nabízí, a opájet se iluzemi jako u Briana?“

Na otázky však nepřišla žádná odpověď . Uctiv ě položila vav řínový v ěnec k náhrobku a všimla si, že stříška je už porostlá

163

slabým povlakem jemného mechu, který se s pokro čilým podzimem barví dohn ěda. S t ěžkým srdcem se oto čila a zjistila, že Damien stojí v bráně, podobn ě jako stál tehdy ve vrátkách do zahrady p ředtím, než odjel do Londýna. Ale tentokrát jí neodjede. Beze slova k ní natáhl ruku. Vložila do ní svou a dovolila mu, aby jí pomohl do ko čáru, který je m ěl odvézt na nádraží, kde nasednou na vlak do Yorku.

Na Cairncross p řijeli p říštího dne po p ůlnoci. Zdrželi se ve Stirringu a museli se ubytovat v hostinci. Newell ve vší slušnosti objednal dva pokoje. Nepadla ani zmínka, že by sdíl eli jednu místnost, a Damien se choval jako dokonalý gentlema n. Kdyby ho znala lépe, v ěděla by, že když je zdrženlivý a zdvo řilý, je nejnebezpe čnější.

„Uvažovala jsem o pokoji, v n ěmž jsem ubytovaná, mylorde,“ oznámila mu, když konečně dorazili na Cairncross a posadili se v knihovn ě, aby se ob čerstvili p řed spaním. „Myslím, že není rozumné, abych se stěhovala z Ursuliny ložnice. Moje přítomnost ji dráždí, o tom není pochyb. Domnívám se, že ji snáze vylákáme z úkrytu, když bude rozhn ěvaná a přestane být opatrná.“

Damien sed ěl naproti ní a v prstech svíral sklenku s jantarovou tekutinou, která ho však příliš nezajímala. Propaloval ji up řeným pohledem. Možná si to jenom namlouvala, ale m ěla dojem, že od chvíle, kdy odjeli z Londýna, ji ani na okamžik nes pustil z o čí. „To záleží na vás,“ řekl pouze.

„Připouštím, že se m ůj plán nemusí zdát moudrý, ale možná ji tak chytíme.“

Koutky úst mu zvlnil slabý úsm ěv. Nemohla od n ěj odtrhnout zrak, ve sv ětle plynových lamp se mu ve vlasech t řpytilo zlato a jeho tvrdé rysy zjem ňovaly m ěkké stíny. Toužila se ho dotknout, políbit ho. Byla u čin ěná trýze ň si to pot ěšení odep řít, ale v ěděla, že musí své p ředstavy poh řbít hluboko ve svém nitru. Už jednou se spálila a je určit ě dost rozumná, aby nepodlehla muži, který se přiznával ke krutosti tak lehce jako dítě k mlsání cukroví.

„Čemu se usmíváte, mylorde?“

Jeho úsm ěv se rozší řil. Nebyl zrovna p říjemný. „Sladká Alexandro, jste nevinnost sama a tém ěř ni čemu nerozumíte. To ona chytí m ě, ne já ji. Nebojte se.“

164

„Vy ji chytíte. Vím to.“ Zadívala se na n ěj. Byl tak neuv ěř iteln ě silný a velký, že si nedokázala p ředstavit, jak by nad ním mohl někdo zvít ězit.

Naklonil se dop ředu a pohladil ji po tváři. Polilo ji horko, jako by se spálila. Ruce m ěl tvrdé a cítila na nich staré mozoly; napadlo ji, kde k nim asi p řišel. Ve Wappingu? O jeho minulosti skute čně nev ěděla tém ěř nic.

„Alexandro,“ pokra čoval, „kdybych byl čestný muž, asi bych se s vámi oženil. M ěli bychom spolu d ěti a možná bych opouštěl pozemský život s menší lítostí.“

Přitiskla si jeho ruku k tváři a rozbou řené city ji náhle přemohly. „Ale vy jste čestný člov ěk! P řišel jste zp ět, abyste zachránil Sama. Přišel jste, abyste mi pomohl. Neztrácejte naději, Damiene.“

„Nechci syny, kte ří by byli jako já.“

„A dcery?“

Na okamžik se zamyslel. „Možná dceru jako vy. Ale kde je záruka, že se narodí dcera? Takové riziko nehodlám podstoupit.“

„Jste na sebe tvrdý, mylorde. Byla bych pyšná, kdybych m ěla syna, jako jste vy. P řežil jste tam, kde mnozí zahynuli. Copak to není obdivuhodné?“

Jejích pohledy se st řetly.

Potla čila touhu p řistoupit k n ěmu, dotknout se ho. V ěděla, že by to nevedlo k ni čemu.

„Musím se vyspat, abych mohla hned ráno za čít pracovat se Samem. Mohu mu slíbit, že si s námi vypijete čaj?“ Čekala s nad ějí v o čích. Tém ěř neznateln ě p řikývl.

„Pak vám p řeji dobrou noc, mylorde.“ Vstala a obrátila se ke dve řím. Trhla sebou, když ji náhle popadl za ruku.

„Ješt ě ne dobrou noc.“ Pohled mu potemn ěl vzrušením.

„Přejete si snad, abych se do vás zamilovala? A pak m ě s pot ěšením odmrštíte?“ Hlas se jí t řásl bolestí. Nechtěla mu odhalit své city, ale už je nedokázala skrývat. „Nehodím se pro vás hned ze dvou d ůvod ů, mylorde: nemám šlechtický p ůvod a m ůj otec byl žid.“

„Magdalena byla židovka a Ježíš také.“

„Ano,“ zašeptala, „ale jednou nev ěř ící, vždycky…“

165

„Všichni jsme nev ěř ící,“ p řerušil ji a zamra čil se. „A nejv ětší z nich je v tomto dom ě Featherstone. On první hodil kamenem, když m ě Ursula obvinila ze znásiln ění. Myslel jsem, že ji miloval. Dokonce i p řed dvaceti lety to byl stejný zatrpklý sta řík, a když na něj uplatnila své ženské kouzlo, vzplál jak pochodeň, jako všichni zatrpklí sta říci, když na n ě ud ělá oči hezká žena. Zamiloval se do ní a zradil m ě.“

Ve skute čnosti ji jeho odhalení ani p říliš nep řekvapilo. Už dlouho o Featherstoneovi p řemýšlela a nyní k n ěmu pocítila tém ěř lítost. „Ale te ď ji nenávidí. Co ho zm ěnilo? Pro č ho tady po řád zam ěstnáváte?“

Znovu se zlomysln ě pousmál. „Dlouhá léta byl ter čem posm ěšk ů a služebnictvo o jeho bláhovosti vesele klevetilo. Zjevn ě mu napovídala, že pot řebuje peníze. Tu noc, kdy zmizela, ho požádala o celoživotní úspory, protože se prý bojí, že je těhotná. Se mnou, umíte to pochopit? Dal jí všechno, co m ěl, a domluvil si s ní sch ůzku v Londýn ě. Samoz řejm ě se už neukázala. Jako by se po ní zem slehla. Vrátil se na Cairncross se sklopenýma ušima a celý zkrotlý a od té doby je ješt ě žlu čovit ější.“ Vyzývav ě si prohlížel její postavu. Byl to úto čný pohled, který ji m ěl zastrašit. „Proto vám ned ůvěř uje, Alexandro. Ned ůvěř uje žádné hezké žen ě.“

„Tak odtud získala prost ředky, které jí umožnily p řečkat celá ta dlouhá léta. Bylo mi divné, jak tady žila úplně bez pen ěz.“

Damien neodpov ěděl. Místo toho jí palci pohladil kruhy pod očima a zdálo se, že váhá. Byl neklidný a stisk jeho ruky mimovoln ě zesílil, ale nakonec ji pustil a oto čil se. „Jd ěte nahoru jako první. Dohoním vás na odpočívadle a donesu sví čku.“

Přikývla. Zalila ji celá povode ň nejr ůzn ějších cit ů. Damien se od ní odvracel vždy, když ji pot řeboval nejvíce. V t ěch chvílích však neexistoval zp ůsob, jak proniknout hradbou, která ho obklopovala.

Oto čila se a vyšla z místnosti, ale jeho pohlazení hý čkala jako tu nejv ětší drahocennost. Mohla pak v duchu p ředstírat, že jsou muž a žena, kte ří si po dalším z řady klidných ve čer ů strávených u krbu v knihovn ě jdou lehnout. Napadlo ji, jestli by se jí takové ve čery líbily, ale hned se za podobné myšlenky pokárala. Tak nesmí uvažovat, čekalo by ji jen zklamání.

166

V hale p řed knihovnou byl pr ůvan a ji rozt řásla zima. V chodb ě byla tma jako v hrob ě a jediné sv ětlo p řicházelo seshora ze schod ů. Myslela si, že je tam na jednom ze stolk ů na podest ě rozsvícená lampa, ale když zvolna stoupala nahoru, s nar ůstajícím neklidem si uv ědomila, že záře vychází ze zapálené svíčky, kterou někdo zanechal na schodech nad ní.

Na odpo čívadle se zastavila. Byla to čist ě podv ědomá reakce, jako když srna vycítí nebezpe čí. P řesto ovládla touhu rozběhnout se zp ět dol ů po schodech. Damien ji za chvilku dožene, za okamžik vyjde z knihovny a uvidí totéž co ona.

Zastavila se uprost řed schodišt ě, ale náhle ji přepadla podivná zv ědavost. N ěkdo zapálil svíčku a postavil ji na schody. Na co si asi cht ěl posvítit?

Slyšela, jak se za ní otevírají dve ře do knihovny, a usoudila, že Damien je nedaleko. Z této p ředstavy nabrala odvahu a znovu se pohnula vzh ůru po ztemn ělém schodišti. Výš a výše, až hala dole zela jako černá sluj a podestu halily stíny.

Šest schod ů od svíce.

Pět krok ů.

Čty ři.

Vtom uvid ěla, co sví čka osv ětluje.

Byla to kniha. Samoz řejm ě to byla kniha. Pomalu, namáhav ě, jako velmi stará žena, vystoupala poslední schody. Když pro čítala pasáž zakroužkovanou rudým inkoustem, zavanul kolem ní proud studeného vzduchu.

Sbohem. Nebudu mrhat dalšími slovy; čas, který dce ři Jákobově na této zemi zbývá, je jinak vym ěř en.

Z temnoty nad ní se vyno řila ruka a dotkla se jejího ramene. Alexandra vyk řikla Damienovo jméno.

Ale nebyl to Damien, kdo na ni čekal.

17. kapitola

„Je tady lord Newell, má drahá. Ještě vás bolí hlava? Mám ho poslat pry č?“ Nad Alexandrou se sklán ěla Maryina d ůvěrn ě známá laskavá tvář s vrás čitými lícemi.

167

Alexandra se zt ěžka posadila. Hlava jí t řeštila a ze svého místa v posteli vid ěla, že už svítá. M ěkké ranní sv ětlo se s požehnaným jasem rozlévalo místností. Brzy p řijde zima.

„Ať vejde, je mi dob ře. Opravdu.“ Když si s česávala vlasy dozadu, bezd ěky zk řivila obli čej bolestí.

Mary nespokojen ě mlaskla, ale podala jí černý šál a zastrkala jí kolem t ěla p řikrývku. „P ěkn ě jste nás vylekala. Takhle spadnout ze schod ů! Myslela jsem, že m ě raní mrtvice, když vás lord Newell p řinesl. Byla jste od pádu celá potlučená. Je štěstí, že jste vůbec naživu.“

„Jsem v po řádku. Jenom m ě trošku bolí hlava, nic víc.“ Bezmocn ě se zadívala na svou komornou, už m ěla na jazyku, co se jí v noci p řihodilo, a nejrad ěji by ji požádala, ať jim sbalí v ěci, aby už byly pry č. Ani v nejmenším netušila, jak se do ložnice vlastn ě dostala. Pamatovala si jenom tu strašidelnou tvá ř a pak se jí zatm ělo p řed o čima.

Mary si povšimla jejího ustaraného výrazu, impulziv n ě ji vzala za ruku a Alexandra ji pevn ě sev řela. Náhle jí vytryskly slzy.

„Co se stalo?“ zašeptala Mary.

Alexandra tém ěř nemohla promluvit. „Nevím.“ Byla to pravda. Netušila, co se d ěje. V ěděla jenom, že má strach, ale svými obavami ji necht ěla zat ěžovat. Vždy ť i te ď jí p řid ělává starosti, a čkoliv si tolik p řála ji všech cairncrosských záhad ušetřit. Cítí k Mary p říliš mnoho, než aby ji zatahovala do svých potíží. A navíc byla pouze Alexand řina vina, že se její služebná ocitla tady na Cairncrossu.

„Řekni lordu Newellovi, že m ůže jít dovnit ř. Je mi dob ře. Skute čně.“ Zvolna odtáhla ruku a prohrábla si nemožně rozcuchanou h řívu vlas ů. P řipadala si jako divoška. Bez h řeben ů a vlásenek se daly upravit asi stejně tak jednoduše jako p řelít náprstkem Rudé moře.

„Postarám se o čaj. Pokud byste n ěco pot řebovala, drahoušku, sta čí zazvonit.“ Mary p řehodila š ňů ru od zvonku p řes pelest postele, vrhla na Alexandru starostlivý, zmatený po hled a potom vyšla ven. Dovnit ř vstoupil lord Newell.

Alexandra v ěděla, že to nebude jednoduché, musí však tomu muži vysv ětlit, co vid ěla a co to m ělo znamenat. Musí ho

168

přesv ědčit a zm ěnit jeho mín ění, ale už p ři té myšlence pocítila beznad ěj.

„Jak vám je? Co vaše hlava?“ zeptal se a posadil se na židli, v níž Mary o čividn ě bd ěla u postele své paní.

„Bolí m ě. Asi jsem si ji narazila.“ Nebyl tak upravený jako jindy. P řevlékl si košili, ale na tváři mu vyrazilo tmav ězlaté strništ ě vous ů a v o čích m ěl unavený výraz. Palcem a ukazovákem si přejel pod obrubami brýlí, vsadila by se, že v ůbec nespal.

„Pro č jste spadla, Alex?“

Zarazilo ji, jak ji oslovil. Otec jí tak říkal pouze ve chvílích nejhlubší náklonnosti. Zaplavila ji bolest. Nechtěla se zamilovat do Damiena Newella.

„Stála naho ře ve tm ě.“ Za čala se chv ět. „Taková strašná tvář…“

Sed ěl tiše v k řesle, ale byl napjatý jako šelma p řipravená ke skoku. „Str čila do vás?“

„Nevím to jist ě. Tu ženu jsem vid ěla tak jasn ě jako ve dne, ale zdálo se mi, že tam byly dv ě osoby. Mohla bych p řísahat, že m ě někdo str čil zezadu,“

Ticho se na n ě sneslo jako dusivá lavina. Modlila se, aby nic ne říkal, protože vytušila, co p řijde. Ale on stejn ě promluvil.

„Vyplatím vám ro ční plat a napíši doporu čení. Dnes ve čer odjíždí z Yorku vlak. To je vaše poslední možnost. Radím vám, abyste ji využila.“

„Ne, neodjedu. Chci pomoct.“ Zdusila vzlyk, který j í uvízl v hrdle. Nemohla odjet, nem ěla kam jít.

„Pokud zde z ůstanete, mohl by se váš život ocitnout v nebezpe čí…“

„Ale Sam d ělá pokroky. Potřebuje m ě.“ A já potřebuji jeho, dodala v duchu. Srdce jí krvácelo při pomyšlení na odjezd.

„Rána do hlavy vám asi zatemnila mozek, Alex.“ Vrásky kolem úst se mu prohloubily. „Copak nechápete? Vidí ve vás překážku. Zbaví se vás, aby se mohla dostat ke mně.“

„Ale jak ji zastavíte? Jestli žije v katakombách, je tém ěř nemožné ji objevit. A krom ě toho jste ji ani nehledal.“

Stiskl rty. „Vím, jak ji zastavit.“

„Jak?“ naléhala.

169

„Musím zjistit, kde vlastn ě zmizela. Až se dozvím, co se s ní stalo, pak ji dostanu.“

„Je tady na hrad ě.“ Kývla hlavou sm ěrem ke dve řím do učebny. „Možná zrovna stojí p římo za dve řmi a poslouchá každé naše slovo.“

„Snad. A to je o d ůvod víc, pro č musíte odjet. Dnes.“

„Ale já nemohu.“

„Pro č ne?“ Náhle ho popadl zu řivý vztek. Chytil ji za ramena a zat řásl jí jako šílenec. „Dávám vám další šanci. Další šanci dostat se na svobodu Jste blázen, když ji odmítáte.“

Jeho výbuch ji polekal. Nedokázala mu vysv ětlit, pro č se tak urputn ě brání odjezdu, protože se jí nedostávalo slov. Kdo vypoví tužby skryté hluboko v osam ělém srdci ženy? Pomyšlení na nějaký prázdný pokojík v Londýn ě, kde jí bude dělat spole čnost pouze Mary, ji d ěsilo mnohem více než zlov ěstný p řízrak Ursuly Poleové.

„Ráda bych pomohla. Kv ůli tomu jste m ě najal. Sam možná ví něco, o čem nemáte ani ponětí, a až promluví, budete moud řejší. Dovolte mi z ůstat.“ Prosebn ě mu stiskla ruku.

Pomalu, s chladným výrazem se vyprostil z jejího se v ření. „Pamatujte si, že jsem vám dal šanci.“

Pohlédla na svou prázdnou ruku, která se pouze před pár vte řinami dotýkala jeho. Náhle byla ledov ě studená. P řipadalo jí absurdní, kolik povyku se nad ělá kolem jedné bláznivé ženy, která měla už dávno skon čit pod zámkem. Jeho neochota Ursulu najít působila jako úskok.

„Jsem samoz řejm ě jenom vychovatelka, která neví, co je pro ni dobré, ale zůstávám kvůli Samovi. Pouze kv ůli Samovi.“ Vzdorná slova chutnala na jazyku hořce a ten pocit ješt ě zhoršovala p ředstava, že je Ursula poslouchá. Ta žena znala její nejistotu a všechny slabiny a n ějak se dopátrala, jak moc pro ni Ivanhoe znamená. Náhle k ní oparem hrozících slz pronikla slova, která Rebeka promluvila k Roweně na konci knihy. Jako bez v ůle zašeptala: „Nevzbu ďte ve mn ě myšlenku, že smýšlíte o nás stejn ě špatn ě jako váš prostý lid. Myslíte, že cením tyto krásné cetky výš než svou svobodu? Nebo že je m ůj otec klade nad čest jediného dít ěte?“

Odvrátil pohled. Nastalo tíživé ticho. Potom vstal.

170

„Mylorde,“ zarazila ho, než vyšel z místnosti. „Tvá ř, kterou jsem vid ěla, se nepodobala oné žen ě na schodech. Ta m ěla rezavé vlasy a byla by p ůvabná, nebýt krutého rysu kolem úst. Včera v noci jsem vid ěla zcela jinou tvář. Ošklivou a zbrázděnou vráskami. Kolem hlavy jí trčely bílé vlasy. Ursula už by přece byla také šedivá, ne? Žena, kterou jsem vid ěla p ředtím, zřejm ě skute čně pat řila ke služebnictvu.“

Pot řásl hlavou a k jejímu překvapení vypadal, že se mu ulevilo. „To jste mi m ěla pov ědět už d říve. Obli čej, který jste nyní popsala, pat ří lady Bess. Mé babičce je tém ěř sto let. Řekl jsem vám přece, že žije odd ělen ě v severní v ěži. Ob čas se potlouká po chodbách a je na ni strašidelný pohled. Není divu, že jste spadla. Zřejm ě vás polekala a uklouzla jste. Je však zcela neškod ná, nikdy by do vás nestrčila.“

„Kdo však položil na schody knihu a sví čku?“

Znovu znepokojen ě nakrabatil čelo. „Jakou sví čku? Jakou knihu?“

„Někdo je dal na podestu. V knize byla zakroužkovaná jedna pasáž a…“ Kousla se do jazyka. Nemohla se zmínit o Ivanhoeovi, aniž by obnažila své city. „Copak jste nenašli žádnou sví čku ani knihu, když jsem spadla?“

„Nic takového jsem nevid ěl. Vyb ěhl jsem z knihovny, když jsem slyšel pád. V dohledu nebyl nikdo. Mám se zeptat služebnictva, jestli ty v ěci nenašli?“

Op řela se do polštářů a zmocnila se jí nevysv ětlitelná únava. „Už by za vámi p řišli, kdyby objevili n ěco neobvyklého.“

„Co to bylo za knihu, Alex?“

Zadívala se ke dve řím u čebny a v jejím nitru vzkyp ěla nenávist, kterou dosud nepoznala. Ursula ji mučila, ale ona se nedá. Nedá!

„Prost ě n ějaká kniha. Byla otevřená, ale nestihla jsem nic přečíst. Pravd ěpodobn ě jen další žert.“ Doufala, že ji Ursula slyší. Nedovolí, aby ji ta šílená žena p řemohla. Spíš um ře, než aby to připustila.

„Odpo čiňte si,“ na řídil jí a pozoroval ji s podivným nechápavým výrazem. „Pozd ěji sem pošlu Sama. T řeba byste se spolu mohli naob ědvat. Ur čit ě by ho to pot ěšilo. Paní Penrithová říkala, že jste mu chyb ěla.“

171

„Mn ě také chyb ěl,“ zašeptala.

Damien se tém ěř usmál. Bolelo ji, když vid ěla, jaké mu to činí potíže. „Zatím vám p řeji hezký den,“ řekl a vyšel ze dve ří. Věděla, že své p řání myslel doopravdy.

Damien se procházel po zahradě. Branka zavrzala ve ve řejích, když vstupoval dovnit ř. Zhluboka se nadechl a prodíral se vysokou uschlou trávou a vzrostlým plevelem. Bylo těžké si představit, jak zahrada vypadala na ja ře, když o ni babi čka pe čovala. R ůžové r ůže na zdi von ěly, až se to čila hlava, živé ploty byly sest říhané do různých tvar ů. A když kolem jednoho nyní procházel, vzpomněl si, že býval vytvarovaný do podoby tlustého přátelského králíka.

Sundal si brýle a op řel si hlavu o rozpraskanou štukovou ze ď. Po obloze pluly b ělostné mráčky naducané jako chumáče vlny a hrály si na schovávanou se sluncem. V dálce se nad zahradní zdí zdvihal ostrý skalní útes.

Oči ho pálily. Byl vzhůru celou noc. Únavu cítil ve všech kostech, ale na vy čerpání byl zvyklý. Provázelo ho už od dětství, kdy se o sebe musel postarat v rušných ulicích Lond ýna.

Ursula se ji pokusila zabít.

Ta myšlenka na n ěj stále dorážela dokonce i zde v zahradě, kde p řebýval klid a mír. Protože v jeho nitru pro klid a mír nebylo místa.

Za čínalo mu na ní záležet. Po tomto visutém mostě se nikdy necht ěl poušt ět, ale když objevil její bezvládné tělo pod schody, zalomcoval jím tak prudký hn ěv, že se málem neovládl.

Věděl, že to je Ursulina práce, ještě p ředtím, než s Alexandrou mluvil. Ursula poznala, co za číná cítit. V minulosti dokázala vyhmátnout jeho zranitelnost a slabiny a dovedně jich zneužít. A nyní d ělala totéž. Když nemohla proniknout k n ěmu, zam ěř ila se na Alexandru.

Minulou noc se mu o Alexand ře zdálo. Zahrada byla plná letních kv ětů a ona m ěla na sob ě p ůvabné mušelínové šaty stejného odstínu jako růžové r ůže. Ta barva se krásn ě hodila k jejím černým vlas ům. Pohled na ni ho p řipravil o dech. Stál u vstupu do zahrady, díval se na ni a nemohl od ní odtrhnout zrak.

Přišla k n ěmu. Jako sv ůdkyn ě ho vzala za ruku a vedla ho do zahrady. Zmocnila se ho touha a cht ěl si s ní lehnout na hustý

172

levandulový koberec, ale ona ho zarazila. Nebyl si jistý, co od n ěj chce, zvláště když zašeptala: „Obejmi m ě.“ Ale pak pochopil. Zavrtala se mu do náruče, obemkl pažemi její t ělo a hrad za nimi náhle vzplanul. Poklidná slatina se proměnila v ohnivý Armageddon a plameny šlehaly všude kolem.

Ale v zahrad ě panoval klid.

Pevn ě ji držel v objetí tak t ěsném, až se zdálo, že nad nimi chaos bou řící kolem nemá moci. „Te ď jsem v bezpe čí,“ zašeptala. Cht ěl to pop řít, cht ěl jí říct, že nikdy nebyla ve v ětším nebezpe čí než v jeho náru či. Ale nedokázal to. Její křehkost a d ůvěra ho naplnily tak sladkým pocitem čistoty, až ho bolelo srdce. Necht ěl ji pustit. P řál si ji držet a chránit navěky. A toužil po tom, aby jiskra dobroty, kterou v n ěm zažehla, nikdy neuhasla; aby plameny spálily na prach všechno zlo, které v něm p řebývalo, a nechaly pouze dobro.

Avšak potom se probudil. A byl sám. Stejný Damien jako předtím. Bojující tutéž bitvu.

Ude řil p ěstí do zahradní zdi a na zem se snesly kousky nazelenalé štuky. Na jeho ruce se objevila krev.

Zahrada na ja ře op ět ožije, ale on ne. Pro n ěj možnost znovuzrození neexistuje, a ť se mu v nitru probouzí jakýkoliv nový cit. Ale Ursulu dokáže zastavit, o tom nepochyboval. Nedovolí, aby Alexandra v této bitvě padla za ob ěť .

Kéž by k ní nic necítil! Cht ěl ji ochra ňovat a ten pocit ho děsil. Byl mu cizí. N ěco podobného cítil pouze k Samovi, ale k nikomu jinému. Nikdy. Až dosud.

Stiskl v dlani suché růže ke říku, který rostl podél zdi. Trny se mu zabodly do zakrvácené ruky, ale nedbal toho. Chtěl je rozmáčknout. Nadobro je usmrtit. Zabít je a zni čit. Pro n ěj znovuzrození neexistovalo, a ť tedy neexistuje ani pro n ě.

Bylo to marné. Kv ěty se rozpadly a úrodnou p ůdu pokropila semínka. Na ja ře budou r ůže zp ět. Život se řídí svou vlastní vůlí. Má ohromující, nepopiratelnou moc.

Ale stejn ě tak i zlo.

Spojil ruce za zády a přemýšlel o Alexand ře. Dnes ráno vypadala tak bezmocn ě. Její drobná postava se ztrácela ve velké posteli a bledý obli čej lemovala záplava divokých hn ědých kade ří. Její zranitelnost ho vzrušila, mohl si s ní d ělat cokoliv, protože

173

komorná byla pryč. Mohl ji uv ěznit pod svým t ělem a zlomit jakýkoliv odpor. Vzal by si ji tvrd ě a potom se od ní odvrátil stejn ě, jako se zbavil už tuctu jiných žen. Až by bylo po všem, byl by chladný. Ona by pravd ěpodobn ě plakala. Dosáhl by skv ělého tělesného uspokojení, znovu by cítil opojnou moc, a potvrzení osudu, k n ěmuž sm ěř oval, by ho povzbudilo.

Ale pak by se jí už nikdy nemohl podívat do o čí, aby nevid ěl, co se v nich odráží.

Alexandra bude nakonec znamenat jeho porážku. Pokud jí propadne, a byl k tomu na nejlepší cest ě, bude to jeho konec. Bez ochranné hradby se mu život prom ění v peklo. Bu ď ona, nebo on. A jestli prohraje, rad ěji by zvolil smrt.

Třesoucí se zkrvav ělou rukou si znovu nasadil brýle a zamí řil k východu ze zahrady.

Rad ěji zvolí smrt.

18. kapitola

„Dnes je na procházku do zahrady p říliš zima, Same. Kde by ses rád učil místo toho?“ zeptala se Alexandra, když spolu p říští ráno snídali. Dv ůr pod okny pokrývala jinovatka a mechem porostlá zahradní zídka získala po ranních p řízemních mrazících okrový nádech.

„Chci Damiena.“ Sam ji pozoroval p řes st ůl a st říbrnou lži čkou míchal ovesnou kaši, z níž se kou řilo.

„Damien má práci, ale pošlu mu vzkaz. Chtěl bys strávit den v knihovn ě? Paní Penrithová mi řekla, že je tam plno zajímavých knih. Mám ti dnes něco p řečíst? Poezii? Budeme si ji před říkávat spolu.“

Sam píchal do kaše lži čkou jako rozmazlené dítě.

„Co se d ěje? Je ti smutno po bratrovi, i když je s tebou na hrad ě?“ Na rtech se jí objevil chápavý úsm ěv. Kone čně k ní vzhlédl.

„Vy nejste Damien ův p řítel.“ Zamra čil se na ni a znovu pali čat ě sklopil pohled ke kaši.

174

Alexandra z ůstala jako opa řená. Nechápala, co má na mysli. „Pro č to říkáš, Same? Tv ůj bratr a já k sobě vzájemn ě cítíme úctu.“

„Ale je s vámi nerad.“

Na čele jí nasko čila nepatrná vráska. „Proč myslíš?“

„Nikdy s vámi není. Je vždycky s ní.“

Složila ruce do klína a zm ěř ila si ho zdánlivě klidným pohledem. „A kdo má být ta ona, Same?“

„Ona.“ Víc z n ěj nedostala, pokr čil rameny a znovu obrátil pozornost k ovesné kaši.

Alexandra váhala co teď. M ěla chu ť s ním po řádně zat řást a donutit ho ke spolupráci, ale tím by ho pouze vylekala a ni čeho by nedosáhla. Proto dál upíjela kávu a rozebírala v duchu Samova slova. Každá cestička ji vždy a znovu p řivádí k Ursule. Nedokázala rozluštit, co Sam myslel poznámkou, že je Damien s ní. Jakmile za čnou s u čením, pokusí se to na něm n ějak nenápadně vyzv ědět.

„Půjdeme do knihovny?“ zeptala se klidn ě, když dojedl.

Sam kývl a sluha jí odsunul k řeslo. Za okamžik už byli v knihovn ě. Sam sed ěl v Damienov ě k řesle a Alexandra si prohlížela svazky, které lemovaly st ěny, aby našla n ějakou vhodnou poezii.

„Tak co t řeba tohle?“ Vytáhla z řady Thomsonovu sbírku s názvem Svoboda a posadila se na zem ke krbu. Zjistila, že je lepší , když je níž než Sam, protože kdykoliv se mu dívala p řes rameno nebo stála nad ním, ztichl a znervózn ěl.

„Něco tady najdeme… t řeba tohle, to je p ěkné.“ Zvedla knihu a p řečetla pár řádek, až došla k následující pasáži:

„A pak, útěcho smutná, od chmurných b řeh ů, od nichž s řevem bije Severní mo ře, silný, plavovlasý, modrooký p řišel Sas.“

„Damien,“ zašeptal Sam, jako by popisovala jeho bra tra.

„Můžeš to po mn ě opakovat, Same?“ zeptala se. Už te ď tu báseň nenávid ěla. Přála si vypudit z jeho hlavy myšlenky na lorda

175

Newella, ale najde jednu jedinou báseň z celé knihovny, která ho Samovi zrovna p řipomíná.

„A pak, út ěcho smutná,“ napov ěděla mu.

„Út ěcho smutná,“ napodoboval.

„A pak, útěcho smutná,“ opravila ho

„Od Cairncrossu rudovlasý p řišel Sas.“ Samova mysl z řejm ě op ět sklouzla do vlastního sv ěta. Zašeptal: „Tak jako já i ty chtěj být. Ruku mi dej, se mnou musíš jít.“

„Same?“ Zvedla se na kolena a dotkla se jeho ruky. Potom ho vzala za ob ě a zat řásla jimi, aby se na ni konečně podíval. „Co to povídáš, Same? Kdo tě nau čil tu básničku?“

„Tak jako já i ty chtěj být. Ruku mi dej, se mnou musíš jít.“ Jeho o či se tém ěř navlas podobaly o čím jeho bratra, ale scházel jim záblesk inteligence, který vyza řoval z Damienova pohledu.

„Kde jsi to slyšel, Same? Kdo t ě ty verše nau čil? Sle čna Poleová? Kde s tebou mluvila? V tvém pokoji?“ Snažila se mluvit tiše a tvářit se starostliv ě, ale ne p řehnan ě. Da řilo se jí to pouze s vyp ětím všech sil, protože jí vstávaly vlasy hr ůzou na hlav ě.

„Ne v mém pokoji. Ona není v pokoji. Je s Damienem.“

„Ale kde s tebou mluvila? M ůžeš mi to ukázat?“ Op ět by s ním nejrad ěji zat řepala. Ursula se skrývá n ěkde na hrad ě a Samova prostoduchá mysl tvořila část zástěny, za níž se ukrývala. Musí Sama p řim ět, aby ji odhalil.

„Ruku mi dej, se mnou musíš jít.“ Vstal a natáhl paži. Rozechv ěl ji neblahý pocit, ale vyhov ěla mu.

Prošli snad míle chodeb, než doputovali až do výcho dního křídla hradu. Tato část byla vystavěná blíže k pob řeží a z oken se nabízela celá řada nádherných výhled ů na bou řlivé mo ře. Potom se vydali dol ů po schodech, kde z kamen ů odkapávala slaná voda.

„Jak daleko vedou, Samuele, až k řece Styx?“ Dívala se p řed sebe, zatímco ji vedl stále níž a níže do temnoty. „Same?“ Rozrazil ji chlad a zvedla svícen, který proz řeteln ě vzala s sebou. Bála se, že se jí Sam ve tm ě ztratí.

Zastavil se a vzhlédl k ní. „Dol ů. Musíme dol ů.“

Ustaran ě si povzdychla, ale povytáhla si sukni a následoval a ho.

Kone čně dosp ěli na pevnou zem, nebo spíše pevný kámen. Z toho mála, co vystupovalo z ponurých stín ů okolo, se dalo usoudit,

176

že se z řejm ě ocitli v ohromném klenutém sklepení, odkud byl asi tajný východ na útesy u mo řské hladiny. Podél zdí byly uskladn ěné soudky se zbožím a po bližší prohlídce zjistila, že jsou tady už p řes p ět století, zásoby určené pro p řípad, že by se hrad ocitl ve válce.

„Vidíš ji tady, Same?“ otázala se a ot řásla se při pomyšlení, že v tomto strašidelném tmavém místě byl n ěkdy sám.

„Tady ne. Tady.“ Sam se op ět pono řil do tmy. K řečovit ě sev řela svícen a šla za ním.

Odvedl ji k patnáct stop vysokým dve řím zabudovaným do st ěny sklepení. Naho ře je zdobila vytesaná beraní hlava zasazená do vav řínových girland a po stranách byly vyobrazené četné římské trofeje, brn ění a ob ětiny. Byl to vstup vedoucí do katakomb.

„Tam. Je tam. Vid ěl jsem ji,“ šeptal Sam žalostn ě. I ve tm ě zahlédla, jak schovává hlavu mezi ramena a klopí oči strachem.

„Podíváme se dovnitř?“ Byla nervózn ější, než si cht ěla připustit. Damien jí řekl, že katakomby se táhnou mnoho mil a snad nemají konce. P ředstavila si bludišt ě hrobek, které se rozkládá za tajemnými zavřenými dve řmi, a zmocnila se jí panika při pomyšlení, že by v nich mohli skon čit poh řbení zaživa.

„Necho ďte tam!“ vyk řikl Sam náhle.

Alexandra leknutím posko čila, ale pak řekla konejšiv ě: „Povím o tom lordu Newellovi. Dá katakomby prohledat.“ Dotkla se jeho rukávu. „Rozumíš mi, Same? Nesmíme p řece dovolit, aby ta šílená žena voln ě pobíhala po hrad ě.“

„Necho ďte tam!“

Sam ji popadl za paži. Vyk řikla, svícen jí vyklouzl z ruky a s rachotem dopadl na kamennou podlahu sklepení. Sv ětlo zhaslo a oni se ocitli v naprosté tm ě.

„Bůh nám pomáhej!“ vyjekla. Sam ji držel kolem pasu a táhl ji pry č od vchodu do katakomb. Snažila se mu vytrhnout, al e jako by bojovala s Goliášem. Byl tak velký a silný že se ne mohla ani pohnout, pokud jí to nedovolí.

Kamenné vý čnělky na podlaze jí trhaly lem šat ů, ale nemohla se postavit. V neproniknutelné tm ě nedokázala odhadnout sm ěr a Sam ji vlekl vesmírem nicoty, takže ztratila pojem o prostoru.

177

„Same, prosím… to m ě bolí…, co to d ěláš?“ zasténala. Jeho prsty se jí jako železné bodce zarývaly do hrudníku, zatímco ji unášel pryč.

„Necho ďte tam!“ sípal stále dokola.

„Volej o pomoc. Jsme tady ztracení. Copak nechápeš… “ Slzy jí proudily po tvářích a srdce jí divoce bušilo, takže nemohla popadnout dech. Černota kolem nich byla jako samotný jícen pekla. Sam ji d ěsil, ale ješt ě víc ji d ěsilo pomyšlení, že ji tady nechá samotnou.

Najednou ucítila náraz a pak druhý. Sam o čividn ě našel schody a te ď ji táhl nahoru. Za všechna ta léta osam ělého putování po hrad ě si z řejm ě vyp ěstoval smysl pro orientaci a našel schody stejn ě jist ě, jako vampýr vycítí krev.

Znovu zasténala a op ět se snažila uvolnit z jeho železného stisku. Nyní už si sama dokázala najít cestu a jeho sev ření jí působilo bolest. Sam si neuv ědomoval, jakou má sílu. Téměř ji zadusil.

„Prosím… Same, pus ť m ě,“ vydechla, když se jí jeho prsty dál nemilosrdn ě zasekávaly do žeber.

„Necho ďte tam. Nesmíte tam jít.“ Dal se do plá če. Z hrdla se mu draly tlumené, trhané, strašné vzlyky dospělého muže.

„Ach Same, prosím. P ůsobíš mi bolest. Vím, pro č to d ěláš, chápu to, ale prosím, pusť m ě.“ Také se rozplakala. Jeho žal a bolestivé sev ření pro ni byly p říliš.

Stále ji však nepouštěl a paže uvolnil, teprve když vyb ěhli ze dve ří do k řídla pro služebnictvo. Alexandra upadla na podlahu. Sam namáhavě dýchal.

Chodba nebyla p říliš osv ětlená, ale ve srovnání s noční m ůrou tam dole se jí zdálo, že se koupe ve slune čních paprscích, a ne ve sporém sv ětle staré kou řící petrolejové lampy. Lapala po dechu a pomalu se p řisunula blíž ke zdi. Sam se opíral zády o dve ře, jako by se obával, že když se nebude dívat, znovu se roz b ěhne dol ů po schodech.

Jakmile popadla dech, snažila se potla čit vzlyky. V chodb ě nikdo nebyl, nebo si to alespo ň myslela –, když vtom se náhle na druhém konci objevila postava. Blížila se k nim a Alexand ře se rozbušilo srdce.

178

„Damiene!“ zvolal Sam a jeho š ťastný výk řik zaplašil její obavy.

„Paní Penrithová m ěla strach, že jste šli sem dol ů.“ Poklekl vedle Alexandry.

„Mylorde,“ vzlykla a dala pr ůchod právě prožité hr ůze. Věděla, že je mu to proti mysli, ale nedokázala se ovládnout. Op řela se čelem o jeho hru ď a rozplakala se.

„Alex.“ Hlas m ěl zast řený, jako by ho projev její slabosti rozrušil. „Sam nev ěděl, že vás tam dolů nemá vodit.“

„Z-zhaslo nám sv ětlo,“ vzlykala. „Byla tam taková tma! A Sam m ě popadl. Byl hrozn ě rozzlobený.“

„Nikdy by vám neublížil. Má vás rád,“ šeptal Damien.

„Po řád opakoval: Nechoďte tam. Necho ďte tam.“ Rozt řásla se po celém těle. Jeho pevná hřejivá náruč na ni p ůsobila konejšiv ě a tišila její strach.

„Bál se, že vás ztratí. Neumí se zrovna moc dobře vyjad řovat, však víte.“ Teprve nyní si uv ědomil, že ji hladí po spánku a sčesává jí uvolněné vlasy z tváře.

Důvěrnost jejich po čínání došla ob ěma v tentýž okamžik. Cítila, jak ztuhl, cht ěl se odtáhnout, ale nenechala ho. V boku ji píchalo, byla celá zesláblá strachem, avšak nikdy se necítila tak… v bezpe čí. Tak klidná. Přála si, aby v Damienově náru či mohla zůstat po řád.

