Teresa Medeiros

Šepot růží

Prolog

SKOTSKÁ VYSOČINA,

1718

Sabrina Cameronová nakrčila zvednutý nosík a přivoněla si k jedné z matčiných čajových růží. V nose ji zašimrala jemná zrníčka pylu. Kýchla, rychle si zakryla ústa baculatou ručkou a zalezla ještě hlouběji do křoví.

Přijíždějí MacDonnellové, prolétlo jí hlavou. Jediný neopatrný pohyb by mohl znamenat, že se nedožijú zítřejšího rána…

Otřásla se. Ta představa jí působila zvláštní radost prosycenou strachem. MacDonnellové byli noční můrou celého jejího dosavadního života. „Jsou to hrůzostrašní obři,” šeptali bratři při svíčkách, „napůl lidé, napůl zvířata. Obrovské chlupaté příšery, které chodí po dvou nohách a oblékají se do čerstvých zvířecích kožek.” Dětem z Cameronu se z nich třásla kolena a dospělí muži si dávali pozor, aby po setmění nevycházeli příliš daleko za vesnici.

Říkalo se, že za temných nocí, kdy psi vyjí a kňučí u zdí panství, se MacDonnell plíží temnými lesy a hledá zlobivé chlapce a děvčata, aby si je odnesl do svého brlohu.

Sabrina rozhrnula lesklé lístky keře, aby měla výhled. Matka klečela na kraji zahradní cestičky a stříbrnou lopatkou kypřila půdu kolem růžových keřů. Nízká mračna věštící déšť roztříštila sluneční paprsky v jejích vyčesaných vlasech do oslnivě rudých pramínků. Opodál se na její odložené pláštěnce uhnízdilo klubko štěňat s rozpláclými čumáčky.

Vtom se rozlétla železná brána a do zahrady s halasem vběhli Sabrinini bratři. Brian seděl Alexandrovi na zádech, vykřikoval povely a pobízel ho jeřabinovým proutkem. Alex, který už toho měl dost, vzápětí nahrbil záda a mladší bratr se s výkřikem skutálel do vlhké trávy. Váleli se a zápasili, až se dokutáleli rovnou do matčiných sukní.

Elizabeth Cameronová rozmotala klubko zrzavých kudrn se zručností, kterou jí mohlo dát jen deset let mateřství. Zvedla chlapce za tuniky, a těm nezbývalo než se vzdát.

Matka jimi něžně zatřásla. „Měla bych těmi vašimi tvrdými hlavičkami ťuknout o sebe. Chcete, aby se vaše malá sestřička

naučila takovéhle rošťárny?” vykřikla zlostně svou dokonalou angličtinou.

Pak začala čistit skvrny od trávy na kolenou jejich nejlepších kalhot. Brian matce tuto laskavost hned oplatil plivnul si do dlaně a rozmazal kousek hlíny, který měla na tváři.

Alex srazil paty a svým skotským přízvukem důležitě ohlásil: „Táta nás posílá se vzkazem. MacDonnell už jde.”

Brian vrhl zlomyslný pohled na chvějící se křoví. „A říká se, že má hlad,” dodal. „Má chuť na malé černovlasé holky.”

Chvějící se Sabrina vyšla ze svého úkrytu a bázlivě se ptala: „Viděli jste ho? Opravdu je od hlavy až k patě chlupatý?”

„To si piš! A taky má ostrá zubiska, ze kterých ještě kape krev.” Alex vycenil zuby a prsty zkroutil jako drápy.

„Alexi!” okřikla ho matka. „Přestaň jí cpát do hlavy takové nesmysly.”

„Poslouchej svou matku, synku.” Zvučná skotština všechny přiměla, aby se otočili. „Ouška mé princezničky jsou te’ plná nesmyslů.”

„Tati!” zvolala Sabrina a rozběhla se k muži v bráně.

Starý Cameron popadl svou jedinou dceru do náruče a jeho přítomnost zcela zaplnila zahradu za velkou zdí. Ta maličká jako by mu z oka vypadla. Byl by ji mohl zpaměti namalovat. Za oponou hustých řas se třpytily tmavě modré oči. A zatímco mu pusinkovala plnovous, mrkl muž přes její inkoustově černé kudrny na svou ženu.

Sabrina ho zatahala za chlupy na hrudi, které mu vyčnívaly z kazajky. „Tati, je pravda, že mají MacDonnellové veliké chomáče chlupů na chodidlech a že všechny jejich lžíce jsou vyřezané z lidských kostí?”

Alex a Brian do sebe šťouchli a zakuckali se smíchy.

„Možná by ses měla našeho hosta zeptat sama, až přijde.” Cameron se na své syny zamračil. „Do té doby nemusíš věnovat těm povídačkám malých hlupáků ani špetku pozornosti.”

Když stavěl Dougal Sabrinu na zem, právě se mu chystala sdělit své myšlenky ohledně MacDonnellů, on však už kráčel vstříc své ženě.

Políbil ji na plné rty. „Jsem tvým dlužníkem, Beth, za to, že jsi souhlasila s příchodem toho hocha. Jestliže mě starý

MacDonnell nechá pečovat o svého syna během léta, možná se naučí věřit mi i v jiných záležitostech.”

Alex dloubl klacíkem do žížaly. „Tatínek přikazuje, abychom byli na toho kluka hodní,” utrousil. „Říká, že se tu musí cítit jako doma a že nikdy nesmíme mluvit o tom, že je jeho táta falešný mizera, který klidně ve spánku vykuchá člověka a osmaží si jeho vnitřnosti a …”

Když Cameron zachytil manželčin šokovaný pohled, uštědřil svému synovi políček. „Nikdy jsem nic takového neřekl. Musel to slyšet od někoho jiného.”

Brian využil bratrova překvapení a štípl ho do stehna. Alex se do Briana s vervou pustil. Sabrina jim chtěla uhnout z cesty, ale jakmile udělala krok, zakopla o štěňata a upadla. Štěňata se probudila a dala se do pronikavého kvičení a štěkání.

Sabrina byla první, kdo hosta uviděl. Stál nehnute v bráně. Neměla ani tušení, jak dlouho tam už stojí a pozoruje je. Asi dost dlouho, usoudila ze vzdorného výrazu, který se mu zračil ve tváři.

Zvědavost překonala Sabrinin strach. Ten chlapec, MacDonnell, měl střapaté, zrzavé vlasy, které mu sahaly až pod ramena. Kožešiny, které měl na sobě, nebyly čerstvé, ani z nich nekapala krev. Bylo jich však jen tak málo, že zakrývaly některá místa jeho těla. Tvář měl špinavou a zpocenou a holé nohy, které vykukovaly zpod jeho kožešinových návleků, byly pokryty prachem a hlínou. Na rameni mu visel otrhaný ranec. Sabrině se nezdálo, že by byl tenhle MacDonnell nějak zvlášť nebezpečný.

Vyškrábala se na nohy a vyšla mu vstříc. Ale když se

k němu přiblížila, zjistila, že se mýlila. Z chlapce vyzařovala divoká, nezkrotná energie. Připomínal jí nebezpečné zvíře. Do nosu ji uhodila svěží vůně. Chlapec byl cítit čerstvě zoranou půdou a sluncem, zdálo se, jako by spával pod borovicemi. Byl dobronzova opálený a oči měl temně zelené jako paseka za letního dne. A v jejich hloubi probleskovaly jiskřičky inteligence. To se nedalo popřít.

Sabrina pritancovala blíže a nemotorně se uklonila. „Ahoj, kluku. Vítej v Cameronu.”

Bitka mezi Brianem a Alexem skončila měkkým žuchnutím do trávy a kvičení štěňat se změnilo v tiché kňourání. Mladý MacDonnell se zatvářil povzneseně a přehlédl Sabrinu, jako by

byla pouhým červem, který si razí cestu hlínou u jeho nohou. Dívence zrudly tváře.

Sotva se však otec dotknul jejího ramene, žár v lících ihned pohasl. „Má dcera vyslovila naše uvítání, tak jako jsem to mohl učinit i já. Vítej v Cameronu, hochu,” řekl muž zvučným hlasem.

„Nejsem žádnej váš hoch,” vyštěkl chlapec. „Mý jméno je Morgan Thayer MacDonnell a jsem syn Anguse MacDonnella a budoucí náčelník MacDonnellů.”

Na Sabrinu udělalo dojem to množství „MacDonnellů”, které dokázal nahustit do jediné věty. Stál tak zpříma, že ji už z pouhého pohledu na jeho rovnou páteř začala bolet záda.

Váhavě se na Morgana usmála. On však uhnul pohledem. Brian a Alex na něho mžourali zdálo se, že nijak nepřátelsky. Spíše se ho snažili odhadnout.

„Doufáme, že nám prokážeš tu čest a budeš považovat Cameron až do konce léta za svůj domov,” řekl otec.

„Doufám, že uběhne rychle,” zamumlal chlapec angličtinou s nezvykle silným skotským přízvukem.

Starý Cameron otevřel pusu, ale jeho žena mu naznačila, aby mlčel. Byla jediná, kdo si všiml, že Morgan má ústa tak pevně sevřená jen proto, aby se mu netřásla brada.

Přistoupila k němu a něžně mu položila dlaň na tvář. „Táta s mámou ti budou chybět, vid, synu?”

Odstrčil jí ruku. „Nikdy sem žádnou matku neměl a ani te’ žádnou nepotrebujú. Zvlášť ne nějakou mizernou Sasku.” Sabrina tomu slovu nerozuměla, ale zahlédla, že matka zbledla.

Nad Morganem se rozprostřel stín starého Camerona, ale chlapec se ani nepohnul. Stál vysoký a vzpřímený a jeho oči plály chladným zeleným plamenem. Musel zaklonit hlavu, aby viděl Cameronovi do očí. Brian a Alex se škodolibě zachechtali. Sabrina si zakryla oči a pokukovala skrz prsty v očekávání políčku, který bude za takovou nestydatost určitě následovat.

Ale mužovo zachmuřené čelo pozvolna změnilo výraz. Nakonec pobaveně vztáhl ruku, aby počechral chlapcovy vlasy, a Morgan byl příliš ohromen, než aby stačil uhnout. „Mluvíš jako pravý MacDonnell, hochu. Jsi rozený bojovník jako tvůj otec. Budeš Cameronu dobře sloužit.”

Morgan se zatřásl zlostí. „Já sloužím pouze MacDonnellům. Nenávidím Cameron.”

Brianovo a Alexovo chichotání se v té chvíli změnilo

v hlasitý smích. Morgan se proti nim vrhl se zaťatými pěstmi.

„Jak si dovolujete smát se MacDonnellovi, vy malý pihovatý lišky? Mám vám vrazit zuby až do krku?”

Chlapcům se nové výhrůžky zdály tak směšné, až se smíchy popadali za břicho. Ale než je matka stihla pokárat, vyběhl Morgan ze zahrady a zanechal starého Camerona samotného před branou.

„Hej, počkej na mě! Kluku!” volala za ním Sabrina. Zadoufala, že jakkoli se MacDonnellovi nelíbí Brian a Alex, nebude jí pohrdat jen proto, že je děvče.

Beze slova se prodrala křovím, přelezla ze’ a vyběhla za ním.

„Sabrino!” vykřikla Elizabeth.

Starý Cameron však vzal svou ženu za ruku. „Jen ať to zkusí,” řekl. „Jestli existuje někdo, kdo může tomu neznabohovi MacDonnellovi učarovat, pak je to ona.”

Pán domu našel výklenek mezi šlahouny břečťanu, vyhoupl se na ze’ a sledoval dvě malé postavy, jak pádí přes louku. Od západu se rychle blížily mohutné dešťové mraky.

„Bůh tě provázej, princezno,” zašeptal. „Obávám se, že budeš potřebovat všechna jeho kouzla, stejně jako ta svá.”

„Kluku! Počkej, prosím! Počkej na mě!” doléhalo do zahrady dívčino volání.

Sabrininy baculaté nožky kmitaly dopředu dozadu. Už

téměř lapala po dechu. Valící se mraky zakryly slunce a chlapec byl pro Sabrinu už jen černou šmouhou ztrácející se ve stínu lesa. Musela přiznat, že běh mu opravdu jde. O pár sekund později se už válela v ostrém kapradí. Blížící se déšť ji však přiměl, aby se rychle postavila na nohy. Zanedlouho vběhla za chlapcem do přítmí rozložitých dubů. Sabrina klopýtala přes kořeny starých stromů. Netrvalo dlouho a znovu se poroučela

k zemi. Skutálela se na dno strouhy. Najednou se jí zdálo legrační, že tam leží jak široká tak dlouhá na břiše se sukní přehrnutou přes hlavu.