„Podívejte se na n ěj,“ zašeptal jí a pohledem zalétl k bratrovi. „Je rozrušen ější než vy. P ěkn ě jste ho vyd ěsila.“

Alexandra si set řela slzy z tváří a vzhlédla k Samovi. Byl bledý a stál nad nimi s doširoka rozev řenýma o čima, v nichž se odrážel podiv a strach.

„Ach Same, to byla všechno moje chyba,“ zajíkla se. „Nem ěla jsem tam dol ů s tebou chodit.“

Sam neodpov ěděl, ale dál ji upřen ě pozoroval.

„Okouzlila jste ho,“ vypravil ze sebe Damien proti své v ůli.

Zachv ěla se. Zvedla zrak a st řetla se s jeho pohledem. Najednou by mu toho tolik ráda řekla, avšak slova, otázky, odpov ědi nep řicházely.

Dotkla se jeho tváře. „Damiene…,“ zašeptala.

„Ne.“ Sklopil o či.

179

Vytryskly jí slzy, protože na jeho tvá ří se objevil výraz člov ěka, kterému nezbývá žádná naděje.

„Snad by skute čně bylo lépe, kdybyste Sama odvezl.“ Pohlédla na n ěj, ale nyní se z jeho tváře nedalo nic vy číst. Z tvrdých rys ů vymizely všechny city.

„Ona si nep řeje, aby odešel Sam. Chce, abyste odešla vy.“ Věř ila, že promluvil p řík řeji, než jak m ěl v úmyslu.

Op řela se o st ěnu. Tvrdá podlaha ji nepříjemn ě tla čila. „Ale já nechci odjet.“ Byla blázen. Jestli tady zůstane, bude ur čit ě v nebezpe čí. Fyzicky Sama nezvládne, a ani neporozumí Damienovi. P řesto jí instinkt našeptával, aby se nevzdávala.

Zvolna si osušila slzy h řbetem ruky. „Ráda bych pomohla. Co bych m ěla d ělat?“

„Řekn ěte mi, co vám Sam pověděl. A držte se daleko od katakomb.“ V tváři m ěl smrteln ě vážný výraz. „Nechal bych je prohledat, ale na mnoha místech jsou probo řené a není tam bezpe čno. Bludišt ě má ohromnou rozlohu a není dosud prozkoumané. Sam vám dnes zachránil život. Kdybyste se tam vypravila sama, nikdy nenajdete cestu ven.“

Přikývla a proklínala slzy, které jí op ět vhrkly do o čí. „Nep ůjdu tam.“

„Po celém Cairncrossu vedou r ůzné chodby. Když na n ěkterou narazíte, pov ězte mi to.“

„Jaké chodby?“

„Při obléhání tudy utíkali rytíři do katakomb. Ve v ětšin ě místností je taková úniková cesta. Pár jich znám, ale ne všechny. Ústí do římských hrobek.“ O či mu potemn ěly. „Jedna stará kniha se zmi ňuje o padesáti rytířích, kte ří takto zmizeli. A nikdy se nedostali ven. Ve skute čnosti možná žijí pár stop od nás, na druhé stran ě,“ s černým humorem p řejel pohledem st ěny místnosti.

Ot řásla se a rychle se narovnala. Díky bohu, že Sam jednal tak, jak jednal. Z řejm ě jí skute čně zachránil život.

„Jak tady m ůžete žít? Na takovém hrozném místě!“ vyklouzlo jí.

„Ob čas mi to vyhovuje.“ Nadzvedl jí bradu, aby se mu mu sela podívat do o čí. „Je to mnohem p říjemn ější místo než Wapping.“

Palcem jí set řel slzu z tváře. „Můžete jít? Zavedu vás do vašeho pokoje a pošlu pro Mary.“ Vstal a pomohl jí na nohy.

180

Mohla jít sama, ale p řidržoval ji kolem pasu. Spole čně se Samem, který se zatím uklidnil, zamí řili do jejího pokoje. Kráčeli v tichosti, protože už nebylo co říct.

Alexandra si prohlížela své nahé tělo v otáčivém vysokém zrcadle. Vlasy m ěla ješt ě stále mokré, jak si je umyla, a na k ůži se jí leskly kapi čky vody, která unikla lněnému ru čníku. V krbu ho řel jasný ohe ň a v místnosti bylo od páry, která stoupala z horké lázn ě, teplo jako v tropech.

Na žebrech m ěla po řád modřiny od Samova sev ření. P řešel týden a za tu dobu se žádná další nehoda nestala, ale ona dosud nesla stopy po té poslední v podob ě nafialov ělých pohmožd ěnin. Damiena nevid ěla. Podle Mary se mezi služebnictvem šuškalo, že se po svém p říjezdu na Cairncross chová zvláštně. Když však Alexandra vyzvídala, co tím cht ějí říct, komorná jen pokrčila rameny s poznámkou, že si stejn ě vždycky myslela, že jeho lordstvo je podivín.

Hodiny na krbové římse odbily desátou. Bylo po večeři a ovocný likér, který jí paní Penrithová posílala vždy v dev ět, stál netknutý na stolku vedle krbu a jisk řil v záři plamen ů.

Přistoupila k n ěmu a zvedla pohárek k ústům. V nitru se jí rozlilo nádherné teplo a zahnalo chlad, který cítila od svého návratu na Cairncross. Neviděla Damiena už celé dny. Nemohla si činit žádné nároky na čas hradního pána, přesto se domnívala, že mezi nimi alespo ň vzklí čilo p řátelství, když oba m ěli stejnou snahu pomoct Samovi. Nyní si nebyla jistá, jestli si to pouze nevybájila. Týden p ředstavoval v ěč nost, když jde o lásku. Její podez ření, že se zamilovala do Johna Damiena Newella, se s každým dnem ukazovalo jako oprávn ěnější.

Pohledem zalétla zp ět ke své postav ě odrážející se v zrcadle. Nem ěla se za č styd ět, nebyla to sice ta nejsmysln ější sošná postava, jak bylo tehdy v mód ě, ale nepostrádala příjemné křivky, plná ňadra a zaoblené boky.

Natáhla se k závěsu, omotala si ho kolem t ěla a z krajkových záclon si udělala závoj. Poslední cípek si připevnila pod očima jako saracénskou roušku.

Právě tak vypadala Rebeka. Závoj m ěla posetý drahokamy a šaty protkané zlatou nitkou, ale zpoza roušky hled ěly podobné o či,

181

které poutaly pozornost všech rytířů na turnaji v četn ě Wilfreda z Ivanhoe a Briana de Bois-Guilbert.

Alexandra se zkoumav ě prohlížela v zrcadle. O či m ěla tmavé a p ěkné, ale ne exotické, protože jí v žilách kolovalo říliš mnoho p

irské krve. Rozhodn ě nebyla ta skvostná židovka, s níž se sir Walter Scott setkal v New Yorku a o níž psal s tako vým uznáním. Byla Alexandra Benjaminová, učená dcerka židovského vědce, osam ělá žena, která chce… chce…

Co vlastn ě? Co vlastn ě chce? Stát se ženou barona z Cairncrossu? Absurdnost takové myšlenky ji ude řila jako polí ček do tváře. Tyto neskute čné p ředstavy ji trýznily, nahán ěly jí hr ůzu a mu čily pochybnostmi, jestli se snad skute čně do n ěj nezamilovala. Jestli se op ět nedopustila té neomluvitelné hlouposti. Ovšem jak dny ubíhaly, stále hůř e mohla zapírat. Myslela na Damiena, kudy chodila, a v noci se jí o n ěm zdálo.

On však nem ěl zájem ji vidět. Možná si povšiml její nar ůstající náklonnosti a gentlemansky se rozhodl udržovat mezi nimi odstup, aby její cit nenabyl nežádoucích rozm ěrů. D řív než se za čne kojit falešnými nad ějemi. D řív než jí ud ělá to co předtím Brian.

S povzdechem pustila závěs i krajkovou záclonu a bez nadšení se oblékla do županu. Vzala do ruky kartáč, bude trvat hodiny, než jí vlasy kone čně uschnou. Po tu dobu musí myslet na mnohem užite čnější v ěci, jako jsou Samovy pokroky, a pustit Damiena z hlavy. Nebyl pro ni. P řitahoval ji, jako nepochybn ě v ětšinu žen –, ale jeho chlad pro ni musel znamenat požehnání. Ukrýval se za neproniknutelný štít, za jehož hradbu sm ěla nahlédnout pouze krati čce, proto v ěděla, že nesta čí se jen do n ěj zamilovat. Jeho utrpení ji dojímalo, avšak nesm ěla své slabosti podlehnout. Opět si vzpomn ěla na Briana a zneklid ňující city, které k n ěmu svého času chovala. Ty jeho byly ve skute čnosti tak povrchní a nestálé jako dubnové počasí, ona je pouze špatn ě odhadla. A nyní špatn ě odhadovala i Newella. Šlo pravd ěpodobn ě jenom o zklamaného, sobeckého lorda, kterému dělá potěšení p ředstírat, že se upsal ďáblovi. Vždy ť takových chodí po sv ětě tisíce a lord Byron z této slaboduchosti ud ělal módu.

Bylo dob ře, že se jeden druhému vyhýbají.

182

Znovu zvedla záclonu a přetáhla si ji přes obli čej pod o čima. Rebeka. Rebeka.

Kéž by byla tmavou exotickou kráskou, která dokázala svést muže pouhým pohledem!

19. kapitola

„Máte tady n ějakou tajemnou pozvánku, drahoušku.“ Mary postavila ranní kávu na podnos a místo ní jí donesla zape čet ěný dopis napsaný na pergamenovém papí ře. „Věděla jste, že babička lorda Newella žije tady na hrad ě? Málem jsem se skácela, když jsem to slyšela. Na tomhle míst ě je víc tajemství, než je pov ěstí o Ben Nevisu.“

Alexandra rozlomila pe čeť, p řečetla si vzkaz a potom s nep řítomným pohledem pokra čovala ve splétání vlasů.

„No?“ Mary si založila ruce v bok.

Alexandra se rozesmála. „Odteď t ě budu vždycky představovat jako svou všete čnou kmotru, a ne komornou.“

„Taky že jsem vaše kmotra. Nikdo jiný u vašeho naro zení nebyl.“

Alexandra se rozpustile usmála. „Jak bych na to mohla zapomenout, když mi to po řád připomínáš?“

„Ješt ě jste mi nepov ěděla, co je v tom dopise.“ Mary byla tak roz čilená, až se jí z čepce uvolnilo pár rezavých, stříbrem prokvetlých kudrlinek.

„Je to pozvánka na návštěvu. Zdá se, že lady Bess teprve teď zjistila, že jsem tady, a je na m ě zv ědavá.“ Zvedla kartáč, aby si uhladila neposlušné vlasy. „Nemohu ji odmítnout.“

„Podle práva je vlastn ě ona paní v tomto dom ě, takže ji odmítnout opravdu nem ůžete…, p řesto…“

„Přesto nemáš ráda staré dámy, které se potulují po severní věži jako duchové, že?“ Znovu se v ní probudil pocit, že by m ěla Mary chránit. „Prosím ned ělej si starosti. Vím, že se ti tady v Cairncrossu v ůbec nelíbí, ale p řijmout takové pozvání je slušnost.“

183

„Nem ěla bych tu osobu ráda, ani kdyby byla mladá a krásná a manželka samotného pána. Je součástí tohoto místa, které mi opravdu nijak zvlášť nep řirostlo k srdci.“

„Půjde pouze o krátkou návštěvu. Musíš chápat, že mám své závazky vůč i babi čce jeho lordstva stejn ě, jako bych m ěla k jeho manželce.“

Mary se odmlčela. V zrcadle Alexandra vid ěla, jak se její komorná nerozhodně zamra čila.

„Vypadáš, že každou chvilku pukneš, pokud mi to taj emství neprozradíš, Mary. Ven s tím.“

„Prý se bude brzy ženit. Alespo ň se to povídá mezi služebnictvem. Jdou řeči o jeho zasnoubení.“

Alexand ře vypadl kartáč z ruky. Zvolna se oto čila a zadívala se Mary do tváře. „Co to povídáš?“

„Slyšela jsem o n ějaké žen ě z Londýna. Je to dcera jakéhosi starého churavého hraběte a je prý moc krásná, alespoň to tvrdí jeden sluha, který s ním byl v Londýn ě. Jeho lordstvo se s ní často ukazuje na ve řejnosti.“

Alexandra m ěla pocit, jako by se pod ní prolomila podlaha. Málem se znovu dopustila stejné chyby, skoro se zamilovala do muže, který by ji opustil pro jinou. Pouze čirou náhodou nespáchala podobnou citovou sebevraždu podruhé. Alespo ň se Newell nikdy nedozví, kam ji její srdce cht ělo zavést. Dokáže předstírat nadšení, že se zasnoubil, nebo podle pot řeby zase naprostý nezájem. Nikdy mu nedá najevo ponížení, které ji pálilo v srdci, jako by se rozchod s Brianem odehrál teprve včera. Alespo ň této pohany byla ušet řena.

„Jeho lordstvo zná pravd ěpodobn ě v Londýn ě tucet d ěvčat, které by ho rády polapily,“ pronesla strnule a vyrovnan ě, ale zradil ji kartáč, který p ředtím upustila na zem. „Pro č by si z nich nem ěl vybrat manželku. Je pohledný, má titul a majetek… K aždá žena by za manžela ráda dostala paira.“

„Ano, každá žena,“ souhlasila Mary, nenápadn ě zvedla kartá č a podala jí ho.

Alexandra se česala a česala, až m ěla pocit, že si z hlavy vytrhala všechny vlasy do posledního. Mezi ní a Mary se rozhostilo družné, chápavé ticho. Když si Alexandra zasunula do účesu poslední vlásenku, vstala a její pohled se setkal s Maryiným.

184

Ani jedna nepromluvila, jako tehdy, když Brian odj el z m ěsta tém ěř p řed rokem na Št ědrý den. Sdílená bolest byla příliš hluboká.

„Není pro m ě. A nikdy nebyl, v ěděla jsem to od za čátku. Nemysli si, že jsem se nechala oklamat, Mary. V ěděla jsem to od za čátku.“ Alexandra se pustila do zapínání háčků u korzetu, jako by šlo o život.

„Zasloužíte si p říjemného, solidního člov ěka, který by o vás pe čoval. Až se vrátíme do Londýna, n ějaký se najde. Jsem o tom přesv ědčená.“

Alexandra spolkla odpov ěď . Už m ěla na jazyku, že se dnes ve čer vrací ob ě do Londýna, protože pokud se Newell ožení, ona tady nez ůstane. Ale rozum p řevážil a zarazila se d říve, než mohla zbrklá slova vypustit z úst. Vždyť se spolu sotva jednou políbili a nyní se jí Newell vyhýbal. Nebylo t řeba opoušt ět Cairncross. Možná vlivem nové lady Newellové se toto místo zlepší. Mladá paní odvede myšlenky svého manžela od duch ů a zla a zam ěř í je na požehnan ější v ěci. A manželka také za řídí, aby šel z cesty vychovatelce.

„Jdu navštívit lady Bess.“ Vstala a zprudka si p řetáhla šaty přes hlavu. Když kone čně vlásenky držely pevn ě v ú česu a háčky živůtku v poutkách, přehodila si šál přes ramena a nechala ustaranou Mary v ložnici.

Severní v ěž nalezla lehce. Už se ve zm ěti chodeb a místností vyznala lépe a v ěž byla vid ět tém ěř z každého okna, protože čněla vysoko nad hradby. Nad schody byly t ěžké dubové dveře, v ěkem ohlazené jako kámen. Jemně, opatrn ě zaklepala a potom čekala, kdo asi otev ře. Pod ní zela hluboká šachta věže, kterou táhl silný pr ůvan.

Trhla sebou leknutím, když se ozvalo hlasité zask říp ění. Na druhé stran ě n ěkdo odsunul železnou závoru, těžká deska se s vrzáním otevřela a Alexandra hled ěla do vrásčité, seschlé tváře neznámé drobné staré ženy, která vypadala jako čarod ějnice z pohádky. „Která vy jste?“ zeptala se zvědav ě.

„Lady Bess m ě pozvala. Jsem sle čna Benjaminová, Samuelova učitelka.“ Prohlížela si tu podivnou ženu p řed sebou. M ěla na sob ě čepec s dlouhými cípy, které se nosívaly na p řelomu století. Její černé šaty zdobila čistá, ale roztřepená zástěra. Byla stará, ale

185

nebyl to obli čej, který Alexandra vid ěla na schodech. Byla svrašt ělá jako sušená švestka, avšak z tváře hled ěly blankytn ě modré o či plné života. Nikdy ji nevid ěla; takový obli čej by si zapamatovala.

„No jist ě, už vím, nová vychovatelka. Jen pojďte dál, slečno Benjaminová, pojďte. Lady Bess už celé týdny nemluví o nikom jiném než o vás. Pojďte dál.“ Stará žena ustoupila stranou a pokynula jí, aby vešla.

Jako by vstoupila do pohádkové země. Kam jen dohlédla, pokrývaly st ěny hedvábné závěsy všech možných barev. A kde se nedostávalo hedvábí, nahradil je pestrobarevný kartoun, na n ěmž tan čily veselé vzory z proužk ů, r ůži ček a lilií. Látky splývaly od stropu a dodávaly místnosti nadzemský vzhled zahrady v oblacích. Sdruženými okny vysoko naho ře proudilo dovnit ř slune ční sv ětlo a prozářilo místnost zlatými skvrnami, které ješt ě zvýraz ňovaly pocit neskute čna. A pod oknem jako na tr ůně sed ěla sta řičká žena od ěná v černém a všechna pestrost a barevnost tvo řila dokonalý kontrast k jejímu ponurému zjevu. Její tvář musela být kdysi krásná, ale podepsal se na ní věk, který zk řivil její rysy do groteskní masky. A tuto ženu zahlédla Alexandra na schodech.

„Tak jste tady,“ ozvala se stará paní a ukázala na ni prstem, jako by byla odsouzenec na popravu.

„Lady Bess.“ Alexandra se neobratn ě pokusila ud ělat pukrle, ale p říliš se jí nepovedlo, protože ješt ě stále nep řivykla chování odpovídajícímu šlechtickým výsadám.

„Pro č jste sem za mnou nezašla d říve?“

Otázka byla tak přímá, že Alexandra chvíli marn ě hledala odpov ěď . „Já… no, víte…, vlastn ě jsem netušila, že tady bydlíte. Až teprve p řed n ěkolika týdny v zahrad ě…“

„On vám to neřekl?“ Stará žena vypadala uražen ě. Její tvář si bělostí nezadala s chomáči dlouhých st říbrných vlas ů, které jí tr čely z hlavy. „Taková nestydatost, tajit m ě p řed vámi!“

„Pokud mluvíte o lordu Newellovi, tak není úpln ě pravda, že by vás tajil. Prostě nevid ěl d ůvod, pro č bych o vás m ěla v ědět.“ Hlas jí zakolísal. „Nejspíš nep ředpokládal, že zde vydržím tak dlouho, aby mi ta informace k n ěč emu byla.“

186

„Myslel si, že vás dostane ona , že?“ Lady Bess poklepala o podlahu holí, kterou držela v sukovité ruce. „Čaj, Okamžit ě dones čaj, Millicent.“

Pak znovu obrátila pozornost ke svému hostu. „Posaďte se u mě, sle čno Benjaminová. Popovídáme si, vy a já. Potom vy porozumíte mn ě a já zase vám.“

Alexandra netušila, co by m ěla říct. V ěděla, že je lady Bess dob ře devadesát, ale překvapila ji její vý řečnost stejn ě jako až nevychovaná přímost.

Zabo řila se do sešlého vypolstrovaného křesla a čekala, až se mezi závěsy vyno ří Millicent s čajem. Lady Bess jí nazna čila, aby nalila čaj, a když ji Alexandra poslechla, Millicent znovu zmizela za oponou.

„A te ď mi řekn ěte, co si o n ěm myslíte.“ Lady Bess vzala do třesoucí se ruky šálek, zamíchala si čaj st říbrnou lži čkou a pozorovala Alexandru zpod p řiv řených ví ček. Její o či nebyly tak živé jako Millicentiny. Byly hn ědé podobn ě jako Alexand řiny, jenom vybledlé a zamlžené. Pohled však m ěla stále pronikavý a Alexandra byla tém ěř vd ěč ná za zástěnu vrásčitých ví ček.

„Myslím, že Samuel bude mluvit jako d říve, a to velice brzy. Potom m ůj úkol tady skon čí.“ Upila čaje a rozhlédla se. Necítila se zde zcela voln ě, jako by byla na návštěvě ve francouzském vojenském stanu.

„Víte dob ře, že se neptám na Samuela. Jistěže bude zase mluvit, ale až se mu bude chtít, ani o chvilku d řív. Ptám se vás na Damiena.“

Alexandra si ji zm ěř ila pohledem, který m ěl být jak povznesený, tak káravý. „Ke svému zam ěstnavateli chovám hluboký respekt, lady Bess, a nesluší se, abych své pocity dále rozebírala.“

Stará žena se náhle dala do smíchu. Byl to hrozný dusivý zvuk, až Millicent vystr čila hlavu mezi závěsy, aby svou velitelku zkontrolovala.

Když smích ustal, Millicentina hlava op ět zmizela a lady Bess navázala na předchozí rozhovor. „Varoval m ě, že jste neoby čejn ě pravdomluvná a vnímavá. U všech svatých, m ěl pravdu!“ Odložila čaj a řídnoucí bílé vlasy jí v záři slune čních paprsk ů tvo řily kolem hlavy svatozář. „A co si myslíte o ní?“

187

Alexandra váhala a odhadovala, kolik smí říct. „Pokud narážíte na sle čnu Poleovou, tak k té cítím pouze odpor a pohrdání. Jak jinak. Tehdy na schodech jsem si vás s ní spletla. Doufám, že jsem vás nepolekala. Nikdo mi neřekl, že se ráda procházíte po hradě.“

„Někdy jdu za ní. Plížíme se chodbami a hrajeme si na schovávanou. Je to vzrušující. Já jsem také budoucí duch.“ Sta řena se usmála. Nem ěla žádné zuby.

„Myslím, že na to je ješt ě hodn ě času. Z toho, co mi Dam… lord Newell řekl, se t ěšíte dokonalému zdraví.“ Nejrad ěji by si dala řádný pohlavek, že se tak u řekla, a z výrazu lady Bess jí bylo jasné, že stará žena si důvěrného oslovení povšimla.

„Milujete ho?“

Alexandra ze všech sil zavrt ěla hlavou. „Ovšemže ne!“

„Ale ano, milujete. Všechny ženy jsou do Damiena zamilované. A z výrazu vašeho obli čeje bych řekla, že to snad i myslíte doopravdy.“

Alexandra by si nejrad ěji p řitiskla dlan ě na zrudlé tvá ře, ale tím by se ješt ě více prozradila, proto se p řinutila nechat je složené v klín ě. „Je to hezký člov ěk, ale také je m ůj zam ěstnavatel. Bylo by ode m ě pošetilé, kdybych…“

„Co? Kdybyste se do n ěj zamilovala?“ Lady Bess se naklonila tak blízko k ní, až Alexandra ucítila v ůni r ůžové vody, kterou si stará dáma navoněla uvadlou ple ť. „Je nezbytné nutné, abyste ho milovala. Jenom láska ho zachrání.“

„Mluví se o jeho zasnoubení…“

„Chce vás.“

„To je n ějaký omyl. Jsem tady pouze jako vychovatelka. A navíc jsem… každý si myslí, že jsem…“ Nedokázala to dopov ědět.

„Židovka?“

„Ano,“ vydechla jako umírající člov ěk poslední modlitbu.

„Pro č by nemohl žít s židovkou? Zákon to nezakazuje.“

„Ale existuje morální zákon,“ vyhrkla s trpkostí, kterou nedokázala skrýt.

„Damien nepot řebuje morálku. Potřebuje zachránit. Před ní .“

188

„Je to dosp ělý člov ěk. Nakonec ji dopadne. I vy sama připouštíte, že jste ji vid ěla bloudit po hrad ě. Je pouze otázkou času, než Ursulu Poleovou chytí a pošlou do ústavu,“

„Držíte se této teorie zuby nehty, že?“ Lady Bess s e nap římila a teprve te ď si Alexandra povšimla šperk ů na svrašt ělých rukou protkaných modrými žilkami. Klenoty, které zdobily pokroucené prsty, p ředstavovaly celé jm ění v rubínech, safírech a diamantech. Třpytily se tak oslniv ě, že od nich nedokázala odvrátit zrak.

„Líbí se vám?“ zašeptala jí lady Bess do ucha. „Až um řu, budou pat řit Damienov ě nev ěst ě.“

Alexandra pozvedla o či a setkala se s pohledem staré paní. „Jsou opravdu p řekrásné a je těžké je neobdivovat, ale netoužím po nich. Nejsou pro m ě.“

„Jste si n ějak p říliš jistá tím, co je pro vás a co není, slečno Benjaminová. Jste moc skromná a poddajná. Měla byste s osudem bojovat, dít ě. Vzbou řit se. Snažte se Damiena p řipoutat k sob ě.“

„Už jednom jsem se spletla.“ Alexandra se toporn ě nap římila. „Otec nelpěl na náboženských tradicích, proto jsem se o pravém dosahu svého židovského původu dozv ěděla z velice bolestné lekce. Nemám v úmyslu si ji zopakovat.“

Lady Bess vypadala zmaten ě. Zaklonila se do vypolštářovaného k řesla a zkoumav ě si Alexandru prohlížela, jako by n ěkoho podobného vid ěla poprvé v životě. „Chápu, pro č o vás Damien mluví s takovou úctou. Jste skute čně výjime čná, má drahá. S vašimi odpověď mi se dá těžko polemizovat, a že bych to ud ělala ráda!“

Alexandra dopila poslední šálek čaje, opatrn ě ho odložila na podnos a chystala se k odchodu. „Bylo od vás velice laskavé, lady Bess, že jste m ě k sob ě pozvala. Pokud byste m ě n ěkdy pot řebovala, velice ráda vám s čímkoli pomohu. Vaše zahrada tam venku je skute čně p ůvabná a bylo mi nesmírnou ctí, že jsem se s vámi mohla seznámit.“

„Než odejdete, prozra ďte mi jedno.“ Lady Bess se zlehka dotkla jejího zápěstí. „V ěř íte, že Damien stojí za záchranu?“

Alexandra m ěla pocit, že jí tuhne celý obli čej, jak se snažila o výraz falešné lhostejnosti. „Lord Newell, pokud o to bude stát, se dokáže zachránit sám.“

189

„Jist ě, ale musí chtít.“ Stará paní pokračovala naléhavým drsným šepotem. „P řed lety, když m ě se Samem pot řebovali, jsem byla jako slepá. Copak nechápete? Musím jim to nějak vynahradit. Než um řu, cht ěla bych napáchanou škodu odčinit. Pot řebuje vás, má drahá. Potřebuje vás.“

„Už opravdu musím jít. Dnes odpoledne se budeme se Samem učit v zahrad ě. Je takové p ěkné po časí… neobykle teplé a mírné.“ Alexandra vstala a uklonila se. Všechno ji odsud hnalo pry č. Vzduch v místnosti zhoustl a mezi závěsy bylo horko k zalknutí. „Bylo mi ctí se s vámi seznámit, mylady. Kdybyste něco pot řebovala, dejte mi v ědět.“ Sp ěšn ě zamí řila ke dve řím a otev řela. Když scházela ze schod ů, zaslechla za sebou prosebný hlas lady Bess.

„Pot řebuji, abyste zachránila mého vnuka. Nedovolte, aby se vydal po stejné cestě jako ona.“ A jako závan v ětru se k ní donesla poslední slova: „Zachra ňte ho.“

20. kapitola

Alexandra hledala úto čišt ě na blatech. Její rozhovor s lady Bess ji nesmírn ě rozrušil, a čkoliv vlastn ě s Ursulou Poleovou souvisel jen okrajov ě. Ale mí řil rovnou k jádru věci.

Ráno bylo hezky a teplo, nyní však cítila ve vzduchu ledový dech zimy a temné mraky kupící se nad severními rozeklanými skalisky p ůsobily hroziv ě. Doufala, že ji procházka uklidní, ale myšlenky jí stále chaoticky vířily hlavou. P řitáhla si černý pláš ť blíže k t ělu a napadlo ji, co asi Newell d ělá právě v této chvíli. Než odešla ven, štolba p řipravoval jeho h řebce na vyjíž ďku. Přemýšlela, jestli touží tryskem prohnat kon ě po slatinách, protože ho spaluje stejný neklid jako ji. Vyhýbal se jí tak d ůkladn ě, až s překvapením zjistila, že v nes četným komnatách hradu mohou dva lidé skutečně žít zcela odd ělen ě a nikdy se nepotkají.

Řezavý vítr ji štípal do tvá ří, proto se rozhodla k návratu. Stejn ě zašla dál, než m ěla v úmyslu, a cesta dom ů bude v takové zim ě hotová anabáze.

A vtom ji uvid ěla.

190

Byla velmi daleko, pouze černá skvrna na pusté pláni, přesto ji Alexandra okamžit ě poznala a strach ji p řikoval na míst ě.

Postava se nehýbala. Stála mezi uschlými zvonky, zahalená do černého pláště a závoje stejn ě jako krej čovská panna, ale nyní na míle daleko od Cairncrossu, a ne v k řídle pro služebnictvo. Ur čit ě nešlo o žádnou figurínu, um ěle p řistrojenou a nastraženou, aby ji vylekala. Byla to skute čná žena a otáčela se čelem k ní, jako by ji očekávala.

Alexandru náhle popadl hněv. Alespo ň se setká se svou trapi čkou tváří v tvář. Chytí ji, i kdyby ji to m ělo stát všechny síly.

„Vím o vás všechno,“ zavolala na vzdálenou postavu. „O vašich úskocích a plánech.“ Povytáhla si těžkou sukni a dala se do běhu. Myslela pouze na to, jak Ursulu Poleovou dopadne a kone čně dokáže, že jde o člov ěka z masa a kostí, a ne pouze o výplod její vznícené fantazie.

„Četla jsem váš deník.“ Namáhavě dýchala a utíkala, se č mohla, aby se k nehybné postavě p řiblížila, ale jako by stála po řád na místě. „Přece si na to vzpomínáte. Nechala jste ho v pokoji, abych si ho mohla p řečíst!“ Do o čí jí vhrkly hn ěvivé slzy. Dosud nikdy necítila takové rozho řč ení a zu řivost, dokonce ani vůč i Brianovi. Ta osoba stojící p řed ní jí zp ůsobila tolik žalu, že se Alexandra dusila vzteky. Musí ji chytit a dát pod zámek, aby už nikdy nemohla škodit. A ona, Alexandra, je ta, která to provede. A hned.

Ale žena se nep řibližovala. I když Alexandra utíkala ze všech sil, nehybná Ursula Poleová stála pořád ve stejné vzdálenosti, tichá a němá. Alexandra se rozběhla ješt ě rychleji a nar ůstala v ní hysterie. St ěží popadala dech, ale b ěžela dál, přesto se k postav ě nedostala ani o kousek blíž a její rysy byly stále stejn ě rozmlžené.

Nakonec Alexandra zakopla o ke řík v řesu a upadla na kolena, zápasila s dechem a otřásaly jí divoké vzlyky. Zůstala kle čet na zemi, slzy jí stékaly po tvářích a bezmocn ě pozorovala černou postavu. Její hn ěv se zvolna m ěnil v naprostý zmatek a paniku.

To není možné, opakovala si po řád dokola. Když nabrala sil, vstala a znovu se dala do b ěhu, ale vzdálenost mezi ní a Ursulou zůstávala stejná.

191

„Poj ď ke mn ě a postav se mi!“ vyk řikla. V boku ji píchalo, jako by ji n ěkdo bodal dýkou, p řesto se nevzdávala a zcela beze smysl ů utíkala vp řed.

Neslyšela údery ko ňských kopyt a ani nevid ěla jezdce, který sesko čil ze sedla a hlasit ě ji volal jménem. Byla jako uhranutá osobou v dálce, a i kdyby se zhroutila nebeská klenba a zem se před ní otev řela, stále by vnímala pouze čern ě od ěnou ženu, která na ni nehybn ě zírala z nehostinných slatin.

„Alexandro!“

Vyjekla, když ji popadly silné paže. Bojovala s nimi, snažila se jim vytrhnout, protože se domnívala, že jakmile se zastaví, Ursula zmizí a ona už ji nikdy nedohoní.

„Vidíte ji tam na slatin ě? Chy ťte ji! Chy ťte ji!“ Bezmocn ě zasténala, když ji paže sev řely ješt ě pevn ěji. Teprve potom se podívala, kdo ji drží, byl to Damien.

„Copak ji nevidíte?“ lapala po dechu.

„Nikdy ji nechytíte.“

„Utíkala jsem a utíkala, ale nemohla jsem ji dohoni t. A ona se vůbec nepohnula. Ani o krok!“ na říkala zoufale.

Za matnými skly Damienových brýlí nevid ěla ani obrys jeho očí. Skláněla se nad ní pouze jeho chladná, hezká tvář, která jí nenabízela žádnou útěchu.

„Mohla byste běžet celou v ěč nost, ale nikdy byste ji nedohonila.“

„Copak ji nevidíte? Je to Ursula. Ursula,“ zajíkala se a znovu obrátila zrak k tmavé postavě v závoji, která nyní pozorovala ji i Damiena.

„Vidím ji.“ Vrhl na ženu zb ěžný pohled, jako by ho její zjev už nudil. „Ale nikdo ji nechytí. Ta postava na blat ech ve skute čnosti není… Zdá se, že tam je, ale pro nás ubohé smrtelníky je nedosažitelná.“

„Není duch. Není!“ vzlykala Alexandra a zabo řila mu tvář na prsa. Vítr si pohrával s mnoha záhyby jeho dlouhého plášt ě, takže měla pocit, že ji obklopují pleskající k řídla celého hejna havran ů. Už nevydržela pohled na tu černou ženu. Mráz jí b ěhal po zádech, když si pomyslela, že nyní z dálky pozoruje, jak ji Damien svírá v objetí.

192

„Jestli ji nechcete pronásledovat, vezměte m ě dom ů. Vezm ěte mě dom ů,“ zašeptala. Asi už nikdy nebude mít dost odvahy, aby vyhlédla z bezpečí jeho náruče.

„Nemusíte se bát, Alexandro. Já také nemám strach.“

Ot řela si tváře a vzhlédla k n ěmu. Vid ěla mu do obli čeje, ale ne do o čí, ty byly skryté za zamlženými skly brýlí.

Zvolna zvedla ruku a sundala drátěné obrou čky. Nejrad ěji by je zahodila na zem a rozdrtila podpatkem, ale místo toho mu je vložila do ruky a využila p říležitosti, aby mu mohla pohlédnout do očí.

„Damiene,“ zašeptala. Kone čně vid ěla jeho pravou podobu. City, které skrýval pod slupkou ledového chladu, před ní ležely jako na dlani. Zahlédla záblesk jeho ztracené nevinnosti a silný vír temných stín ů. Strach však jejich sou částí nebyl, protože on rozum ěl, kdežto ona nikoliv.

„Co se stalo?“ zeptala se plna obav a bolesti.

Náznak křivého úsm ěvu mu zvlnil koutek úst, jako by pochopil n ějakou neradostnou ironii, která jí zůstávala skryta. „Mě zajímají poražení, ne vít ězové. P říkladem toho je p řehlídka me čů v hradní síni. Všechny jsem koupil v Persii a jde o prastaré poz ůstatky po zabitých k řižácích, které arabské nápisy zbavily veškeré ceny. Nikdo krom ě m ě o takové relikvie nemá zájem, ale mě fascinují, stejn ě jako fascinující, and ělé svržení z tr ůnu.“ Pokra čoval tlumeným hlasem: „Copak nechápeš, Alexandro? Chce m ě a já chci… tebe.“

Zachv ěla se, když si uv ědomila, co má na mysli. Z jeho slov a samoz řejmosti, s níž p řijímal p řítomnost té tmavé postavy, se jí dělalo nevolno. Zapátrala pohledem v jeho obličeji po sebemenším náznaku lidské slabosti, utrpení, svědomí, ale nenalezla nic. Byl tvrdý a nelítostný jako žula, stejný, jako když ho poznala poprvé. Čišel z n ěj mráz, jako z Ursuly čišela smrt.

Jemn ě ji pohladil po tvá ři, ale v o čích se mu neobjevil žádný cit. Byly prázdné a bezedné, až se obávala, že se v nich ztratí.

„Polib m ě, Alexandro. Polib m ě a já ji pošlu pry č.“

Alexandra krátce pohlédla na Ursulu, stála na témže míst ě, a ačkoliv ji strhával vítr prudký jako vich řice, černý pláš ť se jí ani nepohnul.

„Bojím se,“ vyk řikla a její o či se op ět naplnily slzami.

193

„Nem ěj strach. Je to pouze p říznak, ne p říčina.“

„Příčina jste vy?“ plakala a srdce jí mohlo puknout, když přiblížil svou tvá ř k její.

Hladov ě ji políbil. Chvíli stála strnule, ale potom se mu rozplynula v náručí. Milovala ho. Jednou nahlédla do jeho nitra a objevila tam muže, jakým by mohl být. A čkoliv te ď byl n ěkým jiným, stále v ěř ila, že se vrátí, a tato víra ji nau čila poddajnosti.

Unikl jí krátký vzlyk, když ji drav ě popadl a sev řel tak t ěsn ě, že i p řes vrstvy oble čení cítila mocný d ůkaz jeho touhy. Ve chvílích jako te ď, kdy ji líbal a tiskl s vášnivou naléhavostí, nemyslela ani na s ňatek, ani na spole čenské konvence. Jeho polibky nebyly jemné a rozvážné jako Brianovy, vyzařovala z n ěj drav čí žádostivost a zmar. Sladká, svůdná záhuba.

„Prosím,“ zasténala, když zvedl ruku k jejímu živ ůtku. Stiskl jí ňadro a Alexandra ho řela jako v ohni, hanbou a touhou, která v ní náhle vzplanula. Její ženské potřeby dozrávaly jako víno a tělesn ě byla více než p řipravená na to, co jí sliboval. Kdyby jen její srdce a duše netloukly na poplach.

„Ne,“ prosila ho. „Uvidí nás.“ Bezvládn ě mu spo čívala v náručí a rozporuplné city v ní bou řily, jako by ji m ěly roztrhnout vedví.

„Je pry č. Pry č. Ale my jsme p řesto v pekle.“

Alexandra vzhlédla. Pláň byla prázdná a místo, kde p ředtím žena stála, nyní bičoval neúprosný vítr.

„Není duch,“ šeptala úp ěnliv ě a potom op ět skryla tvář v záhybech jeho pláště.

„Nemysli na ni.“ Zvedl jí hlavu. „Mysli na tohle. J enom na tohle.“ Znovu ji políbil a tentokrát vklouzl jazykem hluboko do jejích úst. Trhla sebou a ohe ň v ní vyšlehl ješt ě prud čeji.

„Ne,“ vydechla a vytrhla se mu. Ustoupila pár krok ů a potom se k n ěmu oto čila, rty ji pálily v upomínku na jeho polibek. „Líbáte m ě, ale dnes jsem slyšela, že v Londýn ě existuje žena, která by se m ěla stát vaší manželkou. Řekn ěte mi, mylorde, bude ona vaší manželkou a já milenkou? V takovém případ ě mám tu čest odmítnout stejnou nabídku dvakrát v životě.“

„U vás je vždycky čest na prvním míst ě, že, Alexandro?“ vztekle se mra čil. Rozhn ěvalo ho, že mezi n ě op ět postavila štít své sebeúcty. A ť už zamýšlel cokoliv, její reakce mu to zma řila.

194

„Ano, čest,“ odpov ěděla chladn ě. „Jsem dcerou svého otce.“

„Toho žida, potomka lidí, kte ří žili v temných ghettech zatracení jako nev ěř ící.“

„Moji p ředkové skutečně žili v chudob ě, mylorde, ale chudoba cti netratí.“

Přistoupil k ní a stiskl ji jako ve sv ěráku. Za ním se rozprostírala divoká blata, nad nimiž se hnaly ocelov ě šedivé mraky slibující déš ť. „Uvidíme, jak je to s tou vaší ctí.“

„Tohle vám d ělá radost, mylorde? Každého zkoušet?“ nasadila zvysoka a neodpustila si ušt ěpa čný tón.

„Ne,“ řekl tiše. „Každého ne, jenom vás.“

Zůstala na n ěj bezradn ě hled ět a zoufale se snažila objevit v jeho tváři alespo ň náznak ryzího citu, ale její snaha vyšla naprázdno. Odtrhla se od něj a rozb ěhla se sm ěrem ke Cairncrossu, jehož silueta se vypínala na obzoru. Ani nevnímala, že nasedl na kon ě a vyrazil tryskem opa čným sm ěrem. Hnal se zb ěsile, jako by ho honil sám rohatý.

Byl stín. Život a všechny bohaté city ho míjely, po uze ho mu čily falešným p říslibem. V ěděl, že jeho bytost je stvo řena z temného, pr ůsvitného nic, a v jeho nitru ležela nehybná, olověná tíže, která se marn ě vzpínala ke sv ětlu, jež nep řicházelo. Nikdy tohoto pocitu prázdnoty nelitoval.

Až nyní.

Damien pobídl kon ě sm ěrem k západní pahorkatině. Hřmění přicházející bouřky p ůsobilo jako balzám na pustotu jeho duše. Bojoval s prudkou touhou vydat se za ní. V n ěkterých chvílích by z ní s chutí vymáčkl duši, ale jindy, jako když mu sundala brýle, v něm city zaplály jako požár, takže ochranný p říkrov ledu, který si kolem sebe vystav ěl, za čínal tát.

Věděla až p říliš dob ře, co to je strach. Vy četl ho z jejích o čí pokaždé, když pohlédla na černou postavu. A nyní strachu učila i jeho. Byla tak bezbranná, zvláště když mu položila hlavu na hru ď, jako by nepochopiteln ě čerpala útěchu z tlukotu jeho zvrhlého srdce.

Nemohl se poddat cit ům. Ne, když celý život tan čil t ěsn ě kolem propasti, která ho nyní téměř pohltila. Musí si s Alexandrou nějak poradit, ale netušil jak. Z řejm ě neexistuje zp ůsob, jak ji

195

zm ěnit. Lnula ke svým zásadám jako úponky divokého vína ke kamennému zdivu a on nevěděl, jak ji od nich odtrhnout.

Bude muset na čas jít její cestou. Naléháním a násilím nic nezm ůže. Ne, bude t řeba postupovat zvolna, nenápadně, vloudit se k ní, když bude zranitelná. Musí si získat její d ůvěru a teprve potom ji svede a p řetáhne na svou stranu.

Tato metoda však byla riskantní. P řipomn ěl si to pokaždé, když si ji vybavil v zahrad ě se Samem, jak ho jemn ě a ohledupln ě učí op ět mluvit. Nebylo lehké jí ublížit s takovým obrázkem p řed očima, hlavu lehce naklání k Samovi a ten pros ťáček na ni upírá zbožný pohled. Ob čas by se na ni i on sám tak rád díval, ale cit pak pálil jako bodná rána přímo do srdce. Byla jako and ěl z nebe, který p řišel zachránit Sama. A na oplátku žádá spásu, pomyslel si, když si vzpomn ěl, jak zabo řila hlavu do jeho pláště, a vybavil si její nevinný, up římný výraz, který jasn ě dokazoval, že v ěř í v jeho pomoc.

Ale jak by on mohl pomoct jí ? Bála se Ursuly, ale Ursula nebyla nic ve srovnání s ním. Nedokázal ji přesv ědčit, že postava tam na blatech nemá rozum ani moc. Není nic než symbol, s nímž je zbyte čné se utkat.

Na rozdíl od zla v n ěm. Toužilo po posledním vybití a hledalo očistnou ob ěť , aby dalo pr ůchod temným choutkám, které ho stravovaly.

Pevn ě zav řel o či, jako by cht ěl postavit hráz proti její děsivé čistot ě. Jako by tím mohl odrazit neovladatelnou touhu, kterou k ní cítil. Odhodlání se mu rozlilo žilami jako jed. Ona to ješt ě netuší, ale on je horší než Ursula. Žák p ředstihl svého u čitele. Alexandra Benjaminová zatím nemusí nic vědět, ale ne na dlouho. On nepot řebuje násilí, před nímž by mohla utéct, sta čí sv ůdný šepot a sladké polaskání. Nebude schopna odolat.

A to bude její zkáza.

196

21. kapitola

… protože když m ě znovu odmítneš, má pomsta se vyrovná mé lásce.

BOIS-GUILBERT REBECE

IVANHOE

Nap ětí se uvolnilo, jako by nepatrn ě povolila p říliš natažená struna. Pod klidným povrchem číhala zlov ěstná atmosféra a Alexandra netušila, co bude následovat.

Pokoušela se nemyslet na postavu, kterou zahlédla na blatech. Uplynulo n ěkolik dní, ale ona se stále nedokázala s tím podivným, strnule nehybným zjevením vyrovnat. A ješt ě více ji trápily myšlenky na Damiena.

Mluvil jako šílenec a choval se ješt ě h ůř . D ěsil ji, m ěla však pocit, že se stal její sou částí, že je prorostlý její bytostí, takže ho už nikdy nedokáže vyrvat ze svého srdce. Nedělala si o n ěm iluze, ale to nikterak nevylu čovalo lásku, kterou k němu cítila.

Pohlédla na podnos s čajem, jehož se ani nedotkla. Pro dnešní den už vyu čování skončilo a nyní ji čeká večer jako nekone čné zívnutí. Mary se te ď čast ěji zdržovala dole, ne proto, že by si náhle uvědomila své postavení, avšak z toho prostého důvodu, že se podle svých vlastních slov v k řídle, kde se nacházel Alexandřin pokoj, necítí dob ře.

Poodešla k oknu. Ursulinu truhlu už našt ěstí odnesli, když byla za Damienem v Londýn ě. P řesto pokoj stále působil tísnivým dojmem. Na první pohled to byla pohodlná, hezky zařízená místnost, ale až odsud bude muset odejít, nebude li tovat.

Nato čila hlavu ke dve řím do u čebny. Byly zam čené od chvíle, kdy tam byli se Samem. P řistoupila k nim. D řev ěná deska byla na dotek teplá, což bylo v p říkrém rozporu s poryvy sychravého pr ůvanu, které se s hvízdáním draly škvírami kolem ní.

197

Nikdy nepochopila, co ji p řim ělo pohlédnout dolů, ale náhle zahlédla cípek papíru, který byl zastr čený pode dve řmi. Vytáhla ho a zachvátil ji děs. Hned poznala, co to je. Šlo o další stránku z deníku.

Narovnala se a pohledem p řelétla d ůvěrn ě známý rukopis. O či jí utkv ěly na dvou slovech a dech jí uvízl v hrdle. Dál už nedokázala číst.

Krev. Stáje.

Ursula lí čila, co se stalo poslední den, kdy byla s Damienem.

Alexandra papír složila a dala ho na komodu. P řečte si ho, ale nyní nem ěla dost sil. Ne po té p říhod ě venku na blatech. Pot řebovala odstup, ale netušila, jestli se jí ho kdy poda ří dosáhnout.

„Dob ře. Výborn ě, Same. Jsi snad ten nejlepší žák, jakého jsem kdy m ěla.“ Alexandra upila kávu, kterou jí Featherstone právě nalil. Bylo deštivé ráno, proto se učili v knihovn ě. Odložila křehký šálek na talířek a obrátila pozornost znovu k obrázku, na němž byla vyobrazená dutina ústní. „Ó,“ opakovala a ukázala na obrázek.

„O,“ napodoboval Sam a pozorn ě ji sledoval.

„É,“ pokra čovala.

„É…“ Vtom dovnit ř vrazila paní Penrithová se zmateným výrazem ve tvá ři.

„Sle čno… já… no…nevím, jak bych vám to vysv ětlila. Musíte se jít podívat sama.“ Hospodyn ě jí pokynula, aby ji následovala. Alexandra pohlédla na Sama, zamumlala tichou omluvu a vyklouzla ven. Nevšimla si, že je Sam zpovzdálí sleduje.

„Oč jde?“ zeptala se.

„Zrovna jsem byla naho ře s pokojskou, která shromažďovala petrolejové lampy, aby je kuchyňská děve čka mohla vy čistit, když vtom jsem uvid ěla n ěco p řekvapujícího. Ve vašem pokoji, sle čno. Poj ďte se mnou, ukážu vám to.“ Paní Penrithová důstojn ě stoupala po schodech. Alexandra se oto čila a zahlédla Sama, který stál nedaleko za ní. Nevid ěla d ůvod, pro č by nemohl jít s nimi, proto ho chytila pod paží a dovolila mu, aby ji doprovodil.

198

Kráčeli za paní Penrithovou do Alexand řina pokoje. Hospodyn ě se zastavila na prahu a ukázala do místnosti. „Vid íte, sle čno?“

Alexandra nakoukla dovnit ř a rozhlédla se. Všechno vypadala v naprostém po řádku. Neležely tam žádné cizí věci a bylo tam uklizeno p řesn ě tak, jak pokoj zanechala. Pokojská p řevlékla postel…

„Proboha,“ zašeptala a pohledem se zastavila pod ok nem.

„Přesn ě tak. Je zpátky. Dali jsme ji do místnosti, kde jeh o lordstvo skladuje starý nábytek. A te ď je zpátky na svém původním míst ě, ale já jsem nevydala rozkaz, aby ji donesli zpět. A navíc je po řádně t ěžká, slečno. Pár mužů se s ní p ěkn ě nalopotilo, než ji v ůbec dostali ze dve ří.“

Alexandra vstoupila do pokoje a Sam šel t ěsn ě za ní.

„Bojím se to říct,“ ozvala se hospodyn ě tlumen ě, „ale vlastn ě nechápu, jak ta věc mohla z ůstat tady v ložnici všechna ta léta. Nyní si vzpomínám, že jsem ji asi tak rok dva po zmizení sle čny Poleové dala odnést. Nepřemýšlela jsem, jak to že se dostala zp ět. Teprve te ď, když se to stalo podruhé.“

Alexandra poklekla p řed truhlou. Byla čerstv ě vylešt ěná a také zámek někdo vym ěnil. Nem ěla pochyb, že majetek Ursuly Poleové ležel vevnitř úhledn ě složený p řesn ě jako v den, kdy ho tam Ursula dala.

„Neumím si to vysv ětlit…,“ opakovala paní Penrithová bezradn ě.

„Jeho lordstvo by ji nepochybn ě dokázalo uzvednout. Mohl ji sem donést bez pomoci jiných sluh ů.“ Alexandra se zadívala na hospodyni, ale paní Penrithová se dál nechápavě mra čila.

„Same?“ zeptala se Alexandra. „Vid ěl jsi n ěkdy Damiena zvedat tuto truhlu? Nedonesl ji zp ět sem?“

Sam na ni chvilku hled ěl, ale potom pomalu zavrt ěl hlavou.

„Není schopen lži.“ Paní Penrithová zalomila rukama.

Alexandra se znovu obrátila k truhle. Na jednom rohu se zachytila odloupnutá bílá barva, ale většina místností na hrad ě byla obložená leštěným o řechem nebo vymalovaná pruskou mod ří. „A jak se sem propána dostalo tohle?“

Sam stál jako vrostlý do zem ě a klopil hlavu. Náhle p řistoupil ke komod ě, odsunul ji a stiskl desku táflování. Odskočila a za ní

199

se objevila tmavá chodba, někdy v minulém století vymalovaná bíle.

„Dobré nebe!“ vyjekla paní Penrithová.

Alexandra se vyškrábala na nohy, vzala z krbové římsy lampu a zapálila ji. K její nevyslovitelné úlevě chodba nevedla ke katakombám plným mrtvých římských voják ů. Šlo pouze o nepoužívaný vchod ur čený pro služebnictvo, který ústil n ěkde dole.

„Za celou dobu, co jsem na Cairncrossu, jsem o ni čem takovém nem ěla ani tušení.“ Hospodyn ě se oto čila k Samovi. „Vy jste to v ěděl, mladý pane?“

Sam ml čel, ale nebylo jasné, jestli nerozum ěl, nebo m ěl potíže sestavit v ětu.

„Podívejte se, kousek d řeva je tady odštípnutý,“ vyk řikla Alexandra a posvítila na to místo blíž. „Tudy do mého pokoje truhlu p řinesli a cestou narazili na dve ře.“ Pohlédla na Sama a potom na hospodyni. „Připustila bych možnost, že byl schopen ji uzvednout, ale nedokážu uv ěř it, že by se by ť jen dotkl truhly, která náležela Ursule Poleové.“

„Vyhnala Damiena. Vyhnala Damiena.“ Sam propukl v p láč. Alexand ře se sev řelo srdce p ři pohledu na dosp ělého muže, který pláče jako malé dítě.

„Ale zase se vrátil,“ konejšila ho a vzala ho za ruku. Hospodyn ě vrátila lampu na krbovou římsu a uvolnila místo, aby Alexandra mohla dovést Sama k lavici v nohách postele.

„Všechno, co se té ženské tý če, ho vždycky rozruší. Nem ěl sem chodit,“ vy čítala si paní Penrithová.

„Same,“ za čala Alexandra opatrn ě, „uklidni se. Ud ělalo na mě velký dojem, že víš o té chodb ě a pamatoval sis, že byla vymalovaná nabílo. Pomohl jsi nám rozluštit záhadu, takže nesmíš plakat. Damien se k tob ě vrátil a byl by na tebe pyšný.“

Sam si ot řel o či rukávem. „Říkal jsem…, necho ďte tam. Necho ďte tam,“ popotahoval.

„Do katakomb? Nešla jsem tam od té doby, co jsi m ě zachránil. Choval ses tehdy jako hrdina, vzpomínáš?“ Alexandra mu položila ruku na paži. Když p řikývl, celý rozpa čitý z její pochvaly, spontánně ho objala a p řitiskla na prsa, p řemožená mate řskými city, které se v ní náhle vzedmuly.

200

„Vrátíme se do knihovny, ano?“ navrhla a pustila ho.

Ode dve ří zazn ěl chladný hlas. „Ano, to myslím bude nejlepší. Jdi nap řed, Samuele, hned za tebou p řijdu.“

Alexandra se p řekvapen ě oto čila, stál tam Damien a tvářil se zamyšlen ě.

Sam okamžit ě vstal a bez protest ů provedl, co po n ěm jeho zbož ňovaný bratr cht ěl. Paní Penrithová zahučela omluvu, že ji pot řebují dole v kuchyni, a náhle se Alexandra ocitla s Newellem o samot ě.

Hodnou chvíli hled ěli jeden na druhého beze slova. City jí zmaten ě ví řily v srdci už od jejich posledního setkání. Představoval pro ni nebezpe čnou hádanku, protože mohl být ve spolku s tím zlovolným stvo řením na blatech. Všechno je možné.

„Mylorde?“ Upjat ě pozvedla obo čí.

„Sle čno Benjaminová.“ Jeho hlas si nezadal s její odm ěř eností, byl stejn ě zdvo řilý a rezervovaný.

„Přál jste si se mnou o něč em hovo řit?“

Vypadal nesv ůj, jako by se musel do řeči nutit. „Přišel jsem vás pozvat na večeři. Rád bych si s vámi promluvil o tom, jaké dělá Sam pokroky.“ Odmlčel se. Vid ěla, jak pevn ě stiskl čelisti. „Po tom, co jsem slyšel, si skute čně musíme promluvit.“

„Co jste slyšel?“ podivila se.

„Sam nám právě poskytl vodítko ke svým pocit ům t ěsn ě p řed Ursuliným zmizením. Řekl ‚Vyhnala Damiena‘. Netušil jsem, že tak dob ře pochopil situaci a kladl vinu za m ůj odchod jí. T řeba nás to dovede k poznání, co mu provedla poslední hodiny, kdy se zdržovala na Cairncrossu.“

Mráz jí přejel po zádech. Nesnesla pomyšlení na to, co ta žena mohla plachému Samovi ud ělat.

„V ěděl jste o chodb ě, která ústí do mého pokoje?“ Ji samotnou překvapilo, že se o tom odvážila zmínit, ale zv ědavost překonala neblahé vzpomínky na jeho chování na blatech.

„Ne, nev ěděl.“ Pohlédl na ni a potom na truhlu. „Takže jak vidím, p řinesla ji zpátky.“

„To by nedokázala. Truhla váží příliš mnoho.“

„Běda nepatrným silám nás smrtelníků.“ Potla čil úsm ěv. Znovu jí p řejelo po páteři zamrazení.

201

„Nechci ve čeřet s člov ěkem, který mluví jenom o onom sv ětě.“

Po jejích slovech zvážn ěl a jeho zlomyslné uspokojení se rozplynulo. P řikývl: „Ano, dnes budeme mluvit pouze o Samovi. Musíte mi pov ědět všechno, co vám prozradil, i kdyby to vypadalo zcela bezvýznamn ě. Jak prokázala tato příhoda, dovedu význam jeho slov posoudit lépe než vy.“

„Ano, bu ďte ujišt ěn, že vám sd ělím všechno do nejmenších podrobností.“

Okamžik ji pozoroval a v o čích m ěl podivn ě oddaný a opušt ěný výraz. Putoval zrakem od jejích bohatých tmavých vlas ů vy česaných do uzlu ke št ědře vypln ěnému živ ůtku šat ů a neunikla mu ani její nejistota patrná z toho, jak neklidně poposedávala na krají čku d řev ěné lavice. Jeho pohled jí p ůsobil nemalé rozpaky, ale také cítila i jisté uspokojení, protože z něj vyza řoval zdráhavý obdiv.

„Přál jste si se mnou mluvit ještě o n ěč em jiném, mylorde? Pokud ne, opravdu se musím vrátit k Samovi. Dosud jsme neskon čili s u čením.“ D ělalo jí dob ře, že se dokáže chovat tak odm ěř en ě. M ěla pocit moci, ale s ní se pojila i osam ělost. Když stiskl rty a krátce jí kývl na rozlou čenou, nikdy se necítila opušt ěnější.

„Přidejte si ješt ě bažanta, sle čno Benjaminová. Tento druh jsem přivezl z jezerní oblasti.“ Newell kývl lokaji, aby j í znovu přidal. Už nemohla, ale z řejm ě si p řál jejich rozhovor oddálit. Pokrm byl vynikající, a čkoliv cairncrosský kucha ř va řil vždy výborn ě. Dnes si však Newell z řejm ě poru čil n ěco speciálního, jako by na ni chtěl ud ělat dojem.

Pohlédla na plný talí ř. „Obávám se, že nic víc už nesním, mylorde.“

„Potom si musíte ješt ě nalít víno. Tuhle láhev koupil starý baron v Pa říži. Prý ji ukradli z Château de Malmaison vzáp ětí poté, co císaře odvezli na Svatou Helenu.“

„Ne, opravdu už nebudu.“ S rozpa čitým úsm ěvem zakryla sklenku dlaní. „Je vynikající, ale už jsem ho vypil a dost.“

„Dob ře,“ řekl stroze a propustil lokaje.

202

Když se kone čně ocitli o samot ě, kradmo na n ěj pohlédla ze svého místa na opačném konci stolu. Také on si ji prohlížel, ale oči za skly brýlí mu nebyly vid ět.

„Mylorde,“ za čala opatrn ě, „za celý ve čer jste se o Samovi tém ěř nezmínil. Opravdu si p řejete mluvit o n ěm?“

„Á, tak jste m ě kone čně prohlédla.“ Pousmál se svým podmanivým úsm ěvem.

„Prohlédla?“ podivila se nechápavě.

Odložil p říbor a zvedl sklenku. „Je snad špatné obstarat si na tak nehostinném místě spole čnost? Krom ě toho vychovatelka se od oby čejného služebnictva p řece jen liší a nejídá s ostatními. Je zcela b ěžné, že vychovatelky ve čeří s rodinou svého zam ěstnavatele.“

Znejist ěla. „Po v čerejšku jsem myslela…“

„Zapome ňte na v čerejšek,“ p řerušil ji. „Chci, aby se v ěci zm ěnily. Ve skute čnosti bych byl velice rád, slečno Benjaminová, abychom byli p řáteli.“

Jestli p ředtím cítila nejistotu, nyní nev ěděla kam s o čima. „Mylorde, já…“

„Říkejte mi Damiene.“

Netušila, co si po čít. „Damiene,“ opakovala a jeho jméno zn ělo z jejích úst n ějak podivn ě, „nejsem si zcela jistá, že vám rozumím.“

„Vzali jsme to hned zpo čátku za špatný konec, rád bych vše napravil. P řeji si, abychom za čali znovu.“

Měla pocit, že mluví s naprostým cizincem. Jeho chlad né úse čné vystupování nahradila vynucená bodrost a družnost a jí nejvíc d ělalo starosti, jaký d ůvod ho asi k této zm ěně vedl. „Nemusíme za čínat znovu, Damiene. Prost ě pokro čme kup ředu,“ odv ětila jednoduše.

„Ano, a ť je po vašem. A jako první vám chci sd ělit, že budete dostávat stejný plat, jaký bych nabídl vašemu otci, Alexandro. Dokázala jste se Samem zázraky a alespoň tolik vám dlužím.“

Opatrn ě p řikývla a zahu čela nesrozumitelná slova díků.

„Přejete si ješt ě n ěco, čím bychom vám mohli život na Cairncrossu zp říjemnit?“

„Ano,“ odpov ěděla a ruce sepjala tak siln ě, až jí zb ělely klouby. „Ráda bych zjistila, kdo byla ta strašná osoba na slatinách,

203

a chtěla bych, aby opustila toto místo. Domnívám se, že bychom z jejího odchodu m ěli užitek všichni, a Sam z řejm ě ze všech nejvíc. N ěkdo donesl její truhlu zp ět do mého pokoje a já si přeji, aby ten n ěkdo už skon čil se svými zlomyslnými kousky.“

Tvář m ěl napjatou a v o čích nevyzpytatelný výraz. „Takže ujednáno.“

„Jak si tím m ůžete být tak jistý?“ Její podez ření, že s tím vším má něco spole čného, ještě zesílilo. Náhle se nap římila, protože jí došlo, jakou s ní tady hrál hru. Chtěl si ji získat. Podez řívala ho, že by řekl cokoliv, aby ji to naladilo v jeho prosp ěch.

„Mýlíte se, Alex, nic z toho, co si myslíte, není p ravda. Prost ě bych rád dostal druhou možnost, abych vám mohl dokázat svou nevinu.“

Uv ědomila si, že ve čeře s Newellem je takové p říjemn ě nebezpe čné utkání. Bitva mezi dobrem a zlem stále pokračovala, ale nyní skryt ě pod povrchem. „Tak dob ře,“ odv ětila. „Ale te ď m ě prosím omluvte, mylorde… Damiene. Z toho vína se mi trošku to čí hlava a ráda bych už šla spát.“

„Jak si p řejete.“

Když se zvedla, zdvo řile vstal a doprovodil ji do velké sín ě.

Kráčeli v tichosti obrovskou zeše řelou halou plnou brn ění a starých zbraní. Odvrátila zrak, když procházeli kolem st ěny s me či padlých rytí řů .

„Jakou moc mají poražení,“ zašeptal a náhle ji vzal za ruku.

Cht ěla se mu vytrhnout, ale objal ji paží kolem pasu a p řitáhl ji k sob ě. Zvedl jí bradu. „Jenom jeden nevinný polibek, kte rý by uleh čil mukám mé duše.“

Byla jako o čarovaná a nemohla od něj odtrhnout o či. Nátěr zdvo řilých zp ůsob ů se za čínal ten čit a v krutém rysu kolem úst op ět poznala starého Damiena.

„To nemá smysl, Damiene, vidím, co se skrývá pod vaší maskou,“ zašeptala.

„Co se tam skrývá?“ otázal se.

„Muž, kterého bych mohla milovat.“ O či jí potemn ěly.

Po tváři mu p řelétl výraz odporu. Vypadal, že by jí nejrad ěji mrštil proti zdi a utíkal jak o život. „Vaše po čestnost se nezastaví před ni čím, že?“

204

„Můžete mi oplatit stejnou mincí.“ P řitiskla si jeho ruku, v níž svíral její, prosebn ě k tvá ři. „Pov ězte mi, co ode m ě chcete. Nejsem vaše londýnská kráska, o níž se tolik povídá. Nejsem ani z žen, které jste nejspíš poznal ve Wappingu a které b ěžn ě prodávaly svá těla i lásku. Tak co ode m ě chcete, Damiene? P řišla jsem nau čit vašeho bratra znovu mluvit. Podle všech pravidel bych měla uniknout vaší pozornosti. Nem ěla bych pro vás existovat, přesto m ě pronásledujete a rozdíráte mi duši. A já chci v ědět, o č tady jde…, co vás ke mn ě tak p řitahuje…“

Sklopil hlavu na znamená porážky a opřel se svým čelem o její. „Jak lze takové v ěci vysv ětlit?“ řekl tiše. „I básníci tady selhávají.“

„Náš vztah nemá s poezií nic společného.“

„Ale mohl by mít.“

„A klí čové slovo je tady strach, že? Co vám udělala, Damiene? Co vás zničilo? Sam se snad jednoho dne ze svých bolestí a obav vyzpovídá, ale vy jste mnohem tvrdší o říšek.“

„Nechci na ni myslet,“ zasykl tlumen ě.

Zalétla v duchu ke stránce deníku, která stále ležela nep řečtená v zásuvce. I když se jí to p říčilo, bude si ji muset p řečíst, dnes v noci.

„Nerozumím vám,“ p řiznala se. „V jedné chvíli jste krutý, a vzápětí vás dojme k slzám bratrův nepatrný úsp ěch. Mluvíte o zlu, jako by to byla vaše druhá přirozenost. P řesto jsem přesv ědčena, že ve skute čnosti toužíte po opaku zla. Toužíte nalézt klid. Podrobit se…“

„Nikdy se nepodrobím.“

Jeho stisk zesílil a te ď ji svíral tém ěř bolestiv ě. M ěla by se bránit, nebo se podvolit. Stokrát se mohla přesv ědčovat, že musí proti jeho bezcitností a polibk ům bojovat, ale nedokázala to. Představovaly nebe i peklo zároveň a ukovaly mezi nimi pevné pouto.

„Alexandro, alespo ň jednou mi dej najevo, že m ě také chceš,“ zašeptal jí do vlas ů.

Přidušen ě zasténala. Samota se jí zadírala pod k ůži jako jed, na n ějž existuje jediný protilék, riskovat. Vzhlédla, a a čkoliv si v duchu ješt ě nalhávala, že bude protestovat, nabídla mu ústa k polibku.

205

Tiskla své rty na jeho. Zmocnila se jí závrať, když jí vnikl jazykem do úst. Svíral ji tak pevn ě, že skoro nemohla dýchat, líbala ho však dál a tím polibkem mu řekla všechno, na č jí nesta čila slova.

Podv ědom ě tušila, že líbat Damiena je jako zahrávat si se samotným ďáblem, ale věděla, že alespo ň jednou se musí poddat jeho v ůli a pokusit se probudit v n ěm n ěhu. Jedin ě tak zjistí, jestli pro n ě existuje n ějaká naděje a jestli dokáže zahnat zlo, které m ělo v moci jeho duši.

„Necho ď dnes ve čer do svého pokoje,“ zachraptěl, když se od něj odtáhla. „Zůsta ň se mnou. Pot řebuji, abys byla se mnou.“

Krev se jí rozezpívala touhou, ale p řesto zavrt ěla hlavou. Cht ěl ji, ale stejn ě po ní toužil i Brian. Brianova slova o lásce však byla lživá a u Newella hrozí stejné nebezpečí. Plané řeči neznamenají nic, platí pouze činy. A John Damien Newell nem ěl ani snahu učinit první krok správným sm ěrem.

„Ne. Musím vám pop řát dobrou noc.“

Popadl ji za paži a vlídnost, za kterou se p ředtím schovával, se rozplynula. Tváří se mu mihla hluboká trýze ň. „Neodcházej.“

Jeho zoufalá prosba jí proťala srdce jako šíp. Setkala se s jeho pohledem, ale i když se struna její vlastní touhy n apínala až k prasknutí, musela odmítnout. „Ješt ě nenastal pravý čas. Ješt ě ne,“ vyrazila ze sebe. Odstr čila ho a rozb ěhla se po schodech do svého pokoje. Její odmítnutí v n ěm probudilo vztek, který vybuchl jako vroucí láva. Za sebou slyšela řinkot me čů , které se rozlétly po kamenné podlaze, jak je strhával ze zdi holýma rukama.

Newell sed ěl v ztemn ělé ložnici a v dlani ho chladila sklenka brandy. Nebyl opilý. Láhev byla sice z poloviny prázdná, ale zející rána v jeho nitru byla dosud stále živá.

Někde venku na chodb ě odbily hodiny t řetí. Zanedlouho bude svítat a nastane další den mu čivého od říkání a sebezapírání.

Náhle se ze vzdáleného rohu místnosti ozvalo zašustění, jako když p řes papír sklouzne hedvábí. Zaostřil pohled, ale zrak m ěl zamlžený, částečně brandy a částečně stíny, do nichž byla místnost pono řená.

„Kone čně všechna ta podlost a záš ť dosp ěly až do mé ložnice,“ zamumlal.

206

Postava, nebo to byl pouze prchavý stín?, se ztrá cela v příše ří.

„Ukaž se mi, Ursulo. Ukaž mn ě, že ses nezm ěnila,“ zavr čel a předklonil se.

Stín se nepohnul a p řízra čné ticho nenarušil ani vzdech.

„Přišla sis pro m ě, že?“ Znovu se rozvalil v k řesle. „Půjdu, ale až se mi bude chtít.“

Zúžil o či do zlovolných št ěrbin. „A ji si vezmu s sebou.“

Náhle z rohu zavanul lehký v ětřík. Snad pr ůvan, ale p řísahal by, že se ponurý stín pohnul jeho sm ěrem.

Zaklonil hlavu a rozesmál se. „Ty ji nemáš ráda, že? To je dob ře. To m ě t ěší, ty mrcho.“ Znovu upil doušek brandy. „A ona nemá ráda tebe. Tak která z vás vyhraje? Tipoval bych tebe, Ursulo, ale potom, jak se mnou dnes zato čila, možná nakonec zvít ězí ona.“

Vítr zesílil, ale postava nepromluvila a z ůstávala skrytá pod ochranou stín ů.

„Někdy se na m ě podívá, jako kdyby mi vid ěla rovnou do srdce,“ šeptal si Damien pro sebe. „Potom bych rád svou hanbu někam schoval, p řikr čil se v tmavém koutě jako ty, Ursulo, ale její poctivost m ě znovu vyžene na sv ětlo. Na ni ani jeden z nás nesta čí, klidn ě se zase vra ť do pekla. Já už v pekle jsem. Chci ji,“ zasténal a stiskl ruku tak siln ě, až se mu sklenka rozt říštila v dlani.

Přízrak se zvolna rozplynul. Damien chvíli rozmlženým pohledem zíral na svou zakrvácenou ruku a potom se mu p řed očima ud ělala tma.

22. kapitola

Krok mezi časem a v ěč ností je krati čký, ale hrozný…

IVANHOE

Alexandra p řecházela po ložnici ještě dlouho po p ůlnoci a nemohla sebrat dost odvahy, aby si p řečetla stránku vytrženou z

207

Ursulina deníku. Nakonec se smí řila s osudem, který ji p řivedl sem na Cairncross a postavil p řed toto rozhodnutí. Přistoupila ke komod ě, zvedla složený papír a posadila se.

Vylákala jsem ho do stáje. Napovídala jsem mu, že mu otec koupil nového kon ě. Jeho lordstvu na synovi ani za mák nezáleží a na něco takového by ani nepomyslel, ale i te ď se musím usmívat, když si na tu lest vzpomenu. Jed na věc se nikdy nezm ění: chlapec si nikdy nep řestane dělat iluze o svém otci.

Na svých čtrnáct let je velký. Odpor a zhnusení, které mi dává najevo, mi naplnily duši černou touhou po pomst ě. Jen mu oplácím, co si zaslouží. Nenávidí mě, ale zjiš ťuji, že s jeho nenávistí mohu žít stejn ě jako s jeho láskou. Na sv ůj v ěk je vytáhlý a vypadá o hodně starší, než ve skute čnosti je. Pokoušela jsem se ho nechat na pokoji, ale jsem jako posedlá, musím se ho dotknout a přim ět ho, aby se on dotýkal m ě. Opakuji mu stále dokola, že všechnu moc mám já a on nemá žádnou. Žádnou…

Dnes jsem ho zastihla o samot ě ve stáji, byl se tam podívat na nového kon ě. Vešel do kotce vystlaného čerstvou slámou a já mu zastoupila cestu ven. Viděla jsem, že má chu ť m ě uhodit. Je dvakrát tak velký jako já, ale je i chytrý. Bylo mu jasné, že bych si naši poty čku vychutnala. Ne čekaný záblesk kavalírství mu zadržel ruce v kapsách. Přistoupila jsem k n ěmu a položila dla ň na jeho mužství. Ze zd ěšené nevinnosti v jeho tváři jsem vy četla, jak ho moje odvážné chování šokuje, ale měl m ě znát lépe, blázínek. Protože já mám spoustu odvahy. Dodává mi ji nenávist.

Rozepnula jsem mu kalhoty. Nepohnul se. Jako by z něj ohromením vyprchal život, až na část, které jsem se dotýkala. Vzala jsem ho do úst. Nehýbal se a já poznala, že nikdy nic takového p ředtím nepoznal. Získala jsem nad ním moc, a chutnala neuv ěř iteln ě sladce, stejn ě jako on. Přemohla jsem ho, p řesn ě jak jsem doufala. Dávala jsem si na n ěm záležet jako na žádném jiném muži předtím, až mi do úst vstříkla jeho š ťáva. Kousla jsem ho. Ach, ta

208

extáze. Cítila jsem krev a sím ě, které mi vytékaly z koutku úst, a vid ěla agónii a nenávist v jeho tváři. Ude řil m ě. Odhodil m ě, vyb ěhl ze stáje a ani si nezapnul kalhoty. Podkoní ho zahlédl a m ě také, když jsem utíkala za ním. Věděla jsem, co ud ělám, jestli se to prozradí, a nakonec jsem to skute čně ud ělala. Jeho lordstvo a lady Newellová byli zrovna na hrad ě na jedné ze svých řídkých návšt ěv. Za řídila jsem, aby m ě baron našel ve stáji celou uplakanou. Roztrhala jsem si šaty a rozmazala po so b ě Damienovu krev. „Znásilnil m ě!“ vyk řikovala jsem. Zbil mě, dokud jsem mu nebyla po v ůli, řekla jsem a jako důkaz ukazovala zarudlou skvrnu na tváři. Nem ěl nic na svou obranu. Mezi služebnictvem se šuškalo, že otec vid ěl jeho zkrvavený úd, ale to pouze potvrzovalo mou historku, že jsem se mu bránila. Podala jsem jedinečný herecký výkon. Tiskla jsem si slzami promáčený kapesník k úst ům a šeptala: „Musela jsem ho kousnout, mylorde, protože m ě nutil d ělat nep řirozené, hrozné věci.“

Zítra odjíždí. Sam bre čí a bre čí a nechce bratra pustit, ale toho idiota si nevšímám. Nikdy mi nestál za pohled. „Jeho lordstvo ho muselo vyhnat, aby skandál ututlali,“ j e čela jsem na toho uf ňukaného kreténa. „Tvůj bratr dostal, co mu pat ří.“

Přesto si myslím, že jen vyhnat ho nesta čí. Nezbaví se mě…

Nikdo nerozumí té posedlosti lépe než Damien.

Alexandra vstala z lavice, naklonila se nad umyvadlo a vyzvracela se. Potom si namo čila kapesník v chladivé vod ě a ot řela si tvář, aby potla čila další nevolnost.

Věděla, že Ursula Poleová je zlá žena, ale ani v nejhorší no ční můř e by si nedovedla p ředstavit, že by n ěco takového mohla provést čtrnáctiletému chlapci. Znovu se jí zvedl žaludek. Ta žena s o čividnou rozkoší popisovala každý detail, jako by ta k všechno prožívala ješt ě jednou.

Damiene, zašeptala a náhle m ěla o či znovu plné slz. Nedokázala na něj pomyslet bez slz. Rodi če se o n ěj nestarali, a když je nejvíce pot řeboval, zradili ho a uv ěř ili spíše Ursule než

209

jemu. Není divu, že jeho myšlení je pok řivené. Jakou zvrácenost asi mohlo v mladé, vnímavé duši probudit poznání, že sex znamená trest, mstu a strach? Jednou se zmínil o svých temných chutích. Ot řásla se při pomyšlení, jak ho asi tato zkušenost ovlivnila.

Musela bojovat s touhou rozb ěhnout se do jeho ložnice, tiše zaklepat na dve ře, a až otev ře, vzít ho do náruče a pevn ě ho k sob ě přitisknout. Pot řeboval n ěkoho mnohem víc než Sam. Otec a ona věnovali v ětšinu života hluchým, t ěm, kteří nedokážou vyslovit svá přání. Hluší lidé se kvůli n ěmot ě nacházeli v pasti své t ělesné schránky. Newell byl vězn ěm své duše, protože ta byla uml čená. Musí mu pomoci. Muž, kterého uvnit ř n ěj tu a tam zahlédla, stál za záchranu. Byl hoden lásky.

Nejspíš ho už miluje. A nyní, i když ji to m ůže zahubit, se ho pokusí zachránit. Celý její život sm ěř oval k tomuto okamžiku. Měla strach, ale neute če.

„Ano, dnes je p ěkn ě. Neoby čejn ě teplo,“ poznamenala Alexandra druhý den v zahrad ě. Sed ěla se Samem pod lípou, slune ční paprsky naplno pálily do zahradní zídky a zalévaly je svým teplem. Sam si v tichosti prohlížel obrázkovou knihu, kterou pro něj vybrala z knihovny, a ona se zatím v myšlenkách zaobírala deníkem a Newellem. Oba, Sam i Newell, n ěco pot řebovali. Ale za čínala chápat, že Newell potřebuje mnohem více, a bude mnohem t ěžší mu pomoct.

Rozhlédla se po zahrad ě, která se koupala v hřejivých slune čních paprscích odrážejících se od oprýskaných zdí. Zahrada představovala svatyni. Místo duševního míru. Zdroj na d ěje. Dotkla se zahn ědlého poup ěte a dívala se, jak padá na suchou, plevelem zarostlou zem. Na ja ře r ůže op ět vypu čí, tedy i pro Johna Damiena Newella musí existovat nový život. N ěkde se v něm ukrývalo semínko lidskosti, sta čilo ho jen zušlechtit.

Pozvedla zrak a vtom ho zahlédla. Stál váhavě u vchodu do zahrady, jako by se zdráhal je vyrušovat. Jejich pohledy se setkaly. Na Alexandru dolehla náhle vzpomínka na Ursulu a její deník s takovou silou, až jí to vyrazilo dech, rychle však své city umlčela. Když zamí řil k ní, jedna její část by se nejraději dala na útěk, ta druhá však se mu toužila vrhnout do náruče.

210

„Uvažoval jsem o tom, že bych se zítra vypravil do m ěsta,“ podotkl opatrn ě a op řel se zády o strom. „Nechtěla byste m ě se Samem doprovodit?“

Sam horliv ě kýval. Alexandra se rozechv ěle usmála, ale stále jí d ělalo potíže setkat se s jeho pohledem. V jeho o čích se skrývalo tolik záhad, které jí děsily. Jak to, že si jích d říve nepovšimla? „Možná nám taková medicína prospěje, alespo ň na jeden den se dostat z Cairncrossu.“

Přikývl. „Tak dobrá.“ Zadíval se na ni a svaly se mu napjaly, jako by se p řipravoval k boji. Zdálo se, že ho popuzuje, jaký má na n ěj vliv, a tento post řeh si Alexandra zapsala do pam ěti. Musí si dávat do budoucna pozor, aby ji nebezpečí nezastihlo nep řipravenou.

Nastalo rozpa čité ticho. P řipadalo jí, že jí chce n ěco říct, ale bylo mu zat ěžko to vyslovit. Ona zase dokázala myslet pouze na stránku z deníku a na toho zrazeného chlapce.

„V kolik hodin, mylorde?“ zeptala se.

„Odjíždíme hned za rozb řesku.“ Vtom pohlédl k zahradním vrátkům, kterými dovnit ř zrovna vcházela lady Bess a její podivná pe čovatelka Millicent, které si také vyšly na procházku.

„Dneska je nádhern ě!“ vyk řikla lady Bess. Zamí řila k nim a při ch ůzi se namáhavě opírala o post říb řenou h ůlku. „Sle čno Benjaminová, omlouvám se za svou zahradu. Na zimu je v nedbalkách, ale na jaře ji musíte vid ět. Bude vyš ňořená jako růžolící debutantka.“

Alexandra se zasmála. „Pěkn ě řečeno, lady Bess. Nep řipojíte se ke mn ě a Samovi? Práv ě se u číme.“

Lady Bess se podívala na Newella a staré vybledlé oči se jí dojat ě zaleskly. „Johne Damiene, ješt ě nedávno jsi sem moc často nechodíval. Co tady d ěláš?“

„Šel jsem se nadýchat čerstvému vzduchu,“ odpov ěděl přík ře a přistoupil, aby jí pomohl usednout.