„Jsou všichni Cameronové takhle otravní a paličatí?” Sabrina vysunula hlavu zpod sukně a uviděla Morgana

MacDonnella, jak nad ní stojí se založenýma rukama. Povýšeně si prohlížel všechno, co mělo být ukryto pod sukní.

Sabrina si upravila oblečení a vztáhla k němu ruku. „Ahoj, kluku.”

Pomohl jí na nohy a pak si otřel dlaň o ušmudlanou halenu, jako by se tím dotykem ušpinil. „Nejmenuju se Kluk. Sem -”

„ Morgan Thayer MacDonnell,” přednesla obřadně Sabrina, „syn Anguse MacDonnella a budoucí náčelník. Sloužíš jen MacDonnellům a nenávidíš všechny Camerony. A já jsem Sabrina, dcera Dougala Camerona.”

„Vo tom není pochyb.” Morganův hlas byl plný zloby. „Seš vobrazem samotnýho ‘ábla.”

Sabrina se zamračila a pokoušela se najít společné téma.

„Máš rád žížaly?”

„Ne.”

„A co brouky?”

„Bojovníci nemaj na takový hlouposti čas.”

Vráska na dívčině čele se prohloubila. Brian a Alex mají čas dávat mi žížaly, brouky a pavouky do postele, uvažovala.

Možná bych se ho mohla zeptat, jestli má opravdu chomáče chlupů na chodidlech… Krutý výraz v jeho tváři ji však odradil. Husté řasy mu zastřely pohled.

„Tak co máš teda rád?”

„Rány pěstí. Meče. Pušky. Vítězství.” Sveřepé rty se roztáhly do úsměvu a odhalily řadu krásných bílých zubů. Po tesácích ani stopy.

Sabrina měla pocit, jako by přes neústupný mrak vysvitlo slunce. Povzbuzena jeho úsměvem mu položila ruku na paži.

„Podívej,” začala. „Myslím, že bychom měli být přátelé. Už te’ tě mám docela ráda.”

Morgan zíral na ty malé, baculaté prstíky, jak hladí jeho ruku. Dosud nepoznal nic než rod a nepřátele. Překvapení, strach, nejistota, touha, to všechno v jediném okamžiku problesklo zelení jeho očí.

Vytrhl ruku z jejího lehkého sevření. „Já nejsem tvůj přítel,” zavrčel. „A nemám tě rád.”

Sabrinin úsměv povadl. „Proč? Samozřejmě, že mě máš rád! Všichni mě mají rádi. Tatínek říká, že bych mohla hladit fousky divoké kočce.”

Morganovy oči potemněly. „Copak ničemu nerozumíš, prcku?” zeptal se. Sabrina o krok couvla. „Nemám tě rád. Nemám rád tvý bratry. A pekelně nesnáším tvoji saskou matku

a zatraceně bohatýho otce.”

Sabrininy oči se zalily slzami. Obdiv, kterého se jí dostávalo po celý dosavadní život, ji nepřipravil na takové nepřátelství. Jeho slova se vůbec nedala srovnat s dobrosrdečným škádlením bratrů.

Mávl rukou a opovržlivě vykřikl: „Jdi a breč si! Ani sem vod malýho hloupýho děcka nic lepšího nečekal!”

„Já nejsem žádné děcko! Je mi už šest!” protestovala.

Přistoupil k ní. Sabrina se ani nepohnula. Náhle do ní strčil

a ona skončila uprostřed spadaného listí. Z očí jí vytryskly slané stružky.

Otrela si slzy, vyskočila zpátky na nohy a začala šplhat do svahu. „Tatínkovi se nebude líbit, že jsi do mě strčil,” zavzlykala.

„To si piš, že nebude,” opáčil. „Jen utíkej ke svýmu tatíkovi, princezno. A pěkně to požaluj. Řekni mu, že tě ten zlej kluk shodil na zem a zranil tvoji ušlechtilou hrdost. Možná mě hodí do sklepem, abych tam shnil, tak jako to udělal jeho otec mýmu dědovi. Anebo mě nechá popravit, tak jak to udělal starej Eustace Cameron Lachlanovi MacDonnellovi.”

Sabrina se zastavila. Pomalu se narovnala. Posbírala zbytky důstojnosti, otočila se a vztekle odpověděla: „Ne, ne, Morgane MacDonnelle! Nejsem žádné dítě a nebudu na tebe žalovat. Nic mě k tomu nedonúti. A přísahám ti, že mě už nikdy nerozbrečíš. Ani kdybych žila navěky, neuroním pro tak ošklivého kluka jedinou slzu. Ty -, ty -,” její sporá zásoba urážek neobsahovala dostatečně hanebné slovo! „MacDonnelle!”

Vyšplhala až nahoru. Chodidla přirážela pevně proti svahu a rukama se přidržovala holých kořenů, jen aby nesklouzla zpátky dolů k chlapcovým nohám. Přelezla okraj příkopu

a přitom ji pronásledovala sprška keltských nadávek, kterým bylo lépe nerozumět.

Jakmile se dala do běhu, dopadly na ni první velké dešťové kapky. Burácení hromu utopilo zvuky, které vycházely z příkopu. To Morgan MacDonnell, budoucí náčelník MacDonnellů, objal kmen obrovského stromu a rozplakal se. Jeho hořké slzy se mísily s kapkami očistného deště.

Dougal Cameron si ohříval zkřehlé nohy u ohně tančícího v krbu, když vtom vběhla do salonu jeho malá dcerka. Promočená přeběhla po matčiných vzácných orientálních

kobercích a vrhla se otci do náruče.

„Zastihla tě bouřka, že?”

Sabrina přikývla a schoulila se otci na prsou. Pevně to malé vlhké klubíčko objal a čekal, až se přestane třást. Nejdříve se obával, že jejím tělíčkem otřásá pláč. Ale když mu pohlédla do tváře, její oči byly suché a rozšířené zlostí.

„Měl jsi mu dát pěkných pár pohlavků, tati. Je to hrozně zlý kluk,” zasyčela.

„To je možné. Ale MacDonnellové jsou drsná a neotesaná cháska, princezno. Mám zato, že ten hoch spíš než pár za uši potřebuje trochu lásky a porozumění.”

Sabrinina tvářička se stáhla do útrpné grimasy. „Nechtěla bych tě rozhněvat, ale nemusím ho mít ráda.”

Cameron se usmál. „To máš úplnou pravdu. A navíc si myslím, že mu jeho tvář přinese dostatek lásky v letech, která teprve přijdou.”

Dívka jej objala kolem krku a vtiskla mu polibek do vousů.

„Milujú tě, tati. Vždycky tě budu milovat ze všech nejvíc.”

Dougal zabořil bradu do dceřiných hedvábných lokýnek a pocítil silnou touhu ušetřit ji všech nástrah a bolestí, které

přináší život a láska. „To bohužel asi nesplníš, princezno,” řekl něžně. „Ale je to milá představa. Moc milá.”

ČÁST PRVNÍ

„Tady je poslední růže léta, sama stojí tu rozkvetlá, všechny její krásné společnice zvadly a sešly ze světa.”

Thomas Moore

1

SKOTSKÁ VYSOČINA,

1730

„MacDonnellové přicházejí! MacDonnellové přicházejí!” Ospalou vesnicí Cameron se jako kanonáda rozlehl křik. Vesničané se s halasem rozutíkali dlážděnými ulicemi, plní zmatených úvah, zda mají dříve ukrýt svůj dobytek, nebo děti.

Jeden otrlý chalupář si prohrábl vlasy, dlouze a pomalu potáhl z fajfky a zarputile pronesl, že ovce poslouží milostné touze MacDonnellů stejně dobře jako dcery.

V těch pár domech, kde si mohli dovolit závěsy, je rychle zatahovali, jinde se ozývalo spěšné bouchání okenic.

Cameronové a MacDonnellové se svářili už po tak dlouhou dobu, že si nikdo nepamatoval proč vlastně. Pro vesničany zůstávali nepřátelé jejich pána nadále spíše mýtem než skutečnými muži. Už po desetiletí tajně kradli

a znásilňovali. Když se vesnická dívka vrátila z hor rozcuchaná a uválená, provázelo následný růst jejího bříška a narození snědého, vlasatého miminka vševědoucí šeptání.

Chřadnoucí starý muž, který klečel uprostřed silnice, kolem sebe shromáždil skupinku vystrašených dětí a oddal se vzpomínkám: „Také jsem býval malým hochem, ale nikdy nezapomenu na chvíli, kdy MacDonnellové naposledy pochodovali Cameronem. Byli to obři vysocí více než osm stop, se stehny mocnými jako kmeny stromů.” Malé pihovaté děvče mu zabořilo roztřesený obličej do klína. Ztlumil hlas

a zašeptal: „A každý z nich měl kolem pasu zavěšené hrůzné trofeje hlavy ubohých Cameronských.”

Děti zaječely hrůzou. Polapen vlastním děsivým vyprávěním vrhl stařec zlověstný pohled na panský dvůr na kopci. Kamenná věž starého hradu Cameronu vyrůstala z přilehlých hrázděných křídel jako sveřepý bojovník. Muž věděl, že MacDonnellové byli pozváni do Cameronu, aby zde hodovali, nikoliv bojovali. Ale proč starý Cameron pozval své nepřátele do domu, když ví, že by spořádali jeho rodinu s větší chutí než připravené pokrmy?

Zchromlou rukou bezděčně pohladil neposlušné kudrny

jednoho z naslouchajících chlapců. „Blázen,” zamumlal. „Náš pán je zmatený jako zajíc v široké brázdě.”

V tom s ním obyvatelé cameronského panství určitě souhlasili. V salonu vládl chaos. Služebné a pomocníci klopýtali jeden přes druhého a snažili se splnit příkazy svého pána. Všeprostupující atmosféra strachu a radostného vzrušení vylákala Sabrinu ze staré špižírny, kde právě ukrývala matčin stříbrný čajový servis. Vzápětí zakopla o malého prošedivělého psa, který odpočíval před krbem. Vycenil poslední zbývající zub a chňapl po ní.

„Promiň, Pugsley,” utrousila a zastavila se, aby si upravila ozdobný límec.

„Nedovolím, aby tihle neohrabaní horalové rozšlapali mé koberce na kousky!” vykřikla Elizabeth Cameronová. Bez ohledu na své hedvábné sukně se vrhla na holou kamennou podlahu a začala rolovat vzácný perský koberec.

„Neboj, mami.” Brian se rukou pohodlně opřel o převrácené zlacené křeslo ve stylu Ludvíka XIV. a ignoroval Alexovo hlasité hekání, které se ozývalo zpod těžké, zdobně vyřezávané alžbětinské truhly. „MacDonnellové nikdy nedojdou tak daleko,” řekl významně. „Žijeme v míru už skoro celý měsíc.

A místo našich hrdel ted budou řezat ty vlastní. Předpovídám konec za…” odmlčel se a vytáhl z kapsy zlaté hodinky na řetízku „…za tři hodiny a sedmnáct minut.”

ÍH

„Divím se, že se ještě nevyhubili sami při tom jejich způsobu života,” zajíkl se Alex a upustil truhlu nebezpečně blízko špiček Brianových naleštěných bot. „Slyšel jsem, že si půjčují ženy, jako si jiní muži půjčují -”

„Alexi!” okřikla ho Elizabeth a kývla hlavou směrem k Sabrině, jejíž tvář hořela dychtivostí.

Starší syn zmlkl. Převyšoval svou matku nejméně o půl stopy, dobře ale věděl, kdy je lepší držet jazyk za zuby. Jeho postavu, štíhlou jako jedle, vzpírala páteř pevnější než nejlepší anglická ocel. Měl však ohnivou povahu, která se mohla zklidnit teprve s vynořením prvních šedivých pramínků v jeho rudých vlasech.

Sabrina vznešeně pokrčila rameny. „Není třeba ho kvůli mně hubovat, mami. Zrovna dnes ráno jsem se od kuchtiček

naučila novou píseň.” Složila ruce za záda tak ji to učili pro

případ, že by zpívala hostům a škrobeně zanotovala:

„Už jedou statní MacDonnellové, zlaté lokny ve větru vlají. Jsou ostré jejich meče, ale žádný tak jako -”

„Sabrino!” okřikla ji matka varovným hlasem.

„-. způsoby, co mají?” zanotovala rychle dcera.

Alex se zakuckal smíchy a mohutně aplaudoval. „Dones svou citeru, mami! Sestřička může po večeři bavit naše hosty.”

„Kdyby bylo po mém, byla by bezpečně zamčená ve své komnatě, dokud ti chlípní darebáci nebudou pryč,” odtušila ustaraně matka.

Sabrina věděla, že kdyby bylo po matčině vůli, byla by bezpečně zamčená ve své komnatě až do jara, kdy má odjet do Londýna. Matka si přála, aby ji její žoviálni strýc Willie představil nějakému vhodnému venkovskému pastorovi, jehož všeobecný přehled by nedostačoval ani k tomu, aby našel Skotskou Vysočinu na nejpodrobnější z map.

„Zdá se, že naši MacDonnellové jsou proslulí i něčím jiným než jen válečným uměním,” pronesl Brian suše.

„Stejně jako ty, drahý bratříčku, jestli je pravda, co se povídá o té malé mlíkařce z vesnice,” zašeptala mu do ucha Sabrina. Natáhl ruku, aby ji zatahal za vlasy, ale ona odtančila z jeho dosahu. „Opravdu se ti, mami, starý Angus MacDonnell dvořil?” zeptala se.

Elizabeth se na tváři rozhostil úsměv. „Ovšemže ano. Ten galantní chlapík mi nabídl hovězí bok z ukradené krávy, myslím, že byla z Cameronu, a taky své zatracené srdce. Vždycky jsem se před ním cítila trochu provinile. A když jsem si místo něj zvolila vašeho otce, porušila jsem mír, který trval už téměř,” Elizabeth počítala na prstech -, „šest hodin.”

Sabrinina sestřenice Enid, která přijela z Londýna na návštěvu, přispěchala z vedlejšího pokoje a popadla dvě zdobené vázy z období dynastie Ming. Vzácné vázy přežily cestu po rozbouřeném moři i vláčení po křivolakých cestách. Ted se však zdálo, že je jejich osud zpečetěn: do salonu dolehl zvuk tříštícího se skla a tiché klení. Sabrina sebou trhla.

Matka unaveně vzdychla, napřímila se a zkoumavě si prohlížela salon. Bez všech těch exotických pokladů byla hala jen čtyřmi holými stěnami, vypovídajícími o dobách, kdy srdce Cameronu tvořila věž jednoduché tvrze. Dnes je jím salon

v elegantním zámečku.

Dougal Cameron byl stále na dvoře a dával svým soukmenovcům poslední instrukce ohledně čestného

a zdvořilého chování, díky kterému jak podotkl se jim snad podaří přežít dnešní noc. Byl si vědom skutečnosti, že jediná svržená číše vína nebo jediná vysypaná pepřenka by mohly vyústit v masakr, který by jistě zničil všechny iluze o civilizované rodině, o niž Elizabeth Cameronová po celý svůj život usilovala. Pomocí své nezkrotné vášně dosáhla dvojího cíle vychovala ušlechtilé děti a vypěstovala vzácné anglické růže, obojí přímo uprostřed skotské divočiny. Její sklíčený pohled te’ všechny zarmoutil.

V naději, že ji rozveselí, vytáhla Sabrina z vázy na krbové římse křišťálovou růži. „Belmontská růže, mami. Mám ji schovat do komory k ostatním tvým věcem?”

„Ne, princezno. Je to dárek krále Jakuba mému otci za to, že mu zachránil korunu v bitvě u Sedgemooru. Zanes ji do horního pokoje. Tam nebude nikoho uvádět v pokušení.” Matka se usmála, znovu si v dobré náladě utřela ruce do sukní a zahájila palbu rozkazů: „Hni sebou, ty líná kůže! Briane, pomoz Alexovi s tou truhlicí, než ti z faldů vyženu tu škrobenosti Enid, přestaň za tou zástenou fňukat, nebo napíšu Williamovi, jakou husu vychoval!”

Povzbuzena matčinou novou energií vystoupala Sabrina po točitých schodech na galerii. Špičkami prstů jemně otáčela křehkým stonkem růže. Belmontská růže ji vždycky fascinovala.

Křehká a vytříbená krása ručně foukaného skla zářila ve slunečním světle pronikajícím okny v arkýři. Sabrina se konečkem prstu jemně dotýkala okvětních lístků. Když vstoupila do šera horního pokoje, stáhl se jí žaludek. Myslela si, že ten pocit už dávno odvál čas.

Po pět letních sezon jí vstupoval do života stín Morgana MacDonnella. Pět sezon napjatého očekávání, kdy jí zase po zádech přeběhne odporný chlupatý pavouk. Pět sezon zakopávání o nemytou nohu, která jí vždy jakoby náhodou stála v cestě. Jeho největší kousky však přišly toho léta, kdy jí bylo osm. Tenkrát se konečně spřátelil s jejími bratry a zasvětil je do svých lumpáren. Sabrinina láskyplná náklonnost k vysokému a hrdému hochovi se pro ni začala měnit v těžké břemeno.

Morganův otec povolal syna zpět, když mu bylo šestnáct. Stalo se tak poté, co se jakýsi hloupý MacDonnell odvážil ukrást Cameronům ovci. A tak Sabrina jednoho dne, když se právě vozila na zahradní bráně, zahlédla, jak chlapec odchází. Slzy, které jí v tu chvíli začaly stékat po tváři, ji překvapily. Vždyť se mi splnilo moje největší přání, uvažovala v duchu. Morgan MacDonnell se už na Cameronské panství nevrátí.

Nevrátí se příští léto, ani to další, nikdy. Až dnes večer.

Sabrina opatrně položila růži na přehoz z mačkaného sametu, pokrývající matčino cembalo. Ten mizera je už jistě po smrti, pomyslela si bezcitně. Beztak ho zapíchl některý z jeho proradných příbuzných, nebo ho nějaký žárlivý chalupník zastřelil v posteli. Už když mu bylo patnáct, začaly služebné obdivovat jeho široká ramena a smělý, nestoudný pohled

v zelených očích, které se na Sabrinu dívaly vždy jen s chladným opovržením.

Sabrina přistoupila k oknu. Neklidným pohledem sledovala rozeklané vrcholy hor. Bílé sněhové mraky zakryly jejich špičky. MacDonnellové možná právě vylézají ze svých brlohů a vydávají se krivolakými stezkami dolů do Cameronu, napadlo ji. Jestlipak je mezi nimi i jediný syn Anguse MacDonnella?

Tělem jí projel náhlý chlad. Roztřásla se. Snad nebude cena míru pro mě ani pro mého otce příliš vysoká, zadoufala.

Když vyjel Morgan MacDonnell ze stínu hor, pobídl svého koně do cvalu. Paprsky teplého podzimního slunce se prodraly těžkými mraky a ozářily louku náhlým jasem. Přivřel oči.

Kopyta Pookaha bušila do zvlhlé země a roznášela kolem vůni vřesu. Vítr svištěl Morganovi kolem uší a nutil ho cválat stále rychleji. Sklánět svou tvář stále níž do Pookahovy hřívy, až téměř uvěřil, že by mohl všechny předběhnout a uhánět dál vstříc volnosti.

„Morgane! Morgane, můj hochu! Kam se ten můj zatracenej syn zase poděl?”

Když uslyšel otcův křik, obrátil Morgan oči v sloup

a poděkoval Bohu, že mu dal tak široká ramena, aby na nich mohl nést tíhu celého rodu. Přitáhl koni uzdu a vy kroužil s ním několik divokých obrátek. Ten křik ho tvrdě vrátil zpět do

skutečného života. Ve světě otevřených plání a vysokého nebe nebylo pro MacDonnella místo. Ani kdyby letěl na křídlech Pookaha celé věky, nenašel by je. Hory mu byly vším, svatyní i vězením, jediným domovem, jaký kdy poznal.

Pobídl Pookaha na stezku a vtlačil ho mezi dva handrkující se soukmenovce.

„Hej, Morgane, tenhle mizera mi ukrad kus sejra. Nebude ti vadit, když ho voddělám?” zeptal se ho bratranec Ranald

a vytáhl svou pistoli.

Ranald zdědil po své cikánské matce jiskrné oči a vlasy černé jako havraní křídla. Lidé měli nutkání podívat se na něho dvakrát, aby se přesvědčili, zda je opravdu tak pohledný, anebo zda jeho oslnivá krása vybledne, sotva se od nich otočí. Morgan si vedle něho připadal jako úplná obluda.

„Klidně,” odpověděl Morgan a příjemně se usmál. Ranald natáhl pistoli a zamířil na bledý obličej mladého zlodějíčka.

„Tak to by bylo. Doufám, že ti nebude vadit, když ti pak ještě zakroutím krkem.”

Ranald ohrnul rty a spustil pistoli. „Sakra, Morgane, za celej den jsem ještě nikoho nevoddělal. Už mi tuhne prst na spoušti.”

Ranaldovu krásu bohužel kazil absolutní nedostatek soudnosti. Morgan mu vytrhl kus plesnivého sýra, dal ho Pookahovi a pak oběma výtečníkům udeřil čely o sebe, až jim zazvonilo v uších.

Vést do Cameronu nesourodé zbytky rodu MacDonnellů se podobalo snaze udržet pohromadě kopu hašterivých dětí. Během osmihodinové cesty uklidnil Morgan tři pěstní souboje, překazil dva plány na únos a pohřbil prastrýce. Tomu se nedostalo ani pochybné cti být odpraven některým z příbuzných. Prostě se jen svalil z koně opilý na mol. A ještě než se jeho lebka stačila roztříštit o kámen, nejbližší soukmenovci ho obrali

o měšec i o boty. Morgan mu mlčky vykopal hrob, zatímco ostatní hlasitě naříkali, posílali si dokola džbánek whisky

a připíjeli starému muži na jeho cestu do pekel.

„Je mi líto tvýho strejdy, hochu,” zavolal za ním jeden

z mužů, když se vydali nahoru stezkou. „Starej Kevin byl fajn chlap, to jo.”

„Kerwin,” zabručel Morgan.

„Jo, jo,” souhlasil jiný. „Nikdo neuměl vyprávět u ohně tak skvělý historky jako chudák starej Derwin.”

Bože, pomyslel si Morgan, ten muž je jen hodinu po smrti, a oni si už ani nepamatují jeho jméno. Jestlipak i na mě zapomenou tak rychle?

„Morgane! Zatraceně, do horoucích pekel, kde je ten můj kluk?!”

Morgan zaskřípal zuby. Někdy si přál, aby na něho otec úplně zapomněl. Pobídl Pookaha do klusu a připojil se ke svému otci.

Když Angus MacDonnell pohlédl na syna, zablýsklo se mu

v očích. „A, tady máme ten plod mejch beder,” podotkl. Loktem strčil do zahalené postavy jedoucí vedle něho. „Byl to ale mohutnej dub, co zasel tak vobrovský semeno!”

„To jo, ale i ten nejmohutnější dub může časem zeslábnout,” opáčil Morgan.

Otec se nad tím skrytým posměškem usmál. „Klukův

důvtip vydá za tři sekery. Ostrej jako jeho starej táta, no jo.”

Morgan odmítavě zabručel. Otcův pyšný kabát mu nikdy nepadl. Až příliš dlouho byl Angus MacDonnell ovládán vychytralostí, žárlivostí a ochotou použít vlastního syna jako zástavu proti Dougalu Cameronovi. Když se Morgan naposledy vrátil z péče otcova nepřítele, byl už opravdovým velitelem rodu MacDonnellů. A oba to věděli.

„Ten nenásytnej malej prevít.” Angusův hlas nabíral

s každým slovem na síle. „Nikdy neměl matku, a tak se prostě přisál na kdejakej pěknej cecek.”

„A to dělá doted,” vykřikl Ranald a vyrovnal skóre za

předchozí Morganův zásah do jeho záležitostí.

Muži propukli v hurónský smích. Morgan zamířil, natáhl kohoutek a naoko na Ranalda vystřelil. Ranald se chytil za srdce a s předstíranou bolestí se zapotácel v sedle.

Angusova záda byla shrbena pod tíhou pláště prožraného moly. Ztvrdlá kůže na jeho rukou byla žlutě zsinalá. „Bude to slávnej den,” vykřikl, „až se k nám ta cameronská cháska připlazí po břiše a bude žadonit vo mír!”

Mužů se zmocnilo nadšení. Angus využil okamžiku

a přihnul si z hliněného džbánu. Morgan si vyměnil pohled se zahalenou osobou jedoucí vedle jeho otce. Kápě se souhlasně zavlnila a Morgan na ni vděčně mrkl. Ten věrný stín provázel jeho otce, co si Morgan pamatoval. Snad odjakživa. Sundával

Angusovi boty, když upadl do apatie, přikrýval ho před chladným vlhkem noci a ředil mu whisky, aby jej uchránil před stejným osudem, jaký potkal nešťastného Kerwina.

Jeho otec měl nyní své publikum. Už svého syna nepotřeboval. Morgan pobídl Pookaha a odcválal dolů z kopce. Muže za sebou ponechal jejich vzpomínkám na zapomenutou slávu a snům o smyšlených vítězstvích. Sám měl raději skutečnost, a tu te’ představovalo teplé a svalnaté tělo Pookaha pod ním. Do snášejícího se soumraku zadul chladný vítr.