Lady Bess podala své ošetřovatelce h ůlku a pomalu složila staré kosti na mramorovou lavičku. „Vypráv ěl jsi sle čně Benjaminové, jak jste si tady v zahrad ě se Samem hrávali?“

Netrp ěliv ě p řikývl.

„Až do doby, než t ě vyhnali. Te ď se z t ěch míst stal domov duch ů.“

211

Alexandra vrhla na Damiena rychlý pohled a na krati čký okamžik se jejich o či st řetly. Potom se odvrátil.

„Zítra vezmu Sama do Yorku,“ poznamenal. „Sle čna Benjaminová s námi pojede také. Jestli něco ve m ěst ě pot řebuješ, dej seznam Millicent, a ť ho p ředá Featherstoneovi.“

Lady Bess se naklonila k Alexand ře a nedbala, že Newell zm ěnil téma. „Sle čno Benjaminová, vyprávěl vám Damien všechny ty p říb ěhy, které se rojí kolem Cairncrossu? Ani bývalá vychovatelka jich nebyla ušet řena.“

„Velice pochybuji, že má sle čna Benjaminová o podobné věci zájem, Bess,“ u ťal jí řeč Newell.

Vrásčitá stará dáma na něj nedbala. „Když Ursula Poleová zmizela, kdy to vlastn ě bylo? P řed dvaceti lety?, to je jedno, hradem se ozvaly strašné ženské výk řiky. N ěkdo tvrdí, že se zbláznila a snažila se tak d ěsit lidi, protože Johna Damiena se jí zastrašit nikdy nepoda řilo. Jiní zase povídají, že to byl její duch, že je mrtvá. Já věř ím tomu druhému, protože ty výk řiky je slyšet i dnes, když vane správný vítr od mo ře a p řichází bouře.“

Damien si netrp ěliv ě prohrábl vlasy. Vypadal unaven ě a podrážd ěně.

Alexandra usoudila, že je nevyšší čas, aby zasáhla. „Taková strašidelná historka! Skoro to vypadá, jako by ta nebohá žena bloudila katakombami.“ Blýskla pohledem k Newellovi a doufala, že jeho slova ze v čerejší noci byla pravdivá a že má nyní skutečně důvod Ursulu vypátrat, než zraní sebe nebo n ěkoho jiného.

„Sle čna Benjaminová se domnívá, že se Ursula vrátila, Bess,“ vysv ětloval Newell a na tváři mu zacukal sval. „Chce, abych ji našel.“

„A to bys m ěl, drahý chlap če,“ řekla d ůrazn ě stará žena a její tichá slova zněla vy čítav ě.

Damien se oto čil k Alexand ře. „Po čaji, sle čno Benjaminová. Budete tou dobou p řipravená vydat se se mnou na průzkumnou výpravu do katakomb?“

Alexandra zalapala po dechu. Naposledy, když se ocitla v jejich blízkosti, tém ěř p řišla o život, a on nyní chce, aby se pustila přímo do spleti hrobek. O či se mu varovn ě zaleskly.

„Copak? Žádná odpověď ? Myslel jsem, že se nem ůžete do čkat, až tu ženu najdeme.“

212

Strnule se vzp římila. „Tak dob ře,“ odhodlala se, i když v ěděla, že se chytila na návnadu. Ale nemohla ho odmítnout, zvlášt ě nyní, když se toho tolik dov ěděla o jeho minulosti. „Po čaji p ůjdu s vámi. Společně odhalíme, co se sle čně Poleové p řihodilo.“

Ušklíbl se. „Takže po čaji. Sejdeme se dole v hale.“

„Ano,“ zašeptala, ale neuhnula pohledem. „Snad nale zneme alespo ň n ějakou odpov ěď na záhady Cairncrossu.“

Setkali se p řesn ě ve čty ři hodiny, když už slunce klesalo na západ ě za skaliska. Tém ěř nemluvili. P řijala dopoledne jeho nevyslovenou výzvu, a nyní rovn ěž beze slova námitek vzala lampu, kterou jí podával, a následovala ho do nitra hradu.

Všechno bylo p řesn ě tak, jak si pamatovala. Zdánliv ě nekone čné míle vlhkého schodiště, no řícího se do podzemí, vzduch prosycený výpary mrtvých, kte ří spali neklidným spánkem už dlouhé v ěky.

V temnot ě ji vzal za ruku. Couvla ke st ěně, ale když si vzpomn ěla na kostry, které leží v hrobkách rozesetých podél zdí, zašeptala: „Prosím, nepoušt ějte m ě.“

Neodpov ěděl.

Sestoupili do sklepení a položili lampy vedle starý ch římských dve ří. Newell si s sebou sochor vzal a vypáčil vrata neuv ěř iteln ě snadno. P řekvapilo ji, že i muži tak silnému jako on se to poda řilo zcela bez pomoci.

„Poj ďte dovnit ř,“ pobídl ji a vzal ji op ět za ruku.

Tak jako já i ty chtěj být. Ruku mi dej, se mnou musíš jít.

Zarazila se. Sv ětlo lampy se odráželo ve sklech jeho brýlí, prudký oslnivý jas. Vypadal jako satan, který ji lá ká za bránu podsv ětí.

Než ud ělala první krok, nerozhodn ě se na n ěj zadívala. Pronásledovaly ji otázky, které vyžadovaly odpovědi. „Půjdu s vámi ráda, mylorde,“ začala, „ale nejprve vám chci říct, že mám strach. A musím v ědět, jestli vás m ůj strach vzrušuje. Utišíte mé obavy, nebo se je budete naopak snažit rozdmýchat?“

Sv ětlo vrhalo na jeho tvář ostré stíny a zkreslovalo jeho výraz, ale zdálo se, že se v n ěm sváří zcela protich ůdné síly.

„Půjdete se mnou?“ řekl nakonec, aniž zodpov ěděl její otázku. „Nebo se chcete kr čit tady a čekat, než se vrátím?“

213

Zhluboka se nadechla, potom p řijala jeho ruku a nechala se vtáhnout do katakomb.

Její lampu nechali u dve ří, aby ozna čovala východ. Ve stísn ěných chodbách se Damienova lampa rozzářila jasn ěji a osv ětlila všechny kouty. Kráčela v jeho stopách. Krev v žilách jí tuhla strachy, i když ji jeho dla ň svírala žhavým stiskem, který pálil jako řeřavé železo.

Zdi se leskly vlhkem a zv ětralé kameny pokrývala barevná, místy zplesniv ělá kresba Caracallových lázní. Nahé postavy ji zneklid ňovaly mnohem mén ě než neprobádaná temnota p řed nimi.

„Jak tady m ůže žít?“ vydechla p řiškrcen ě.

„Neprahne po pohodlí smrtelník ů.“ Pozvedl lampu a prohlížel si druhou stranu římských dve ří. Sklonila se k nim a všimla si p ři tom, že jsou pod řené.

„Co je to?“ zeptala se.

„Asi škrábance zanechané těmi, kte ří dosud nezem řeli.“

Ot řásla se, ale něco upoutalo její pozornost. Pohybem mu nazna čila, aby jí p ůjčil lampu, a potom zd ěšen ě vyjekla, když ji přidržela u zem ě.

„Rezavé vlasy. Chomáč dlouhých rezavých vlas ů,“ zajíkla se nad tím odpudivým pohledem.

„Její vlasy. Možná si je vyškubala v záchvatu zuřivosti.“ Odml čel se a potom dodal záhadně: „Anebo jí odpadly z lebky, když tady ležela její mrtvola.“

Alexandra se prudce ot řásla. Nic jiného na zemi už neviděla, tak vstala a vrátila mu lampu.

„Půjdeme dál?“ V hlase mu zazn ělo zlomyslné pobavení.

„Ano.“ Zlobila se na n ěj kv ůli jeho posm ěšk ům a její hn ěv převládl nad touhou po bezpečí.

Nepoušt ěl její ruku z drtivého sev ření, vedl ji sto stop, až zahnuli za roh. Ocitli se na k řižovatce šesti chodeb. Damien namátkou jednu z nich vybral. Ušli zhruba dalších d v ě st ě krok ů. Temnota se rozprostírala všude kolem nich jako neproniknutelná clona a v Alexand ře nar ůstala panika.

„Jste p řipravená na to, co nás čeká?“ S výsm ěšným cynismem povytáhl obočí.

Poslušn ě ho následovala a pevn ě se držela jeho ruky, aby nez ůstala pozadu a neztratila se mu z dohledu.

214

Táhl ji kupředu. Zastavil se u zastín ěného výklenku v hladké zdi, vrhl krátký pohled na Alexandru a potom zvedl argandskou lampu vzh ůru.

Její sv ětlo dopadlo na zpola poh řbenou římskou kostru. Lebka jasn ě vystupovala ze sev ření bahnitého kruný ře a cenila zuby v strašlivém úsm ěvu. Alexandra kvapn ě odvrátila hlavu, nebo ť se jí zvedl žaludek.

„Pro č tak vy čnívá?“ zeptala se, ale podívat se už neodvážila.

„Nejspíš byl poh řbený zaživa. Otrok n ěkterého z bojovník ů.“

Strachem se jí rozbušilo srdce a žaludek se jí op ět zhoupl, jako by plula na lodi po bou řlivém mo ři. Po své poslední zkušenosti s podzemím si až p říliš živ ě um ěla p ředstavit, jaké je být poh řbený zaživa. Podklesla jí kolena.

„Asi to nedokážu,“ vydechla p řerývan ě. „Myslela jsem, že ano, ale když vidím…“

Nesmlouvav ě ji p řerušil. „Souhlasíte tedy, že tady člov ěk žít nem ůže?“

„J-já… asi ano. Alespo ň ne žádný duševn ě zdravý člov ěk.“

Chvíli na ni hled ěl a potom jí stiskl ruku ješt ě siln ěji. Vraceli se po vlastních stopách zpět k rozcestí, a když v dálce vpravo zahlédla sv ětlo lampy, zalila ji vlna úlevy.

Ale vtom Damien zabo čil doleva.

„St ůjte,“ zatahala ho za ruku. „Naše sv ětlo je vpravo.“

„Ne, musíme jít tudy. Tamto není naše lampa.“

„Ale jist ěže je,“ vyk řikla a nechápala, co se děje.

„Zbyte čně ma říme čas. Tato chodba je správná.“

„Ale má lampa zůstala u východu, vzpomínáte? Jestli sv ětlo, které vidíme, není naše, tak komu patří?“ Už nev ěděla, čemu má věř it, a p řestávala důvěř ovat i svým vlastním smysl ům. Jeho hezký profil, vykreslený zá ří lampy, byl jako z kamene a nedokázala z něj poznat v ůbec nic.

„Tudy jsme p řišli, Alexandro. Sv ětlo je pouze klam a chodba napravo vede špatným sm ěrem. Bu ď p ůjdete se mnou, nebo musíte jít za sv ětlem sama.“

„Ale nechali jsme lampu ho řet. Žádná jiná tady není.“

„Ptala jste se m ě: Utišíte mé obavy, nebo se je budete snažit rozdmýchat? Nyní vám nabízím útěchu. P řijm ěte ji. Tudy vede cesta ven.“

215

Nehýbala se, protože se zdráhala ztratit z o čí záři, která jím svůdn ě kynula. „Vábíte m ě sliby út ěchy, Damiene, ale vaši útěchu často doprovází nezm ěrný strach. Říkám vám, že se musíme vrátit ke sv ětlu. Pokud to neud ěláme, třeba už se odsud nikdy nedostaneme.“

Přistoupil k ní, položil jí paži kolem ramen a p řitáhl ji k sobě. V jedné ruce držel lampu a druhou ji pohladil po tváři. „Má lásko, co je život jiného než bolest, strach a muka? Co budeš d ělat? Zamí říš ke sv ětlu, a snad nalezneš venku osam ělou svobodu –, nebo p ůjdeš se mnou, a možná se mnou zahyneš, ztracená navždy v tomto bludišti?“

„Život není vždycky takový. Pokud si to myslíte, je to pouze tím, že jste m ěl špatného u čitele. Život znamená znovuzrození, je zdrojem nad ěje a radosti. M ůžete je najít i v tom, čeho se nejvíce obáváte, ale je třeba hledat.“

V o čích jí plál tak upřímný ryzí cit, až ho to donutilo odvrátit zrak.

Po tváři mu p řelétl nepopsatelný, prchavý výraz utkaný z bolesti, zmatku a hr ůzy. D ěsil se, že ztratí nadvládu nad svým okolím a sám nad sebou. „Jestli slíbíš, že z ůstaneš se mnou, že ti tolik záleží na mé prohnilé duši, potom tě odtud vyvedu,“ vyrazil zprudka jakoby proti své vůli.

„Damiene,“ zašeptala a hrdlo se jí stáhlo, „bojím s e katakomb, ale znám ještě horší strach, který nemá s tímto místem, s temnotou, dokonce ani s tebou a tvým podivným chováním nic spole čného. Vím, že odtud musí existovat cesta ven a temnota se jednou nevyhnuteln ě op ět zm ění v sv ětlo; je mi naprosto jasné, že jednoho dne se m ůže tenká nit tvého sebeovládání přetrhnout a ty se na mn ě dopustíš násilí, ale nic z toho, nic, “ opakovala d ůrazn ě, protože v ěděla, že nastal čas k up římnosti, „není tak strašné jako hr ůza z pomyšlení, že m ě nikdy nebudeš milovat, stejn ě…,“ donutila se ta slova vyslovit, „… stejn ě jako m ě nikdy nemiloval Brian.“

Znovu ji pohladil po tváři, ale netiskl ji už zdaleka tak jemn ě jako p ředtím a zdálo se, že v n ěm opět zu ří urputná vnitřní bitva. Nakonec se mu z hrdla vydralo krátké zasténání, popadl ji za ruku a vlekl ji za sebou.

216

„Jdeme špatn ě,“ zaúp ěla, zatímco ji hnal temnotou a drtil jí ruku ve své železné pěsti.

„Mou út ěchou je smrt,“ odpov ěděl hluše a táhl ji dál.

„Co to d ěláte?“ hlas se jí lámal. „Zešílel jste? To není správná chodba!“

„Připadám ti snad jako šílenec?“ ztěžka oddechoval.

„Ne,“ zašeptala. „Ned ělej to. Miluji t ě.“ Zap řela se a cht ěla ho přinutit, aby se obrátil a následoval ji. Světlo za nimi zmizelo, ale stále ještě m ěli možnost se vrátit stejnou cestou. „Damiene, nabízím ti svou duši, svou lásku, ale neber mi život…,“ zap řísahala ho, ale její prosby padly na neúrodnou p ůdu. Marn ě se dovolávala jeho soucitu, marně slibovala.

Náhle prošel nějakým temným otvorem. Zalilo je sv ětlo. Pustil její ruku a ona ohromen ě strnula na míst ě, neschopná pohybu. Stáli před katakombami ve sklepení a za sebou m ěli římské dveře.

„Já… nic nechápu.“ Pozvedla k n ěmu o či rozší řené úžasem.

Díval se na ni a na tváři se mu objevil výraz ho řké porážky. Znovu zašeptal: „Mou út ěchou je smrt.“

Rozb ěhla se k n ěmu a objala ho. Rozplakala se bez zábran a její horké slzy se vpíjely do jeho jemné batistové košile. Kone čně pochopila, jejich lampa skute čně zhasla a sv ětlo, které zahlédli, ať už to byl p řízrak, nebo klamný odraz, opravdu neozna čovalo správný sm ěr. Cht ěl v katakombách nalézt svou smrt. Jejich smrt. Ale polevil ve svém odhodlání a vrátil se zpět, kv ůli ní.

„Tvá útěcha bude moje láska. Přísahám,“ vzlykla a potom zvedla slzami smáčenou tvář k jeho, aby p řijala jeho polibek.

Kradli se no čními stíny a na každé podest ě se zastavili, aby se mohli políbit. A Damien ji líbal jako nikdo, tvrd ě, naléhav ě, ne slabošsky a bez vášn ě jako Brian.

Jednala sama proti sob ě a proti všemu zdravému rozumu, když ho následovala do jeho ložnice. Za svou pošetilost bude muset zaplatit vysokou cenu, zlomeným srdcem a ztracenou ctí. Ale když ji p řede dve řmi do svého pokoje znovu políbil, na ničem z toho nezáleželo. Myslela jen na n ěj, toužila po tom, aby se stal její sou částí. V ěděla, že se chystá ud ělat krok, k n ěmuž byla odsouzena už od samého za čátku, kdy poprvé vstoupila do tohoto hradu.

217

Nemluvili. Nebylo co říct. Jeho a její osam ělost položí za svítání hlavu na popravčí špalek.

Pomalu si sundal brýle a odhodil je na kožené k řeslo. V nejasném sv ětle plynové lampy se jeho o či zaleskly. Ho řela v nich touha a utajená naděje. Nebo možná strach.

Vedl ji k l ůžku.

Měla jeho pokoj dosud v živé pam ěti. Samet a pavu činy. Políbil ji, smyslným, vlhkým, náruživým polibkem, a potom se posadil na kraj matrace. P řitáhl ji k sobě a za čal jí rozepínat živ ůtek, pak jí vytáhl vlásenky a husté tmavé kadeře se jí rozlily po ramenou v bujných vlnách. N ěmě na n ěj hled ěla, uv ězn ěná mezi jeho koleny. Zvedl o či. Chvíli se ml čky dívali jeden na druhého. V obličeji m ěl vrytou bolest a prožité utrpení, které ve svém nitru p řetavil na chladný cynismus. Vzal ji za ruku a polož il si ji zlehka na tvář.

Potom ji op ět políbil a strhl na sebe. Padl zády na postel a ona na n ěj. Nenasytn ě se líbali a jeho žhavé rty putovaly po její obnažené šíji, která vystupovala z rozepnutého živůtku.

„Snil jsem o tob ě, o tomhle,“ šeptal, p řekulil se s ní, takže nyní ležela pod ním. „Stále stejný sen. Takhle jsem t ě držel a potom jsem se podíval a byla jsi pry č.“

Políbila ho a cítila, jak jí zkušenýma rukama svléká živ ůtek. Potom netrp ěliv ě shodil sv ůj kabát, shrnul jí ramínka krajkami zdobené šn ěrova čky a s mu čivou pe člivostí jí za čal odepínat náprsenku, dokud nedosáhl svého cíle: pevně utaženého korzetu pod ním.

„Št ědrá, tak štědrá… jako žena,“ zamumlal a jazykem p řejel oblou k řivku ňader, která přetékala p řes okraj t ěsn ě obepnuté látky. „Odteď nebudu snít o žádné jiné.“ Rozepnul há čky a pak stiskl rty kolem její bradavky. Trhla sebou a v žil ách jako by jí místo krve za čala kolovat ohnivá láva.

Upustil korzet na hromádku dalšího oblečení, které už předtím skon čilo na zemi vedle postele. Tkanice jejích dlouhých spodních kalhot také povolily a vzápětí se tento kus šatstva rovn ěž ocitl na podlaze spole čně s jejími st řevíci.

„Ukaž se mi,“ zaprosila a náhle se cítila nesvá ze své nahoty. Měla na sob ě pouze černé hedvábné punčochy a bílé podvazky.

218

Bloudil pohledem po jejím t ěle a pak spo činul zrakem na její tváři. Vstal, rychlým pohybem si sundal vestu a košili. Dob ře si vzpomínala na onu noc, kdy poprvé vid ěla jeho odhalenou hru ď. Nyní vypadala stejn ě mohutná a svalnatá jako tehdy.

Odvrátila zrak, když si začal stahovat kalhoty, protože se jí náhle zmocnil strach. Najednou téměř nemohla dýchat a žaludek se jí svíral nervozitou. Toužila po n ěm, ale nem ěla žádné zkušenosti a ješt ě donedávna pro ni bylo nep ředstavitelné, aby se odevzdala muži jen tak bez manželských slib ů. Nyní však bylo vše jinak a na s ňatek nemohla ani pomyslet. Do tohoto svazku ji hnal silný vášnivý cit a t ělesná touha, a navíc ji spalovala potřeba být mu co nejblíže, držet ho v objetí a alespo ň pro tuto noc zahnat démony, kteří je pronásledovali.

Když se postel zhoupla pod jeho vahou, nesm ěle k n ěmu op ět obrátila zrak. Vzal ji do náruče, hladov ě ji líbal a jeho pevná horká hru ď tvo řila štít, který ji odd ěloval od okolního sv ěta a chránil ji před ním a nevyhnutelnou skute čností.

Sklonil hlavu a p řitiskl rty na její bílé ňadro. Hezkou, tajuplnou tvář m ěl napjatou touhou. Myslela si, že toho p řijde ješt ě více, více polibk ů, laskání, něžného pohlazení, ale náhle, jako by se nemohl do čkat úlevy, které mu jejich spojení nabízelo, jí rukou roztáhl stehna a k jejímu zděšení jediným prudkým nárazem pronikl hluboko dovnit ř.

Vyk řikla p řekvapením a bolestí, celé její tělo ztuhlo na protest proti tomu nevybíravému vpádu a odmítalo ho přijmout.

Zasténal a zabo řil obli čej do hustého v ějí ře jejích vlas ů, které se černaly na polštáři, ale jeho boky se dál pohybovaly v nem ěnném prastarém rytmu, takže sotva popadala dech.

„Prosím, ne,“ vyrazila ze sebe p řiškrcen ě, protože m ěla hrdlo sev řené tím otřesem.

„Alexandro, pus ť m ě k sob ě,“ šeptal jí chraplav ě do ucha.

Vzlykla a nastavila mu rty. Líbali se. Dobýval ji n enasytnými ústy, dokud se mu zvolna neza čala podrobovat. Postupn ě se jí svaly uvol ňovaly a spalující horkost se jí rozlévala celým t ělem až do kone čků prst ů. Rozevírala se jako kv ětina a nakonec ji až do posledního vlákna její bytosti prostoupila divoká slast, kterou nikdy p ředtím nezakusila a o níž nem ěla ani pon ětí, že existuje.

219

Její t ělo ho už neodmítalo, naopak, tisklo ho s hore čnatou silou a požadovalo stále víc a víc.

Házela hlavou na polštáři a snažila se ovládat pocity, které v ní jeho prudké pohyby vyvolávaly, avšak její ženství leželo ladem příliš dlouho. Vypjala se v pohanské rozkoši a poslední, co vid ěla, byla Damienova tvář. Pozoroval ji vášní potemn ělýma o čima a kolem úst mu hrál děsivý úsm ěv.

23. kapitola

Jak havran chmurný, jenž s poselstvím zmaru

v zobanu dutém letí k loži chorých,

když v stínu moci zlov ěstn ě se vznáší

a z k řídla smute čního zkázu střásá:

tak trýzní hnán Barabáš světem bloudí

se slovy kletby nad vším k řes ťanským.

MALTSKÝ ŽID

Alexandra se probudila. V hlav ě jí bušilo, každi čký sval v t ěle jí trnul a byla celá rozbolavělá. Obrátila se a uvědomila si, že v posteli leží sama. Sama v Damienov ě posteli.

Zprudka se posadila, zmaten ě se rozhlédla kolem a okamžit ě ji plnou silou zasáhly všechny podrobnosti včerejší noci. Ložnice vypadala stejn ě, jak si ji pamatovala, ale nyní mezerami mezi těžkými, vínov ě rudými záv ěsy pronikalo dovnit ř kalné jit řní sv ětlo. Komnata zela prázdnotou. Damien byl pryč.

Znovu se unaven ě op řela do zma čkaných polštá řů a zmocnila se jí beznad ěj a nete čnost. Tém ěř jí p řipadalo, jako by se jí včerejší noc pouze zdála. Avšak zvláštní pocity, které se jí rozlévaly po těle, byly jasným d ůkazem, že o žádný sen nešlo.

S námahou sebrala síly a přehodila nohy p řes pelest. Z nějakého d ůvodu Damienova nep řítomnost všechno ješt ě zhoršovala a jí do duše padl stín. Spálila za sebou všechny mosty a

220

pot řebovala nyní jeho konejšivý dotek a povzbuzení, kte ré by ji ujistily, že to m ělo smysl.

Její oble čení bylo rozházené kolem po podlaze, na sobě m ěla stále ještě jednu pun čochu a podvazky; druhá punčocha zřejm ě ležela n ěkde pod pokrývkou. Pomalu, jako by náhle zestárla o mnoho let, vstala z postele. Prost ěradlo bylo zvlhlé, zmuchlané a bylo cítit milováním. Zašátrala pod přikrývkami po pun čoše, ale marn ě. Prot řepala polštáře v nad ěji, že t řeba zapadla mezi n ě, avšak také bezvýsledn ě. Odhodila poslední polštář zp ět na matraci a posadila se na kraj l ůžka. Zmocnila se jí nevysv ětlitelná únava a sklesle nahrbila ramena. Ale vtom jí padl zrak na lůžko a ona strnula.

Nemohla uv ěř it svým o čím. Zesílila sv ětlo lampy, aby lépe vid ěla. Natáhla třesoucí se ruku a zvedla dva dlouhé rezavé vlasy, které se zachytily na polštáři. Z ůstala, jako by do ní ude řil blesk.

Přidržela je u sv ětla a zcela nesmysln ě zadoufala, že jsou její, její vlasy však nikdy nem ěly nádech doruda a tyto byly jasně rezavé. V mihotavé záři vycházející z lampy se ohnivě zaleskly.

Zatrnulo jí až do hloubi duše. Vzpomn ěla si na stránku z deníku a cht ělo se jí k řičet. Ne! Damiene, to ne! zap řísahala ho v duchu. Ani si netroufala domyslet, co by to mohlo znamenat, přesto ji zalil studený pot a p řed o čima se jí d ělaly mžitky. Pro č byly vlasy v jeho posteli? V posteli, kterou spolu sdíleli v čerejší noc.

Hled ěla na t ři rezavá vlákna a dělalo se jí špatn ě.

Pat řily jí.

Povolila stisk prst ů a vlasy spadly na bílé prost ěradlo. I ve zma čkaných záhybech bily do o čí.

Třesoucíma se rukama posbírala svoje oble čení. V pokoji bylo mraziv ě chladno, proto ji okamžit ě rozt řásla zima. Damienův župan ležel p řehozený p řes k řeslo; zahalila se tedy do něj a přistoupila ke krbu. Sp ěšn ě se oblékla a p řála si být co nejrychleji pry č z této strašné místnosti, co nejrychleji utéci od svých snad ješt ě hrozn ějších myšlenek.

Hodiny odbily sedm. Bude se muset proplížit zp ět do své ložnice, jinak by Mary nejspíš dostala záchvat, kdyby tam svou paní nenašla. V ůbec netušila, jak p řetrpí další setkání s Damienem. V hlav ě jí ví řila taková spousta otázek a obvinění, že

221

nev ěděla, jak mu dokáže pohlédnout do očí a vyslechnout jeho odpov ědi.

Jakmile byla oble čená, vyklouzla z ložnice a ke své úlevě nenarazila ani v hale, ani v chodbách na nikoho, takže zanedlouho vkro čila do svého pokoje a s pocitem viny rozestlala nedot čenou postel. Ve čeře, která zde ležela od v čerejší noci, byla ledov ě studená stejně tak jako vyhaslý krb. Na jídlo nem ěla ani pomyšlení. Vtom zahlédla sv ůj odraz v zrcadle na krbové římse a zd ěsila se. Živ ůtek m ěla zapnutý nak řivo a pod rozcuchanou hřívou hn ědých vlas ů na ni hled ěla bledá, ztrhaná tvář. Vypadala jako pomatená.

Odvrátila se od toho stvoření v zrcadle. Možná se o ni skute čně pokouší šílenství.

Zvedal se jí žaludek a byla tak slabá, že se sotva udržela na nohou, ale p řinutila se znovu svléknout a rychle hledala kartáč, aby si u česala vlasy. Damien ův župan schovala ve spodní zásuvce stolku, oblékla si vlastní a potom vysílen ě klesla do k řesla. Znovu na ni za čaly dorážet myšlenky na p ředchozí noc.

Tváře jí p řitom zaho řely. Považovala se za rozumného a zdrženlivého člov ěka a ostatní na ni m ěli stejný názor, ale v čerejší noc její iluze zcela rozbila. Zradila všechno, čím byla, a vydala se mu zcela všanc. Včera se jí zdálo jako dobrý d ůvod to, že ji pot řebuje a že ho miluje, ale nyní, v nelítostném ranním sv ětle a s těmi rudými vlasy na polštá ři, na ni dopadla skute čnost stejn ě prudce, jako nyní Mary vrazila do dve ří s tácem v ruce.

„Dobré ráno!“ pozdravila a hnala se jako velká voda ke krbu, aby na stolek postavila snídani.

„Dobré ráno!“ zamumlala Alexandra a uvažovala, jestli ji její tvář prozradí.

„Další krásný den. Výlet do Yorku je akorát to pravé.“

Alexandra v zoufalství zav řela o či. Docela na cestu do Yorku zapomn ěla. Op řela si hlavu o op ěradlo k řesla a p řemýšlela, jak to všechno p řežije. Bude nesnesitelné sed ět s Damienem uv ězn ěná v malé prosto ře, ale bez možnosti si s ním od srdce promluvit. Nezbude jim než celý den udržovat p řed zraky ostatních zdvo řilý odstup. Budou to muka, vždy ť v čerejší noc byla výsm ěchem jakémukoli zdvo řilému odstupu. A ona musela znát pádný důvod pro ty dva dlouhé rezavé vlasy v jeho posteli.

222

Avšak žádný neexistoval.

Mary p řistoupila k šatníku a vytáhla jí oblečení. Vybrala černé šaty a poznamenala: „Pošlu je dol ů, aby je Featherstone dal vykartáčovat. Už to pot řebují.“

„Dob ře, d ěkuji,“ odv ětila Alexandra s nep řítomným výrazem, protože mysl m ěla stále ochromenou prožitým d ěsem.

Mary si p řehodila šaty p řes ruku a zvedla podnos s netknutou ve čeří. Pokud ji p řekvapilo, že Alexandra v čera nic nesn ědla, nedala to ani v nejmenším najevo. U dve ří se však zastavila a pátravě se své paní zadívala do obli čeje. „Jeho lordstvo se ve čeře taky ani nedotklo.“

Alexandra cítila, jak se jí krev žene do tvá ří. Nev ěděla, co by měla odpov ědět, a nakonec se zmohla pouze na chabé vysvětlení: „My… byli jsme dole v katakombách. Ztratili jsme se , ale Damien našel cestu zp ět.“ Podívala se na Mary a nedokázala skrýt nejistotu, která jí drásala duši. Ještě netušila, jak se dokáže se svým v čerejším selháním vypo řádat, a skutečnost, že by o n ěm věděl i n ěkdo jiný, všechno ješt ě zhoršovala.

„To bude v po řádku, zlatíčko. A nezapome ňte, a ť se d ěje cokoliv, vždycky máte m ě.“ Po tomto tajuplném prohlášení Mary krátce kývla a odešla.

Alexandra jí nikdy nebyla vd ěč nější.

Ko čár se kolébal a nadskakoval po nerovné cestě p řes blata.

Damien sed ěl naproti ní a tvář m ěl zcela bezvýraznou, až na neproniknutelnou slupku neosobní zdvo řilosti. Sam se choval jako malé dítě na své první procházce ven. Byl p řilepený k okénku a sledoval míjející krajinu, jako by necht ěl propást ani lísteček. Alexandra se choulila na druhé stran ě a s každou mílí její beznad ěj nar ůstala.

Pro padlou ženu, jakou byla nyní i ona, často neexistovalo jiné východisko než ml čení.

Pohlédla na Damiena a uvažovala, jestli jsou jeho myšlenky také tak neradostné jako její. Za jiných okolností, kdyby byli v ko čáře sami, by ho vzala za ruku, p řiložila si ji k tváři a požádala ho o vysv ětlení t ěch dvou rezavých vlas ů. Možná o nich nic neví, ale tomu nev ěř ila, ne, když vid ěla citovou vyprahlost, která mu hled ěla z o čí, a pomyslela na Ursulinu posedlost.

223

Zoufala si nad budoucností. V čera ud ělali krok, který alespo ň pro ni byl nezvratný. Vtom ji napadlo, že možná už nyní čeká jeho dít ě, a to ji uvrhlo do černé beznad ěje. Žádat po Damienovi, aby se s ní oženil, bylo k smíchu. Nikdy se neskloní p řed žádnými prosbami a požadavky, nejmén ě ze všeho p řed nároky, které by na něj vznášel jeden z jeho zam ěstnanc ů. A co ona? P řála si vůbec manželství s tímto mužem? S mužem, kterého miluje, ale jemuž ned ůvěř uje?

Kdyby se oprostil od b ěsů, kte ří ho ovládají, bylo by to jiné. Ale v jistém smyslu utrp ěl hlubší rány než Sam. Paní Penrithová si to myslela také a p řed Newellem ji varovala od za čátku.

Ale nyní už nebylo návratu. Uv ědomila si to pokaždé, když se jejich zraky v stísn ěném ko čáře setkaly. Její panenství se už nedá vrátit a na Damiena nikdy nezapomene, i kdyby nakonec nakrásně ud ělala to, co by podle názoru jejího i všech ostatních bylo nejlepší, a opustila Cairncross. Damien ji bude pronásledovat věč ně.

„Vypadáte unaven ě, sle čno Benjaminová. Možná od nás bylo sobecké, že jsme vás vzali s sebou do Yorku.“ Newell se nenucen ě opíral o kožené op ěradlo, ale vrhl na ni pohled, který jí vyrazil dech.

„Už n ějakou dobu nespím p říliš dob ře, mylorde,“ odv ětila a byla pyšná, že se jí poda řilo nedat najevo nap ětí, které cítila. „A obávám se, že dokud se záhada slečny Poleové nevy řeší, nijak se můj spánek nezlepší.“

„Ursulin vliv slábne, už když spolu mluvíme, má lásko.“

Poslední slova zašeptal. Rychle mrkla po Samovi, jestli je zaslechl. Nezaslechl. Stále jako u vytržení pozoroval z okna krajinu.

Znovu se podívala na Newella a zmocnila se jí trýzn ivá netrp ělivost, tolik se ho toužila dotknout, promluvit s ním.

„Přála bych si, aby to byla pravda,“ řekla tém ěř prosebn ě, „ale bojím se stejn ě jako mnoho jiných h říšník ů, že zlu je velmi t ěžké odolat. Má v zásobě tolik lákavých nabídek a jen ti nejsiln ější je dokážou odmítnout.“ Kdyby spolu byli o samot ě, vrhla by se mu do náruče a prosila ho o vysv ětlení toho, co nalezla na jeho l ůžku.

„Nevinnost nabízí stejn ě sv ůdnou odm ěnu,“ odpov ěděl a pronikav ě ji pozoroval.

224

„Myslíte ješt ě jinou odm ěnu krom ě dobra, mylorde?“ zeptala se.

Zašeptal: „Ano. Dobro. Všechno, co jste vy a jenom vy, sle čno Benjaminová.“

V nitru se jí rozlilo h řejivé teplo. Podobný pocit dosud nezažila, jako by se pr ůzra čný jas, krása a sladkost spojily do jediné nepostižitelné esence. Nespouštěla z n ěj o či a uvid ěla záblesk člov ěka, jakým by mohl být, a náhle ty dva rezavé vlasy přestaly být d ůležité. A nezáleželo ani, jestli je Ursula duch nebo šílená žena bloudící v hrobkách pod hradem. Podstatné bylo pouze to, že se do toho muže beznad ějn ě a bezvýhradn ě zamilovala a bude čekat na jeho spasení, i kdyby musela čekat v ěč ně.

„York! York!“ vyk řikl náhle Sam a ukazoval prstem na katedrálu, která se v dálce zvedala nad blaty jako fénix z popela.

Alexandra se naklonila k okénku, aby se mohla dívat, jak vjížd ějí do hradbami obehnaného m ěsta. Samovo vzrušení ji dojalo, stiskla mu ruku a řekla spíše k jeho bratrovi: „V ěř ím, že dnešek bude pat řit k nejkrásnějším dn ům našeho života.“

Alexandra p řivítala katedrálu jako svého starého přítele. Tentokrát vystoupala na vrcholek věže, kde jí vítr rval černý hedvábný klobouk z hlavy a rozfoukával jí vlasy. Drželi se se Samem za ruce a vst řebávali do sebe nádheru slatin a okolní divoké krajiny.

Vypili si čaj v malé čajovn ě, a když procházeli úzkými st ředov ěkými uli čkami, museli se proplétat mezi namačkanými stánky. Domky stály tak blízko sebe, že by snad bylo možné pot řást si z okna rukou se sousedem přes ulici.

Jakmile se ob čerstvili a odpo činuli si, vzal ji Damien pod paží a doprovodil ji do muzea, zastr čeného v zadní části sešlého paláce ze sedmnáctého století. Hinchcliffe, jak mu místní říkali, se specializovalo p ředevším na neolitické památky.

Alexandra ješt ě nevid ěla nic tak fascinujícího. Pr ůvodce v muzeu, sám starý excentrický Hinchcliffe, jim vysv ětlil rozdíl mezi menhirem a dolmenem a nakonec host ům s pýchou p ředvedl sv ůj prvot řídní kousek. Katafalk z ohromných kus ů vápence, který nalezl v East Riding. Se zaujetím jim do morbidních detail ů popisoval t ři t ěla, která ležela uvnitř, muž v rakvi zhotovené z dutého kmene stromu, jehož k ůra byla dosud neporušená. S ním

225

ležela v katafalku také žena, která m ěla kolem krku jantarový přív ěsek, a nakonec objevil pozůstatky chlapce, jehož paže byly ovinuté kolem šedé lišky, nejspíš jeho mazlíčka. A co bylo nejpodivn ější, všichni t ři m ěli useknuté hlavy, ale jestli takovýto způsob poh řbívání patřil k náboženským zvyklostem v neolitické kultu ře nebo zda byli ti lidé popraveni, to starý Hinchcliffe nedokázal říct.

Odpoledne se p říjemn ě oteplilo a Alexandra si sedla na lavi čku v menším par číku vedle zřícenin Clifford’s Tower, zatímco Sam se díval na p ředstavení potulných komediant ů. Damien se posadil vedle ní a teprve po chvilce si u v ědomila, že přehodil ruku p řes op ěradlo a hladí jí jemné vlasy, které se jí uvolnily z ú česu a sklouzly jí na šíji.

„Byl to mimo řádně hezký den. Možná bychom si ho m ěli zopakovat,“ nadhodila a dívala se, jak Samovi zá ří o či, když jeden z akrobat ů p ředvedl salto vzad.

„Už bylo na čase si od Cairncrossu odpo činout,“ odpov ěděl a nepatrn ě se pousmál.

„Kdybychom si takto mohli odpo činout čast ěji!“ Nedívala se na n ěj. P řála si toho příliš mnoho a všechno byly pouze plané iluze.

„Chci, abys se mnou z ůstala i dnes v noci,“ donesl se k ní jeho tlumený hlas.

Strnula s pohledem nepohnut ě up řeným p římo p řed sebe na zlaté lísky a duby od ěné do podzimní pestrobarevné nádhery. „V čerejší ve čer byl výjimkou. Musíte pochopit, že nejsem ten typ ženy…“

„Vím dob ře, jaký jsi typ ženy. Ale te ď nemluvíme o mravou čných p řikázáních a pokrytecké morálce, mluvíme o nás.“

„Pak mluvme o nás.“ Oto čila se k n ěmu a vid ěla, jak mu na tváři op ět nar ůstá napětí. Pravd ěpodobn ě stejn ě jako na její. „Když jsem se dnes ráno probudila, našla jsem na polštáři t ři dlouhé rezavé vlasy. Byla v tvé posteli, Damiene, a já nevím, co je horší, jestli p ředstava, že tam byla sama, nebo s tebou.“

Její zpráva ho zneklidnila, ale nepřekvapila a Alexand ře op ět pokleslo srdce. Čekala ml čky na vysv ětlení nebo alespo ň na nějaký d ůvod, pro č nedal najevo žádné zd ěšení, ale nedo čkala se.

226

Věděl p řesn ě, co se skrývá za záhadou Ursuly Poleové, avšak nemínil jí to prozradit.

Náhle se v ní něco zlomilo. Už to dál nesnesla. Mluvení v hádankách, jinotajích a ty věč né hry na schovávanou se slovíčky. Možná kdyby mu v čerejší noci neob ětovala tolik a neobnažila mu své srdce, dokázala by se chovat zdrženlivě. Ale nyní už tu přetvářku nevydržela.