Ačkoliv to Morgana rozčilovalo, musel připustit, že pozvání z Cameronu je záležitostí slitování, a nikoliv pokory. Loupení, znásilňování a bojůvky připravily MacDonnelly o mnoho mužů a to, co zbylo z rodu v době Morganova velení, byla jen banda zbrklých vyvrženců. Jen jejich uvadající nechvalná reputace zdržovala Granty a Chisholmy od vyhlášení otevřeného boje. Jejich poslední naděje na přežití spočívala ve spojenectví s Cameronskými. Ale Morgan neměl nejmenší chuť plazit se před Dougalem Cameronem po kolenou. Ani kdyby tak mohl zachránit rod. Ani kdyby tak mohl zachránit svůj život.

Vztyčil se a uviděl Cameron, který byl rozprostřený dole

v údolí jako kostkovaná pokrývka. Myšlenka na ten ohromný rozdíl v životech obou rodů mu přinesla na jazyk trpkou slinu. MacDonnellové vzdorují osudu v horách jako zuřiví vlci, zatímco Cameronští vládnou nad rozlehlým údolím, posetým stády silného dobytka a ověnčeným úrodnými políčky, porovnával v duchu. MacDonnellové žijí v rozpadávající se ruině

v neustálém nebezpečí, že se zřítí ze skály. Cameronové obývají zámek zasazený mezi kopci, nad kterým bdí kamenná věž.

A ti zatracení Cameronové mají dokonce princeznu! Morganovi se na tváři rozhostil zvláštní úsměv. Bude si mě

Dougalova dcera pamatovat? ptal se sám sebe. Po celých pět let zůstalo to tvrdohlavé dítě věrné své přísaze. Sabrina na něho nikdy nežalovala, ani když už jeho zlomyslné triky hraničily

s krutostí. Když ho přistihla, jak vytahal celou osnovu její výšivky, jen ohrnula ten svůj malý namyšlený nosík a pronesla, že by od takové nuly, jako je MacDonnell, stejně nic lepšího nečekala.

A kdyby mu te’ prolétla srdcem kulka dříve, než projde branami Cameronu, Morgan by s jistotou věděl, čí líbezná ručka určila její směr.

Pobaven tou myšlenkou se s vítězoslavným horalským pokřikem, který měl nahánět vesničanům hrůzu ještě po mnoho měsíců, řítil jako bouře dolů do údolí.

Sabrina se posunula na loktech, aby viděla přes okraj galerie, a nahrnula pod sebe objemnou a nepohodlnou noční kosili.

„Opatrně,” zašeptala Enid a začala si nervózně oštipovat koneček svého silného copu. „Mému bratru Stefanovi se jednou zachytila hlava mezi zábradlí a museli jsme se dívat, jak padá.”

„Jeho hlava?”

„Ne. To zábradlí.”

Enid, Sabrinina sestřenice z Belmontu, se na jaře ocitla na prahu sídla Cameronových s cestovní taškou a s omluvným dopisem od strýce Willieho, zmiňujícím se o nějakém skandálu. Sabrině připadalo nepředstavitelné, že by se ta poslušná holka zapletla do něčeho horšího, než je tajné ujídání cukrlátek

z prostřeného stolu. Jejím jediným hříchem se zdála být naprostá posedlost skandálními senzacemi, kterými ji z Londýna zásoboval její bratr. Toho večera její okrouhlá tvář zářila vzrušující vyhlídkou na to, že bude znásilněna a zavražděna bandou horalských barbarů.

Salon byl odstrojen do sporé středověké nádhery. Páry svíček a misky s olejem zaujaly místa matčiných ozdobných

lamp. Mdlé světlo se komíhalo na zašlých goblénech, které byly přineseny z atiky, aby ozdobily zdi. Na každém konci haly se třepetaly praporce se znakem Cameronu, připevněné na masivních trámech. Sabrině ten pohled učaroval.

Cameronští muži se shromáždili dole Sabrinini strýcové, bratranci a bratři, štíhlí a perfektní ve svých stylových kravatách a vestách. Její otec měl přes rukáv sametového kabátu poskládaný jednoduchý skotský pléd na důkaz úcty ke svému rodovému dědictví. Většina mužů nechala své ženy moudře doma, ale Sabrinina matka jako první dáma panství poletovala mezi přítomnými a ve své třpytivé róbě byla exoticky vyzývavá. Ten šat by jí posloužil stejně dobře i v době, kdy byla dvorní dámou královny Anny, říkala si pyšně Sabrina.

„Maminka vypadá jako královna, že?”

„Úplně,” souhlasila Enid uctivě, ačkoliv měla oči zakryté dlaněmi v očekávání toho nejhoršího.

Dveře na konci haly se otřásly pod mocnými údery pěstí.

V tu chvíli si Enid leknutím málem překousla cop. Sabrina stiskla sestřenčinu ledovou paži.

Dole zavládlo hrobové ticho. Dveře se rozlétly a naplnily místnost děsivým zaskřípáním. Sabrina nervózně polkla. Dokonce i Enid si dovolila podívat se skrz prsty, když Cameronové jako jeden muž začali zdravit své hosty. Alex a Brian stáli otci těsně po boku.

Do haly pyšně vkráčel starý muž, následovaný přehlídkou otrhaných, ošuntělých, přesto však hrůzu nahánějících mužů. Většina z nich byla oděna stejně jako jejich kapitán do tartanu a krátkých kalhot. Ve srovnání s Cameronskými působili jako pěst na oko. Sabrina se otřásla hrůzou při pomyšlení, kolik lidí muselo zemřít, aby je obléklo. Z toho, co o MacDonnellech slyšela, usuzovala, že jejich oběti přišly o své svršky dříve, než stačily vychladnout. Dveře byly stále otevřené a ochablá péra na čapkách MacDonnellů se ohýbala v průvanu.

Drsné prsty starého muže svíraly rukojeť rezavé šavle, která s každým jeho krokem zvonivě drhla o podlahu. Sabrinin otec měl podobnou starožitnost na zdi svého pokoje.

„Dougale Camerone, ty zatracenej ničemo!” zařval MacDonnell. Enid zalapala po dechu a přesunula si ruce z očí na uši.

Arogantně a zeširoka vykročil Sabrinin otec vpřed s rukama opřenýma o bedra. „Angusi MacDonnelle, ty starý mizero!” opáčil.

Kapitán MacDonnellů vztyčil hlavu jako mazaný papoušek.

„Je snad todle způsob, jak pozdravit starýho přítele?” zavrčel a pak sevřel Sabrinina zamračeného otce do drtivého objetí.

Hala se rozezvučela polekanými výkřiky. Brian a Alex vyrazili kupředu, aby se přesvědčili, zda ten úskočný stařík náhodou neskrývá ve své vrásčité pazouře dýku.

„Glasgowská scéna v něm ztratila velkého herce,” zašeptala Sabrina.

„Jednou jsem četla o herci, kterému se vzňala paruka a…”

„Pst,” zasyčela Sabrina, která nechtěla, aby jí uniklo jediné otcovo slovo.

Dougal mávnul na své samozvané ochránce a poplácal Anguse po zádech. „Přítel nebo nepřítel, Angusi MacDonnelle, vítej na Cameronském panství. Dnes večer odložíme naše sváry, abychom mohli společně hodovat.” Poodstoupil a doši-

roka rozpažil. „Na znamení dobré vůle odložili moji muži své zbraně,” řekl a s pozdviženým obočím pohlédl na Angusovu starou šavli.

Nesourodou bandou horalů proběhla vlna nesouhlasného klení. Vtom jejich kapitán vytasil šavli. Ale když ji po chvíli zaváhání hodil na zem, nezbylo jim nic jiného než výzvě vyhovět. Z pochev a skrytých kapes se na kamennou podlahu s ohlušujícím rámusem sesypal celý arzenál širokých mečů, pistolí, arkebuz, dýk, mušket a kyjů.

Sabrina využila zmatku a pokusila se mezi muži zahlédnout Morganovu štíhlou postavu. Ale jakmile muž, který se celou dobu skrýval v noční mlze, vstoupil, všechny její představy

o starém neúprosném sokovi se rozplynuly.

„Svatá Hano,” zalkla se Enid. „Legendy nelhaly! Jsou to obři!” Sabrině se zastavilo srdce. MacDonnellové byli vysocí, ale

Morgan všechny ostatní muže v hale převyšoval. Nenaparoval se ani se nechvástal jako jeho soukmenovci. Nemusel. Modročerný lovecký pléd přepásaný širokým koženým páskem obepínal jeho mohutnou postavu a šokovaná Sabrina pozorovala, že má nejen holá kolena, ale i chodidla. Neměl čapku

a sluncem vyšisovaná hříva mu splývala pod ramena. Ve srovnání s ním působili Cameronští ve svých evropských šatech vyžile a zastarale. Sabrina by nebyla překvapena, kdyby jeho příchod provázel halasný zvuk dud, lkajících v rytmu jejího hlasitě bušícího srdce.

Byl otočený zády ke galerii, a tak mohla vysledovat v jeho mohutných, širokých ramenou napětí, když vytahoval zpoza silného opasku obrovskou hrozivou sekeru. Primitivní pocit strachu jí sevřel srdce. Bylo až příliš snadné představit si, jak se jeho svalnatá ruka rozmáchne a jak záblesk mohutného ostří oddělí hlavu od těla…

Enid do ní šťouchla. Sabrina se otočila a uviděla, jak se sestřenice se strnulým výrazem ve tváři snaží nahmatat láhev s čpavkovou vodou, kterou měla připravenou v kapse pro případ, že by na ni přišla slabá chvilka. Sabrina pokrčila nosík

a odfoukla štiplavý závan. „Jsi smrtelně bledá. Ale neomdlíš, že ne?” ujišťovala se.

„Jistěže ne,” otřepala se Enid a snažila se přesvědčit samu sebe, že její slabost způsobil odpor k těm lidem. „Já prostě jen nemám ráda velké muže. Obzvláště velké muže s tak

mohutnými… svaly.”

Enid si zasněně povzdechla. „Být tebou, nevzdávala bych se ho tak lehkomyslně. Znám v Londýně dívky, které by řekly, že je vším, čím má muž být.”

Ta slova vstoupila Sabrině do mysli jako nezvaný host. Rozzlobila se sama na sebe a zabořila bradu ještě hlouběji do dlaně.

Muž vystoupil na hromadu zbraní a topůrko sekery mu přitom balancovalo v dlani. Zaváhal. Ten pohyb byl plný vědomé drzosti. Sabrina se zamračila. Vražedná kombinace důstojnosti a arogance vykřesala v jejím podvědomí varovnou jiskřičku.

Ačkoliv byl její otec vysoký, musel se zaklonit, aby se mohl příchozímu podívat do očí. Sabrině se nepovedlo proniknout tím dlouhým, záhadným pohledem, který si oba muži vyměnili, ale vycítila, že napětí v místnosti vzrostlo.

Zraky všech MacDonnellů se upřely na smělého cizince a Sabrina si uvědomila, že přes všechny Angusovy pózy je právě tento muž skutečným náčelníkem rodu. A skutečným nebezpečím pro Cameron.

Sekera mu sklouzla z dlaně a s rachotem dopadla na hromadu. Sabrina si úlevně oddychla.

Jako by si všiml, že jeho obecenstvo obrátilo pozornost k mistrnějšímu hráči, vydal se Angus MacDonnell za Sabrininou matkou. „Beth!” zvolal a úlisný tón jeho hlasu

rozezněl celou halu. „O, má překrásná Beth, kdo by si pomyslel, že mi kdy bude tak nádherná tvář vozdobou u stolu!” Pozvedl její sepjaté dlaně ke svým rtům.

Sabrina strnula pobouřením. „Jak jen ten nečestný darebák…! Nikdo jiný než otec si nedovolí oslovovat ji Beth.”

Avšak její matka, vlídná a společenská jako vždycky, se před ním poklonila, vzala ho za paži a vedla ke stolu. Sabrina se zadostiučiněním zaznamenala, že matka převýšila toho vyschlého trpaslíka o několik stop. Muž zahalený v plášti s kápí je následoval a vlekl za sebou levou nohu.

„Děsivá stvůra, že?” zašeptala Enid.

Sabrina přikývla, ale onen muž jí nepřipadal ani zpola tak

děsivý jako svalnatý barbar vmáčknutý mezi její bratry.

Tri dlouhé stoly na trnožích byly uspořádány do tvaru písmene U. Její otec a MacDonnell se posadili do středu čelního stolu, zády k těžkému goblénu pokrývajícímu ze’. Elizabeth zaujala místo vedle svého manžela, zatímco zahalený muž se

vznášel jako přízrak smrti za MacDonnellovým křeslem.

Hosté se podrážděně pozastavili nad skutečností, že byly ze stolu odstraněny všechny nože, avšak vzápětí se bez okolků pustili do připravené hostiny. Halou se ozývalo pochvalné mručení a mlaskání, ale do řeči zatím nikomu moc nebylo. Cameronští si vyměnili pobavené pohledy. Jeden z MacDonnellů s neobvykle temnými a zcuchanými vlasy uchvátil srnčí kýtu, která by nasytila celý stůl, a s vervou se do ní svými mohutnými zubisky zakousl. Sabrinina matka zoufale pohlédla na služku, která zůstala stát s otevřenou pusou.

Enidiny oči se naplnily soucitem se spřízněnou duší.

„Chudáček malý, jistě hladověl!”

Poháry i břicha se znovu a znovu plnily a nálada stoupala. Úryvky písní a výkřiky doléhaly až ke galerii. Sabrinin pohled se však neustále stáčel k rusovlasému obrovi. Na rozdíl od svých soukmenovců se jídla sotva dotkl a pil jen vodu. Poháru

s vínem si ani nevšiml. Možná se bojí, že je otrávené, pomyslela si Sabrina. Ale proč potom nechá ostatní, aby klidně popíjeli? Seděl v jejich středu, a přesto jaksi stranou, a odolával všem pokusům Alexe a Briana vtáhnout ho do společné konverzace. Ramena měl ostražitě napjatá a jeho tartan vypadal ještě delší než předtím.

Sabrině se stáhlo hrdlo náhlým přívalem soucitu. Věděla, jaké je být obklopen lidmi, a přesto se cítit sám. Jako jediná dcera, které Bůh nadělil dva povedené bratry, byla už od narození obdivována a uctívána. Ale obdiv není vždy totéž co přijetí, přemítala. Bratři mají stále sklon chovat se ke mně jako k dítěti a já to chápu jako cenu, kterou musím zaplatit za jejich lásku.

Náhlé zachrupkání ji vrátilo zpět do reality. Enid usnula

s hlavou opřenou o předloktí. To je celá ona, řekla si Sabrina. Klidně si prospí nejnapínavější noc v dějinách Cameronu.

Nevěřícně zavrtěla hlavou a přehodila svůj vlněný šál přes Enidina ramena.

Dole v hale pozvedl svou číši Angus MacDonnell. Jazyk měl ztěžklý vínem a začal pronášet nekonečné prípitky MacDonnellům, Cameronům a celé skotské rase. Sabrinu by nepřekvapilo, kdyby Morgan, ten výbušný mladý kohoutek, podrážděně vyskočil na stůl.

Pohled jí bezděčně sklouzl jeho směrem. Židle však byla prázdná. Zlatovlasý barbar byl pryč. Dívčiným nitrem se rozlil pocit prázdnoty.

Náhle zaregistrovala nenápadný pohyb. Přitiskla tvář

k podlaze a modlila se, aby stín praporce udržel její úkryt

v tajnosti. Cizinec využil plamenného řečnění svého náčelníka a nenápadně proklouzl nahoru. Srdce jí bušilo až v krku, když vyhlédla směrem k opačnému konci dlouhé galerie a uviděla Morgana, jak mizí v matčině pokoji. Lehkost, s jakou se pohyboval, byla vzhledem k jeho velikosti udivující.

Sevřela dlaně v pěst. Ten mizera jistě nechystá nic dobrého, pomyslela si. Celý MacDonnell! Bez sebemenšího studu využije otcovy pohostinnosti jako omluvy pro krádež nebo přepadení.

Sabrinou projela vlna rozhořčení, takže téměř zapomněla na svůj strach. Vrhla na Enid zoufalý pohled, ale bylo jasné, že lhostejná sestřenice jí příliš nepomůže.

Pevně sevřela rty. Možná už nikdy nebudu mít lepší příležitost, jak si zasloužit respekt svých bratrů, pomyslela si. Mohou si říkat, že jsem ještě příliš nezkušená, než abych sdílela místo u hodovního stolu spolu s MacDonnellovými. Ale není tak nezkušená, aby se nepostavila tváří v tvář jedinému MacDonnellovi, který je, jak se zdá, připraven zradit.

Představila si, jak bratrům poklesnou čelisti, až vpochoduje do haly a bude toho slizkého obra pobízet špičkou cameronského meče.

Nečekala, až ztratí odvahu, vyskočila a vyběhla temnou chodbou k pokojům rodičů.

Morgan se protáhl do pokoje a zavřel za sebou dveře. Halas nevázaného veselí utichl. Zahalil ho hebký plášť ticha

a temnoty. Opřel se zády o dveře a zhluboka se nadechl. Pronikla k němu omamná vůně růží, která se vznášela ve vzduchu. Vzpomínka na tuto místnost ho sužovala po sedm let. Musel ji vidět ještě jednou, když ne pro nic jiného, tak proto, aby vyhnal její kouzlo ze své paměti.

Jeho oči pomalu přivykly tmě. Mlhavé měsíční světlo proudilo oknem dovnitř a spřádalo nad poklady uloženými v pokoji jemnou pavučinu. Tlumené pípnutí a šelestění mu

připomnělo párek žlutých pěnkav, které tu vždycky hnízdily ve zlaté kleci zavěšené u dveří a které te’ zřejmě probudil.

„Nazdárek, kamarádíčkové,” zašeptal. „Nemusíte hned vyvádět. To sem jen já, Morgan. Pamatujete?” Prstem zaťukal na klec. Už byl příliš silný, než aby se vešel mezi drátky.

Přepadla ho nečekaná melancholie. Nechal ptáčky štěbetat

a vydal se ke knihovně. Jestliže byla hala tělem cameronského panství, pak tento pokoj představoval jeho srdce. Tady se rodina každý večer scházela, aby si vyprávěla příběhy a zpívala písně. Morganovi tenkrát připadal jako brána do jiného světa. Do světa knih, hudby a obrazů, do světa, ve kterém si člověk může dovolit snít.

Letní dny v Cameronu však sloužily jen k tomu, aby ho odtrhly od všeho, co mu bylo vlastní. Zbavily chlapcovu řeč všech drsných hran, které měnily jeho nápady v nebezpečná dobrodružství. Když se pak na podzim vracel ke svému rodu, musel vždy čelit posměškům soukmenovců a bojovat o holý život, dokud nezbyl nikdo, kdo by jej mohl přemoci. Otec pozoroval jeho souboje se špatně skrývanou radostí a s primitivní pýchou, protože viděl, že budoucí velitel má svou pozici zajištěnou.

Morgan vytáhl svazek vázaný v kůži. To léto, kdy mu bylo čtrnáct, byl napůl zamilován do Elizabeth Cameronové, avšak hrdě odmítal všechny její nabídky, že ho naučí číst. Ale hrdost mu nijak nebránila v tom, aby se každý večer tajně ukrýval ve stínu, když předčítala svým dětem. Napětím si tiskl kolena

k bradě, když kultivovaným hlasem vyprávěla příběhy o neohrožených bojovnících a mazaných bozích, kteří v obrovských lodích brázdili moře. Příštího rána se pak vždy vplížil do pokoje, aby mohl tytéž knihy s úctou potěžkat ve svých rukou.

Kniha se náhle otevřela na stránce s bohatě ilustrovaným dřevorytem. Byl to jeho starý přítel Prométheus, přikovaný ke skále. Tvář měl zkroucenou v agónii, protože orel přilétl hodovat na jeho játrech. Morgan se někdy sám cítil jako ten chudák uvězněný Prométheus, přikovaný na věky ke skále, zatímco ho vlastní rod požírá zaživa. Rychle knihu zavřel.

Udělám nejlíp, když nepřipustím, aby mi její slova zněla jinak než jako nesmyslné bláboly, a když sám sobě nedovolím považovat obrázky za cokoli jiného než za dětské výmysly, umiň oval si.

Ručně vyřezávaná citera byla opřena o stůl vedle cembala. Morgan drnkl na jednu z jejích tenoučkých strun. Vzduchem zajiskřil jemný tón a prolomil ticho pokoje. Rychle odtáhl ruku. Často přemýšlel, zda by byl jeho život naplněn tak ušlechtilými potěšeními, kdyby si Elizabeth vzala za muže jeho otce namísto Dougala Camerona. Nebo by býval Angus zlomil i jejího nezdolného ducha?

O své matce nevěděl Morgan víc, než co mu řekl otec že ji zabil on sám, její syn, když silně a surově bojoval o svůj příchod na tento svět. Když to říkal, byla z Angusova hlasu znát pýcha, která v Morganovi probouzela hrůzu i stud zároveň. Otec se ani neobtěžoval zapamatovat si její jméno.

Koutkem oka zahlédl jemný záblesk. Křišťálová růže ležela na sametovém přehozu nahoře na cembale. Ztěžka polkl

a zamyslel se: růže, jemná a ženská jako kouzlo některého z Elizabetiných příběhů, křehká, a přece dost pevná na to, aby

změnila dokonce i takového mizeru, jako jsem já, v pohádkového prince.

Zasmál se vlastnímu vrtochu, ale přece jenom si nemohl pomoct, aby ji nezvedl svými mozolnatými prsty a nepohlédl zblízka na okvětní lístky odrážející měsíční svit.

Vtom se dveře za ním bez sebemenšího varování rozletěly

a hlučně narazily do stěny. Morgan se otočil a pohlédl do tváře další záhadné exotické bytosti.

Ve dveřích stála princezna a kaskády temných vlasů jí splývaly podél ramen. Světlo za ní pronikalo skrz její bílou noční košili a dávalo vyniknout obrysům krásného těla. Jemné prstíky však nesvíraly žezlo, ale rytou rukojeť obřadního meče.

Stříbrné pramínky měsíčního světla objaly pět stop ocele, které te’ oddělovaly její ruce od jeho srdce.

„Zůstaň, kde jsi, ty proradný podvodníku,” zavrčela.

„Jediný pohyb, a odnesu si dolů tvoji hlavu!”

Když se růže zlomila a její stonek se Morganovi zaryl hluboko do dlaně, ani nepocítil bolest.

2

„Bože! Ty jeden nemotoro! Podívej, co jsi vyvedl!”

Morgan se podíval na svou ruku. Velký skleněný střep mu trčel z dlaně, teplá krev stékala po zápěstí a kapala na drahocenný koberec. Dříve než se mu podařilo krev zastavit, zaplavila ho vlna starého známého studu. Styděl se za to, že je MacDonnell. Že je takový hromotluk. Stud však vzápětí vystřídal hněv. Bouřlivý hněv, který vždy rozprostřel svá ochranná křídla nad Morganovou pocuchanou hrdostí. Ale dříve než mu mohl dát průchod a na nešťastnou dívku se obořit, upustila meč a přispěchala k němu.

Sabrina vzala Morganovu dlaň jemně do rukou, vyčistila ji od zbytků roztříštěné růže a přiložila k ráně cíp své noční košile. Její ruka byla teplá, měkká a jemná jako hedvábí.

„Vážně bys měl být opatrnější,” pokárala ho. „Kdyby sis pořezal zápěstí, mohl jsi vykrvácet.”

Morganovi Sabrinina ženská logika vyrazila dech. Chtěla mi přece useknout hlavu, a pak bych jistě vykrvácel, ušklíbl se v duchu. Stále skloněná nad jeho rukou táhla ho Sabrina k oblouku bledého světla, které do místnosti pronikalo oknem v arkýři.

„Te’ pevně drž,” poručila. „Zkusím vylovit ten kousek skla, který ti zůstal v dlani. Asi to bude bolet. Klidně si křič, jestli

budeš chtít. Na tom, co si o tobě myslím, už to stejně nic nezmění.”

Morganovi to bylo jedno. Věděl, že o něm stejně nikdy neměla valné mínění. Dokonce ani neucukl, když mu zmáčkla palcem dlaň a pěstěnými nehty vytáhla kousek lesknoucího se skla.

Morgan si omámené prohlížel Sabrinu v měsíčním světle. Sahala mu sotva po prsa. Neposedné kudrny, za které ji kdysi tak rád tahal, jí te’ splývaly v inkoustově černých vlnách po zádech. Pleť měla světlou, jen po tvářích a po rtech jako by ji Bůh pohladil růžovými lístky. Její pohled zastiňovaly husté černé řasy.

Morgan ucítil její vůni a pojednou ho přemohla živočišná touha. Sabrina voněla stejně jako její matka, ale přitom tak nějak čerstvěji, sladčeji. Instinkt ho varoval, že je to zatím jen květ na vinici, křehký a něžný. Morgan se zachmuřil. Jinému muži by mohla být sladkým nektarem, ale pro mě, MacDonnella, by mohla být dcera Dougala Camerona nebezpečnější než půlnoč ní stíny.

Sabrina vytáhla střep z Morganovy dlaně a zastavila krvácení dalším zmuchlaným kouskem noční košile. Rty přitom měla pevně sevřené, jako by se snažila potlačit svůj vlastní výkřik. Morgan dostal strach, že by za chvíli mohl mít víc noční košile kolem své ruky než ona kolem těla. Ale když letmo zahlédl Sabrinino krásné, štíhlé lýtko, rychle svůj protest spolkl.