„Musím v ědět, co se na Cairncrossu d ěje. Musím v ědět všechno!“

Zamra čil se a za čal si t řít ko řen nosu pod nasazenými brýlemi. „Víš všechno. Ursula Poleová je mrtvá. Sam ji viděl jako poslední živou. Pokud ho p řim ěješ, aby o tom mluvil, možná zjistíme, co se s ní stalo.“

„Jestli je mrtvá, jak se u tebe potom vzaly ty vlasy?“

„Na Cairncrossu jsou i jiná rezavá děvčata.“

Chvíli n ěj hled ěla neschopná slova. Zaplavila ji ošklivost, která se pozvolna m ěnila v hn ěv. Zpo čátku nechápala, co tím myslel, ale vzápětí jí jeho slova došla a jejich význam pošpinil je oba.

Vstala a cht ěla odejít. Náhle ji roztřásla zima. Nechtěla s ním mluvit a štítila se i pohledu na n ěj. Ud ělala krok pry č od n ěj. Chytil ji však za paži a zadržel ji.

„Pokud sis myslela, že jsem tak neposkvrn ěný jako ty, pak ses po řádně spletla.“

„Ale ne se služebnictvem,“ zasy čela a do o čí jí vhrkly slzy.

„Necht ěl jsem nám pokazit celý den. Zapome ň, cos vid ěla v mé posteli. Nic se tím nem ění.“

Vyškubla mu paži ze sev ření a zm ěř ila si ho hrdým pohledem. „Požádal jsi m ě, abych z ůstala dnes v noci s tebou, ale nejsem nějaká komorná nebo děve čka. Mám peníze a prostředky, abych t ě povolala k zodpov ědnosti za porušení slibu.“

Jízliv ě se zasmál. Byl to zase ten starý Damien. „Porušení slibu! N ěkdy jste tak prazvláštní, slečno Benjaminová.“

Vydala se p řes park sm ěrem k z řícenin ě a o či se jí leskly neprolitými slzami. A ť už ji k v čerejšímu pošetilému chování přim ěly jakékoli d ůvody, dnes už jí p řesv ědčivé nep řipadaly. Nezáleželo mu na ní; jen mrhala svou láskou. Je bez srdce, však

227

jí to také tisíckrát sám opakoval. Byla blázen. Dvakrát v životě se chovala jako blázen.

„Co jsi čekala?“

Šel t ěsn ě za ní. „Tohle ne,“ odsekla a zrychlila krok, aby nedala najevo svou slabost. Ke z řícenin ě už jí zbýval jen kousek.

„V ěř ila bys mi, kdybych ti řekl, že o t ěch vlasech nic nevím? Uklidnilo by t ě to?“

„Lhal bys.“ Málem ji p řemohl pláč. „Poznala bych ti to po hlase.“

„Myslel jsem, že t ě zm ěním.“ Chytil ji za paži a prudce jí trhl, aby se k n ěmu oto čila tváří. „V čera v noci jsem se rozhodl jednat sobecky, ale te ď…“ Slova vyzn ěla do ztracena a místo toho si ji prohlížel zúženýma o čima.

Vzdorovit ě op ětovala jeho pohled a na řasách se jí třpytily slzy. „Ale te ď?“ pobídla ho.

Vřel v n ěm vztek. „Jestli z ůstaneš na Cairncrossu, musíš být stejná jako my všichni.“

Vysmekla se z jeho sev ření a op ět zamí řila k ruin ě bývalé věže, která m ěla kdysi st řežit zámek York. Domnívala se, že Damien se vrátí k Samovi, který ješt ě stále okouzlen ě sledoval krkolomné kousky a veselé žerty komediantů, ale místo toho šel stále za ní.

„Víš v ůbec, Alexandro, že na tomto míst ě zem řelo sto padesát žid ů? Slyšíš, jak jejich duše k řičí? P řišli sem v roce 1190, aby tady našli ochranu, ale všichni zahynuli v ohni, všichni …,“ dráždil ji.

Prudce se oto čila a bez rozmyslu mu vy ťala polí ček. Její dla ň zanechala na jeho tváři zarudlou stopu. Zdusila vzlyknutí a utekla by, ale stiskl jí zápěstí a postr čil ji zpátky.

„Myslím, že je nejvyšší čas vrátit se dom ů.“ Nutil ji tém ěř běžet. Sotva mu sta čila, když ji táhl zp ět k Samovi. Podíval se na ni pouze jednou. T řel si tvář a z o čí schovaných za brýlemi nemohla nic vy číst. „Neboj se,“ řekl tiše, „ješt ě není nic ztraceno. Klidn ě m ůžeš být stejná jako já.“

Volnou rukou si set řela slzy. Damien odvedl Sama a ko čí jim pomohl nasednout do čekajícího ko čáru.

Cesta zp ět prob ěhla v naprosté tichosti. Jenom Sam, který vycítil panující nap ětí, stále opakoval svůj oblíbený rým: „Tak jako já i ty chtěj být. Ruku mi dej, se mnou musíš jít.“

228

Prostá slova, která dodala celému dnu mrazivý podtón.

Ani po letech jí vzpomínka na cestu do Yorku v pam ěti nikdy nevybledne. Znovu bude prožívat radost, kterou pocí tila, když se vedla s Damienem za ruku a sestupovali spole čně dv ě st ě sedmdesát pět schod ů z v ěže katedrály. Nezapomene na bezstarostný smích, který se rozezn ěl, když dívka od komediant ů darovala Samovi papírovou r ůži a on k ní nevinn ě p řivon ěl.

Nikdy ji však nep řestane udivovat, jak se tak slibný den m ůže prom ěnit v dokonalou pohromu.

24. kapitola

Nevzbu ďte ve mn ě myšlenku, že smýšlíte o nás stejn ě špatn ě jako váš prostý lid. Myslíte, že cením tyto krásné cetky výš

nad svou svobodu?

Nebo že je m ůj otec klade nad čest jediného dítěte?

REBEKA IVANHOE

Alexandra se cestou dom ů neodvážila v ko čáře usnout. Damien ův pronikavý pohled ji udržoval na stráži, a navíc ji d ěsilo pomyšlení na no ční m ůry, duchy a p řízraky, kte ří číhali ve stínech ztemn ělých chodeb a vysmívali se jí.

Držela o či otev řené po celou nekonečnou únavnou jízdu zp ět na Cairncross a nap ětí s každou mílí houstlo. Netušila, jak dlouho je ješt ě dokáže snášet, a do mysli se jí vloudily lákavé p ředstavy poklidného života v Londýn ě, jak si ho kdysi představovala. Vždycky doufala, že až se jí poda ří smýt bolest z toho, jak ji Brian ranil, oddá se tiché službě nemocným a pot řebným.

Ale nemohla se vrátit do Londýna a ke svému vysněnému št ěstí, protože Damien jí zasadil ránu, která se nezacelí nikdy.

Pokaždé, když si vzpomn ěla na v čerejší noc, by se nejrad ěji dala do pláče. Na krátký okamžik si byli tak d ůvěrn ě blízcí!

229

Předchozí Brianova zrada byla pouze malé bezvýznamné škrábnutí oproti rozšklebené ráně, která nyní zela v jejím srdci.

Jakmile dojeli do hradu, pop řála oběma tiše dobrou noc a opustila je v hradní síni. Mary jí v pokoji nechala u krbu oh řívat konvici s čajem a vedle k řesla na stolku ležel podnos s talí řem vdole čků, které p řikrýval čistý bílý ubrousek. Alexandra v ěděla, že by m ěla n ěco sníst, ale nem ěla hlad. Byla vy čerpaná, ale neklidná. Svlékla se a vtom si vzpomněla na Damien ův župan, který schovala do zásuvky.

Vysunula ji a p řejela rukou po hedvábně sametovém límci. Přivon ěla k n ěmu a zhluboka vdechla v ůni, kterou tak dob ře znala. Mísila se v ní vzpomínka na muže a jeho duši, nepop satelná jako vůně pavu čin a sametu. Damienova esence.

Uhlazovala a urovnávala klopy a přitom p řemítala, jak ho vrátit. Mary ho dřív nebo pozd ěji musí najít, až bude v přihrádkách hledat prádlo na praní. Nezbývá jí tedy než mu ho donést, nejspíš se toho musí odvážit už dnes v noci.

Ale nejrad ěji by se tomu vyhnula. Bude si p řipadat p říliš zraniteln ě, když zaklepe na jeho dve ře tak pozd ě po p ůlnoci.

Nejspíš by m ěla župan prost ě roztrhat a spálit v krbu, pomyslela si nemilostiv ě. Jeho lordstvo si zajisté m ůže dovolit jiný.

Z podobných úvah ji náhle vyrušilo zaklepání na dveře. Pomyšlení na návštěvu v tak pokro čilou no ční hodinu ji zneklidnilo, ale šla otev řít, a za dve řmi stál Sam s žalostným výrazem ve tvá ři.

„Same! Co tady d ěláš? Pojď dovnit ř. Pro č ješt ě nespíš?“

„Damien zu ří,“ odpov ěděl a hezkou tvář m ěl poznamenanou úzkostí.

„Ano, ale zlobí se na m ě, ne na tebe. Poj ď dovnit ř a dej si trochu čaje. Pokusím se ti to vysv ětlit.“ Otev řela doširoka dve ře a pustila ho do pokoje. Usadila ho do k řesla u krbu, nalila ob ěma čaj a p ři pohledu na jeho rozervaný, zmatený výraz se jí zm ocnil zvláštní pocit.

„Stalo se ješt ě n ěco, Same? Vypadáš tak… tak divn ě.“ Podala mu kou řící šálek čaje.

„Zlobila se a vyhnala Damiena.“ Sklouzl nenávistným pohledem na truhlu.

230

Alexandra se posadila na stoli čku a v ěnovala mu bezvýhradnou pozornost. „Mluvíš o sle čně Poleové?“ zeptala se tiše.

„Zlobila se a vy se taky zlobíte.“ Podíval se zase na ni.

„Chápu.“ Zlehka mu položila ruku na koleno. „Same, ty se bojíš, že když se budu zlobit, Damien znovu odjede? “

Z oka se mu vykutálela velká slza. „Ano,“ vysoukal ze sebe a bylo vid ět, že k tomu pot řeboval veškerou svou odvahu.

„Ale já ho nevyženu, Same. Ani nemohu. Musíš mi v ěř it,“ přesv ědčovala ho. „Nikdy bych neud ělala nic, abych vás dva rozd ělila. Mám tě ráda. To p řece víš, Same.“

„Vyhnala Damiena,“ popotahoval Sam a znovu vrhl záštiplný pohled na Ursulinu truhlu. „Tak jsem vyhnal já ji.“

Alexandra ztuhla. Pozorovala Sama a p řipadalo jí neuv ěř itelné, že je to ješt ě nenapadlo. „ Ty jsi ji p řim ěl k odchodu, Same? A kde k tomu došlo?“ Proklínala napjatý, zbyt e čně vysoký tón svého hlasu.

„Prost ě jsem ji poslal pry č.“ Pokr čil rameny a z jeho prázdného výrazu nedokázala odhadnout, jestli něco skrývá nebo není schopen se vyjádřit p řesn ěji.

„Už jsi o tom pov ěděl Damienovi, Same?“ zeptala se opatrn ě a vzala jeho ruku do dlaní, aby jemu i sob ě poskytla út ěchu.

„Ne.“

„Když to spolu povíme Damienovi, ukážeš mu, kde to bylo? Kde jsi Ursulu poslal pry č?“ Stiskla mu ruku pevn ěji a usilovn ě se snažila o konejšivý úsm ěv.

„Všechno nevzpomínám. Bál se.“

„Já vím, Same, já vím,“ chlácholila ho a uvažovala, jestli se kone čně nedostali na kloub záhadnému Ursulinu zmizení a strašnému šoku, který ho p řipravil o řeč. Bylo ohromující, že dosud tyto dv ě v ěci nespojovala dohromady, a čkoliv to tak bilo do očí.

„Půjdeme k Damienovi a ukážeš mu to?“ opakovala, protože cht ěla využít chvíle, kdy se podle všeho na hr ůznou událost alespo ň částečně rozpomínal.

„Jsem unavený,“ prohlásil a náhle vstal.

Také se postavila a nechala jeho ruku vyklouznout ze svého sev ření. „Tak dob ře,“ řekla lehce a vlídn ě. „Promluvíme si o tom

231

pozd ěji. A te ď se jdi vyspat. P ůjdeme ráno za Damienem a ukážeš nám místo, odkud jsi slečnu Poleovou poslal pry č.“

„Vy se na Damiena zlobíte.“

Srdce jí prudce tlouklo v hrudi. Sam má možná na svědomí smrt p ředchozí vychovatelky, a je proto moudré ho ukonejšit, ale lež nebyla odpov ědí. Člov ěk s tak prostou myslí jako on je velice vnímavý a dokáže vycítit nejr ůzn ější city, a proto se rozhodla pov ědět mu pravdu.

„Víš, Same, n ěkdy se na n ěkoho zlobíš, ale p řesto ho máš po řád rád. Vzpomínáš si, jak jsme šli dolů do katakomb a já se příliš p řiblížila k římským dve řím? Zlobil ses na m ě, že? Bál ses, že vstoupím do toho bludišt ě a ztratím se v n ěm a ty m ě už nikdy neuvidíš. Vzpomínáš si?“

Přikývl.

„A pamatuješ se také, jak ses cítil? Hn ěval ses na m ě, že jsem tě tak vylekala?“

Znovu p řikývl.

„Ale p řesto jsi m ě m ěl rád, viď? I když jsem t ě rozhn ěvala.“

Usmál se. „Vy máte Damiena ráda?“

„Nejspíš ano,“ p řiznala se, a když to vyslovila, zmocnila se jí prudká radost a stejně prudký strach. „Takže jak vidíš, není t řeba ublížit člov ěku, který nás rozhn ěvá.“

„Ale já ji nem ěl rád,“ ozval se a znovu se zachmu řil. „Já nenáviděl. Damien nenáviděl.“

„Byla to strašná žena.“

„Ano,“ souhlasil a vypadal náhle velmi sta ře.

Otev řela dve ře, pop řála mu dobrou noc a políbila ho na tvář. Když za ním zav řela, za čala se hore čnat ě oblékat. Musí zajít za Damienem. Dnes v noci.

Všechno do sebe naprosto dokonale zapadá, uvažovala, když si sp ěšn ě zapínala há čky korzetu. Nedokázala z hlavy pustit vzpomínku na římské dveře, chomáč rezavých vlas ů a škrábance. Sam n ějak vylákal Ursulu do katakomb. V jeho prostoduché mysli šlo o dokonalý zp ůsob, jak ji poslat pry č.

Pak si vzpomn ěla na poznámku, kterou učinila lady Bess onehdy v zahrad ě, a mráz jí přejel po zádech. Výk řiky. To k řičela Ursula, když tloukla do dve ří a pokoušela se vysvobodit ze smrtelného zajetí, do n ěhož ji Sam uvrhl.

232

Ale netušil, že ji m ůže zabít. Vsadila by cokoliv, že Sam nem ěl ani pon ětí, jakou tragédii zp ůsobil. Když se Ursula nevrátila pro své v ěci, ve své d ětské mysli si to zd ůvodnil tím, že jednoduše odešla. Nikdy nepomyslel na vraždu.

Třásla se, když vklouzla do bot, a ruce ji nechtěly poslouchat, když si svazovala vlasy sametovou hn ědou stužkou. Musí jít k Damienovi a říct mu, co se dov ěděla. Sam ův život, její život může být v sázce.

Pode dve řmi Damienovy ložnice bylo vid ět sv ětlo, když k nim Alexandra kone čně došla. Zaklepala a čekala, ale nic se neozvalo. Znovu zaklepala, ale tentokrát pod jejím úderem dveře povolily. Nebylo zam čeno.

Nakoukla do pokoje. Damien sed ěl u krbu a sv ětlou hlavu měl zaklon ěnou na m ěkké op ěradlo k řesla, jako by ho zmohla únava.

„Mylorde?“ zašeptala a potichu vklouzla do místnost i.

Vzhlédl k ní. V o čích se mu zablýsklo, když si všiml jejích tém ěř rozpušt ěných vlas ů a váhavého výrazu ve tvá ři. Ze svého místa u dve ří vid ěla, že má rozepnutou košili a hru ď porostlá bronzov ě zbarvenými chloupky se mu leskne potem. Sed ěl p říliš blízko ohn ě.

Přistoupila k n ěmu a hlasit ě vydechla, když zahlédla, co drží na klín ě. Prsty lehce svíral perletí vykládanou rukojeť pistole.

„Mylorde,“ ozvala se tiše. „Prosím, na č pot řebujete pistoli?“

Díval se na ni beze slova. Brýle ležely na stole ve dle n ěj a pohled jeho krásných o čí ji rozechv ěl.

„Není k ni čemu,“ pokra čovala tlumen ě a klidn ě. „Jestli je duch, nem ůžete ji zabít. A jestli je šílená, bylo by to p říliš kruté.“

Zastavila se p řed ním a položila ruce na jeho. „A… a jestli chcete pistoli obrátit proti sobě, nem ůžete, protože…,“ o či se jí naplnily slzami a dusila se bolestí…, „protože vás miluji a nedovolím, abyste opustil tento sv ět.“

Stále ji mlčky pozoroval, bez jediného pohybu, ale jako by si každý detail jejího zjevu vrýval do pam ěti.

„Damiene,“ zašeptala a naklonila se k n ěmu. „Co se stalo?“

Náhle si ji přitáhl k sobě, odložil pistoli na stolek vedle brýlí, vzal do dlaní její tvář a pevn ě p řitiskl své rty na její. Byla tak vd ěč ná, že se ani nebránila.

233

Po chvilce zasténala a pokoušela se od n ěj odtáhnout, ale nepoušt ěl ji. Políbil ji za ucho a potom putoval ústy po k řivce jejího hrdla. Jazykem p řejel po hebké pleti v prohlubni krku, kde divoce tepal pulz.

„Co se d ěje, Damiene? Co po mn ě chceš?“ Zajíkla se, když zabo řil obli čej do jejích dlouhých vlas ů.

„Vzpome ň si na v čerejšek.“

Zachv ěla se. „Ale potom ses rozmyslel. Nejsi p řipravený zem řít a nechceš mi ublížit. Záleží ti na mn ě. Řekni to, řekni,“ naléhala na n ěj.

„Ano, záleží mi na tob ě. Dobro v tob ě m ě pokouší a láká. Chci, abys byla se mnou.“ Zadíval se na ni a v o čích mu plála nezkrotná touha. „Zůstaneš se mnou!“

„Ne, Damiene,“ bránila se p řidušen ě. „To není láska.“

„Ale láska je v ěč nost.“

Zd ěšen ě zpozorovala, jak se znovu natáhl po pistoli.

„Můj drahý, to nesmíš.“ V ústech jí vyschlo a hr ůzou málem přestala dýchat. Necítila k n ěmu nenávist. Rozum ěla mu p říliš dob ře, než aby ho mohla nenávid ět. Milovala ho. Takovou lásku nikdy nepoznala ani o ní neslyšela. Milovala ho srdcem i duší, její láska byla život a p řekoná i smrt. Nesmí se ničeho bát.

„Damiene,“ pokra čovala naléhav ě a rozechv ělou rukou ho pohladila po tváři. „Najdeme Ursulu Poleovou, te ď to vím. A nau čím Sama znovu normálně mluvit a p řekonám jeho strach.“

„A co já?“

„Budu t ě milovat. Miluji t ě. Nic víc nepot řebuješ.“

Prsty, kterými svíral rukoje ť pistole, povolily. Zvolna p řitiskla své rty na jeho a tím polibkem mu slibovala nejen věč nost, ale také život. Když pustil zbra ň, vzala ho za ruku a p řitiskla si ji rovnou na bušící srdce.

„Nau č m ě to. Dokaž mi to,“ zašeptal.

Vstal a vedl ji k posteli.

234

25. kapitola

Když vlídný duch všech pohnutlivých slov

vás mírněj naladiti nem ůže,

chci jako vojín ost řím zbran ě své

vás učiniti svojí nev ěstou,

a proti všední lásky podstatě

vás budu milovati násilím!

DVÉ ŠLECHTIC

Ů VERONSKÝCH

Odrazy plamen ů se míhaly na st ěnách jako pekelní rarášci, vzplály a zase se rozplynuly. Alexandra nemohla usnout. Tížilo ji na duši, co právě s Damienem d ělali, a také musela brát v potaz starosti ostatních. T ěžkosti, které se na ni valily a které si částečně sama zp ůsobila, byly tak závažné, že se cítila sm ěšn ě slabá a ubohá. Jak jen se jim dokáže postavit?

Ucítila na vlasech láskyplné pohlazení. Obrátila pohled k muži, který ležel vedle ní, jednu ruku m ěl zabo řenou do jejích vlas ů a druhou jí d ůvěrn ě spo číval na obnaženém boku.

„Na co myslíš?“ zeptal se tiše. V o čích m ěl nezvykle pokojný výraz a tato vyrovnanost se odrážela i v jeho hlase.

„Na spoustu v ěcí,“ odpov ěděla a zavrtala se ješt ě pohodln ěji do jeho náruče. „Přišla jsem dnes za tebou kv ůli Samovi. Navštívil mě a řekl mi pár velice neobvyklých v ěcí.“

„Jakých?“

„Mám d ůvod si myslet, že za Ursuliným zmizením stojí práv ě Sam. Jak víš, kladl jí za vinu tv ůj nucený odchod.“ Setkala se s jeho pohledem a zvolna zvedla ruku, aby ho pohladila po tváři. „V jeho o čích to byla právě ona, kdo byl zodpov ědný za tvé vyhnanství z domova. Řekl mi, že ji poslal pry č.“

Oto čil hlavu a vtiskl jí polibek do dlan ě. „Už d řív jsem se něč eho takového obával.“

235

„Nazna čil, že ji zav řel v katakombách. Rezavé vlasy a rýhy mohly být jejím dílem. Jestli je mrtvá, musíme najít její t ělo a vylou čit možnost, že postava, kterou jsme vid ěli, byla ona. Měli bychom jistotu, že to není Ursula, která zešílela a p řišla vykonat pomstu za sv ůj strašný trest.“

„Je mrtvá, lásko. Mrtvá.“

Zamrazilo ji a ješt ě blíže se k n ěmu p řitiskla. „Ale dosud jste ji nenalezli, a dokud to neud ěláte, nevíš p řesn ě, co se vlastn ě stalo. A je nezbytn ě nutné, abychom to zjistili. Obávám se, že Sam si j i někdy plete se mnou. P řišel ke mn ě dnes v noci, protože ho zmátla naše hádka. Myslel si, že já jsem byla p říčinou tvého odchodu. Mohl by se mstít mn ě. Nechce mi ublížit, to vím, ale je ob čas tak vystrašený a dezorientovaný…“

„Nějakou dobu se mu tedy rad ěji vyhýbej.“

„Myslíš si, že jsem v nebezpe čí? Moc mi na n ěm záleží. Já… nerada bych mu zp ůsobila bolest. Chci jednat rozumn ě, ale nemohu p řipustit, aby nabyl dojmu, že jsem na n ěj zanev řela.“ Už jen to pomyšlení ji bolelo. Sam ji tak zoufale pot řeboval. Vůbec se jí nelíbilo, že by se ho m ěla stranit.

„Promluvím s ním.“ Za ťal zuby, pomalu si nasadil brýle a vstal, aby si oblékl kalhoty. „Je nejvyšší čas s tím skoncovat. Ukáže mi, kam ji dal.“

„Nevíme jist ě, jestli ji zabil, jsou to jenom dohady,“ přemlouvala ho. „Třeba ji jenom zamkl v katakombách. Svým zp ůsobem takové vysv ětlení dává smysl. Tajemná postava v chodb ě a venku na blatech, všechny ty zlomyslné triky, vymyslela je pomatená žena. Jestli Ursula našla ce stu z katakomb ven, je docela dob ře možné, že se vrátila a chystá nějakou strašnou pomstu.“

„Tvoje teorie má jednu chybu, Alexandro.“ Naklonil se k ní a věnoval jí omamný, horký polibek.

„Jakou?“ cht ěla v ědět.

„Zážitek v katakombách s její pomateností nemá co dělat. Byla nenormální už p ředtím, než p řišla na Cairncross.“

Sledovala, jak si obléká kalhoty. Vždycky při pohledu na n ěj cítila p říliš velké rozpaky, takže si ho nikdy neprohlížela, ale nyní ji napadlo, jestli má po oné zkušenosti ze stájí stále jizvy.

236

Ursula Poleová byla skutečně pomatená ješt ě d říve, než p řijela na Cairncross. V tom s ním musela souhlasit.

Alexandra se vkradla do svého pokoje a svlékla se. Do svítání stále ještě zbývaly zhruba dv ě hodiny a náhle na ni dolehlo vy čerpání z předchozích dvou dn ů. Její obvyklá pořádkumilovnost vzala zasvé, jenom ze sebe shodila šaty a prádlo a položila je p řes křeslo u krbu. V bílé bavlněné košili vklouzla pod studené přikrývky a upadla do hlubokého spánku. Ve snech se jí zjevoval Damien a sám ďábel.

„Vstávejte, slečno! Vzbu ďte se! Jen se na to podívejte! Kdo to mohl provést? Taková nechutnost!“

Alexandra se vyškrábala do sedu a zamrkala do ranního sluní čka. Mary stála vedle postele a klouby prstů si tiskla na ústa, aby zadusila výk řik.

„Co se stalo?“ zeptala se své služebné rozespale.

Mary jen ukázala do rohu místnosti na opačné stran ě, než stála postel. Alexandra se zd ěšen ě zadívala tím sm ěrem.

V zastín ěném koutě nalevo od postele stála krej čovská panna, ale tentokrát nebyla v černém, byla oble čená do Alexandřiných levandulových hedvábných šat ů. A co bylo nejodporn ější, figurína měla sukni obscénn ě vyhrnutou nahoru a p řehozenou p řes hlavu.

Alexandra vysko čila z postele a zd ěšen ě vyk řikla. Kdyby dve ře nebyly zav řené, dala by se na útěk, jen aby nevid ěla tu nechutnou oplzlost, kterou n ěkdo nastražil p římo do její ložnice.

„Nedotýkejte se jí,“ popotahovala Mary vedle ní. „N echci jí vid ět do obli čeje.“

Alexandra popadla Mary za ruku a táhla ji ke dveřím. Když se naposledy ohlédla, svářila se v ní zlost a hr ůza. V čera v noci tady figurína ješt ě nebyla, to v ěděla ur čit ě. N ěkdo ji tam umístil, zatímco spala. Bylo to poselství. Vzkaz.

Ale od koho?

„Odstranil jsem ji z tvého pokoje. Byla to oby čejná krejčovská panna, jenom nevím, jak se na ni dostaly tvoje šaty.“ Damien se opřel ob ěma rukama o krbovou římsu a zadíval se do vesele

237

tan čících plamen ů. Na okenním tabulích vymaloval mráz ledovou pavu činu. Hezké po časí skon čilo a zima s kone čnou platností roztáhla nad krajinou svůj bílý pláš ť.

Alexandra si p řitiskla šál blíž k tělu. Dnes ráno se nedokázala zah řát a předpokládala, že to má na svědomí spíše zlov ěstná figurína než po časí. „Nazvala by m ě d ěvkou, Damiene?“ Její hlas zn ěl ost ře a pronikav ě. „Nebo ty? Jenom ty jsi v ěděl, že jsem s tebou byla v čera v noci. Ztropil sis ze m ě žert, abys mi dal najevo, co si o mn ě myslíš?“ O či m ěla bez jiskry a stálé vypětí si na ní za čalo vybírat svou da ň.

„Víš dob ře, že já jsem to nebyl. Ud ělala to ona.“ Zavadil zrakem o její pobledlou tvář a rty mu zb ělely. „Pro m ě nejsi žádná děvka, p řipadáš mi spíš jako and ěl, který se slitoval nad Samuelem.“ Znovu na ni krátce pohlédl a potom se odvrátil. Jeho slova tém ěř nebylo slyšet: „A nade mnou.“

Svezla se na sofa a zmu čen ě si zakryla tvá ř dlan ěmi. Už se neudržela a rozplakala se.

Nedotkl se jí. P řistoupil k ní a s vyhaslým pohledem pomalu zvedl ruku, aby ji ut ěšil, ale zase ji stáhl. Jako by to nem ělo smysl.

„Nechám tvé věci z toho pokoje odnést. P řest ěhuješ se do místnosti vedle m ě.“

Popotáhla a otřela si o či kapesníkem. „Co si o takovém uspo řádání pomyslí služebnictvo? Nic zrovna lichotivého,řekla bych.“

„Když budeš nedaleko, budu na tebe moci dávat pozor. A služebnictvo o tom mluvit nebude. Nemusí nic v ědět.“

„Ale co moje komorná Mary? Ta se to dozví.“

„Tak ji pošli pry č.“

„Nemohu tady být sama. Prost ě nemohu!“

Zadíval se na její uslzenou tvář. Cht ěl n ěco říct, ale slova mu nešla p řes rty.

„Možná nastal čas, abych zm ěnila p ůsobišt ě,“ hlas se jí t řásl. „Ta… slabost, kterou jsi ve mn ě probudil, se pro slušn ě vychovanou dívku právě nehodí, že? Zvlášt ě bez svazku manželského. A vím dob ře, že nic takového nep řipadá v úvahu.“

„V čera v noci jsem t ě prosil, abys m ě nau čila lásce. Kam až tvoje láska sahá, Alexandro? Dosáhne až za hranice sm ěšných

238

lidských institucí, které pro spole čnost znamenají všechno a pro jedince nic?“

„Dokážu milovat i bez manželství. Ale…“ V o čích se jí objevila bolest.

„Provdala by ses tedy za m ě, kdybych t ě požádal o ruku? Spojila bys svou duši s mou a žila v týchž mukách, v jakých jsem nucen žít já? Jsi až tak ob ětavá? Potom zřejm ě oplýváš v ětším milosrdenstvím, než je u oby čejného h říšníka b ěžné.“

„Přesn ě to jsem. H říšník. Ale miluji t ě a prohlásím to klidn ě před Bohem i lidmi.“

Zadíval se na ni a snažil se potla čit záblesk nevyslovitelného citu, který mu p řelétl p řes tvář. „Potom se s tebou ožením. A a ť se Bůh slituje nad tvou duší.“

Prudce k n ěmu vzhlédla a nedokázala zakrýt otřes, který v ní jeho nabídka vyvolala. Srdce jí posko čilo v hrudi. „Slyšela jsem dob ře, Damiene? Opravdu m ě žádáš o ruku?“

Vyhnul se jejímu pohledu. „Já tě nežádám, já prosím.“

Po jeho slovech v místnosti nastalo ticho. Oba se pustili do křížku se svým osudem. Alexandra pozorovala Damiena, který op ět p řistoupil ke krbu a zadíval se do plamen ů, jako by z nich mohl v ěštit budoucnost. Nemohla pochopit, co se stalo s jejím životem. Kdysi ho m ěla p ěkn ě naplánovaný a ut říd ěný, stejn ě jako si otec po řádal své výzkumy. Nyní se jí však všechno vymklo z ruky. Její city, budoucnost i logické uvažování.

„Ano.“

Prudce oto čil hlavu. „Cos to řekla?“

„Tento h říšník říká ano, provdám se za tebe.“

S trhnutím ji postavil na nohy. Když cítila jeho oh romnou sílu, připadala si jako hadrová panenka. „Vezmeme se do čtrnácti dnů. V cairncrosské kapli. Sto let už ji nikdo nepoužil.“

„A p ůjde mi sle čna Poleová za družičku?“

Zamra čil se. „Tou dobou už bude pry č. P řísahám.“

„Čím ti mohu být nápomocna, drahý choti?“

Beze slova si ji prohlížel. Toužila sundat mu brýle a zlíbat mu oči a rty.

„Dnes v noci znovu prozkoumám katakomby. Ale nejprve musím mluvit se Samem. Oba s ním musíme mluvit. Ví víc, než kolik nám toho byl zatím schopen prozradit. Tohle bude za čátek.“

239

„Dob ře,“ souhlasila a bylo jí náhle neuv ěř iteln ě lehko u srdce. „To bude za čátek stejně jako naše manželství.“

„Po řád ale platí, že se p řest ěhuješ. Oznámím služebnictvu, že se budeme brát. To by jim m ělo zav řít ústa a nebudou žádné dohady o tom, kdo kde spí.“

Ráda by, aby všechno proběhlo řádně a ve vší slušností, ale na druhou stranu si p řála být mu nablízku. Spát po jeho boku. Zd ěšení, které zakusila dnes ráno, už nechtěla nikdy zažít.

A taky nezažije, p řesv ědčovala se. Zadívala se mu do o čí a naplnilo ji opatrné štěstí. On ji od všech hr ůz ochrání.

Pokud je sám nemá na svědomí.

26. kapitola

Damien si mnul bradu; to byla jediná známka napětí v místnosti. Sam sed ěl š ťastn ě vedle Alexandry na pohovce a s chutí pojídal hrozinkové vdolečky, vyhlášenou pochoutka hradního kuchaře. Jak se s Damienem p ředtím dohodli, udržovali co nejveselejší náladu. Mourovatá kočka ze stájí m ěla zrovna ko ťátka a Alexandra jedno Samovi p řinesla. Černé chundelaté klubíčko už prozkoumalo nádobku se smetanou a teď se drápalo nahoru po Damienových kalhotách. Dokonce i Damien se musel smát, když roztomilou neposednou ko čičku sundával a pokládal ji na podlahu.

„Same,“ za čal opatrn ě, když smích utichl. „Sle čna Benjaminová a já bychom se tě rádi zeptali na pár v ěcí. Souhlasíš?“

Sam se nechápavě podíval na bratra a potom na Alexandru. Kot ě se mu uvelebilo na klín ě a za čalo p říst.

„Ursula se mi snaží nahnat strach, Same.“ Alexandra mu položila ruku na paži. „Nechceš p řece, aby m ě strašila, že ne?“

Vypadal trochu zmaten ě. „Ale já ji poslal pry č.“

„A práv ě o tom si s tebou chceme promluvit,“ navázal Damien. „Kde byla Ursula Poleová, když jsi ji tehdy p řed lety poslal pry č, Same?“

Sam vrhl rychlý pohled na Alexandru. P řísahala by, že v jeho očích zahlédla provin ění. „Poslal jsem ji dol ů.“

240

„Do katakomb?“ vyptával se Damien.

Sam chvíli neodpovídal, ale potom náhle vyhrkl: „Vyhnala t ě. Pro č t ě vyhnala?“

Alexandra nepoušt ěla jeho nyní pevn ě za ťaté ruce. Byl tak silný; p ři vzpomínce na jeho sílu pocítila úzkost. „Same,“ řekla jemn ě, „byla zlá a zp ůsobila mnoho bolesti.“

„Můžeš nám ukázat, kde to bylo?“ naléhal na něj Damien.

Sam se podíval na bratra prázdným pohledem. „Křičela, Damiene. Uhodila m ě. Nenáviděl jsem ji a bál se jí. Tak jsem ji poslal pry č.“

„Ale kde to bylo, Same? Kde?“ prosila Alexandra.

Strnule na ni hled ěl. Zdálo se, že ho p řemohl pocit viny. Náhle mu z o čí vytryskly slzy a za čal se kolíbat dop ředu dozadu tak siln ě, až shodil kot ě z klína. „Tak jako já i ty cht ěj být, ruku mi dej, se mnou musíš jít,“ opakoval po řád dokola.

„Ššš, Same, no tak, to je v po řádku,“ konejšila ho Alexandra a objala ho. Potom vzhlédla k Damienovi a zavrtěla hlavou. Alespo ň prozatím se nedalo nic d ělat.

Damien vstal. Tiše se ho zeptala, kam jde.

„Do katakomb,“ prohlásil zamra čen ě a s podivným výrazem sledoval, jak jeho bratr vzlyká Alexandře na prsou.

„Nechce o ni čem mluvit,“ oznámila ustaran ě Damienovi, když za sebou zav řela dve ře do Samovy ložnice. „Poslala jsem pro léka ře a ten mu dal trochu laudana. Snad po n ěm usne.“ Zkormoucen ě si vzdychla. „Nevím, jak dál pokra čovat. Snad za den za dva se z toho dostane a bude zase takový jako p ředtím. Nebo t řeba…“ O jiné možnosti, která se rovněž nabízela, necht ěla ani uvažovat.

„Dole jsem nenašel nic jiného než chomá č vlas ů a škrábance, které jsme vid ěli spolu. Jestli ji tam nechal, zem řela z řejm ě n ěkde daleko od vchodu do podzemí.“

„Nebo utekla. A nyní se vrátila.“

Damien se k ní naklonil, op řel se rukama o zárubeň a uv ěznil ji zády ke dveřím.

„Byla tam se mnou,“ řekl chladným nevzrušeným hlasem. „Cítil jsem ji, potulovala se kolem jako p řízrak. Chceš mi tvrdit, že n ějaký smrtelník je schopen vyznat se ve všech chodbách tady na hrad ě, a čkoliv já jich znám sotva pár?“

241

„Měla celé roky, aby je prozkoumala. Nevíme, jak dlouho tam dole je…“

Náhle sklonil hlavu a políbil ji. Byl to tvrdý a útčný polibek. o

Op řela se mu dlan ěmi o hru ď v chabém pokusu ho odstr čit, ale marn ě. Toužila po jeho polibcích za každých podmínek, i když z nich čišela zloba.

„Co mi to d ěláš?“ zeptala se bez dechu a rty ji pálily.

„Uzav řeli jsme mezi sebou takové zvláštní přím ěř í, Alexandro.“ H řbetem ruky ji pohladil po hebké tváři. „Ale válka ješt ě neskon čila. Chci si t ě vzít, tisknout tvou ruku ve své a nikdy ji nepustit. Ale pak uvidím ji a cítím, že se ve mn ě op ět probouzí démon, a nevím, jak to všechno skon čí.“

„Nikdy mi neublížíš,“ ujiš ťovala jeho i sebe. Doufala, že čím víc tomu bude v ěř it, tím víc to bude pravda.

„Nechci ti ublížit. Pot řebuji t ě, vždy ť víš.“ O či mu zasvítily. „Ale ona je stále tady. Je symbolem zla, které žije v mém nitru.“

„Damiene.“ Pohladila ho po paží, na níž byla ješt ě stále patrná rána, kterou utrpěl od spadlého lustru. „V každém z nás žije zlo, proto tolik pot řebujeme lásku. Láska nás s ním smiřuje a chrání nás.“ Up řen ě se mu zadívala do o čí. „Nebojím se t ě a nikdy nebudu. Miluji t ě.“

Naklonil se k ní blíž. „N ěkdy, jako tehdy v katakombách, mě Ursulino vábení neovladatelně p řitahuje a pokouší. Ale ve chvílích, jako je tato, mi p řipadá, že neexistuje, ani mimo mě, ani uvnit ř. Ješt ě však není po všem, ješt ě není zdaleka rozhodnuto,“ dodal tvrd ě.

„Ne, Damiene,“ p řemlouvala ho. „Tak to nesmíš brát. A krom ě toho te ď pronásleduje m ě. Krej čovskou pannou mi vmetla do tváře, že jsem d ěvka. Žárlí na m ě.“

„Neodváží se ti ublížit.“

„Pro č?“ zeptala se p řekvapen ě.

„Protože do svých osidel v ěč ného zatracení nechce stáhnout tebe, ale m ě.“ Na okamžik se zamyslel. „Možná bychom na ni mohli nastražit past.“

„Ale pokud máš pravdu, jak nastražíme past na ducha?“ Zdvihla k n ěmu tázavý pohled.

Damien ji znovu políbil, dlouze a vášnivě. „Přichystáme mu návnadu,“ prohlásil a potom ji odvedl do svého pokoje.

242

Sam vstal z postele. Byla tma. Ú činky laudana ješt ě nevyprchaly, proto šel nejist ě a vratce. Oblékl si vestu a kalhoty a tápal podél obložení k dví řkům pro služebnictvo. Když našel ten pravý panel, zatla čil na n ěj. Za ním se objevilo ztemn ělé schodiště dol ů do kuchyn ě.

Vzal sví čku a sestoupil po schodech. Dole vyhledal dve ře vedoucí do katakomb a klopýtavým krokem se pono řil do stínu.

Sklepení vypadalo stejn ě za poledne i o p ůlnoci, ležela zde věč ná tma. Plamínek Samovy svíčky blikal jako bludi čka v jícnu samotného pekla. Sv ětlo se zastavilo u římských dve ří. Dlouho na ně hled ěl, nepohnul se, neotev řel je ani se jich nedotkl. Na tváři měl pomatený výraz prozrazující pocit viny.

Nakonec se oto čil čelem vzad a kráčel zp ět, odkud p řišel. V chodb ě pro služebnictvo však otev řel jiné dveře a narazil na staré zatuchlé schodiště, zahalené pavu činami.

Vystoupal až nahoru a str čil do malých dví řek.

To byl její pokoj.