Sabrina položila s podmračeným výrazem zkrvavený střep na okenní římsu a vzhlédla. Morganova tvář byla stále zahalena stínem. Dívka uštěpačně pronesla: „Docela ubohý konec Belmontské růže, což? Možná, že když ji král Jakub věnoval mému dědovi za věrné služby, dával ji jako zbraň, a ne jako šperk. Kdyby jen tušil, že skončí zapíchnutá v ruce nějakého horala, určitě by její trny natřel spíš jedem než zlatem.”

Dětské oblinky Sabriny Cameronové se možná proměnily ve svůdné linie, ale jedna věc se s jistotou nezměnila, pomyslel si Morgan. Pořád ráda štěbetá.

Tiše se zasmál.

Sabrina se zamračila. Ten zvuk jí připadal neznámý takový hluboký a plný, sotva o oktávu vyšší než zabručení medvěda.

Ale jedno věděla jistě: Kdyby byla kočkou, všechny chlupy na

těle by se jí te’ varovně naježily.

V tu chvíli sklonil Morgan hlavu ke straně a ona uviděla celou jeho tvář. Měsíční paprsky mu ozářily obličej a daly vyniknout ostře řezaným lícním kostem a hrubým mužným liniím. Byl to cizinec, a přece jí byl tak známý, že se nemohla udržet, aby nezvedla ruku a nepohladila konečky prstů sveřepou linii jeho brady. Morganovy oči byly ostražité jako les za soumraku.

„Ahoj, skvrně,” řekl.

Sabrině se stáhl žaludek dobře známým pocitem

a uvědomila si, že stojí ve věži zalité měsíčním světlem tváří v tvář Morganu MacDonnellovi, jehož slibná chlapecká krása dozrála ve zničující skutečnost.

Sabrina rychle odtáhla ruku, dotčena svou vlastní troufalostí. Vzpomněla si na okamžik, kdy se ho poprvé něžně dotkla a se zlou se potázala.

Po Morganových rtech proběhl ironický úšklebek. „Myslím, že kdybys věděla, že sem to já, nechala bys mě vykrvácet.”

„To bych neřekla. Cedil jsi krev po celém mámině vlámském koberci.” Sabrina se přistihla, že se náhle mění v šestiletou holčičku, která zadrhává v řeči.

Aby skryla své zděšení, obrátila pohled zpátky k jeho ruce. Další chyba, plísnila se v duchu. Nemohla si pomoct, ale upřeně hleděla na jeho veliké prsty. Fascinovalo ji teplo jeho zdrsnělé kůže. Pod svým palcem cítila jeho mocný tep. Napadla ji absurdní myšlenka, že to musí být opravdu veliké srdce, aby zvládlo takového muže.

„Vyrostl jsi,” vyhrkla Sabrina vyčítavě.

„Ty taky.”

Morganův hluboký, pobavený tón ji varoval. Vzhlédla

a zjistila, že si ji nenucené prohlíží od hlavy až k patě. Nakonec se jí s drzým výrazem zahleděl do tváře. Do Sabrinina srdce pronikl střípek hněvu. Tak dlouho jsem po něm toužila, že mu te’ klidně dovolím, aby se na mě díval se zalíbením, zhrozila se Sabrina nad svým chováním. Proč zrovna te’, když cítím, že jeho obdiv by mohl být osudnější než jeho nepřátelství?

Aniž si uvědomovala, co dělá, utrhla Sabrina pruh čínského hedvábí z matčiných závěsů a omotala jej kolem Morganovy

dlaně. „Tak copak jsi tady nahoře dělal? Plánoval krveprolití? Zkoušel, jak dostat cembalo dolů oknem? Hledal myš, abys mi ji strčil do postele?”

Šťastná myš, pomyslel si Morgan. „Když to teda musíš

vědět, děvče, hledal jsem trochu klidu.”

„Chá!?” Sabrina stáhla obvaz tak pevně, až Morgan konečně ucukl. „Klid a MacDonnellové nejdou nikdy ruku v ruce,” konstatovala.

„Ušlechtilej názor, vod holky, která sem jen tak vtrhne a hrozí, že donese moji hlavu tatíkovi na podnose,” utrousil.

S tím mohla Sabrina jen stěží polemizovat.

Morgan kývl směrem ke dveřím. „Proč nejsi dole se zbytkem tvýho příbuzenstva a nerozdáváš svý vznešený úsměvy venkovskejm balíkům?”

Morgan sice vyrostl, ale stále měl tu záhadnou schopnost, která způsobovala, že se Sabrina cítila trapně za to, kým je. Rozmrzele odfrkla. „Venkovským balíkům, ano. Bosým divochům, celé chásce. Máma by udělala lépe, kdyby jim servírovala do koryta.”

Morganův hlas byl tichý, bez jakékoliv známky pohnutí.

„Jestli se ti jejich způsoby nelíbí, může to bejt proto, že většina z nich takový množství jídla už nikdy v životě neuvidí. A jejich nohy jsou holý, protože šetří svý ochozený boty pro studený zimní dny. Tak jim aspoň neomrzne tolik prstů.”

Sabrinu zaplavila hanba. Morgan ve mně vždycky dovede odhalit to nejhorší, povzdechla si v duchu. Sklopila zrak, ale vzápětí si přála, aby to bývala neudělala, protože zahlédla Morganova bosá chodidla. Zlaté chloupky pokrývaly jeho svalnatá lýtka. Musí mít chodidla pevná jako řemen, vydrží-li běhat bez ochrany po skalnatých svazích hor, prolétlo jí hlavou. Její vlastní prsty se stydlivě choulily v měkkých kašmírových punčoškách.

„Když to musíš vědět, prosila jsem matku, abych se mohla

připojit k oslavám,” pronesla Sabrina.

„Proč jsi neřekla svýmu bezmezné milujícímu tatíkovi? Ze už by tvá našpulená pusa nefungovala? Co si pamatuju, nikdy nemoh vodolat mrkání těch tvejch nemožně dlouhejch řas.”

Sabrina na něho překvapeně pohlédla. Morgan dosud nikdy nedal najevo, že by si všiml jejích řas, a vůbec čehokoliv na ní.

„Dokonce i otec byl tentokrát neoblomný,” pousmála se Sabrina. „Zdá se, že vás vaše pověst předešla. Myslel si, že by mě někdo z vás mohl praštit přes hlavu a odtáhnout za vlasy.”

Morgan byl dlouho potichu, až Sabrina dostala strach, že ho zase urazila. Pak ale zlehka uchopil pramen jejích vlasů a se zasněným výrazem ve tváři jej mnul v nezraněné ruce. Sabrinin tep se varovně zrychlil.

Morgan nechal ten ukradenv pramínek vlasů proklouznout mezi prsty a svůj zasněný pohled obrátil k Sabrině. „Nemůžu říct, že bych mu to měl za zlý, děvče. Kdybys byla moje, asi bych tě taky zamk.”

Kdybys byla moje…

Ta slova zůstala viset v tichu nad jejich hlavami. Sabrina si na okamžik představila, jaké by asi bylo patřit muži, jako je on. Dokonce si troufla odhadnout, co by bylo potom, až by ji odtáhl za vlasy pryč.

Polapen kouzlem měsíčního světla a osamění utkvěl Morgan pohledem na Sabrininých pootevřených rtech. Morganovy neukojené smysly divoce vířily, omámené vůní růží, která mu ulpěla v paměti, a dotekem jejích vlasů, jež mu přilnuly k ruce. Už dávno se vzdal hrubého života horalských bojovníků. Ale tahle jemná dívka v něm probudila staré touhy a oslabila jeho rozhodnost. Nevypil ani doušek vína, a přesto se te’ cítil opilý, bez špetky soudnosti. Jen tak krátce ochutnat to růžové poupě jejích úst…, zatoužil. To přece nemůže nikomu ublížit. Morgan se sklonil, potlačil nutkání vsunout jazyk mezi její nic netušící rty a jemně přitiskl své rty k jejím.

V tom okamžiku se Sabrině zatočila hlava a lehce přivřela víčka. Morganův polibek byl krátký, suchý, téměř váhavý, ale přesto se jí zdálo, jako by v ní rozlil džbánek s medovinou.

V jeho doteku Sabrina cítila skrytou sílu. Taková něha u muže Morganovy velikosti a síly mohla rozhodit kouzelné sítě, aniž k tomu potřebovala něco dalšího. V poslední vteřině doteku jejich rtů si Morgan dovolil hříšný luxus otřel své rty o její

a přitisknul Sabrinu těsně k sobě.

Sabrina otevřela oči a uvědomila si, že křečovitě svírá Morganův pléd, jako by se chtěla uchránit sesunutí na kolena. Přes tartan cítila teplou kůži a vnímala tlukot srdce, který ji odváděl od reality. Záhy však z Morganových očí mlhavý nádech zmizel. Kořistnický záblesk, který jej vystřídal, znala až

příliš dobře.

„Tak co te’, princezno?” zeptal se Morgan a něha se změnila ve výsměch. „Setneš mě sama, nebo požádáš tatíka, aby mě za tu drzost hodil do hladomorny?”

Sabrina nemotorně vymotala prsty z jeho plédu. „Nebu’ směšný. Byla to jen pusa. A nebylo to poprvé,” zalhala.

Když se Morgan dotkl konečky prstů jejího spodního rtu, projel jí vztek. Pod jeho dotekem cítila, jak je ret opuchlý a horečnatý. „To si nemyslím. Ale můžu ti slíbit, že to určitě nebylo naposled,” pronesl Morgan tajemně.

V obavě, že by svou troufalost mohl zopakovat, ba co víc, v obavě, že by to neudělal, se Sabrina vzdorovité odtáhla.

„Neřeknu otci, že jsi mě políbil. Už nejsem dítě. Přísahala jsem

přece, že mě nic nepřinutí, abych na tebe žalovala.”

Morgan uchopil Sabrininu bradu do své široké dlaně. „A že tě nikdy nedonutím, abys plakala,” dodal. Zdálo se, že i on je překvapen tím, jak ta slova vyzněla. Spíš jako příslib než jako narážka.

Sabrinu překvapilo, že si dokonce pamatuje její dětskou přísahu, a instinktivně ucouvla. Toužila uniknout před měsíčním světlem, před čerstvou vůní borovic vycházející z Morganovy kůže, před tou zvláštní intimitou zpečetěnou jeho krví na noční košili.

Morgan vycítil, že se stáhla, a založil si ruce na hrudi.

„Takže te’ uděláš konec našemu příměří?”

„To ano,” pokrčila Sabrina nosík.

„Výborně. Tak zaujmi bojovou pozici.”

Sabrina si ho podezíravě změřila. Co má ten uličník zase za lubem? myslela si.

Morganovi přeběhl po tváři šibalský úsměv, kterému se nedalo odolat. „Tak pohni sebou,” poroučel. „I když je to docela příjemný, nemám tolik času, abych tu s tebou laškoval celej večer. Pokud si dobře pamatuju, stálas támdle u dveří.”

Zmatená, ale zároveň okouzlená tímhle novým, rozpustilým Morganem odkráčela Sabrina ke dveřím. Morgan pokýval hlavou. „A te’ pozvedni svoji zbraň,” nařídil.

Morgan pozoroval Sabrinu, jak se snaží zvednout masivní meč a brblá přitom, že ho proklatě skoro nikdy nemohla dostat dolů ze zdi. Rty se mu chvěly potlačovaným úsměvem. Sabrině se ani na třetí pokus nepodařilo zvednout meč výš než

několik palců nad zem. Morgana napadlo, že by se jí mohlo povést useknout mu spíše nohy než hlavu. Vyčerpaná

a zadýchaná Sabrina na něho konečně pohlédla. Meč se jí třásl v rukou.

Morganovi se na tváři rozhostil utajovaný úsměv. „Tak to by bylo. Tys tam takle stála a hrozila, že mi usekneš hlavu, a já sem chtěl udělat akorát todle.”

Morgan si sáhl pod pléd, vytáhl pistoli a zamířil na Sabrinina krásná ňadra.

Hrot meče s cinknutím udeřil o zem. „Ty špinavý mizero! Přísahal jsi, že složíš zbraně. Nemáš v sobě ani kousek obyčejného -”

“slušnýho chování? Inteligence?” Morgan pokrčil rameny.

„Sem přece MacDonnell, děvče, nečekalas přece, že budu hrát fér, ne?”

V jediném prchavém okamžiku Sabrininy oči potemněly starými bolestmi a záští a Morgan v tu chvíli zalitoval, že jí tohle malé vítězství nedaroval.