Položil sví čku na stolek. Po jeho pravé stran ě byl vchod do učebny, která byla stále zamčená. Ale tam nem ěl namí řeno.

Přistoupil k truhle. Obli čej m ěl voskov ě bílý takže sám vypadal jako duch. Pevn ě semkl ví čka, p řerývan ě oddychoval, oddaloval ten nevyhnutelný okamžik a potla čoval strach a paniku. Pak, jako by p řece jen musel získat jistotu a p řesv ědčit se na vlastní o či, vytáhl z vesty železný klí č.

Odemkl zámek.

Hr ůzou tém ěř nedýchal, když se kone čně odhodlal odklopit víko, a potom v n ěmém d ěsu t řeštil o či na to, co leželo vevnit ř. Z hrdla se mu vydralo zaúp ění a stejn ě prudce, jako víko odklopil, ho zase p řibouchl. Pak padl na kolena a zdálo se, že bojuje s neznámou silou, která ho nutí nechat truhlu otevřenou.

Dlouho tak kle čel, plakal jako malé vystrašené dítě, ale jeho vzlyky a nářek odrážející se od stěn prázdného pokoje mohly slyšet pouze duchové.

243

27. kapitola

Růže, božská trest v pozemském hávu.

DANTE

Druhý den ráno požádal Damien Alexandru, aby se s ním sešla v zahrad ě. Mráz štípal do tváří a obloha se jako azurov ě modrá kupole rozkládala nad nekonečným horizontem, který narušovaly jen výhružn ě čnějící útesy na západě.

Alexandra, choulící se p řed ledovým v ětrem do pláště, prošla vrátky dovnitř a nejprve se domnívala, že zde nikdo není a že Damien na jejich sch ůzku zapomn ěl. Ale vzápětí ucítila jeho pevnou paži kolem pasu.

„V ůbec jsem t ě nevid ěla. Kde ses schovával?“ řekla zadýchan ě. „Ob čas mám pocit, že spíš ty jsi duch, ne ona, protože se umíš pohybovat zcela neslyšn ě.“ Oto čila se a usmála. Upřen ě ji pozoroval modrýma, chladnýma o čima, v nichž se odrážela touha.

Dovolila mu, aby ji políbil, a trvalo dlouho, než j i op ět pustil. „Čekal jsem za brankou do zahrady. Cht ěl jsem t ě p řekvapit.“

„Netušila jsem, že si ješt ě ob čas hraješ.“ O či jí rozpustile zajisk řily.

Znovu ji políbil a zašeptal: „Ani po v čerejší noci?“

Zard ěla se. Nem ěla by p řipustit, aby jejich no ční sch ůzky pokra čovaly. Bylo to špatné, ale vášnivé chvilky, které si ukradli pro sebe, se pro ni za čínaly stávat nutností a neměla dost sil, aby se toho sladkého šílenství vzdala. Když byla s ním, spole čenská pravidla a na řízení najednou neplatila a s nimi zmizela i upjatá zaho řklá žena, nezajímavá a odsouzená k osamělosti. Na pár až příliš krátkých okamžik ů v jeho náru či rozkvetla, její láska se podobala r ůži, její t ělo p ředstavovalo okv ětní plátky a duše sladkou v ůni. Žíznila po jeho n ěze, oddala se mu s bezvýhradnou up římností a netajila p řed ním žádný cit, dokonce ani strach a sklí čenost. A její otev řenost vytvo řila mezi nimi pouto, které sílilo

244

každým dnem. Zjistila, že i po zkušenosti s Brianem má stále schopnost užívat št ěstí plnými doušky a lp ět na n ěm s horoucí dychtivostí, kterou nikdy d říve nepoznala.

„Znám i další hry,“ dobíral si ji. „A te ď mi dej ruku.“

Vysunula opatrn ě paži ze záhyb ů teplého oble čení. Rozrazila ji zima, když k ní p řes zahradní zídku zavanul další poryv štiplavého větru.

Vylovil n ěco z hlubin svého dlouhého pláště a vložil jí to do zmrzlých prst ů.

Byl to diamantový prsten, modrý jako obloha nad jej ich hlavami a ohnivý jako jejich spojení. Nezvykle ji t ížil v ruce.

„Ať se stane cokoliv, budeš mou ženou.“ Up řen ě ji pozoroval a nap ětí v jeho tváři se mísilo s prázdnotou, kterou, jak se obávala, se jí nikdy nepoda ří zaplnit.

„Stanu se tvou ženou, p řísahám,“ zašeptala odhodlan ě.

Op řel ji o zídku a op ět ji políbil. Na krati čkou chvíli nalezli útěchu v pokojné atmosféře, která dýchala ze zahrady.

To však nem ůže vydržet. V ěděla, že dokud zlo bloudí po chodbách a síních Cairncrossu, nemají budoucnost. Avšak zlom se blížil a ona podv ědom ě vnímala signály hrozícího nebezpe čí. Pokoj a mír se brzy rozt říští na lavinu st řípk ů, a teprve potom se ukáže, jestli budou natolik silní, aby ten ničivý nápor vydrželi. Vycítila, že každým polibkem, n ěžným sl ůvkem a každou spole čnou nocí v Damienov ě l ůžku dráždí zlo sídlící uvnit ř Cairncrossu. Čern ě od ěná postava, ať už je to člov ěk nebo ne, nestrpí, aby jí n ějaká lidská duše vyklouzla ze spárů.

Nalí čili past, jejich láska p ředstavovala návnadu. Nikdy nepoznala sladší vábničku. Dokonce ani ve svých snech ne.

Damien vstoupil do v ěžní komnaty. St řelil nesouhlasným pohledem po Millicent, která se rychle schovala za zástěnu. Lady Bess sed ěla na svém trůně a hlava jí klimbala. Stará paní zad římla a te ď zhluboka oddychovala.

Posadil se na k řeslo vedle ní a vzal ji za kostnatou, zkroucenou ruku, která kdysi byla m ěkká a hebká. Když se jí dotkl, jeho babi čka se s trhnutím probudila a zadívala se na n ěj o čima dosud zamženýma spánkem.

245

„Damiene! Co tady d ěláš? Nevidím tě p říliš často.“ V hlase jí jasn ě zazn ěla výtka.

„Mám pro tebe novinku.“ Odml čel se, jako by nev ěděl, jak pokra čovat. „Možná t ě to p řekvapí, ale budu se ženit.“

Lady Bess se vzp římila a p řísnýma a zárove ň polekanýma očima mu zapátrala ve tváři. „Snad si nebereš tu šlechti čnu, kterou máš v Londýn ě? Služebnictvo o ní po řád breptá…, te ď si nemohu vzpomenout na její jméno…, jak je to? Lady… lady…“

„Neberu si lady Comptonovou.“

Lady Bess se zamra čila. „Ne říkej mi, že je to ta osoba z Wappingu, za kterou prý…“

„Ani ta to není.“ Zaklonil se v k řesle a zadíval se na starou paní, aby mu neunikla její reakce, až se dozví, o k oho jde. „Budu si brát novou vychovatelku, Alexandru Benjaminovou.“

Jeho babi čka sepjala zk řivené prsty, jako by chtěla pod ěkovat Bohu. Pot ěšen ě pokývala hlavou a pochválila ho sk řípavým hlasem: „Přesn ě, jak jsem si p řála. Líbí se mi. Je… no, je taková opravdová, že?“

„Ano,“ odpov ěděl tiše.

„Bude ti dobrou ženou, Damiene.“

„Už je, ale nevím…,“ odml čel se, „nevím, jestli já budu stejn ě dobrý pro ni.“

„Miluje t ě. Poznala jsem jí to na o čích, když m ě p řišla navštívit. Pokaždé, když vyslovila tvoje jméno, tvář jí zvroucn ěla a celá se rozjasnila.“

„Je to opušt ěná zklamaná stará panna. Měla všechny předpoklady zamilovat se do pána domu.“ Vstal a začal rázovat po místnosti. „Obávám se, že jsem se ukvapil. Byl jsem nenasytný. Toužím po ní, ale…“

„Ale stále ti nedá spát minulost.“

„Mé snoubence služebnictvo nepochybn ě vyzvoní v ěci, s nimiž by za pouhou vychovatelkou nešli.“

„Jenom já jsem vás s Ursulou slyšela tu poslední noc ve v ěži.“

„Nikdy jsem si tím nebyl jistý. Jediné št ěstí, že ji tehdy všichni tak nenáviděli, že se k ní nikdo neodvážil p řiblížit.“ V o čích se mu mihly obavy. „Ale te ď n ěkdo možná vystoupí s tím, co ví. Kv ůli Alexand ře.“

246

„A práv ě kv ůli ní musíš to riziko podstoupit. T řeba pochopí a odpustí ti. Já ti vinu za to, co jsi musel udělat, nedávám. Co jiného by jí zastavilo než smrt?“

„Žádal jsem t ě, abychom o tom už nikdy nemluvili.“

„Dob ře, dob ře. Vždy ť nic ne říkám. Minulost je pryč. Ože ň se se svou vychovatelkou, Damiene. Miluje t ě.“

„Modli se za m ě, babi čko,“ oto čil se k ní, rozervaný pochybnostmi. „Nemohu riskovat, že ji ztratím. Kdyb y se ke mn ě někdy oto čila zády…“

„Nezkoušej její lásku. Prostě ji p řijmi a nepoušt ěj.“

„Kéž by to bylo tak jednoduché! Ale je tady Ursula.“

Lady Bess se naklonila dop ředu a zašeptala naléhav ě: „Pro č jsi ji nepoh řbil do posv ěcené p ůdy? Už bys ji nevid ěl, kdyby…“

„Zvu t ě na svatbu,“ p řerušil ji. Rady lady Bess necht ěl poslouchat. „Vezmeme se za dva týdny dole v kapli.“

„Jestli ve mn ě zbude alespo ň špetka života, p řijdu, i kdybych se tam m ěla doplazit po čty řech.“

Poklekl p řed starou paní a políbil jí ruku. „Takže za dva týd ny. Bu ď si zatancuješ na mé svatb ě, nebo na mém hrob ě. Ješt ě nevím, která z těch dvou možností to bude.“

„Nechej ji pohřbít v posv ěcené p ůdě,“ opakovala lady Bess, když vycházel ze dveří.

Sam se stále hlouběji no řil do ticha. Alexandra se odmítala vzdát, ale tentokrát se držel své němoty s urputností mnohem nezlomn ější než d říve. Jako by propadl podivnému kouzlu. Damien tvrdil, že je to strach, ale v Alexand ře nar ůstalo přesv ědčení, že tentokrát jde o n ěco jiného. Zmocnilo se jí nevysv ětlitelné tušení, že jazyk má nyní svázaný vlastním přičin ěním.

A hned p říští ve čer se znovu o krok p řiblížila k vy řešení záhady. Damien požádal služebnictvo, aby se v osm shromáždilo v hlavní síni, protože by jim rád oficiálně oznámil své zasnoubení. Alexandra dosud držela tu zprávu v tajnosti i p řed Mary, aby ji její komorná náhodou neroznesla po celém hradě, a také Damienovi záleželo na tom, aby vše prob ěhlo náležitým zp ůsobem a řádnou formou. Říkal, že je jen správné, když novinku oznámí všem najednou, protože kdyby se jí dozvídali postupn ě od jiných, pouze

247

by to p řiložilo polínko pod kotel dalších pomluv a dohad ů. Je třeba zasnoubení ohlásit veřejn ě. Kdyby snad m ěl n ěkdo námitky, může si potom promluvit s ním osobn ě v soukromí.

Alexandra se s ním nemínila p řít. Její otec byl žid, Damien pat řil k anglikánské církvi. Proti takovému sňatku se nepochybn ě objeví nejr ůzn ější výhrady a po zkušenosti s Brianem předpokládala, že veškeré připomínky budou sm ěř ovat proti její osob ě. Vždy ť ona je pouze vychovatelka, zatímco Damien je vysoce postavený šlechtic. Proti tak nerovnému svazku se ur čit ě zvedne všeobecný odpor.

Vůbec ji však nenapadlo, že námitky p ůjdou na vrub Damienovi, a ne jí.

Když hodiny odbily osmou, veškeré služebnictvo se shromáždilo v hlavní síni a se řadilo se podle svého postavení na hrad ě. Damien je zkoumav ě p řejel pohledem, jako by se cht ěl ujistit, že nikdo nechybí. Alexandra nemohla uv ěř it, že je jich tolik. Stála mezi Featherstonem a paní Penrithovou a prohlížela si obli čeje p řed sebou. Byli mezi nimi lidé, které nikdy neviděla a o nichž ani netušila, jakou práci zde vlastn ě vykonávají. Plno neznámých tváří ji jen utvrdilo v p řesv ědčení, že Ursula by mohla klidn ě žít na Cairncrossu léta, aniž by si jí n ěkdo všiml.

„Rád bych vám oznámil novinku, která se týká každého z vás,“ začal Damien silným, autoritativním hlasem, kterým si okamžit ě vynutil ticho.

Všechny o či se na n ěj vy čkávavě obrátily, zatímco Alexand ře se nervózn ě rozbušilo srdce.

„Budu se ženit,“ pokra čoval a jeho pohled studil, když zrakem přejížd ěl anonymní dav. „Kone čně jsem našel tu pravou ženu, která se nyní stane mou manželkou a baronkou, a tudíž i vaší novou paní.“

Mezi lidmi to zahu čelo a Alexandra v ěděla, že jim fantazie pracuje na plné obrátky. Pohlédla na paní Penrithovou, která se dívala na svého pána zcela klidně a nijak neprotestovala proti skute čnosti, že se pro ni život na hrad ě zm ění a bude jí vládnout někdo další. Alexandra potla čila nep říjemný pocit, když si představila, jak se asi hospodyn ě zatvá ří, až zjistí totožnost nové baronky.

248

„Sle čno Benjaminová?“ Damien k ní natáhl ruku. Alexandra ji stiskla a na prst ě se jí zaleskl diamantový prsten.

„Představuji vám budoucí lady Cairncrossovou.“

Dav se zavlnil. Ozvaly se ohromené výk řiky a nev ěř ícné vzdechy. Alexandra se pokusila o úsm ěv, ale p říliš se jí nezda řil. Pár děve ček z kuchyn ě se zatvá řilo závistivě a pohrdliv ě si ji měř ily.

Avšak Mary na ni užasle zírala a z řejm ě nev ěděla, jestli ji neklame zrak i sluch. Paní Penrithová otevřela ústa a vytřeštila oči, jako by pozorovala vraždu. Ale nejhorší pohled b yl na Featherstonea. Brada mu poklesla a v naprostém šoku z ůstal hled ět na jejich spojené ruce jako na znesvěcený oltá ř. Vzápětí se vzpamatoval, avšak zatímco ostatní jim šli pogratul ovat, on ne. Pouze se oto čil na pat ě a neomalen ě opustil sí ň. Bylo víc než jasné, že s jejich s ňatkem nesouhlasí.

Když o n ěco pozd ěji sed ěli s Damienem v knihovn ě, zmínila se o Featherstoneovi a jeho pon ěkud p řekvapivé reakci. D ělal jí starosti, ale podv ědom ě tušila, že svou poznámkou o majordomov ě podivném chování odkrývá v ěci, které by rad ěji měla nechat v klidu.

„Muselo ho to nesmírn ě p řekvapit a z řejm ě se ješt ě nevzpamatoval z toho, co mu Ursula ud ělala. Asi bychom pro n ěj měli mít pochopení,“ omlouvala ho a co nejklidn ěji upila ze sklenky likéru, který jim služebná nalila.

„Jeho jednání je neodpustitelné. Hned zítra ráno musí odsud pry č. Pošlu pro svého londýnského majordoma a ten tu může zůstat do doby, než najdeme náhradu.“ Damien každou chvíli zavadil pohledem o dve ře, jako by si už p řál být pry č. Vsadila by se, že se nemohl do čkat, až drzého Featherstonea osobn ě vyhodí.

„Jak je starý? Vypadá na šedesát, ne-li na víc. Má ůbec šanci v

najít další místo, a bez doporu čení?“

„Na to m ěl myslet p ředtím!“ Damien zvýšil hlas. Byl celý bledý zlostí.

Posadila se na op ěradlo jeho k řesla a nato čila k sob ě jeho obli čej. „Dovol mi, abych si s ním promluvila. Zjistím, pro č to ud ělal, a t řeba na n ěco p řijdeme. Není p řece t řeba vyhodit starého člov ěka kv ůli jedné chyb ě…“

249

„Dv ěma chybám, Alexandro, dvěma,“ vyšt ěkl Damien. „Zapomínáš na minulost. M ůj otec mu odpustil, že se zapletl s Ursulou. Nemám chuť odpoušt ět mu dvakrát.“

„Možná právě vzpomínky na minulost hrály v jeho dnešním jednání klíčovou roli. M ěli bychom v ědět, co si myslí. Moc mi k srdci nep řirostl, ale po tu dobu, co jsem na Cairncrossu, ti sloužil docela dob ře a pracuje pro tvou rodinu celý život. Není správné si s ním ani nepromluvit…“

Přerušil její slova polibkem. Když se jejich rty odpo utaly, prohlásil nesmlouvavě: „Já se o to postarám, Alexandro.“

Chvíli na n ěj ml čky hled ěla a nemohla se rozhodnout, jak dál postupovat. Ješt ě nebyla lady Cairncrossovou a služebnictvo spadalo stále pod jeho pravomoc. „Už bych m ěla jít spát. Byl to dlouhý a únavný den.“

Vzal ji za ruku a vtiskl jí polibek do dlan ě. Jeho rty byly horké a pálily jako plameny v krbu.

„Přijdu za tebou pozd ěji.“

Zvolna ruku odtáhla. Z nějakého d ůvodu ji jeho tvrdohlavost ohledn ě Featherstonea zneklidnila. Majordom si samoz řejm ě zasloužil d ůrazné pokárání, ale vyhodit ho bylo příliš tvrdé. A navíc m ěl trp ět kv ůli ní, i když v tom byla nevinn ě. Dotíraly na ni nezodpov ězené otázky a ráda by se dozvěděla, pro č to Featherstone vlastn ě ud ělal. Pat řil ke Cairncrossu, prožil tady tém ěř celý život, ale p řesto nechápala, co se mu na ní tak nelíbí, že ji nesnese mít jako novou paní.

„Myslím, že bych dnes v noci m ěla být sama,“ odpov ěděla opatrn ě. „Uvidíme se zítra, m ůj drahý. Zítra se budeme se Samem učit ve skleníku.“

Damien se na ni nepodíval. „Potom ti p řeji dobrou noc,“ řekl chladn ě.

„Dobrou noc,“ zašeptala a znovu si p řála, aby záhady, které ho obestírají, už byly vy řešené a jejich vztah se urovnal.

Odešla z knihovny a vystoupala po schodech do nového pokoje, který sousedil s Damienovým. Na podest ě stála tmavá postava a Alexand ře leknutím zatrnulo, ale pak vydechla úlevou.

„Paní Penrithová, pro č tady postáváte tak ve tm ě?“ podivila se a p řistoupila ke dve řím své ložnice.

„Musím s vámi mluvit, sle čno. Kv ůli Featherstoneovi.“

250

„Nep řísluší mi, abych jeho lordstvu mluvila do záležitostí se služebnictvem. Jeho rozhodnutí nemohu zm ěnit.“

„Nep řišla jsem za n ěj orodovat, sle čno.“ Hospodyn ě pokro čila blíž ke sv ětlu. „Jsem tady kv ůli vám. Musíme si promluvit. Featherstoneovo chování je pouze projevem něč eho v ětšího. Jednal na základě n ěč eho, o čem jste nejspíš dosud neslyšela, sle čno, a když si te ď chcete brát jeho lordstvo…“ Hospodyn ě zat ěkala pohledem ke dve řím do Damienovy ložnice. „N ěco z jeho minulosti ješt ě nevíte, ale m ěla byste to v ědět.“

Alexandra nechala sklouznout ruku z kliky a oto čila se na paní Penrithovou. „Co víc pot řebuji znát, než to, že ho miluji?“

Hospodyn ě pochybova čně pot řásla hlavou. „Prosím, pojďte se mnou do mého pokoje a promluvíme si.“

„No dob ře,“ souhlasila Alexandra po chvíli váhav ě. „Když tak naléháte.“

„Děkuji, sle čno. Mockrát děkuji,“ zašeptala paní Penrithová a otev řela postranní dve ře, které vedly na studené schodiště, nyní pono řené do naprosté tmy. Podala Alexandře sví čku a zmizely spolu v labyrintu chodeb pro služebnictvo.

28. kapitola

„Naše zasnoubení ho vyvedlo z míry, ale p ředpokládala jsem, že je to kv ůli tomu, jak ho tenkrát oklamala slečna Poleová.“ Alexandra se posadila na omšelou seda čku v salonku paní Penrithové. „Přesto nechápu, proč by kv ůli tomu riskoval, že ztratí místo.“

„Byla to moje chyba,“ zaúp ěla hospodyn ě. „Pro č jsem jenom neml čela?“

Alexandra se zadívala na p řepadlou tvář starší ženy. „Jak to že to byla vaše chyba?“

Paní Penrithová sklopila oči a Alexandra m ěla dojem, že v nich vid ěla slzy. „Nikdy jsem to nem ěla d ělat. M ěla jsem si nechat všechno pro sebe jako až dosud. Pov ěděla jsem Featherstoneovi o tom posledním dni ve v ěži. Byl to omyl, te ď to vím. Celé dlouhé roky uchovávat to tajemství pohřbené hluboko v sob ě a potom ho

251

zni čehonic vybreptat, to si nikdy neodpustím.“ Hospody n ě jí stiskla ruku. „Chápejte, zrovna jsme mluvili o jeho lordstvu a Featherstone vypadal tak zoufale, tolik si p řál dozvědět se n ěco víc o dni, kdy Ursula odešla z hradu, tak jsem mu to prozradila. Nevím pro č, asi abych po všech t ěch letech ulevila svému sv ědomí. Ale jak ten vyváděl…!“ Znovu stiskla Alexand ře dla ň. „Copak to nevidíte. Vy si nem ůžete jeho lordstvo vzít, sle čno. Prost ě nem ůžete!“

„A pro č ne?“ zeptala se Alexandra. Zaplavilo ji neblahé tu šení.

„Protože je vrah. Vím, že ji zabil. Tady se o tom š ušká, ale já to vím jist ě. Než p řed lety odjel, p řistihla jsem ho se sle čnou Poleovou ve v ěži. Nepopírá…“

„Mn ě to pop řel,“ p řerušila ji Alexandra rozho řč en ě. „Zeptala jsem se ho, jestli ji zabil, a on odpov ěděl, že ne.“

„A co z toho vyvozujete, sle čno?“ zeptala se hospodyn ě tiše a z jejího pohledu zamrazilo Alexandru v zádech.

„V ěř ím mu. Řekl by mi pravdu.“

Paní Penrithová se chmurně usmála. „Hm, ano. Muži nikdy nelžou, když cht ějí získat d ůvěru p ěkné mladé dívky jako vy.“

Alexandra cítila, že ji zrazuje rum ěnec ve tvářích. „P řesto vám nev ěř ím. Nem ěl jediný d ůvod, aby m ě žádal o ruku. Jsem pouhá vychovatelka. To pro n ěj není žádná výhra.“

„Jste jiná než ty ostatní p řed vámi. Byly zde jiné ženy, někdy i služebné, ale vy… hned od za čátku jsem poznala, že je ve vás něco, čemu nedokáže odolat. Teď se s vámi chce oženit, ale říkám vám, nedělejte to, nemá to v hlav ě v po řádku. Je nebezpečný.“

Alexandra se odvrátila. Nechtěla té žen ě v ěř it. Damiena milovala, a jestli on ji pot řebuje, pak ona ho pot řebuje ješt ě víc. Samota, která by ji bez něho čekala, byla nesnesitelná.

„Připouštím, že mi ob čas nahání strach,“ řekla co nejklidn ěji, „ale Damien toho tolik prožil, rodi če ho zanedbávali, a pak Ursula, chápu, pro č je takový. A četla jsem její deník a poznala, co od ní zkusil ten poslední den…“ Vstala a řekla vášnivě: „Možná ji musel zabít. Možná že tady skute čně chodí její duch. Vím jist ě, že ona ho k tomu p řim ěla.“

„Ale p řesto se vám nepřiznal. A pak je tady Featherstone. Co s ním bude?“

Paní Penrithová ji zase stáhla k sobě na pohovku.

252

„Není mi jasné, pro č reagoval tak podivn ě. Co mu záleží na tom, že se s Damienem vezmeme?“

„Miloval ji.“ Paní Penrithová sev řela v ruce kapesník, který si vytáhla z rukávu, a dojatě do n ěj zabo řila nos. „Celou tu dobu si myslel, že ho podvedla, ale v čera v noci mi pov ěděl, že k n ěmu přišla. Prý řekla, že jenom Damien a já známe pravdu o tom, co se jí stalo.“ Hospodyn ě pronikav ě zvyšovala hlas. „Dnes ráno na m ě Featherstone ude řil, co to všechno má znamenat, a já jsem se zhroutila. Nem ěla jsem podlehnout, ale zdálo se, že hrozn ě trpí. Pov ěděl mi, že ji miloval a trápil se pro ni, ačkoliv byl přesv ědčený, že ho oklamala. Prý se bojí, že ho v čera v noci navštívil její duch. A ptal se m ě, jestli Damien Ursulu Poleovou zabil.“ Zašeptala omluvn ě: „Musela jsem mu říct, že ano.“

„A jak to víte? Jak víte, že ji zabil?“ naléhala na ni Alexandra a sama za čínala propadat hysterii. „Copak jste ho p ři tom vid ěla?“

„Když bývalý baron svého syna vyhnal, Ursula se s n ím cht ěla ješt ě jednou setkat. Damien na ni narazil na schodech do v ěže. Zrovna jsem šla pov ědět lady Bess ty hrozné novinky, když jsem zaslechla hlasy. Bylo to strašné, sle čno. P říšerné. Křičel na ni a ona plakala. Vyhrožoval jí, že by ji nejrad ěji zabil –, položil jí ruce kolem krku a vyma čkal z ní život´, tak p řesn ě to říkal. A pak náhle nastalo ticho. Žádný pláč, žádné nářky a zvrácené ujišťování o lásce. Jen ticho. A těžký povzdech úlevy. Nic víc.“

Alexandra si uv ědomila, že pláče. Tváře m ěla celé mokré a na jazyku cítila slanou p říchu ť.

„Sle čno Benjaminová, nem ůžete si ho vzít. Vím, že ji zabil, ale kdybych mu n ěkdy prozradila, že jsem zaslechla jejich rozhovor, žila bych ve v ěč ném strachu o život. Neumím si však představit, že bych musela z Cairncrossu odejít. Nyn ější baron je přece jenom m ůj pán, mám ho ráda takovým tím podivným oddaným zp ůsobem starých lidí, kte ří v ěrn ě slouží svým pán ům až do hrobu. Nemohu však jen stát a dívat se, jak se řítíte do manželství s tak nebezpe čným a nevyzpytatelným člov ěkem. Stejn ě jako jsem nemohla ml čet a nechat Featherstonea, aby trp ěl, i když by mu možná bylo lépe, kdyby nic nevěděl.“

„Pro č tedy Featherstone rovnou neopustil své místo? Na č ješt ě čekal?“

253

Hospodyn ě unaven ě zavrt ěla hlavou. „Myslím, že jím oznámení o vašem zasnoubení otřáslo stejně jako mnou. Nem ěl ani tušení, že k n ěč emu takovému dojde. Snad se dá jeho chování dnes ve čer vysv ětlit tím, že je zranitelný v ůč i vychovatelkám. Nebo možná nechtěl být sv ědkem toho, jak se jeho pán chlubí nev ěstou, a čkoliv mu John Damien p řed lety zma řil šance na vlastní s ňatek a manželské št ěstí.“

Alexandra vytáhla svou ruku z dlaně paní Penrithová. Jako ve snu vstala a za čala p řecházet po místnosti. V hlavě m ěla naprostý chaos. „Musíme Damiena p řed Featherstonem varovat.“

„Už se sbalil a odjel, sle čno. Ne řekla bych, že plánuje pomstu. A krom ě toho mi ned ělá starosti Featherstone, ale vy. Sam mívá chvilky, kdy mu uniká skutečnost, a ob čas mluví tak, jako vy byste byla Ursula Poleová. Možná je tomu na vině jeho zaostalost. Ale možná za jeho pomateností stojí i p říko ří, které ob ěma chlapc ům ta ženština p řipravila. A nezapomínejte, že z obou bratr ů právě Damien prošel pravým o čistcem. On byl ter čem jejích nejhorších zlomyslností a nep řirozené posedlosti. Bojím se, že se jednoho dne obrátí proti vám.“

„Nikdy by mi neublížil.“

„Máte pro to d ůkazy?“

Alexandra ztuhla. P řála si vykřičet sv ůj souhlas na celý hrad, ale nemohla. Milovala ho a on ji pot řeboval. Ale miluje on ji? Co když pravou ob ětavou lásku m ůže cítit jenom duševn ě zdravý člov ěk?

Znovu se zt ěžka posadila a v hlav ě si p řevracela všechny alternativy, z nichž jedna byla hrozn ější než druhá. Ve chvíli, kdy by jí ze všeho nejvíc p řišla vhod logika a klid, se jí mysl topila v nep řehledné bažin ě cit ů.

„No tak, sle čno, já vím, že ho milujete,“ starala se paní Penrithová a tvářila se polekan ě, když vid ěla její rozt ěkaný pohled. „Ale co m ůžu d ělat? Dívat se, jak si berete vraha? P říliš mi na vás záleží, a tak jsem vám musela říct pravdu.“

„Pravdu neznáme. Ne celou. Nikdo ji nezná kromě sle čny Poleové.“ Alexandra si p řitiskla t řesoucí se ruku na ústa. V nitru se jí rozlévala prázdnota a chtělo se jí plakat, ale nemohla. Bolest ji docela ochromila. Miluje ho. A nyní nev ěděla, co je horší, jestli

254

milovat vraha a čekat, až se jednou obrátí proti ní, nebo žít věč ně v temnot ě a neznat zradu, která se skrývá za rohem.

„Najdu Ursulu,“ prohlásila nakonec zoufale. „Ať to stojí cokoliv. Vypátrám ji, i kdybych ji měla vykopat z hrobu.“

„Její pravda m ůže znít stejn ě jako ta moje.“

„Musím Damiena p řed Featherstonem varovat.“ Vysko čila a oto čila se ke dve řím.

Hospodyn ě ji zadržela. Z tvá ře jí vyprchala veškerá krev a zalomila rukama. „Nesmíte mu říct, co jsem vám právě prozradila, sle čno. Nemá ani ponětí, že jsem je ve v ěži tenkrát vyslechla. Nechci se ob ětovat pro vás a Ursulu Poleovou jako Featherstone.“

Alexandra se zadívala na hospodyni. Zmítala jí vnitřní nejistota. Chápala těžkou situaci paní Penrithové, ale m ěla strach o Damiena. Featherstone na ni rozhodně nep ůsobil dojmem starého vyrovnaného gentlemana, který se poklidn ě smí ří s osudem a odebere se n ěkam na odpo činek. Po tom, co se dozv ěděla, by se vůbec nedivila, kdyby se vrátil potajmu zpět, aby pomstil svou zhrzenou lásku. Nyní věř il, že ho Ursula nezradila, ale že ho o ni připravil právě Damien.

„Nic mu z našeho rozhovoru ne řeknu,“ ujistila nakonec paní Penrithovou, „ale musím ho na nebezpe čí, které mu od Featherstonea hrozí, co nejd říve upozornit. To p řece chápete. Možná je to otázka života a smrti.“

„Ano, ano, ale o mn ě se nezmi ňujte. Nemohu ohrozit své postavení. Je to všechno, co mám.“ Hospodyn ě se teskn ě rozhlédla po svém malém salonku a Alexandru píchlo u srdce. Za všechna ta léta práce se paní Penrithová nemohla pochlubit ničím víc než dv ěma stísn ěnými a pon ěkud omšelými pokoji a zam ěstnáním ve starém strašidelném hradě. Nikdy se nevdala a veškerá vážnost, kterou si v tomto sv ětě vydobyla, nepocházela od jejího manžela, ale z její vlastní práce. Alexandra si lehce dovedla na jejím míst ě představit sebe, stárnoucí a osam ělou.

Nenávist k Ursule Poleové v ní vzplála s novou silou. P ředtím se jí ta žena ošklivila, ale to nebylo nic proti to mu, co cítila nyní. Naplnila ji temná zášť, která jí svou ničivostí vyrazila dech.

Damien ji pravd ěpodobn ě zavraždil. Nejspíš je nevyrovnaný a nebude z n ěj zrovna nejlepší manžel. Ale na vin ě je Ursula. Ursula ho tak poznamenala. Stáhla ho do tenat zla a temnoty, která číhá v

255

každém člov ěku. A jestli ji skute čně zabil, navždy uvízl v její pasti.

A nyní Ursula Poleová rozvrátila život i jí, protože dokázala, že také v Alexand ře Benjaminové se tají skrytá zákoutí, která si dříve odmítala p řipustit.

„Už si p ůjdu lehnout, paní Penrithová. Zajisté chápete, že to pro m ě byl namáhavý den, a zbývá mi toho hodn ě na p řemýšlení. Prosím omluvte m ě.“ Alexandra vstala a p řistoupila ke dve řím. „Dobrou noc. Až budu mluvit s Damienem, vaše jméno p řitom nepadne. Asi bych vám m ěla pod ěkovat za to, co jste mi dnes ve čer prozradila.“

„Ned ěkujte mi, sle čno. Máte laskavé srdce, ale svá slova jste ur čit ě nemyslela vážn ě. V ěř te mi, bolí m ě, že jsem vám zp ůsobila trápení. Nem ěla jsem ani tušení, že ho máte tak moc ráda.“ Paní Penrithová si osušila oči.

Ten obrázek se vryl Alexandře do pam ěti: hubená, čern ě od ěná hospodyně, která opatrně balancuje na krají čku pohovky ve svém maličkém ošuntělém salonku a kapesníčkem si otírá zarudlé oči. Alexandra jí pop řála dobrou noc a vyšla z místnosti, ale ten pohled ji stále pronásledoval.

Bála se, že tak bude vypadat i její budoucnost.

Už na ni čekal.

Alexandra za sebou zav řela dve ře své ložnice a unaven ě se o ně op řela. Damien sed ěl vedle postele v k řesle potaženém vyšívaným sametem. Obestíraly ho stíny, které by ani všechny plynové lampy sv ěta nedokázaly rozptýlit.

Přistoupila ke sv ětlu, aby oto čila páčkou, cht ěla, aby pokoj zaplavil jas, prozářil všechny kouty a vlil do n ěj život. Také ji na duši tížily stíny.

„Nerozsv ěcuj,“ zašeptal a zadržel jí ruku.

„Je tady tma,“ namítla rozechv ěle.

„Mám rád tmu. Zjemňuje ostré hrany.“ P řitáhl si ji na klín, ale nepolíbil ji. Pouze si ji hodnou chvíli zkoumav ě prohlížel, jako by hledal vysv ětlení ješt ě d říve, než se ho na n ě zeptá. „Kde jsi byla? Už tady na tebe čekám celou věč nost.“

„Featherstone opustil hrad a ušet řil ti námahu. Už ho nemusíš propoušt ět.“

256

„Kdo ti to řekl?“

„Potkala jsem na chodb ě paní Penrithovou a ta mi to pov ěděla.“ Pod ělila se s ním pouze o část jejich rozhovoru. To nejd ůležit ější mu neprozradila.

„Co ješt ě ti řekla?“

Zachv ěla se. Jeho tón zn ěl zlov ěstn ě. Nejrad ěji by mu sundala brýle a mrštila jimi do ohn ě. Tvo řily neproniknutelnou překážku mezi ním a ostatními, takže byl vždy ve výhod ě.

„Pozvala m ě do svého salonku na čaj. Cht ěla…“ Alexandra spolkla slzy. „Cht ěla mi pop řát štěstí.“

„Také bych nám dvěma rád popřál štěstí,“ zašeptal hlasem, v němž zaznívala záhuba.

„Budeme š ťastní,“ vybuchla náhle a zabo řila mu obli čej do ramene. Vytryskly jí dlouho zadržované slzy. Pevn ě se ho držela a ot řásala se křečovitými vzlyky. Cítila, že ji hladí po vlasech.

„Co se stalo?“ zeptal se a políbil ji na spánek.

„Nic,“ vymlouvala se, protože se mu neodvážila sv ěř it.

„Něco to být muselo. Jsi velmi rozrušená. Vidím ti to na očích. Vytratila se z nich… veškerá nad ěje.“

Pohrávala si s želvovinovými knoflíky na jeho vest ě. Nezbude jí než si n ěco vymyslet, ale nikdy nebyla dobrá lhářka. „Featherstoneovo chování dnes ve čer m ě vyvedlo z míry. Zneklidnilo m ě.“

„Když jsem t ě naposledy vid ěl, bránila jsi ho a prosila m ě, abych mu odpustil. Co se od té doby zm ěnilo?“ Pevn ě stiskl rty a přimhou řil o či. Bylo jí jasné, že jí nev ěř í.

Ot řela si slzy. Zdálo se jí, že posledních pár týdnů ned ělá nic jiného. „Mám strach z toho, co mi k jeho odchodu poěděla paní v

Penrithová. Byl zamilovaný do sle čny Poleové, to už víš, ale nedávno si z nějakého d ůvodu vzal do hlavy, že ho neoklamala, jak se celou dobu domníval. Je p řesv ědčený, že ty jsi vinen jejím zmizením.“ Hlas jí klesl do vystrašeného šepotu. „O bávám se, že bude požadovat odplatu. Musíš být opatrný, Damiene. “

Vno řil se jí pohledem do o čí, jako by z ní cht ěl vytáhnout pravdu, kterou se snažila ukrýt pod hustým závojem řas. „Celá léta se mezi služebnictvem povídá, že jsem ji zavraždil. Featherstone těm řečem nikdy nev ěř il. P říliš se na ni hn ěval. Pro č by jim m ěl uv ěř it právě te ď, Alexandro?“

257

Z jeho tónu jí nasko čila husí k ůže. Tenká nitka, který poutala jeho potla čovaný vztek, se napínala, až hrozilo, že se každou chvilku p řetrhne. Vyklouzla mu z náručí. „Ptala jsem se t ě už jednou, jestli jsi ji zabil. Odpov ěděl jsi mi a já tvou odpověď přijala.“

„Ano. Ale ve chvíli, kdy Featherstone zm ěnil mín ění, vytratila se o čividn ě i tvoje d ůvěra ve mn ě, je to tak?“ Jeho slova studila jako rampouch.

Nedokázala mu pohlédnout do tváře. Netroufala si. Kdyby v jeho o čích objevila jen náznak toho, čeho se obávala, zbláznila by se. Proto rad ěji zbab ěle odvrátila pohled. „Já… našla jsem pár stránek z jejího deníku, m ůj drahý. Byla skrz na skrz zkažená. Minulost je pry č. Pro č se stále p řebírat t ěmi starými záležitostmi?“

„Ty si myslíš, že jsem vrah.“ Stiskl jí paži a p řinutil ji, aby se na n ěj podívala. „A uvažuješ, jestli si m ůžeš vzít člov ěka, který zavraždil ženu; který jí holýma rukama vyrval život z t ěla.“

„Ano,“ zajíkla se, protože už dál nedokázala zapírat. Její city byly jako z k řehkého skla, které pod slovy paní Penrithové začalo praskat.

Zvolna ji pustil. Dlouho se jí díval do o čí, zatímco ona se snažila proniknout skly jeho brýlí. Ale za nimi nen alezla ani stopu po lidském citu, pouze mrazivou, nekonečnou prázdnotu.

„Přeji vám dobrou noc, slečno Benjaminová. A navrhuji vám, abyste dnes v noci zamkla dve ře, protože bych t řeba mohl…“ Nedokon čil. Nemohl. Omámeně sledovala, jak mu svaly na tvá ři zacukaly v potla čované zu řivosti. Naposledy se na ni zamra čen ě podíval a potom práskl dveřmi. Alexandra klesla na kolena.

Percival Featherstone pravd ěpodobn ě nikdy nebyl úpln ě p ři zdravém rozumu. Všechna ta léta vykonával svou práci majordoma stejn ě dob ře jako jeho otec a otec jeho otce. Ale ve skute čnosti byl vždy chabé mysli, která snadno podléhala dojm ům. A zvláště p ěkným mladým ženám.

A nyní ho rozum opustil do čista.

O této skutečnosti sv ědčilo rovn ěž to, že si nyní povídal sám se sebou, z řetelným jasným hlasem vedl rozhovor, a čkoliv v místnosti nikdo nebyl.