„Ne. Nikdy jsi fér přece nehrál, že?” odpověděla Sabrina měkce a donucena kapitulovat opřela těžký meč o ze’. Pak ustoupila stranou, aby mohl projít. Morgan opět ukryl pistoli do plédu.

„Morgane?”

„Co?” Zastavil se ve dveřích.

Sabrina vztáhla ruku. „Tu pistoli, prosím.”

Morgan byl její výzvou překvapen stejně jako ona. Vtom se mu prodral hrdlem výbuch smíchu. Uznal svou porážku, položil Sabrině pistoli na dlaň a sevřel kolem ní její prsty, jako by to byly lístky orchideje.

Pak se předklonil, přiložil rty k Sabrininu uchu a zašeptal:

„Nevěřím žadnýmu děvčeti, který má moji zbraň. Budeš vopatrná, vi’?”

Morgan tiše scházel ze schodů a přemýšlel, zda není příliš pozdě uzavřít trvalé příměří mezi jedním tvrdohlavým MacDonnellem a jednou přitažlivou cameronskou princeznou.

Sabrina se jako omráčená opřela o ze’. Konečně otevřela oči a zjistila, že si Morganovu zbraň něžně přivinula k hrudi.

Rychle odtáhla ruku a podržela pistoli dvěma prsty.

Opatrně s tím, pravda! vzpomněla si. Měla jsem toho ničemu zastřelit! To by mu patřilo být zastřelen vlastní pistolí.

Pohlédla na svou noční košili. Měla pocit, že je Morganovou krví označená jako nějaká primitivní trofej. Pane Bože, pomyslela si, jaký záchvat hysterie by asi popadl Enid, kdyby se probudila a našla svou milovanou sestřenici potřísněnou krví, jak si hraje s nabitou pistolí? Sabrina nakonec uznala, že nabitá asi bude. Morgan by těžko chodil s nenabitou zbraní. Zavřela jedno oko a zadívala se do lesklé hlavně, ale neviděla nic než tmu.

„To je k ničemu,” zamumlala.

Odmítla přisoudit slabost, kterou stále ještě cítila v nohou, přetrvávajícím následkům Morganova polibku. Zasunula otcův meč pod pohovku a pistoli ukryla za benátské zrcadlo. Ještě se zasněně ohlédla po výklenku osvětleném měsícem a zavřela za sebou dveře. Věděla, že v jasném ranním světle se bude jejich setkání zdát už jen jako sen.

Sabrina proběhla galerií s jediným záměrem dostat sebe

i Enid do postele dřív, než někdo objeví jejich podvod. Náhlý výbuch hlubokého, podmanivého smíchu však zastavil její kroky.

Sabrina se vrhla k zábradlí a rychle sjela na kolena. Omámil ji neznámý zvuk a při pohledu do salonu také zlatá záplava. To Morgan zaklonil hlavu a zasmál se nějakému Brianovu vtipu.

Chlapecký úsměv změnil jeho tvář. Unavené linie se zjasnily a kolem očí se mu vykreslily vrásky smíchu. Slunce, vítr,

a hlavně odpovědnost přidaly Morganovi na věku. Někteří muži budou vždycky jako malí chlapci, pomyslela si Sabrina a cítila, že Morgan MacDonnell se mužem už narodil.

Síla jeho hrubé mužné krásy Sabrinu znova přemohla; srdce

se jí zastavilo, jako by jí něčí ruka projela hrudí a silně je stiskla. Rukama pevně svírala zábradlí galerie.

Alex seděl po Morganově levici. Nalil si čerstvé víno

a pozvedl číši k prípitku. Morganův pohled zalétl ke galerii a překvapil nepřipravenou Sabrinu. Když Morgan pozvedl svou sklenici vody k tiché pokloně, která jako by umlčela všechen ten hluk, který je dělil, jeho rty se roztáhly do

spikleneckého úsměvu. Brian ho poplácal po zádech a Morgan sklopil zrak, aby ostatní neupozornil na Sabrinin tajný úkryt.

Sabrinino srdce se naplnilo křehkým pocitem štěstí. Ve

strachu, aby neprozradila tento nový, vzácný pocit, se přinutila odtrhnout od Morgana oči. Přitom zahlédla, jak tmavovlasý MacDonnell vstal a s rukou na žaludku proklouzl hlavními dveřmi ven. Závan nočního vzduchu rozvlnil praporce.

Asi snědl příliš mnoho zvěřiny, ušklíbla se v duchu Sabrina. Víno a žertovné povídání uvolnily napětí v hale a Angus se

Sabrininým otcem se zdáli být naladěni na stejnou strunu právě tak jako jejich synové. Zahalený služebník, který prve střežil Anguse, zmizel zřejmě aby se schoulil v některém zastrčeném koutě panství. Skelný pohled Sabrininy matky prozrazoval, že by nejraději udělala totéž.

Koutkem oka Sabrina zahlédla, jak se tapiserie za zády jejích rodičů zavlnila. Podívala se ke dveřím a čekala, že tam uvidí onoho divokého MacDonnella, jak vchází dovnitř a otírá si dlaní ústa. Ale dveře zůstaly zavřené.

Sabrina se zamračila. Aniž by si to uvědomila, napřímila se, posedlá hroznou předtuchou, že něco není v pořádku.

Vyklonila se přes zábradlí, pohled upřený na tapiserii. Co to bylo, co viděla? Letmý pohyb, nebo jen tančící stín svíček? Nohy ji vedly ke schodišti, jako by byly přitahovány zdrojem toho divného pocitu.

„Sabrino! Co tady proboha živého děláš v tuhle hodinu? Proč nejsi v posteli?”

Matčin výkřik ji vytrhl ze snění. Uvědomila si, že stojí uprostřed schodiště. Vrásky obav na tváři jejího otce, lascivní pohledy MacDonnellů, kteří se potajmu šťouchali pod stolem, Morganův zamračený výraz, to vše te’ bušilo do jejích spánků.

Brianova slova se rozlehla halou: „Dobrý Bože, Alexi, je to krev, co má na košili?”

Sabrina úplně zapomněla na svou noční košili a te’ se před nimi všemi cítila zcela nahá. Otevřela ústa, aby podala nějaké vysvětlení, když vtom se vzpřímil Angus a nebezpečně se zakolébal.

„To musí bejt krásná Sabrina! Pověst vo její kráse se donesla až do nejhlubších zákoutí Vysočiny.” Ani ve svém podnapilém stavu se Angus neopomněl významně podívat na Sabrininu matku a zároveň mrknout na své soukmenovce. „Kdyby měla Beth lepší vkus, mohlas bejt te’ka moje dcera.”

Jeho muži propukli v lascivní smích. Sabrinin otec pokýval hlavou a dobrosrdečný úsměv mu ztuhnul ve tváři. Sabrina

cítila, jak ji polévá ruměnec. Morgan zaostřil pohled a už už sahal po sponě, která držela jeho pléd, jako by jej chtěl obléci Sabrině a vyměnit tak svou nahotu za její.

„Na Sabrinu!” zvolal Angus. „Na něžnej kvítek mý krásný Beth!”

Muži se s nadšením chopili svých pohárů. Ale dříve než si stačili připít, padl jejich náčelník mrtev na stůl. Z jeho zad trčela vykládaná rukojeť dýky.

3

Morganův zděšený výkřik otřásl trámovím haly.

Dougal Cameron nejprve ukryl svou ženu v nejbližší chodbě

a pak se sklonil k Angusovu tělu. Opatrně se jej dotkl. Když své ruce opět pozvedl, překvapeně zíral na zkrvavené prsty.

MacDonnellové podvědomě sáhli po zbraních a upravili si plédy v očekávání dalšího dění.

Morgan viděl umírat příliš mnoho mužů, než aby marnil čas oplakáváním svého otce. Jeho doširoka otevřené oči se obrátily k Sabrině. Alex s Brianem se pokusili Morgana zastavit, ale on mezi nimi proklouzl jako had a mrštně se přehoupl přes stůl. Všichni si mysleli, že míří k hromadě zbraní.

Všichni, jen Sabrina ne. Všimla si vražedně obviňujícího pohledu jeho očí. Věděla, co si myslí. Ani to nemusel vyslovit.

Ze byla jen vábnička, na kterou ho odlákali pryč z haly, aby mohli v klidu zabít jeho otce.

Ten rozsudek v Morganových očích přikoval Sabrinu k zemi. Nebylo kam utéct, kde se skrýt. Už bylo pozdě prosit o slitování. Kdyby ted pozvedl svůj meč a máchl jím, její nohy by zůstaly strnule stát ještě dlouho poté, co by se hlava skutálela.

Morgan chytil Sabrinu kolem pasu. Přitiskl si ji k boku a obrátil ji čelem do haly. Sabrina cítila, jak podvědomě zašmátral v plédu po pistoli, kterou jí jen před několika

minutami předal. Když si uvědomil, že jedinou zbraní jsou jeho ruce, přikryl Sabrině jednou dlaní ústa a lehce jí zaklonil hlavu, aby všichni viděli, že stačí jen málo, a zlomí jí vaz.

V Sabrině se rozhostil zvláštní pocit klidu. Přestože te’ bezmocně visela v Morganově sevření, celou vahou opřená o jeho pokrčená stehna, věděla, že jí nezkřiví ani vlásek na

hlavě. Jeho stisk byl spíš majetnícky, ale to ji vyděsilo víc, než kdyby se k ní choval hrubě. Zapochybovala, že by smrt z jeho rukou byla krutá a bolestivá. Jediný pohyb jeho silných prstů a život by v ní pohasl jako hvězda za úsvitu.

Všichni muži v hale zůstali stát jako omráčení. Brianovy oči plály zlostí nad vlastní nemohoucností. Alex ztěžka oddechoval a tvář měl červenější než vlasy.

„Tvá pohostinnost přináší víc, než by si člověk přál, Dougale Camerone,” vyštěkl Morgan a jeho horký dech pohladil Sabrinu na tváři.

Dougal prosebně zvedl zkrvavené ruce. „Nedělej to, Morgane! Já v tom nemám prsty. Přísahám. A jestli mi dáš šanci, zjistím, který zbabělec zabil tvého otce.”

„Můj otec už vám šanci dal. A co se s ním stalo?” vyštěkl Morgan. „Vemte si svý zbraně!” zavelel svým mužům.

MacDonnellové se vrhli k hromadě zbraní jako smečka vzteklých psů. Mastnými prsty se zmocňovali rezavých rukojetí svých mečů a dýk a laskali zjizvené pažby pistolí. Když byli ozbrojeni, stáhli zorničky do úzkých, hladových štěrbin

v očekávání následujícího krveprolití. Ted byli ve svém živlu, připraveni na otevřený boj a ochotni zabít muže, se kterými ještě před chvílí přátelsky večeřeli.

Sabrina mezi nimi zahlédla onoho černovlasého MacDonnella. Jak se dostal zpět do haly? Ze by ho v tom zmatku přehlédla? Když si však uvědomila, že všichni

cameronští muži stojí před MacDonnelly neozbrojení a bezmocní jako jehňata, veškeré její otázky zahnal strach.

Morgan pomalu couval ke dveřím a Sabrinu držel před sebou jako štít.

Dougal praštil pěstí do stolu. „Zatraceně, Morgane, pusť ji! Je to ještě dítě! Jde o boj mezi mnou a tebou!”

Morganův hlas projel Sabrininou páteří. Cítila, že ta slova jsou určena jen pro její uši. „Zabils špatnýho MacDonnella!” křikl. „Měls setnout moji hlavu, když jsi měl možnost.”

Morgan dělal v zápalu boje taktické chyby jen zřídka, ale takový posměšek ho měl stát hodně. Pro Sabrinu běžel čas pozpátku. Morgan už nebyl tím nebezpečným cizincem, který držel nitku jejího života ve svých rukou, ale otravným

a arogantním klukem, který při každé příležitosti šlapal po jejích něžných citech.

„Vždycky musíš mít poslední slovo, co?” řekla jemným, záludným hlasem.

Každý kousek zničené výšivky, každý její zákusek, kterým nakrmil Pugsleyho, každá slza, kterou pro něho nikdy neuronila, se promítly do okamžiku, kdy vymanila jednu pěst zpoza svých zad a zatnula ji do Morganovy tváře.

Morganovi bolestí vyhrkly slzy do očí. Uvědomil si, že mu Sabrina zlomila nos. „Proč, ty jedna malá po-”

Sabrina se rázem změnila v divokou kočku. Malýma špičatýma patama kopala Morgana do holení a kroutila se v jeho sevření. „Kdybys… taky někdy používal tu svou… zabedněnou hlavu k něčemu jinému… než na čepici…, poslechl bys mého… otce,”

vypravila ze sebe mezi kopanci. Morgan se jí pokusil zakrýt ústa, ale ona ho na oplátku kousla do ruky, až z ní vytryskla krev.