258

„Je tak krásná, tak krásná,“ opakoval a bezmyšlenkovit ě hladil pistoli, kterou držel v klín ě. „Ani o den nezestárla. Je tak krásná a kone čně se ke mn ě vrátila. Ale pro č ses na m ě nep řišla podívat dřív? Bylo tu bez tebe neuv ěř iteln ě smutno. Hrozn ě jsi mi chyb ěla.“ Vstal od nízkého d ětského stolku, za nímž celou dobu sed ěl. Otev řel okenice a opušt ěnou u čebnu zaplavil m ěsíc.

„Čekám na tebe, má jediná lásko,“ zašeptal do noci. „Prozra ď mi, jak chceš tu tragédii pomstít. Nep řipustím, aby se mu dostalo št ěstí, když zni čil to naše.“

Oto čil se kolem své osy. Prolamovaná řezba zdobící mahagonový psací st ůl Ursuly Poleové vrhala v m ěsí čním sv ětle na prot ější st ěnu tajuplné vzory, které ho fascinovaly. Jeden z nich vypadal jako mužský profil. P řistoupil k n ěmu. „Tohle si p řeješ?“ zachrapt ěl. Čelo mu orosil pot, zvedl pistoli a zamí řil na spánek stínového muže. Natáhl kohoutek a vystřelil.

Ozvalo se kovové cvaknutí. Zbraň nebyla nabitá. Ješt ě ne.

Zaklonil hlavu a rozesmál se šíleným smíchem. Znovu a znovu natahoval kohoutek a trefoval se do spánku tmavé siluety.

Vtom zaslechl hluk. Jeden panel d řev ěného obložení byl odsunutý a v temné pr ůrv ě se náhle nehlu čně zjevil nez řetelný stín.

„Jsi to ty, má lásko?“ zasípěl Featherstone a p řistoupil k postav ě. Chodba za ní byla cítit zatuchlinou a v místech, kde tunel přecházel v kamenné schodiště, bylo vid ět římské malby představující vav říny a beraní hlavy, které střídav ě vystupovaly ze stínu a zase se propadaly do tmy v mihotavém sv ětle vzdálené osam ělé svíce. Byl to tajný vchod do katakomb.

„Pov ěz mi, co mám dělat. Po nekone čných dvaceti letech je moje v ůle zcela k tvým službám,“ zamumlal.

Postava ho vtáhla do katakomb a na dlouhý, hrůzostrašný okamžik p řitiskla rty k jeho.

Pak se panel znovu zasunul na své místo a oba zmizeli.

259

29. kapitola

Příští ráno ležela Alexandra malátně v posteli a srdce ji tla čilo v prsou jako balvan. Mary jí přinesla čaj a ope čenou vánočku a te ď pobíhala po místnosti, roztahovala záv ěsy, upravovala de čky a vyndávala jí oblečení. Alexandra jen ochable spo čívala na polštářích a nep řítomn ě ji pozorovala. Mary jí v ůbec nepoblahop řála k zasnoubení a byla nápadně zamlklá. Rozhodnutí své paní o čividn ě neschvalovala.

Ale Alexandra za čínala pochybovat, jestli v ůbec n ějaká svatba bude. Damien se v čera ve čer choval chladn ě, její otázky a ned ůvěra ho rozzu řily a nejspíš na ni zanev řel. Všechno se t říštilo jako k řiš ťál, který dopadne na hladký tvrdý mramor, a Alexand ra mohla jen bezmocn ě p řihlížet.

„Mám vám poslat pro horkou vodu, abyste se mohla vykoupat?“ Mary p řistoupila k pelesti a p řidržela jí župan.

Ale nebyl to její župan. Pat řil Damienovi, nikdy se nedostala k tomu, aby mu ho vrátila. A nyní posloužil jako d ůkaz proti ní.

Teprve v tuto chvíli si Mary uv ědomila, že to není oble čení její paní, a vzápětí jí tváří problesklo poznání. Pochopila, že je to pánský župan, a také jí došlo, komu nepochybn ě pat ří.

Alexandra se střetla s jejím pohledem. Ze zhrozeného výrazu v Maryiných o čích vyrozum ěla, že její komorná si okamžit ě dala dv ě a dv ě dohromady a dosp ěla k jedinému možnému závěru. Alexand ře se náhle stáhl žaludek a studem zavřela o či.

„Ale no tak, duši čko. Tohle p ěkn ě uložíme zpátky. Nevím, jak se to sem mohlo dostat,“ konejšila ji Mary, která ji cht ěla zbavit rozpak ů.

„Pat ří Damienovi. Asi bys mu ho m ěla poslat.“ Alexandra nevid ěla d ůvod ke lhaní. Pravda stejn ě vyjde najevo a krom ě toho musela být ke své komorné upřímná. Přátelství s Mary bylo to jediné, co jí na sv ětě zbylo. Nesmí ji klamat a zárove ň se doprošovat její podpory a porozum ění.

„Te ď vím, že ho milujete,“ řekla Mary tiše, poskládala župan a položila ho do k řesla vedle krbu.

260

řila obli čej do polštáře a

„Ano, miluji ho,“ p řikývla Alexandra a o či m ěla plné úzkosti. „Ale také se nesmírn ě bojím…“ Zabo

nebránila se slzám, které jí stékaly po tvářích.

Mary se k ní naklonila a neohraban ě ji objala. Alexandra se schovala v jejím náručí, vzlykala jí na rameni, a tak si alespo ň

částečně ulevila od žalu, který bou

řil v jejím nitru.

Když se kone čně proudy slz zastavily, vzala si nabízený kapesník a zašeptala: „Co mám d ělat? Nahání mi strach, ale

nesnesu pomyšlení, že bych ho m

ěla opustit. Miluji ho. A p řitom

ani nevím, jestli je v ůbec schopen poci ťovat lásku. Paní Penrithová se domnívá, že bych měla odjet, čím d řív, tím lépe, ale něco m ě tady zdržuje. Nepatrná jisk řička nad ěje. Záblesk v jeho očích, když pohlédne na Samuela. Dokáže moje láska provést Damiena všemi úskalími a vy řešit jeho problémy? Zkrotí temnotu, která ho pohlcuje? Nebo se naopak obrátí proti mně?“ Set řela si slzy. Nic není, jak má být. Nedovedla si p ředstavit, že by se m ěla vrátit do Londýna, protože Damien ji navždy poznamenal. Možná čeká jeho dítě. Neexistoval zp ůsob, jak znovu za čít a tvářit se, že

se s ním nikdy nesetkala.

čovala. „Má v sob ě dobro.

„Cítím, že musím bojovat,“ pokra

Miluje svého bratra. Bez váhání by pro Sama obětoval život. Nemohu pouze p řijít na kloub tomu, proti čemu tady vlastn ě bojuji.“ Pohlédla na Mary, která ji dál konejšivě hladila a nechala

ji vypovídat. „Já… nevím, s

nějakým duchem, šílenou ženou anebo ješt

samotném Damienovi?“

čím se vlastn ě musím utkat. S

ě h ůř, s šílenstvím v

„Na rozhodnutí je ješt ě p říliš brzy. Mám o vás strach, hol čičko. Velký strach,“ řekla Mary tlumen ě.

Maryiny šediv ějící narezlé ku čery jako obvykle vykukovaly zpod pevn ě utaženého čepce a Alexandru náhle napadlo, že její komorná představuje naprostý protiklad k Ursule. Ob ě mají rezavé vlasy, ale Mary vypadá na svůj v ěk, čímž dokazuje požehnanou

smrtelnost. Ursula ne.

„Zůstanu, Mary,“ prohlásila nakonec. Pomyšlení na Ursulu prom ěnilo její slzy v kámen. „Ale myslím, že by bylo nejlepší, kdyby ty ses vrátila do Londýna. Alespo ň na čas. Jak sama vidíš, rozhodla jsem se s ní bojovat, jednoduše proto, že jí tak

opovrhuji.“

261

„To není zrovna nejlepší d ůvod, zlatí čko. Lepší by bylo, kdybyste z ůstávala z lásky k němu.“

Alexandra uvažovala, jestli stejný pocit nechová také Damien. Zradí o či její zoufalství a bolest, nebo se kone čně nau čila skrývat zranitelnost za škrabošku ledové p řezíravosti stejn ě jako on? „Tolik ho miluji. Bože m ůj, tak moc!“ zašeptala zlomen ě.

Druhý den ráno bylo mraziv ě chladné po časí. Drobný déš ť se v poledne zm ěnil v plískanici a potom ve sníh, který pokryl vzdálené pahorky bílým kobercem. Rozeklaná skaliska nyní jako přízraky vyr ůstala na obzoru pod nehostinnou šedou zimní oblohou.

Alexandra za čala vypravovat Mary do Londýna. Starší žena se bránila, ale Alexandra nechtěla slyšet žádné výmluvy. Nep řála si, aby Mary uvízla na Cairncrossu pouze proto, že ji oddanost a láska ke své svěř ence svazují ruce. M ěla Mary velice ráda a bylo naprosto nutné, aby byla v bezpečí.

Odbyla si u čení se Samem, a čkoliv stále odmítal spolupracovat. Když o p ůl čtvrté p řinesla paní Penrithová čaj, Alexandra z okna hudebního salonku pozorovala, jak Damien navzdory hustému sn ěžení nasedá na kon ě a tryskem mizí na blatech.

„Kam jede?“ zeptala se paní Penrithové.

„Nejspíš na dostavení čko se samotným ďáblem,“ zahu čela hospodyn ě, zavrtěla povážliv ě hlavou a odešla z místnosti.

Alexandra se pokoušela vypít čaj, ale v ůbec se nemohla soust ředit. Sam sed ěl v k řesle, ml čky se pohupoval dop ředu dozadu, jako by z toho pohybu čerpal útěchu. Na okenních tabulkách kreslil zmrzlý sníh roztodivné obrazce. Její strach o Damiena p řevyšovala pouze touha znát pravdu.

„To pro dnešek sta čí, Same.“ Pohladila ho po tvá ři. Na krátký okamžik se jejich o či setkaly, potom se zt ěžka zvedl z k řesla a beze slova odešel.

Alexandra se p řipravila na dlouhé stoupání po schodech do věže. P řijde neohlášená, ale musí ji vidět. Damienova babi čka ví víc o d ění na Cairncrossu, než zatím dala najevo. A nyní na stal čas zbavit se p řetvářky a falešných ohled ů a splatit up římnost up římností.

262

„Jestli si šla zd římnout, po čkám,“ oznámila Millicent, když se dve ře otev řely.

„Už dlouho se necítí dob ře, sle čno. Nemá ráda, když ji návštěva p řekvapí,“ strachovala se služebná.

„Kdo je to?“ zazn ěl za látkovou zástěnou rázný hlas a vzápětí se odtud vybelhala lady Bess. Řídké chomáčky vlas ů jí voln ě tr čely do všech stran kolem hlavy a obli čej ješt ě nesl stopy spánku. Vypadala přesn ě tak, jako když onehdy vyd ěsila Alexandru na schodech.

„Damien ohlásil naše zasnoubení. Chce si m ě vzít.“ Alexandra se odml čela a čekala, co lady Bess na novinku řekne. P řekvapilo ji, jak š ťastn ě se stará žena zatvá řila.

„Takže už je to oficiální! M ůj sen se splnil. Díkybohu! Tolik vás potřebuje,“ radovala se lady Bess a pot ěšen ě spráskla ruce.

Alexandra jí pomohla do k řesla.

„To je báječná zpráva, vynikající!“ opakovala stará šlechtična. Poklepala h ůlkou o podlahu. „Millicent, p řines nám sherry. Musíme to oslavit.“

Alexandra uchopila seschlou ruku lady Bess do své a poklekla před starou paní. V o čích se jí mihl smutek. „Oslavovat je možná ješt ě p řed časné.“

„Cože?“ polekala se lady Bess. „Co se stalo?“

„Mám pochybnosti o Damienovi. Musím znát to, co víte vy. Na rozhodování mi nezbývá příliš mnoho času.“

Lady Bess ji chvíli pozorovala se sm ěsicí viny, zd ěšení a pali čatosti. „Musíte si ho vzít. Jste pro n ěj jako stvo řená, Alexandro Benjaminová. Chybí mu někdo právě tak ryzí a st řízlivý jako vy.“

„On pot řebuje m ě a svým zp ůsobem i já stejně zoufale pot řebuji jeho.“ Alexandra se odml čela. Nebylo lehké pokračovat. „Ale tady jde o víc. Jakého člov ěka si mám vlastně vzít? Musím o Damienovi v ědět všechno, co je možné se dov ědět. Musím znát pravdu o tom, jestli zavraždil Ursulu Poleovou.“

Ruka lady Bess v jejím sev ření náhle ochabla a prom ěnila se v kus ledu, stará žena uhnula pohledem a zamračen ě se zakabonila.

„Zabil ji?“

Lady Bess trhla hlavou a poslala Millicent pry č. Služebná kvapn ě jako myška proklouzla kolem nich a zmizela za zást ěnu.

263

Teprve když byly o samot ě, lady Bess pokra čovala: „Nevím, co ode m ě chcete. Pokud se ptáte, jestli jsem ho vid ěla při činu, potom odpov ěď zní ne. Pokud chcete v ědět, jestli ho máte milovat a hý čkat navzdory všemu, tak říkám ano, protože si zaslouží lásku. A pot řebuje n ěkoho, kdo by ho lásce naučil, když jeho vlastní rodina…,“ slova se jí zadrhla v hrdle, „… jeho vlas tní rodina v tomto bod ě tak hrozn ě zklamala.“

„Před dvaceti lety jste už nebyla nejmladší, ale ani t ak byste toho pro Damiena nemohla moc ud ělat.“ Alexandra sklopila hlavu a zadívala se zamyšlen ě na podlahu. „Nesmíte si vy čítat minulost. Už je to pry č a já se dívám pouze do budoucnosti. Jestli Ursulu zavraždil, nejspíš bych mu takový h řích dokázala časem odpustit. Ale musím to v ědět jist ě. Mám na to právo, pokud bych se měla stát jeho ženou.“

Lady Bess jí položila ruku se zkroucenými prsty na hlavu a láskyplně ji pohladila po vlasech. „Nep řistihla jsem ho p ři tom, ale než Damiena vyhnali z domu, slyšela jsem na t ěchto schodech do chodby jistý rozhovor. M ěl všechny d ůvody ji zabít a z jeho řeči výslovn ě vyplývalo, že by to s chutí ud ělal. Ráda bych to popřela, protože se obávám, že nás opustíte a nic nám už nezůstane. Nevím, jestli Ursulu zavraždil. Vím pouze, že to ni kdy nepop řel.“

Alexandra m ěla pocit, že k nesnesitelné tíži, která už spo čívala na jejích ramenou, p řibylo další b řemeno. Z řejm ě neexistuje zp ůsob, jak Damiena zprostit viny. Zavraždil Ursulu Poleovou a otázka zní, jestli ona, Alexandra Benjaminová, dokáže s jeho neup římností žít. Obávala se, že odpov ěď zní ne.

„Je mi jasné, že je to pro vás šok. Je hrozné si takovou v ěc jen představit,“ pokra čovala lady Bess sp ěšn ě, když viděla Alexand řin bílý obli čej, „ale m ěl pro to d ůvod. Nezapomínejte, m ěl d ůvod.“

„Možná ano. V ěř ím, že ji skute čně m ěl pro č nenávid ět. Ale není na mn ě soudit, jestli si zasloužila smrt.“ Alexandra zvol na vstala. Už ani necítila nutkání k pláči, v duši jí zela hluchá prázdnota a v místě, kde mívala srdce, zbývala jen černý kráter.

„Vezm ěte si ho. Nedovolte, aby nad vámi zvítězila. Bojujte o něj. Prosím.“

Alexandra šla pomalu ke dve řím. „S ní bojovat nemusím.“ Hlas se jí zadrhl. „Alespo ň to je mi nyní jasné.“ Zcela pono řená do svých neradostných myšlenek vyšla na chodbu a bez o hlédnutí za

264

sebou tiše zav řela. Když zámek s klapnutím zapadl, jako by jí zazvonil poslední umíráček. Nevid ěla, jak k ní stará žena prosebn ě vztahuje ruce ani jak složila hlavu do dlaní a z hrdla se jí vydral chraptivý, opušt ěný vzlyk.

Po čkala na n ěj ve velkém sále. Zítra Jaymes odveze Mary a možná i ji samotnou na vlakové nádraží v Yorku. Koncem týdne už budou bydlet n ěkde v byt ě v Londýn ě. Mary vklouzne do své každodenní rutiny, ale Alexandra si nedokázala představit, že by ješt ě n ěkdy mohla žít normáln ě.

Damien p řišel až hodn ě po desáté. Venku se vytvo řily návěje až stopu hluboké a hlavu a ramena m ěl mokré od roztávajícího sn ěhu. Nebyl zde Featherstone, který by ho obsloužil, pouze jeden osam ělý lokaj si od n ěj vzal ledovou tříští pokrytý pláš ť.

Pozorovala ho ze svého sedátka ukrytého ve stínu. Uhladil si vlhké zlaté vlasy a otřel si brýle do rukávu košile. M ěl hezkou tvář, ale vypadal p řísn ě. Píchlo ji u srdce, když si vybavila, jak ji něha umí zjemnit a prozářit.

„Jel jsi daleko,“ ozvala se.

Oto čil se a zaost řil pohled do temného rohu. Obezřetn ě si nasadil brýle a pe čliv ě si je upevnil za uši. „To jsi ty, Alexandro,“ konstatoval a z nehybných, ostrých rys ů jeho tvá ře se op ět nedalo nic vyčíst.

„Čekala jsem na tebe.“ Vstala a p řikro čila k n ěmu blíž.

Díval se, jak lokaj odchází, a když byli kone čně o samot ě, oto čil se k ní. „Tak poj ď. Promluvíme si naho ře.“

„Ne, už s tebou nemohu déle z ůstat. P řišla jsem ti jenom říct, že odjíždím.“

Mimovolně za ťal nehty do dlaní a p řísahala by, že mu v o čích zakmitl hn ěv. „Nikam nepojedeš.“

„Pov ěz mi, co jsi ud ělal Ursule Poleové, a možná zůstanu. Ale musím znát čistou pravdu.“

„Nezabil jsem ji. Mohl jsem, m ěl jsem p říležitost, a dokonce jsem si to i mnohokrát přál, ale neudělal jsem to.“

„Lady Bess a ostatní si myslí n ěco jiného. Nelži mi.“

„Pro č mi nedáš pokoj? Nesta čí ti, že jsem ti už jednou odpov ěděl?“ Jeho podrážd ěnost se rozho řela v zu řivý vztek. „Jaký

265

je v tom rozdíl? Možná máš pravdu a ona není mrtvá. A my jenom ma říme čas zbyte čným dohadováním, kdo je její vrah.“

„Zaml čel jsi mi, že jsi jí tehdy ve v ěži vyhrožoval.“

„A kdybych ti ten výstup vylí čil a zopakoval slovo od slova, za čala by sis m ě víc vážit? M ěla bys te ď ke mn ě bezvýhradnou důvěru?“ Setkal se s jejím pohledem a ústa mu zk řivil cynický úsm ěšek. „Vidím ti na nose, co si o mn ě myslíš, už jsi skálopevně p řesv ědčená, že jsem vrah, a je tedy úplně jedno, co ti odpovím. A ť tak nebo tak, všechno bude špatn ě. Proto se t ě ptám, jak mi pom ůže, když se k vražd ě Ursuly p řiznám? Zlepší to mou momentální situaci? Budu si u tebe stát lépe? Budeš m ě snad milovat ješt ě víc?“

Jeho logice se nedalo nic vytknout. Srdce jí pro n ěj krvácelo, ale nemohla zm ěnit nevyhnutelné. „Po řád se jenom vykračuješ a uhýbáš. Nesnesu tvoji v ěč nou p řetvářku a výsm ěch. Neustále mi něco zaml čuješ, chováš se p řezírav ě a nikdy se mnou nemluvíš na rovinu, proto už nev ěř ím tvému zapírání. Takže máš svatou pravdu, a ť řekneš cokoliv, zítra ráno odjíždím s Mary.“

Na čele mu nab ěhly žíly a v o čích se mu nebezpe čně zablesklo. M ěl co d ělat, aby se ovládl. „Požádal jsem tě, Alexandro, aby ses stala mou ženou,“ za čal klamn ě tichým hlasem. „Mou ženou. Odevzdala ses mi a to nás svazuje navždy. Zůstaneš se mnou.“

„Ne,“ odmítla a celá se schoulila pod jeho pronikavým pohledem. „Musím odejít, než bude pozd ě.“

Přistoupil k ní blíž s výhr ůžným výrazem. „Alexandro, nedráždi m ě. Budu t ě tady držet i proti tvé v ůli, pokud budu muset.“

Ucouvla, ale neztrácela odvahu. „Nejsi neomezený tyran, který si m ůže se svými vazaly d ělat, co si zamane. Tohle není tvoje království a nem ůžeš mi porou čet.“

„Možná to není moje království, ale když tě tady zav řu, kdo si pro tebe p řijde? Když pošlu tvou ustrašenou komornou Mary postrkem do Londýna, vrátí se zp ět s posilami a vezme hrad útokem, aby tě osvobodila? Uv ědomí si snad kone čně tv ůj zbož ňovaný Brian, jak ohromn ě t ě miluje, a p řiřítí se na Cairncross, jako by vystoupil z n ějakého p řemršt ěného, dojemného románu našeho starého dobrého Wattyho?“

266

Jeho sarkasmus ji pálil jako sůl v čerstvé ráně. T řásla se hn ěvem. „Takže ty víš o Ivanhoeovi? Byl jsi to ty, kdo m ě tou knihou mu čil? M ěl jsi št ěstí. Opravdu ses trefil, sm ěšnou zhrzenou dcerku židovského lékaře skute čně práv ě tento román dokázal pěkn ě tnout do živého.“

„Tak tohle si o mn ě myslíš? Že jsem šílenec, který se plíží kolem po chodbách, nakukuje do klíčových dírek a tropí si z tebe nechutné žerty?“ Vyrazil ze sebe krátký nep říjemný smích a znovu přistoupil o krok blíž.

Ucouvla.

Za čal ji pronásledovat. „Považuješ m ě za blázna, Alexandro,“ pokra čoval temn ě a odsunul dubové k řeslo stranou, „a víš co? Opravdu jsem blázen. Protože tě nenechám odejít ani zítra, ani nikdy jindy. Z ůstaneš se mnou. A jestli musím být šílenec, abych tě tady udržel, pak se jím stanu.“ Cht ěl ji chytit.

Vysmekla se mu a dala se na útěk, ale zastoupil jí cestu.

„Zůstaneš se mnou, Alexandro,“ zasykl.

„Takhle ne,“ vydechla, usko čila a nastavila mu k řeslo. „Slíbila jsem ti lásku, ale ne násilím. Na násilí spoléhala její láska, ne moje.“

Zastavil se. Hled ěli jeden na druhého a oba zprudka oddechovali. Propaloval ji pohledem a neunikl mu jediný záblesk citu v jejích o čích, jediný rys její tvá ře. „Žádný jiný muž t ě nebude zbož ňovat tak jako já. Žádný jiný t ě nepot řebuje jako já.“ Hlas mu zdrsn ěl touhou.

„Když si m ě tak vážíš, pro č mi nepovíš pravdu? Pro č mi ne řekneš, o čem jste s Ursulou mluvili ten poslední den ve v ěži? Lady Bess mi pouze nazna čila, o č šlo. Zabil jsi ji, že? Zabil?“ Poslední otázka dozněla v zasténání naprosté beznaděje.

Zastavil se t ěsn ě u ní a svaly se mu napínaly, jako by se na ni cht ěl v p říštím okamžiku vrhnout.

Znovu ucouvla, ale nohy se jí zamotaly do sukn ě a ona se zapotácela. Popadl ji a pevně ji stiskl v náru čí.

„Ne,“ zalapala po dechu p ři pohledu na jeho nesmi řitelný pohled. Jeho paže se kolem ní zav řely jako ocelové čelisti želez.

„Takhle ne, prosím,“ zap řísahala ho.

Vzal zlehka mezi zuby její ušní lal ůč ek a jemn ě zatáhl v nepokryté milostné výzvě.

267

„Zkus mi tvrdit, že p ři tom necítíš pot ěšení, a dokážu ti, že jsi větší lhář než já.“ Sklonil se a p řitiskl rty na její ústa. Snažila se odvrátit hlavu, ale vzal její obličej do dlaní, takže se nemohla ani pohnout.

Bezmocn ě zaúp ěla, její rty se mu podvolily, ale mysl se bou řila. Proklínala zrádnou horkost, která se jí začínala rozlévat v klín ě.

„Pot ěšení nemusí být to nejv ětší lákadlo, Damiene,“ bránila se, když ji postr čil ke schod ům.

„A co jiného vábí muže do záhuby rychleji než příslib rozkoše?“ namítl chraptiv ě a bral schody po dvou.

„Tohle najdeš u každé ženy,“ vyk řikla a vzep řela se. „Pošli si pro n ějakou d ěve čku a m ě nech být.“

„Ale já dávám přednost rozkoši a lásce.“ Tiskl jí ruku tak siln ě, až v ní nem ěla žádný cit, a táhl ji ke své ložnici. Opřel ji zády o zavřené dveře, op řel se o ve řeje a uv ěznil ji mezi rozp řaženými pažemi. „Pov ěz mi, že m ě nenávidíš, Alexandro, a já tě nechám jít. Práv ě tvoje láska m ě svádí, pokouší m ě svou jedine čností. Řekni, že se ti hnusím, a pot ěšení se rozplyne jako dým.“

„Nenávidím tě,“ vyk řikla a bušila mu p ěstmi do prsou, aby ji pustil z nemilosrdných kleští svého objetí.

„Podívej se na m ě, a te ď chci slyšet pravdu.“ Popadl ji za ramena a vší silou jí zalomcoval, až jí cvakaly zub y.

Ztichla a op řela se o d řev ěnou výpl ň. Hru ď se jí prudce zvedala, ale když se odvážila zvednout o či, zap ředl ji do sítí svého podivného pohledu. „Nenávidím tě…“ Jen s námahou lovila v mysli správná slova. „… a zároveň t ě i miluji. A práv ě proto zítra ráno odjíždím.“

Sklonil hlavu tak blízko, až ji na líci pohladil je ho teplý dech. „Ne, Alexandro, práv ě proto tady z ůstaneš tak dlouho, dokud nebudu hnít v hrob ě.“

Díval se na ni s neúprosným odhodláním a pak zašeptal: „Jen si zkus mi odporovat.“

Sklopila zrak. Chyba. Znamení porážky.

Z posledních sil se snažila uchovat si d ůstojnost a udržet si od něj odstup. T řeba je skute čně šílený. Možná má opravdu všechny

268

ty triky, které jí tak ztrp čovaly život, na sv ědomí on a zvrhle se pásl na jejím strachu.

Ale miluje ho. A díky této lásce se jeho zápas stal i jejím zápasem, jeho vášeň její vášní. V každém ohledu dokázal, že je pravým opakem Briana. Brian by ji umo řil k smrti nevšímavostí a nev ěrou, Damien ji zabije posedlostí.

Prudce si ji p řitáhl k sobě.

Zaklonila hlavu a usilovn ě se snažila dát dohromady slova výmluvného protestu, kterým by odvrátila nevyhnutelné. Už se jí ta správná slova chvěla na jazyku, ale když se p řitiskl k jejím ústům, nezmohla se na odpor. A zatímco ji líbal, všechny myšlenky na vzpouru ji opoušt ěly.

Připadala si jako ve snu, z n ěhož se stále nem ůže probudit. Vzal ji znovu za ruku a vtáhl ji k sobě do pokoje. Když ji položil na postel, zdravý rozum ji prosil, a ť uprchne. Ale neposlechla ho. S každým žhavým polibkem, jímž jí spaloval hrdlo, r uce a t ěsn ě sešn ěrovaná ňadra, si uv ědomovala, že láska nemá se zdravým rozumem co d ělat. V logickém, střízlivém život ě, jaký vedla předtím, dokonce ani nebyla nutná.

Avšak jakmile se hráz šílenství a posedlosti protrhne, už je nic nedokáže spoutat.

Vyvalí se jako rozvodn ěná řeka.

30. kapitola

Alexandra otev řela zakalené o či. Namožené svaly ji bolely po celém těle a všude ji píchalo. Ležela nahá ve zmuchlaných pokrývkách a v mysli ji pálily vzpomínky na včerejší noc.

Ani se nemusela obracet a hned n ějakým šestým smyslem poznala, že Damien na l ůžku není. O to víc ji p řekvapilo, že je ješt ě v místnosti. Stál u okna, oble čený pouze v nedopnutých kalhotách, a díval se ven na krajinu zahalenou nezvyklým bílým příkrovem, na jehož míst ě se ješt ě v čera rozkládala šedivá blata. Nehýbal se, jen tak zamyšlen ě hled ěl do prázdna, a když se na ni po chvíli ohlédl, obličej m ěl zcela bezvýrazný. Nevid ěla v n ěm ani

269

náznak citu, byl neproniknutelný a nedotčený jako b ělostné vrcholky kopc ů v dálce.

Zav řela o či a na prsa jí dolehla olov ěná tíže. Jistěže nemohla očekávat, že by se s veselým úsm ěvem posadil na pelest a nalil jí ranní kávu jako pozorný manžel. V čerejší noc byla p říliš syrová, plná chorobné vášně a bou řlivých cit ů, p říliš mnohozna čná, než aby se ráno rozmarně škádlili. Ale v hloubi srdce po takové bezstarostnosti toužila. A když ob čas snila s otev řenýma o čima a stav ěla si vzdušné zámky, představovala si samu sebe jako hezkou mladou ženu úctyhodného člov ěka, nezatíženého temnou minulostí. Cht ěla mít zdravé a bystré děti a p řála si s manželem prožívat čisté, prosté radosti.

Zdálo se však, že v čerejší noc tuto možnost vylou čila. Nevzpomínala si, kolikrát si ji vzal, ale rozbolavělé tělo bylo jasným d ůkazem jeho nenasytnosti. A pokaždé byl prudší a drsn ější, jako by byl posedlý touhou ji vlastnit.

Nakonec si ji posadil na sebe a p řim ěl ji, aby p řevzala iniciativu. Sténala a bránila se, ale jeho horké, mocné ruce ji vedly a donutily ji pohybovat se tak, jak si p řál, až v ní vytryskla žhavá rozkoš, která jen přilila do poháru její hanby. Když se na něj vy čerpan ě zhroutila se špatným pocitem slastného ukojení, bezostyšn ě jí hn ětl ňadra a šeptal jí, že žádný jiný muž jí neposkytne takové potěšení jako on. Až mu nakonec znovu podlehla a ud ělala všechno, co po ní žádal.

Kdysi by jí pouhé pomyšlení na to, čeho se odvážila, vehnalo ohnivý rum ěnec do tváří, ale když nyní ležela na uválených přikrývkách, nebyla už schopna poci ťovat rozpaky. Plála stravující touhou, jeho metody svád ění byly ďábelské a fungovaly. Chtěl, aby pochopila temnotu, a v čerejší noc znamenala po čátek této cesty. Každým brutálním sobeckým polibkem, který uk radl z jejích zdráhavých rtů, a každým bezohledným objetím stále hlasit ěji rozezníval v jejím nitru strunu, kterou necht ěla poslouchat, ale jejíž tóny ji neodolateln ě vábily. Stále více se uchyloval ke krutosti a násilí. A ačkoliv v ěděla, že i v ní, jako v každém, se tyto odvrácené stránky lidské povahy skrývají, nebylo radno si s nimi zahrávat, protože člov ěk se mohl lehce zřítit do nenávratna.

270

Dívala se na jeho rozložitá svalnatá ramena a myšlenky jí znovu zabloudily k v čerejší noci.

Skute čně se propadala do bezedné propasti.

Musí se zachránit. Potřebuje ke svému životu nejen vášeň, ale i n ěhu a jemnost. Nezbývá jí než ho opustit, protože když nedokáže zachránit jeho, musí spasit alespoň sebe.

Vymotala se z p řikrývek, zakryla se dlan ěmi a dovlekla se ke křeslu, na n ěmž ležel její župan. P řitiskla si ho na ňadra a celou dobu nespoušt ěla z Newella o či v nad ěji, že bude dál hled ět z okna na bílý sníh.

Ale zklamala se. P ři prvním pohybu se oto čil a nyní se díval přímo na ni. O čima p řelétl její nahé tělo a zpod p řiv řených ví ček sledoval, jak se nemotorn ě snaží nasoukat do sametových rukáv ů.

Oba ml čeli. Ticho mezi nimi vytvářelo hmatatelné nap ětí jako mezi zajatcem a v ěznitelem, žákem a u čitelem. Kone čně vklouzla do vyšívaných rukáv ů a p řek řížila si okraje županu vp ředu p řes sebe.

„Sp ěcháš, aby ses přede mnou schovala. Myslíš, že mi ute češ?“ V koutku úst mu posm ěšn ě zacukalo.

Zvedla hlavu a náhodou zachytila svůj odraz v zrcadle na krbové římse. Vypadala jako čarod ějnice. Zcuchané vlasy jí splývaly nepo řádně p řes rameno jako n ějaké vesnické poběhlici a visely jí v tmavých pramenech do pobledlého, ztrhaného obličeje. A zpoza toho černého závoje hleděly neuv ěř iteln ě unavené, vyhaslé o či, podmalované temn ě fialovými kruhy.

Zoufale se rozhlédla po pokoji, aby našla své oblečení. Bylo pry č. Neležely tam žádné rozházené kousky šatstva kromě Damienovy košile na no čním stolku, kam ji v čera ve čer odhodil, a županu, který si práv ě oblékla.

„Pokud hledáš svoje šaty, poslal jsem je dol ů, aby je služebné vy čistily a vyžehlily. V šest p řijde pastor, aby nás oddal.“

Ucouvla p řed ním až do rohu mezi st ěnu a mahagonový st ůl. Jeho slova nepochybn ě dávala dokonalý smysl, ale stále si je nemohla srovnat v hlav ě. Dnes se p řece nemohou vzít! Svatba musí ješt ě pár týdn ů po čkat. Zni čilo by ji, kdyby byla zákonným a morálním poutem navěky svázaná s mužem, jakým byl včera.

„Vypadáš jako pták chycený do sítě, Alex.“

Přistoupil k ní.

271

Zvedla ruce, aby ho odstr čila. Dlan ěmi se op řela o pevnou hradbu sval ů a zatla čila, ale bylo to, jako by cht ěla pohnout skálou. S narůstající panikou cítila, jak vklouzl prsty pod její župan, shrnul jí látku z jednoho ramene a políbil ji. Putoval rty níže až k jejímu ňadru.

Zabo řila mu prsty do vlas ů a odtáhla mu hlavu d řív, než se jeho ústa mohla sev řít kolem bradavky. Up řen ě se na ni podíval, jako by ji vyzýval, jen a ť mu škubne vlasy ješt ě siln ěji. A potom prudce sklonil hlavu a stiskl jí bradavku mezi zuby.

„Ne…,“ zalapala po dechu, když cítila, jak jí zra ňuje jemnou pokožku.

Přitla čil ješt ě siln ěji. Byl mistr v balancování na hraně bolesti, ale pokaždé se té bolesti o něco p řiblížil, takže se po řád více stávala samozřejmostí. Vyk řikla a v tom výk řiku zaznívala extáze, ale i hr ůza, že Damien co nevid ět p řekro čí práh skutečného násilí a ublíží jí.

Zatápala rukama na stole a nahmatala rukojeť st říbrného kartáče. Pevn ě ji sev řela a uhodila ho ze strany do tváře. Překvapen ě ucukl a potom jí surov ě vytrhl kartá č z ruky, až jí tém ěř zlomil záp ěstí. Zakryla si tvář rukama a čekala, že ji ude ří. Ale náhle se rozhostilo ticho a místností se ozýval pouze její strachem zrychlený dech.

Opatrn ě sundala ruce. Pozoroval ji ne čitelným pohledem a potom pohrdav ě odhodil kartá č zp ět na st ůl. P řelet ěl po hladké desce a s tlumeným bouchnutím dopadl na vln ěný koberec.

„Nevezmu si t ě,“ zašeptala.

„Vezmeš, nebo budu po celém Londýn ě prohlašovat, že jsi moje milenka,“ pronesl bezcitn ě.

Měla chu ť ho znovu uhodit. „Já už dál nemohu, nenechám se zni čit. Nevyhraješ, Damiene, tohle musí skon čit. Pot řebuji ohleduplnost, chci n ěkoho, komu na mn ě záleží, jinak se m ůžeš se svatbou rozlou čit. Rad ěji um řu.“

Zamra čil se. „Budeš moje, a je mi jedno jak.“

Op řela se o st ůl, protože jí podklesávala kolena, a odvrátila se od n ěj. D ěsil ji. „Jsi schopen lásky a n ěhy, já to vím. Sama jsem se o tom p řesv ědčila. Ale nemohu bojovat s tvou temnou stránkou donekone čna. Nemohu stát pořád na stráži a přemýšlet, jestli jsi můj p řítel nebo nep řítel. Proto musím odjet.“

272

Chladnokrevn ě se posadil do vyšívaného k řesla u krbu a bez odpov ědi se zadíval do ohn ě. Pozorovala ho.

Byl mezi ní a dve řmi.

Rozechv ěle si p řitáhla klopy županu k tělu.

Nenápadně ud ělala krok ke dve řím, pak další. Vtom ji popadl za ruku a zkroutil jí ji za záda, až dopadla na kolena p řed jeho křeslo.

„Chci t ě tak moc, že z toho zešílím.“ Hltal ji divokýma o čima a svaly ve tváři mu cukaly jako v agónii. V míst ě, kde ho ude řila, se mu za čínala objevovat ošklivá mod řina. „Od za čátku mi bylo jasné, že mi provedeš p řesn ě tohle.“

„Pus ť m ě,“ pokoušela se vyprostit z jeho sev ření. Toužila ho pohladit po zran ěné tváři, ale nemohla znovu propadnout slabosti. „Takhle muž ženu nemiluje.“

„A jak miluje žena muže? Povím ti to. Svede ho p říslibem rozkoše, nabídne mu své tělo a potom ho odvrhne, když už její milenec bez ní nedokáže žít. Odvrhne ho jako nepot řebnou veteš.“ Surov ě ji chytil za vlasy a škubl jí hlavou mezi svá kole na.

„Damiene.“ Potla čila vzlyk a zav řela o či, když si za čal rozepínat kalhoty. „Ne.“

Snažila se mu vytrhnout, ale p řitla čil jí hlavu blíž a zu řiv ě zasy čel: „Dob ře se podívej, Alexandro. Užívala sis ho dosyta, a ani jsi nem ěla čas si ho po řádně prohlédnout. Vidíš ty jizvy? Jsou tam po řád jako upomínka na dobu, kdy jsem byl mladý a d ůvěř ivý hlupák.“

Vzhlédla k n ěmu bledá šokem a hrůzou, a p řed sebou vid ěla člov ěka bez schopnosti milovat, úpln ě osam ělého. Muže, který z hloubi svého prázdného srdce nenáviděl sv ět, protože se domníval, že v n ěm pro n ěj není místo.

„Já nejsem Ursula, Damiene.“

„Ne, nejsi.“ Odml čel se. „Jsi horší.“

„Mýlíš se,“ odporovala p řiškrcen ě a pokoušela se vysmeknout z jeho nemilosrdného sevření.

Volnou rukou jí p řejel po vlasech a pozoroval ji s podivn ě nete čným výrazem, ale vzáp ětí se zhluboka nadechl. Bylo zřejmé, že potla čuje vražedný vztek. „Jsi horší, Alexandro. Ona si udržovala odstup. Nikdy ve mn ě nevyvolala to, co cítím k tob ě.

273

Nepot řeboval jsem ji.“ Drtil slova nenávistn ě mezi zuby „Nesnažila se m ě opustit.“

„Miluji t ě, Damiene. Ale ne takového, jako jsi teď,“ dala se do pláče. „Láska je jemná, něžná a dobrá. Přináší pokoj a umí zkrotit všechny démony.“ Se srdceryvným vzlyknutím se mu vy trhla a vyškrábala se na nohy. „Nesnesu to…“ Sko čila ke dve řím a rozrazila je.

Vtom ucítila na bosých nohou n ěco vlhkého. Podívala se na zem a zjistila, že stojí v kaluži karmínov ě rudé barvy, která vypadala jako krev. Rozlévala se těsn ě za Damienovým prahem přes chodbu a mizela pode dve řmi do jejího pokoje.

Jako nep říčetná se rozběhla na druhou stranu a otev řela dve ře do své ložnice. A z pohledu, který se jí naskytl, se jí roztan čily mžitky p řed o čima.

Všechna okna byla rozbitá a dovnitř vanul mrazivý vítr. Z její postele se ozvalo zašust ění, ležel tam Ivanhoe a stránky knihy se ve v ětru p řevracely sem tam. Krej čovská panna byla zpět, znovu měla obscénn ě vyhrnutou sukni p řes hlavu, a kolem rozkvétaly kaluže rudé barvy, na bílých p řikrývkách v posteli, mezi střepy oken a na zrcadle, na n ěmž n ějaká neviditelná ruka namalovala krvavou Davidovu hv ězdu.

Zapotácela se. Omámeně se oto čila a pohlédla tam, kde šarlatová stopa začínala. Naproti p řes chodbu stál ve dveřích své ložnice Damien a v jeho obli čeji nezahlédla ani náznak překvapení.

Ur čit ě to byl celou dobu on.

Alexand ře se zato čila hlava a bezvládně se svezla na podlahu.

31. kapitola

Otev řela o či a srdce se jí v panice sev řelo. Pohledem divoce zat ěkala kolem sebe, jako by nic nepoznávala, ale po chvilce se vzpamatovala. Byla zpátky v Damienově ložnici a na druhém konci místnosti stál ve dveřích sám Damien. Díval se na ni neproniknutelným pohledem.

274

Ticho p řerušil Maryin hlas. „No tak, hol čičko, ležte klidn ě a hezky si odpo čiňte.“

Alexandra prudce oto čila hlavu. Její komorná právě do umyvadla vyždímala čistý obklad a chystala se jí ho p řiložit na čelo.

„Jeho lordstvo mi řeklo, že jste omdlela,“ pokra čovala pon ěkud škroben ě a vypadala ustaran ě a zárove ň polekan ě.

Alexandra znovu zalétla pohledem k Damienovi. Pronikav ě ji pozoroval, jako by si cht ěl vtisknout do pam ěti její podobu i náznak úzkosti, která jí kmitla v očích. Krátce, odmítavě kývl hlavou a potom beze slova opustil místnost.

„Kam jde?“ vyhrkla Alexandra. Ochromil ji pocit nes mírného zoufalství.

„To je v po řádku, slečno. Říkal, že máme dnes odjet. Jaymes už dostal p říkaz p řipravit ko čár. Přespíme v Yorku a nasedneme do prvního ranního vlaku. Díkybohu!“ dodala Mary ja koby pro sebe.

Alexandra sklouzla pohledem níž, stále na sob ě m ěla Damien ův župan. Znovu vzhlédla k Mary, ale v její tváři četla jen znepokojení, žádné vý čitky.

Pokusila se vstát, ale pořád se jí točila hlava a nohy ji neposlouchaly. „Říkal, že m ě nikdy nepustí.“ V hlase jí zazníval zmatek a žal.

„Když m ě zavolal sem, povídal jenom, že jste omdlela.“ Mary se zasmušila a potom nechápavě pokr čila rameny. „Dělal si hrozné starosti. Tvrdil, že jste tady neš ťastná a bojíte se, a on nepřipustí, abyste dál tak trpěla. A že prý až se probudíte, máme spolu odjet do Yorku.“

Alexandra se rozhlédla po pokoji a potom znovu zhodnotila sv ůj neuspo řádaný zevn ějšek. „Já… nevím, jak bych vysv ětlila, pro č jsem tak oble čená,“ začervenala se.

„Cht ěla jste se p řece vdávat, slečno.“

Mary ji náhle objala a její trochu roztřesené paže jí nabízely útěchu a vykoupení, ale Alexandra na n ě ješt ě zdaleka nem ěla nárok.

„Vid ěla jsi m ůj pokoj?“ zašeptala smutn ě.

„Je tam p ěkný nepo řádek,“ podotkla Mary v ěcn ě.

275

„Ud ělal to on. Musel to být on. Mu čí m ě.“ O či jí tonuly v slzách. Mary neodpověděla.

„Celou dobu jsem se domnívala, že je to sle čna Poleová. Myslela jsem, že m ě pronásleduje, protože nesnese, že mi Damien věnuje svou pozornost. Ale te ď je všechno jasné. Nemá to v hlav ě v po řádku.“ Usedav ě se rozplakala. „Cht ěla jsem mu pomoct. Jednou v noci jsem ho našla s pistolí v ruce a bála jsem se, že by si mohl ublížit. Ale jak ho zachráním? Nemohu si vzít vraha. A ty… ty odporné žerty, jsou ďábelské. Jak bych ho mohla spasit, když dělá takové věci, a neob ětovat p řitom sebe?“

Mary ji vzala za ruku. „Neumím vysv ětlit, co se tady d ěje. Váš pokoj je skute čně vzh ůru nohama, ale jestli to ud ělal pán? To nevím. Možná ano, i když jsem ho p ři tom nevid ěla. Ale už na n ěj nemusíme myslet, sle čno. Odjíždíme. Jakmile se dáte dohromady, vyrazíme. A díkybohu za to. Už je nejvyšší čas, skoro pozd ě.“

„Asi mu už nemohu pomoct.“ Alexandra si ot řela tváře, ale pak nechala stékat slzy voln ě. Její život pozbyl smyslu a budoucnost znamenala samé utrpení a žádnou naději.

„No tak, poj ďte. P řinesla jsem vám z pokoje nějaké šaty. Ukažte, pom ůžu vám s oblékáním, potom vám sbalím zavazadla a dovedu vás ke kočáru.“

Alexandra p řikývla, ale o či m ěla zamžené slzami a srdce napln ěné zoufalstvím.

„Musím se rozlou čit se Samem,“ řekla Alexandra, když Jaymes připevnil jejich brašny a krabice na st řechu ko čáru. Mary byla dole a sd ělila kucha řce, co jim má nachystat na cestu. „Kde je? Nevid ěla jsem ho. Kam se ztratil?“

Paní Penrithová polekaně zamrkala a rozhlédla se po hradní síni. „Te ď, když jste mi ho p řipomn ěla, sle čno, tak si uv ědomuji, že jsem ho už delší dobu nevid ěla. Zavolám lokaje, aby ho přivedl.“

Hospodyn ě odešla a Alexandra z ůstala sama. Ohromná rozloha ponuré sín ě ji deptala. P řistoupila ke cairncrosskému me či, špi čkami prst ů pohladila zubaté ost ří a ústy nehlu čně artikulovala jednotlivé slabiky motta. Výjime čná odvaha zaslouží odm ěny. Ta slova nemluvila pravdu.

276

Podívala se na masivní dubové schodiště zvedající se na druhé stran ě sálu. Neexistoval žádný rozumný d ůvod, pro č znovu navštívit starou u čebnu, ale p řesto se tam cht ěla naposledy podívat. Podv ědom ě si možná p řála ještě jednou vid ět Ursulu a snad doufala, že tak zpochybní domn ěnku o Damienov ě šílenství, která ji rozpoltila vedví. A ť už ji k tomu nutilo cokoliv, povytáhla si sukn ě nad kotníky a opatrn ě, pomalým krokem vystoupala nahoru.

Učebna byla prázdná a uvnitř panovalo podivné duté ticho. Okenice byly zav řené a zajištěné a na stolcích se op ět hromadil prach. D ůkazy o p řítomnost Alexandry Benjaminové den po dni mizely pod nar ůstajícím p říkrovem jemného poprašku.

Přistoupila ke knihovn ě. V k ůži vázané svazky stály na policích pečliv ě zarovnané v dokonalých řadách bez jediné mezery. Ivanhoe byl na svém místě.

Už tady nem ěla co pohledávat. Příb ěh skon čil. Zbývalo jí jen zlomené srdce.

Zamí řila ke dve řím a stiskla kliku. Vtom ji zarazil n ějaký prapodivný zvuk.

Na druhé stran ě dve ří vedoucích do její bývalé ložnice, ložnice Ursuly Poleové, se ozvalo zaškrábání.

Přešla místnost a zlehka do nich str čila. Stejn ě jako poprvé, ani nyní nebylo zam čeno.

Když otev řela, ve řeje táhle a tesklivě zask říp ěly. Ve vedlejším pokoji bylo šero, protože pevn ě zaháknuté okenice nepropoušt ěly dovnit ř tém ěř žádné sv ětlo. Proto jí chvíli trvalo, než si její o či zvykly na p řítmí a než zjistila, co hluk zp ůsobilo.

„Proboha, Same, tady jsi! Hledali jsme t ě.“ Vstoupila dovnit ř a sklonila se nad jeho skr čenou postavou. P řidržoval se staré truhly jako tonoucí své jediné záchrany v rozbouřeném mo ři a nehty škrábal o dřev ěný povrch.

„Poj ď pry č, Same. Tady nesmíš z ůstat. Co se stalo?“ otázala se jemn ě a poklekla vedle n ěj.

Trhl sebou a vzhlédl k ní. Jako by si teprve nyní u v ědomil, že v místnosti není sám.

„Co se stalo?“ zašeptala a na čele jí nasko čila ustaraná vráska. Odtáhla mu jednu ruku od truhly a zjistila, že je lepkavá od krve. Zatínal nehty do d řeva tak siln ě, až si rozdrásal prsty.

277

„Same, ty se bojíš! Pro č? Čeho?“ naléhala na n ěj a m ěla pocit, že jestli ho nyní p řim ěje promluvit, část cairncrosské záhady bude roz řešena.

Ml čky se na ni díval a jeho hezká tvář jí tak bolestn ě připomínala Damiena.

„Klidn ě mi to řekni. Neublížím ti. Prosím,“ p řemlouvala ho. „Dovol mi, abych ti pomohla.“

„Poslal jsem ji pry č!“ vyk řikl zni čehonic. „Poslal jsem ji pry č, ale dal jsem ji zase zpátky. Vidíte? Dal jsem ji zpátky? Jsem hodný chlapec.“

Polila ji hr ůza, jak ji rozechv ělo strašné tušení, a vlasy se jí ježily na hlav ě p ři té p ředstav ě. „Kam jsi ji dal, Same? Do truhly?“

Sam na ni op ět bez hlesu dlouhou chvíli hled ěl a ve své jednoduché mysli zřejm ě uvažoval, jestli jí m ůže d ůvěř ovat. Cht ěl jí v ěř it. Cítila to.

„Smím se podívat, kam jsi dal?“

Váhavě p řikývl.

Alexandra vstala.

Prsty m ěla jako zd řev ěnělé, když nahmatala železný zámek a za čala zvedat víko, které vrzalo a sk říp ělo, až se nakonec se suchým cvaknutím odklopilo dozadu. A ten zvuk p řehlušil zhrozený výk řik, který uvízl Alexand ře v hrdle.

32. kapitola

„Tak dobrá, oto č tapiserii,“ řekla židovka,

„a ť vidím i druhou stranu.“

IVANHOE

Alexandra se celá třásla, když jí paní Penrithová podávala šálek čaje. Ob ě ženy nalezly úto čišt ě v salonku staré hospodyn ě, zatímco domácnost byla celá naruby. Mary, bledá jako st ěna a ješt ě celá rozklepaná, sed ěla vedle své paní.

278

„Když jsem Sama p řistihla v Ursulin ě pokoji, ve své d ětské mysli se z řejm ě domníval, že jsme ho kone čně dopadli,“ Alexandra se ot řásla. „Proto mi dovolil nahlédnout do truhly. Po řád opakoval: Dal jsem ji zpátky. Já ji dal zpátky! Te ď teprve chápu, co tím myslel.“

„Léka ř říkal, že už je Ursula mrtvá velice dlouho,“ ozvala se paní Penrithová a bezradně zalamovala prsty. „A čkoliv se zachovala ve velmi dobrém stavu. Doktor si myslí, že všechny ty roky musela být n ěkde jinde než v truhle. Řekla jsem mu, že podle mého názoru se uchovala díky vzduchu v katakombách.“

„To dává smysl. Tolik věcí nyní dává smysl.“ Alexandra si chvíli t řela stále ještě zk řehlé ruce a pak si opatrn ě donesla šálek ke rt ům. „Sam už d řív opakoval, že ji poslal pry č. Asi hned potom co Damiena vyhnali z domu, se setkal s Ursulou. Řádila zřejm ě jako lítice a vyd ěsila ho natolik, že ji zamkl v katakombách.“ Znovu se ot řásla. „Tím by se vysv ětlily škrábance na druhé straně římských dve ří a rozházené chumáče rezavých vlas ů. Musely jí vypadávat po hrstech, když tam ležela mrtvá.“

„Ach náš ubohý chlapec! Nikdy se p řes to nep řenese,“ paní Penrithová soucitně mlaskla a nalila si čaj.

„Já nevím, svým zp ůsobem by mu mohlo prosp ět, že se zbavil hrozného tajemství, které ho muselo nesnesitelně tížit. Byla tak krutá a on se jí podle všeho velice bál. Vědomí, že už je to za ním, by mu mohlo ulevit.“ Alexandra cítila, že zase za číná nabývat ztracenou duševní rovnováhu. Mary jí dala kapesník s čichací solí, takže se jí pomalu navracely síly. Nicmén ě pokaždé, když zav řela oči, se jí znovu vybavila truhla a hr ůzostrašné vyschlé tělo Ursuly Poleové s pro řídlými rezavými vlasy na holé lebce.

„Ale jestli Sam tu ženštinu zamkl v katakombách, pr o č ji proboha dával do truhly?“ nechápala Mary, která křečovit ě sev řela Alexand řinu ruku ve své.

„Nejspíš tušil, že provedl n ěco špatného,“ Alexandra se pokoušela Mary uklidnit a poplácala ji konejšiv ě po paži. „Proto celé roky odmítal mluvit. Když jsem tehdy málem vešla do katakomb, hrozn ě se polekal, že zmizím stejn ě jako ona. Z řejm ě jsem ho bezd ěč ně p řivedla zp ět do minulosti a s tím se mu vrátila i pam ěť . Vybavil si, co p řed tak dlouhou dobou ud ělal. Hned potom se na ni šel podívat, a když objevil její t ělo, cht ěl všechno n ějak

279

napravit. Domníval se, že když ji poslal pry č, sta čí, jestliže ji zase vrátí zpátky do jejího pokoje a všechno bude v pořádku.“

„To je p říšerné!“ vyjekla Mary.

„Ano, je,“ souhlasila Alexandra tiše. „Ale te ď alespo ň víme, že Damien není vrah.“

„To je pravda,“ kývla paní Penrithová a rozpa čit ě se zavrt ěla. „Přesto z ůstává ještě mnoho záhad, pro které není žádné rozumné vysv ětlení. Tady na hrad ě se celá léta d ějí neuv ěř itelné v ěci. Je tedy Ursula skute čně duch?“

Alexandra neodpov ěděla. Nemohla. Nestv ůrn ě rozšklebená mrtvola Ursuly Poleové se nijak nepodobala žen ě, kterou zahlédla na schodišti, ani tajemné postav ě na blatech. Ovšem zaživa by Ursula rozhodn ě nevypadala jako ta vyschlá vyzáblá nebožka, kterou objevili vt ěsnanou v truhle. Nikdo nemohl odpov ědn ě říct, jestli na hrad ě skute čně straší, nebo zda všechna nešt ěstí byla pouze dílem náhody či je m ěla na sv ědomí Damienova pok řivená mysl.

„Musím ho ješt ě vid ět,“ rozhodla se Alexandra a odložila šálek. „Jestli jsem mu k řivdila a není vrah, potom jsem se mohla mýlit i v ostatním.“ Oto čila se k Mary. „Chci, abys odjela s Jaymesem beze m ě.“

„Tohle nem ůžete myslet vážn ě, sle čno! Já že bych m ěla odjet bez vás?!“ Mary o ničem podobném nechtěla ani slyšet.

„Musím zjistit pravdu.“ Alexandra ztlumila hlas do šepotu. „Kone čně musím zjistit plnou pravdu, a ť už je jakákoli.“

„Já tady zůstanu, sle čno, jak dlouho m ě budete pot řebovat. Víte p řece, že…“

Alexandra zavrt ěla hlavou a podívala se Mary pevn ě do o čí. „Nevím, co se stane. Musím ho ješt ě jednou vid ět. Ko čár je připravený a chci, abys jela do Yorku a po čkala tam na m ě. Musíš být v bezpe čí.“

„Ale sle čno, tohle ode m ě nežádejte! Nem ůžu vás tady nechat samotnou,“ bránila se Mary polekan ě.

„Netuším, jak všechno dopadne. Možná se k tob ě p řipojím ráno nebo pro tebe pošlu ještě dnes ve čer. Jenom chci, abys ti nehrozilo žádné nebezpečí.“ Alexand ře se rozt řásla brada, ale rychle své dojetí ovládla. „Mám tě moc ráda, Mary. Jsi to jediné,

280

co mi na sv ětě zbylo, jsi celá moje rodina. Nemohu se pustit do boje a riskovat, když vím, že jsi tady v nebezpe čí.“

„A já vás zas nemůžu opustit. Prosím, sle čno, poje ďte se mnou, dokud je čas.“ Mary úp ěnliv ě pohlédla na Alexandru a potom na paní Penrithovou, jako by hospodyn ě mohla její paní přivést k rozumu.

„Sle čno,“ paní Penrithová chytila Alexandru za zápěstí a zadržela ji, „klidn ě je ďte s Mary. Pán vás nechce vidět. Od chvíle, kdy jste se ráno rozhodla odjet, je v hrozném stavu. Zamkl se u sebe a odmítá s kýmkoli mluvit. Neprohrál se z letargie, ani když jsme mu oznámili, že se Ursula našla.“

„Ale m ě bude chtít vid ět. Ur čit ě.“

„Tím si nejsem tak jistá, sle čno.“ Hospodyn ě zavrt ěla hlavou. „Není p ři smyslech. Když jsem mu p řes dve ře ohlásila, že jsme ji našli, mluvil úpln ě z cesty.“

Alexand ře se rozbušilo srdce. Znovu jí vytanulo na mysli, jak ho tehdy našla sed ět v k řesle s pistolí v ruce, a zd ěsila se.

„Musím okamžit ě za ním!“ vyk řikla a rozrušen ě na řizovala Mary: „Slib mi, že hned te ď odjedeš s Jaymesem.“

„Nenu ťte m ě, sle čno…“

„Mary, prosím. Moc mi na tob ě záleží. A Ursula, pokud tady stále ještě n ěkde je, to dob ře ví. A Damien to ví také. Jestli se něco zvrtne, chci, abys byla pry č. Slib mi to.“

Její naléhavý, smrteln ě vážný tón Mary nakonec p řesv ědčil. Komorná si skryla tvář v dlaních a rozplakala se. „Pojedu, sle čno, ale budu se za vás modlit. Budu prosit Boha, abych se s vámi zase zítra ráno ve zdraví setkala.“

Alexandra ji políbila a potom pospíchala ke dve řím.

„Pro č to d ěláte?“ paní Pernithová nechápavě kroutila hlavou.

Alexandra se zastavila a zimni čně se zachv ěla. „Jestli jsem mu křivdila, musím ho poprosit o odpušt ění.“

Hospodyn ě se s obavami zadívala na Alexand řinu bílou tvář a divoce rozší řené o či a pobídla ji: „Potom si posp ěšte, sle čno. Rychle.“

Alexandra vyb ěhla ze dve ří a snažila se potla čit paniku, která v ní nar ůstala s každým krokem. Musí Damiena najít, d řív než bude pozd ě!

281

Rozlétla se jako na k řídlech, aby unikla hr ůzným p ředstavám, které ji poháněly jako neviditelná kopí.

Damienovy pokoje byly prázdné.

Alexandra p řebíhala z jednoho do druhého a prohlédla každý kout, ale bezvýsledn ě. Nakonec se svezla na čaloun ěnou lavici a prázdným pohledem se zadívala do opušt ěné ložnice, jako by jí sama místnost mohla poskytnout odpov ěď na otázku, kde je Damienovi konec.

„Aleale, nev ěsta si p řišla pro sli čného ženicha.“

Obrátila se po hlase a ke svému zděšení zjistila, že panel v dřev ěném obložení je odsunutý a nad ní se sklání Featherstoneova tvář znetvo řená zlobou.

„Jeho malá nev ěstinka. O tu mou m ě p řipravil.“ Ch ňapl po ní.

Vysko čila z lavice. Ucouvla a srdce se jí splašen ě rozbušilo, když zahlédla, jak se mu v o čích mihl záblesk šílenství. „Kde je Damien?“ vyrazila ze sebe s námahou.

„S ní je, s ní.“ Featherstone se kdákav ě rozesmál.

„Nezabil ji,“ snažila se ho p řivést k rozumu a p řitom se kradmo rozhlédla po místnosti, aby našla cestu k úniku.

„Objevili jsme t ělo sle čny Poleové v truhle, která stála v její bývalé ložnici. Všechno byla pouze hrozná nehoda. Sam netušil, k jakému ji odsoudil osudu, když ji zav řel v katakombách.“

„A p řesn ě to budou také říkat o mn ě, sle čno Benjaminová.“ Featherstone se m ěl p řes sv ůj v ěk čile k sv ětu a pohyboval nebývale hbit ě. Než mu sta čila uklouznout, vrhl se na ni a porazil ji na zem.

Chvíli spolu zápasili, zarývala mu nehty do vrásčitých tvá ří, až mu vytryskla krev, ale nemohla s ním soupe řit. Byl sice o hodn ě starší než ona, ale byl šlachovitý a šílenství mu d odalo sílu za dva muže. Zanedlouho už jen bezmocn ě ležela a lapala po dechu.

„Je mrtvá, pane Featherstone,“ domlouvala mu. „Sama jsem ji vid ěla. Ležela v truhle už dlouhou dobu, sám byste ji nepoznal. Z obli čeje jí tém ěř nic nezbylo a dlouhé rezavé vlasy jí vypadaly. Je mrtvá a Sam nechtěně zp ůsobil její smrt, takže to nebyla moje chyba ani Damienova.“

„Ona ale tvrdí n ěco jiného.“ Vrazil jí sv ůj obli čej do tváře. Alexandra tém ěř omdlela zápachem, který se mu vyvalil z úst. „A

282

tak ur čit ě nevypadá. V truhle jste vid ěla n ěkoho jiného. Ursula je stále mladá a krásná. Nezměnila se…“

„A pro č se nezm ěnila?“ nevzdávala se Alexandra. „Protože je mrtvá, pane Featherstone. A vy jste viděl pouze p řízrak.“

Sk řehotav ě se uchechtl. „Dotýkal jsem se jí. Objímal jsem ji. “ Znovu se naklonil blíž a Alexandra odvrátila hlavu. „Líbal jsem ji. Je skute čná a kvůli Damienovi jsem musel celá ta dlouhá léta žít bez ní. Tak te ď bude zase Damien bez vás.“ S trhnutím ji postavil a dotáhl ji k lavici. Z mezery v obložení vanul zatuchlý, syrový vzduch. Nebyla to chodba pro služebnictvo, ale zkratka do katakomb.

„Copak, nechce se ti za milencem?“ poškleboval se j í. Surov ě ji postr čil do temného tunelu a pak za nimi op ět zasunul panel, aby nikdo nepoznal, že tam vešli.

Uvnit ř je obklopila neproniknutelná tma. Alexandra nahmat ala ze ď a postupovala podél ní, až jí ruka sklouzla do otv oru mezi kameny a zachytila se holé kosti n ějakého dávno zesnulého nebožtíka. Zvedl se jí žaludek, ucukla a zakopla. S padla na zem; nic se jí sice nestalo, ale z ůstala sed ět a odmítala jít dál, protože jí bylo jasné, že čím delší úsek ujde, tím hůř e bude hledat cestu zp ět. Ať s ní Featherstone provede, co chce, ona neud ělá už ani krok.

Vtom temnotou zablikal plamínek sirky a Featherstone rozsvítil petrolejovou lampu. Avšak ani tehdy nedokázala poznat, kudy se sem dostali. Tajné dveře byly neviditeln ě zabudované do kamenné stěny a bez Featherstonea je nikdy nenajde.

„Jdeme,“ na řídil jí starý majordom a vrás čitou tváří mu křečovit ě škubalo.

„Kde je Damien?“ cht ěla v ědět, když ji postr čil zase kup ředu.

„Dovedu t ě k n ěmu. Tak jako on i ty cht ěj být. Ruku mi dej, se mnou musíš jít.“ Zaklonil hlavu a za řičel smíchy.

Trnula hr ůzou. „Je mrtvá, Featherstone. Vid ěla jsem ji na vlastní o či. Je mrtvá,“ drkotala zuby.

„Lžeš.“ Hrábl po uvoln ěném pramenu jejích vlasů a smýkl jí tak prudce, až málem znovu upadla. „Znám dobře vykutálené ptáčky jako ty. Jsi taková čiperná ještěrka, malá prohnaná židovka a už od tebe nechci slyšet ani slovo.“

„Je mrtvá. Milujete ducha. Jednoho dne ji políbíte a bude to jenom zpráchnivělá kostra.“ Její slova ho dráždila, byl zcela

283

vyšinutý a nem ělo žádný smysl apelovat na jeho zdravý rozum. Ten muž byl mrtvý stejn ě jist ě jako Ursula Poleová.

„Nikdy jsi ji nevid ěla. Je krásná. Žena v truhle není ona.“

„Je to ona. A já ji vid ěla, alespo ň jejího ducha, takže vím, jak vypadá. Procházela kolem mě na schodech a pozorovala m ě a Damiena na blatech. Všechno do sebe nyní zapadá, ačkoliv jsem tomu zprvu necht ěla uv ěř it. Pokud tady není nikdo druhý, kdo by prováděl všechny ty hnusné triky a kousky, potom musím až do své nejdelší smrti v ěř it, že jsem na blatech vid ěla ducha. Jejího ducha.“

„Tvoje smrt už je blizou čko, ne daleko,“ utrhl se na ni hn ěvivým, znepokojeným hlasem. „Tak se pohni. Uvidíme, jak Newell p řivítá svoji nevěstu.“

Postr čil ji p řed sebe a zvedl lampu. Chodba p řed nimi vypadala jako vchod do podsv ětí. Vykro čila, ale šla váhavě a opatrn ě, protože se bála, co ji v nastávajících okamžicíchčeká. Nejrad ěji by se rozb ěhla k Damienovi, ale ten se ukrýval kdesi v temných stínech p řed nimi a bez Featherstonea ho najít nedokázala.

Damien stál před římskými dve řmi. Otev řel je doko řán, a ačkoliv byl nebývale silný a mohutný, tentokrát se mu to po da řilo jen st ěží. Za nimi stála temná postava. Ta, za níž přišel.

„Je rozhodnuto,“ pronesl chraptiv ě. „Ukaž mi temnotu, kterou tak dob ře znáš.“

Postava se nepohnula. Stála ve vzdálené chodbě a v neklidném sv ětle lampy probleskovala její silueta v dlouhé krinolín ě.

„Můj o čistec skon čil, te ď chci znát budoucnost. Dokaž mi, že peklo tady na zemi je horší než to, v n ěmž žiješ ty.“ Vytáhl pistoli, kterou m ěl zastr čenou za pasem kalhot. Zvedl ji a nespoušt ěl přitom o či ze zlov ěstn ě strnulé postavy.

„Kone čně mi ukaž svou pravou podstatu.“ Namí řil a v o čích se mu mihl vzdorný záblesk sebezničení.

Žena se nehýbala. Čekala, co ud ělá, zhmotn ění zadrženého dechu.

„Už brzy, Ursulo,“ zašeptal, ale vtom se zprava obj evilo sv ětlo.

284

„Kdo je tam?“ otázal se pánovitě a nechal ruku s pistolí klesnout k boku.

Záře zesílila a p řízrak se za čal propadat do okolních stín ů.

„Váš bývalý majordom, vaše lordstvo,“ zazvonil Featherstone ův hlas a ve sv ětle lampy se objevili dva lidé zaklesnutí do sebe.

„Damiene,“ vydechla Alexandra zoufale, když ji kovo vá hlave ň majordomovy pistole, kterou m ěla p řitisknutou k hlav ě, přinutila ud ělat další klopýtavý krok kup ředu.

Damien se zadíval na zbra ň v ruce pomateného muže a potom na jeho paži, kterou Alexand ře svíral hrdlo. Na zlomek vte řiny se jeho pohled setkal s Alexand řiným, z jejích o čí hled ěla prosba, jeho byly nete čné a studené. Pak se opět odvrátil.

„Co to má znamenat?“ obo řil se netrp ěliv ě Featherstonea.

„Miloval jsem ji, Newelle, ale vy jste m ě o ni p řipravil.“

„Zato ona vás nemilovala,“ ušklíbl se Damien. „Byla to d ěvka a zajímalo ji jenom, kolik jste si za ty roky služby na hrad ě nast řádal. Nikdy vás nemilovala. Nemilovala nikoho.“

„Mě milovala!“ zakvílel Featherstone a zaryl Alexand ře hlave ň do spánku. „A te ď, vaše lordstvo, nastala doba splatit ú čty. Budete se dívat, jak vaši nev ěstu…“

„Jak ji co?“ nenechal ho domluvit Damien. „Zabijete ? Jen do toho. Bude mi alespo ň d ělat spole čnost.“

„Damiene,“ zajíkla se Alexandra hr ůzou a nejrad ěji by si zakryla uši, aby neslyšela jeho bohapusté řeči.

„Copak? Ty nechceš um řít, Alexandro?“ vysmíval se jí Damien. „Myslíš si snad, že budeš žít v ěč ně?“

„Někdy život vyžaduje odvahu, m ůj drahý“ V jejím pohledu se odrážel nejen strach a zmatek, ale hlavn ě v ěrná, nezdolná láska. „Cesty, po nichž se ubíráme k dobru nebo zlu, nejsou předem dané. Záleží na každém z nás, kterou z nich si poslepu ve tm ě zvolí. Vím, že jsi Ursulu nezabil. P řistihli jsme Sama nad truhlou, v níž se skrývalo její t ělo. Zem řela už dob ře p řed dvaceti lety. Měla jsem ti v ěř it. Ale i když jsem si myslela, že jsi vinen, milovala jsem t ě.“ Poslední slova pronesla prosebným, tém ěř neslyšným hlasem.

Nijak na její zpov ěď nereagoval a tvá ř m ěl chladnou a zcela bez citu.

285

„Te ď ji zast řelím, vaše lordstvo,“ vyhrožoval Featherstone. „A potom zabiju vás. Má pravá láska čeká.“

„Rad ěji ji zast řelím sám, než aby zem řela rukou n ěkoho cizího.“ Damien zvedl pistoli a Featherstone sebou ohromen ě trhl.

„Vy ji chcete zabít sám?“ vyvalil Featherstone nechápavě o či, zatímco Alexandra se marn ě pokoušela vyprostit z jeho sev ření.

„Pro č ne? Vždy ť se m ěla stát mou ženou.“

„Ne, Damiene, ne.“ Alexandra se dusila slzami.

„Rozhodl jsem se ješt ě p ředtím, než jsi sem p řišla, Alex.“ Damienova tvář byla tvá ří samotné smrti. „Nem ůžeš na tom nic zm ěnit.“

„Jestli to ud ěláš, tak ta žena zvítězí, Damiene. Je pouze symbolem zla, ale pokud se mu podvolíš, vyhraje, v tom p řípad ě ses jí m ěl podrobit už dávno.“ A potom zoufale vyk řikla: „Miluji tě, Damiene!“

„A budeš m ě milovat i ve smrti, Alexandro? I když propadnu zlu?“ otázal se a natáhl kohoutek.

„Jestli to musí být, i ve smrti, i když propadneš z lu,“ zašeptala s hr ůzou, ale neodvrátila zrak, „ale oplať mi lásku láskou. Dej mi cit, který já dala tob ě, a vše bude možné.“

„Tu červenou barvu jsem v tvém pokoji nerozlil já.“ Maska mrazivé lhostejnosti, kterou si nasadil, poprvé doznala nepatrné trhliny. Záleželo mu na tom, aby mu v ěř ila.

„Vím, že jsi to nebyl ty. Za vším celou dobu stála ona. Ned ělej to, Damiene,“ žadonila a znovu se pokoušela vytrhno ut z Featherstoneova drtivého sev ření. „A ť t řeba zahyneme rukou nějakého šílence, ale nesmíme podlehnout zlu, které nosíme v sob ě.“

„Ve mn ě je ho p říliš mnoho,“ namítl napjatým hlasem.

„Práv ě z toho d ůvodu si musíš vybrat život,“ plakala. „Jsem s tebou. Proto jsem tady. Musíš bojovat, v tom spo čívá jediný smysl lásky. Láska nás smiřuje se zlem, které je v každém z nás. Miluji tě. A co víc, nev ěř ím, že musíš zem řít…, protože si myslím, že i ty miluješ m ě.“ Hlas se jí zadrhl.

Dlouhý strašný okamžik na ni hled ěl a nep řestával jí mířit přímo doprost řed čela. Ticho dun ělo jako ozv ěna hromu.

Nikdo se nedozví, jestli to byl jen mihotavý odraz lampy nebo zpoza matných skel Damienových brýlí skute čně vyklouzla

286

osamocená slza a stekla mu po tváři. Ve sklepení bylo přítmí, a pokud se jeho výraz zm ěnil, pak zcela nepatrn ě.

„Tak jako já i ty chtěj být, ruku mi dej, se mnou musíš jít.“ Když k n ěmu prosebn ě natáhla paži, prsty se jí t řásly.

Ml čky a nehybn ě ji chvíli pozoroval. Featherstone náhle propukl v pomatený, zajíkavý smích.

„Po řádně jste se spletl,“ krákoral. „Ursula není mrtvá. Sto jí rovnou za vámi, Newelle, tak jen vystřelte, nejprve zabijte svou milenku a potom sebe. Má pravá láska bude mít radost.“

„Miluji t ě,“ řekl Damien, když Alexandra pohlédla do chodby za jeho zády a oněměla d ěsem. „Opravdu t ě miluji.“

A stiskl kohoutek.

287

Epilog

… ve mn

ě máš rovnocenného protivníka.

BOIS-GUILBERT REBECE

IVANHOE

Alexandra se dívala za dv ěma bratry, kte ří p řed ní kráčeli zahradou. Byl chladný zimní den, ale už nesn ěžilo a nad skalisky vesele svítilo odpolední slunce. Sam šel nap řed a zanechával za sebou šlápoty v ostrůvcích nedot čeného zmrzlého sněhu, který se ješt ě držel mezi holými ke říky r ůží. Damien mu byl v patách a vypadal jako spokojený majitel, který obhlíží své p anství.

Ale jeho spokojenost nebyla úplná. Něco jí chyb ělo. Náhle se oto čil a natáhl ruku. Alexandra zrychlila krok a chytila se jeho dlan ě. Celá zářila láskou.

„Jak je to dnes dlouho?“ otázal se a p řitáhl si ji k sobě, aby mohli jít bok po boku.

„Takhle se ptáš každý den, m ůj drahý.“ Jako pravá š ťastná a pozorná manželka, mu z černého pláště oprášila smítko a uhladila mu sametovou látku rukou v rukavičce.

„A budu se t ě ptát po řád, abych se ujistil, že to není sen a nemusím se bát, že se z n ěj probudím.“

Usmála se mu zpříma do o čí. „Vzali jsme se na Št ědrý den, takže jestli správn ě po čítám, jsme manželé padesát pět dní.“

„Nedop řeji si pokoje, dokud to nebude padesát pět let.“ Podíval se na svého bratra a ve sklech brýlí se mu odrazila oblaka plující po obloze. Nyní však už nep ůsobily zlov ěstn ě, pravda přece jen vyšla najevo a on si s kone čnou platností zvolil svou cestu. S každým novým dnem jí prokazoval v ětší ohleduplnost a něhu. Tvrdil, že je vynikající u čitelka. Ona mu však oponovala. On sám je má v sobě, poznala to už dávno z toho, jak se choval k Samovi.

288

„Půjde dnes Sam na h řbitov?“ zeptala se a se smíchem se pokoušela držet krok s manželovým tempem.

„Zeptáme se ho. Podle všeho mu d ělá radost, když m ůže na její hrob klást květiny.“

Alexandra vzhlédla a přikývla. „Myslím, že mu to prosp ěje a nakonec znovu promluví.“ Zadívala se na Sama, který se s rozvážným výrazem zkoumav ě rozhlížel, jako by hledal postavu, kterou s Damienem svého času zahlédli na blatech. „Je dob ře, že tam chodí. Jsem p řesv ědčená, že když ji nechal v katakombách, nikdy ho nenapadlo, že ji tím zabije.“

„Chci pouze, aby byl š ťastný a znovu za čal mluvit. Nezáleží na tom, kdo ji zabil.“ Zdálo se, že Damien je myšlenkami hodn ě daleko.

Stiskla mu ruku a položila si ji na své zaoblující se b říško. „Ta žena je pry č, m ůj drahý. Od chvíle, kdy ji v den naší svatby poh řbili do posv ěcené p ůdy, se neukázala a já věř ím, že už ji nikdy neuvidíme.“

Rty mu zb ělely. „Nikdy jsi mi ne řekla, jak tehdy vypadala, když stála za mnou, zatímco já střílel na Featherstonea.“

„Je to tak d ůležité?“ zeptala se Alexandra vážn ě. „Máme před sebou nový život. Vypadala stejn ě, jako když jsme ji našli v truhle, jenom… z obli čeje jí čišela nenávist.“ Alexandra netušila, že pokaždé, když si na to vzpomene, jí vyprchá z tváře do poslední kapky krev. Nebylo slov, která by dokázala vylíčit zlo, jehož symbolem Ursula Poleová byla onu poslední chvíli v katakombách. Vznášelo se ve vzduchu, jenjen zatnout své spáry do každého, kdo by ť pouze na okamžik zakolísá. Alexand ře na zlomek vte řiny blesklo hlavou, že toto zlo si činilo nárok i na její duši. Nikdy to však Damienovi neprozradila.

„Pot řebuji tvoji sílu.“ Tvá řil se starostliv ě.

„Máš dost vlastní síly, Damiene. Mohl jsi nás zabít oba, po takovém úniku jsi přece vždycky toužil, místo toho sis však vybral život. A proto, m ůj drahý, chci žít po tvém boku až do smrti.“

„Modlím se, abychom m ěli dceru jako ty, má lásko,“ řekl tiše.

„Modlím se, abychom m ěli syna, který se nau čí lásce stejně výmluvn ě jako jeho otec,“ odpov ěděla a op ětovala jeho vášnivý polibek.

289

Když ji pustil, chytili se za ruce a pokra čovali v procházce. Růžové ke ře jako holé kostry vztahovaly obnažené trnité ruce ke slunci, které k nim vysílalo h řejivé paprsky. Za pár měsíc ů se však op ět zazelenají a mezi trny vyraší r ůžová poupata. Znovu vzklíčí život.

Alexandra sledovala, jak její manžel provází Sama láskyplným pohledem. Bezd ěky ji napadlo, nakolik spole čně prožitá hr ůza utužila pouto mezi ob ěma bratry. S uplývajícími léty strach postupn ě vybledne a na jeho místo nastoupí d ůvěra a vlídnost. Věděla, že se je Damien nau čí. Už na této cest ě ud ělal první kroky a s dít ětem, které vyrůstá v jejím lůně, p ůjdou vst říc budoucnosti, prozářené oboustrannou láskou. Sam také vnímal změny, k nimž došlo, protože se mu za čínala vracet řeč a vypadal š ťastn ěji než kdykoli p ředtím.

Starou u čebnu zamkli a dali zabednit okna, nový d ětský pokoj a místnost vyhrazená k učení budou ve zcela jiném křídle. Ložnice bývalé vychovatelky byla stále opuštěná a pokojské se jí vyhýbaly. Trousily se neroztodivn ější řeči, že je to prokleté místo. Což byla vítaná záminka k lenošení, takže se v ní neuklízelo a místnost postupn ě chátrala stejn ě jako bývalá u čebna. Staly se z nich studené, vlhké pokoje, v nichž stále zaznívaly dozvuky zla, které v nich kdysi sídlilo.

Alexandra se snažilo všechno zm ěnit, ale p řesto v ěděla, že minulost Cairncrossu zcela vymazat nedokáže. P řekonávat ji znamenalo nekon čící bitvu a ona byla odhodlána ji vybojovat každý den znovu a znovu od za čátku, po boku muže, kterého miluje z celého srdce. Stiskla mu ruku. V ěnoval jí prchavý úsm ěv.

Ačkoliv se zdálo, že v chodbách hradu přetrvává všudyp řítomná a neklidná temnota, která snad nikdy nezmizí, Ursula se už neobjevila. Alexandra však tušila, že se jí nikdy nepoda ří porazit veškeré zlo, které se v Cairncrossu projevilo s tak nebývalou silou.

Ale nevzdávala se. Dítě se pod korzetem pohnulo a ji zaplavilo št ěstí. Snad se pod Damienovým n ěžným dotykem špatné vzpomínky rozplynou a budou pouze ševelit jako ozv ěna zašlých dob.