Morganovi muži si vyměnili znepokojené pohledy. Žádný

z nich nikdy Morgana v zápase neporazil jizvy na jejich tělech toho byly důkazem. A te’ se zdálo, že si s ním tahle malá, napůl anglická holka dělá, co chce. Černé vlasy jí poletovaly kolem obličeje a bílými zuby cvakala do vzduchu, jako by hledala čerstvé maso.

„Chceš, abych ji zastřelil, Morgane?” navrhl Ranald s nadějí v hlase a vytáhl pistoli.

Morgan ho ušetřil námahy. Uhodil Sabrinou o zem a přitiskl ji vlastní vahou na kamennou podlahu. MacDonnellové byli nadšení. Měli zato, že se nabízí nová zábava. Jaká by mohla být

lepší odveta za Angusovu smrt než zneuctění Cameronovy dcery, zatímco on a jeho synové se na to musejí dívat? Při té představě si začali olizovat rty v očekávání, že až s ní bude Morgan hotov, přijde řada také na ně.

Brian se předklonil, ale vzápětí ucítil na krku macdonnellovskou dýku. Alex se zoufale podíval na otce, ale Dougal stál tiše. Jeho pohled byl téměř melancholický, když sledoval, jak ti dva zápasí ve svém vlastním, vnitřním souboji.

Morgan si obkročmo sedl na Sabrinu a jednou rukou uchopil její jemná zápěstí. Hleděli si do očí a zhluboka oddechovali. Morgan si olízl krev na rtu, který mu ve rvačce rozbila hlavou.

„Vojed ji jednou, kvůli mně!” vykřikl jeden z jeho mužů. Morgan viděl, jak se Sabrině vytrácí barva z tváří. Ale i te’,

když oba věděli, že ji může nechat zlomenou, zraněnou

a poníženou ležet na kamenné podlaze, odmítla prosit, odmítla plakat.

„Dej tý děvče vochutnat svý ostří, Morgane. Sázím, že je tvrdší než to, co voddělalo tvýho tátu.”

Morgan sevřel volnou ruku v pěst. Věděl, že mu nezbývá nic jiného než zbít Sabrinu do bezvědomí dříve, než se odporné choutky jeho mužů zvrhnou mimo jeho kontrolu. Zmítání jejího těla by je jenom dráždilo. Ale ona mu to každopádně neulehčuje. Dívčino měkké tělo se pod Morganem svíjelo, ale

v jejích neoblomných očích četl výsměch. To mu dodalo sílu ji uhodit.

Hedvábné černé vlasy se Sabrině vlnily kolem obličeje. Byly to vlasy, o jakých sní každý muž. O tom, jak je laská v prstech, připoutává ke svému polštáři. Takové vlasy, které…

Morgan zaváhal. Snad nebude moje rána tak silná, aby zlomila tu drzou linii její čelisti, zadoufal.

Ona vteřina zaváhání však přišla Morgana skutečně draho. V týlu ucítil chladnou hlaveň a vzápětí bylo slyšet cvaknutí nataženého kohoutku.

Kultivovaný tón Elizabeth Cameronové se zostřil zlostí.

„Slez z mého dítěte, Morgane MacDonnelle, nebo tě pošlu do pekel za tvým otcem.”

4

Sabrina ucítila, že ji Morgan na okamžik sevřel ještě pevněji, jako by ho ani nebezpečí smrti nemohlo donutit, aby ji pustil. Kdyby nebyla tak fascinovaná tlumenou zelení jeho očí,

viděla by zuřivé pohledy, které si vyměňovali Morganovi muži. Ranald mohl Elizabeth Cameronovou zneškodnit jediným výstřelem z pistole, ale kdyby zmáčkla spoušť ona, přišli by MacDonnellové nejen o svého velitele, ale také o muže, který držel pohromadě zbytky jejich rodu. To byla příliš vysoká cena

i za tak dobrou večeři, jakou jim Cameronové připravili. Morgan rozhodl za ně.

Zadíval se přímo před sebe, uvolnil Sabrinino zápěstí

a zvedl ruce nad hlavu. Pomalu vstal a s odměřenou elegancí dal vyniknout celé své postavě. Sabrina zůstala ležet na podlaze, hypnotizovaná Morganovým arogantním postojem a úsměvem bez jakékoliv známky lítosti. Začala uvažovat o tom, zda je opravdu odsouzená k tomu, aby strávila svůj život u nohou toho muže. Uviděla perletí vykládanou pistoli namířenou na jeho krk.

„Cokoli si přejete, paní,” řekl Morgan afektovaně a kajícně se usmál.

Sabrinin otec se opřel dlaněmi o stůl a z jeho očí čišela taková zlost, jakou u něho Sabrina dosud neviděla. Šedé pramínky vlasů kolem jeho sinalých spánků se naježily.

„Briane, Alexi, odve’te našeho hosta do vězení, dřív než ho vaše matka zabije,” rozkázal. Jeho hlas se třásl potlačovaným vztekem. „A vy ostatní ven z mého domu! Hned!”

„Zavraždit našeho chudáka kapitána před zákuskem…/’ brblal Ranald a zasunul si pistoli za kilt. Když procházel kolem stolu, stáhl z něj kus skopové kýty. „Zatraceně sprostý lidi, jestli chcete vědět. Nemaj žádný vychování,” utrousil.

„Jo, jo,” přidal se jiný MacDonnell a sebral korbel piva a plnou hrst stříbrných lžiček. „Angus byl prima chlap.

Zasloužil si setkat se se smrtí tváří v tvář, a ne bejt zapichnutej zezadu nějakým cameronským mizerou.”

MacDonnellové pochodovali ven a přitom reptali jako nespokojené děti, protože jim nebylo dopřáno potěšení prolít cizí krev. Zeny, které znali, muže se stejným klidem zastřelily, jako s ním šly do postele, a Morganovi muži neměli jediný důvod se domnívat, že cameronské ženy jsou jiné. Nechtěli riskovat Morganův život, aby zachránili hrdost nebo puding.

Jeden z větších mužů si přehodil Angusovo tělo přes rameno. Když kolem něho Morgan procházel, nepohnul ani brvou, ale Sabrina by mohla přísahat, že viděla, jak se jeho kamenná tvář stáhla ještě pevněji. Zachvěla se při představě, že by s mrtvým tělem jejího otce bylo zacházeno s takovým nedostatkem důstojnosti.

Alex s Brianem popadli Morgana za zápěstí a zkroutili mu

je za zády větší silou, než bylo třeba. Bronzová kůže jeho předloktí zahrála svaly a dala tak najevo, že Morgana mohli zadržet jen díky jeho laskavosti a pistoli, kterou Elizabeth stále ještě mířila na jeho hlavu. Když svazovali ruce svého bývalého přítele, byly tváře Sabrininých bratrů napjaty zlostí.

Když ho vyváděli z haly, dovolil si Morgan ještě jednu malou rebelii. Otočil se a dlouze, záhadně se zahleděl na Sabrinu.

Jeho oči nepokrytě přislíbily, co jeho rty nesměly vyřknout. Později …

Sabrininým tělem otřásl chlad. Brian Morgana postrčil. Odešli a matka s otcem přispěchali k ní. Otec přehodil Sabrině přes ramena svůj kabát a matka ji přivinula do voňavého objetí.

„Nezranil tě ten netvor?” Elizabeth jemně odhrnula Sabrině vlasy z obličeje.

„Ještě ne,” odpověděla Sabrina nepřítomně, pohled stále ještě upřený ke dveřím, v nichž zmizel Morgan.

Dougal pozvedl její zápěstí ke světlu, jako by hledal daleko více než jen škrábance. Nenašel však nic. Sabrinina kůže byla naprosto hladká a bílá jako předtím, když opouštěla svou ložnici. Dougalovi se na čele objevila vráska. Nevěděl, jestli se má radovat, nebo mít strach.

„Tak, má malá princezno, už jsi měla dost vzrušení na jednu noc?” zeptal se.

Sabrina se slabě usmála. „Dost na celý život. Odkud jsi vzala pistoli, mami?”

Elizabeth se zamračila, jako by tu zbraň viděla poprvé.

„Jeden německý hodinář ji vyrobil pro mého otce, jako výraz díků za jeho štědré dary jednomu luteránskému kostelu.” Namířila ke stropu a stiskla spoušť. Z hlavně vyletěl chomáč barevných peříček.

Sabrině se z hrdla vydral zvláštní zvuk, napůl vzlyk a napůl úsměšek. „Poražen růžemi a peříčky, to všechno během jediné noci. Ubohý mizera,” vydechla.

Sabrinini rodiče si po straně vyměnili utrápený pohled. Dougal chtěl dceru pohladit po tváři, ale při pohledu na krvavé stopy na svých prstech spustil ruku zpět.

„Kdo si jen mohl dovolit udělat takou podlost?” zeptala se Elizabeth.

Dougalovy ruce se sevřely v pěst. „Nevím. Ale rozhodně

udělám všechno, abych to zjistil.”

„Možná se nějaký Angusův nepřítel, ani Cameron, ani MacDonnell, nepozorovaně dostal do zámku,” napadlo Sabrinu.

Její rodiče se na ni překvapeně podívali, jako by zapomněli, že je s nimi v hale.

„Netrap tím svou líbeznou hlavičku, princezno,” přikázal jemně Dougal.

„Tvůj otec má pravdu. Bylo od nás bezohledné, že jsme se o tom bavili před tebou. Poj’, ovečko,” chlácholila ji matka a pomohla jí na nohy. „Zabalím tě do peřin a přinesu ti šálek dobrého horkého čaje.”

Sabrina však překvapila své rodiče i sebe, když se od nich odpoutala a přinutila svá slabá kolena, aby ji poslouchala.

„Díky, mami, ale myslím, že to zvládnu sama. Kdybych byla

zůstala v posteli, spoustě lidí bych ušetřila potíže.”

Sabrina neměla chuť mazlit se se svou matkou. Nechtěla zalézt do svých lněných přikrývek, stulit se do klubíčka

a myslet na Morgana, přikovaného v chladné podzemní kobce. Rodiče sledovali, jak Sabrina vystupuje po schodišti, její drobná postava se v otcově plášti ztrácela. Dougalův vrozený

optimismus nakonec převládl. Nitka vzrušení překonala zděšení z Angusovy smrti. Možná, že ten starý kapitán nezemřel jen tak pro nic, napadlo ho. Možná je to příležitost, abych si uvědomil, že vyhlídky na vzestup cameronského rodu mi te’ stejně jako sny ohledně mé milované dcery spadly do náručí spolu s mrtvým Angusovým tělem.

Dougal pokýval hlavou, pobavený sladkou ironií osudu.

„Nemá ani jediný škrábanec. Zvláštní,” řekl zamyšleně.

Elizabethiny oči se zúžily. Ten andělský výraz na tváři svého muže viděla už několikrát a měla své důvody, proč mu nevěřit.

„Žádný, který bys mohl vidět,” utrousila zachmuřeně.

Sabrina už začala pomalu zakopávat o schody. Konečně vystoupala až nahoru, zahnula za roh galerie a vrazila do Enidiny rozložité postavy.

Sabrinina sestřenice se posadila a protřela si zarudlé oči.

„Dobré nebe, asi jsem usnula. Ale nepřišla jsem o nic, že ne?”

Sabrině trvalo tři dny, než sebrala odvahu. Tři dny ji matka konejšila, tři dny Sabrina pozorovala otce, bratry a starší muže

rodu, jak zadumaně procházejí po panství a klejí ve snaze najít řešení jejich dilematu. Tři dny poslouchala macdonnellské dudy, jak za zdmi panství hrají na protest. Kobka by snad mohla jejich nekonečné kvílení umlčet, pomyslela si Sabrina.

Úzký podpatek jejích střevíčků se zachytil v prasklině. Opřela se dlaní o vlhkou ze’, aby se neskutálela po točitých schodech dolů do tmy. Dovedla si představit hrůzu ve tváři svých rodičů, kdyby našli její zpřerážené tělo u paty schodiště. Sabrina si hlasitě povzdechla. Temnota její povzdech opětovala tajuplnou ozvěnou, přerušenou jen vytrvalým pleskáním kapek o kamennou podlahu. Závan zatuchlého vzduchu rozkmital světlo její svíčky. Sabrina se pustila zdi, aby je mohla zastínit dlaní. Raději upadnu tváří napřed, než abych zůstala v té hrůzostrašné tmě bez světla, usmyslela si.

Zuby jí drkotaly, jak opatrně schod za schodem sestupovala. Napadlo ji, že je to výborná příležitost, jak zjistit, že je ještě zbabělejší než Enid.

Sabrina konečně sestoupila na dno točité chodby. Obestřel ji zatuchlý chladný vzduch. Vsunula ruku do kapsy svého dlouhého pláště. Teplý, do lněného plátna zabalený balíček jí dodal odvahy.

Labyrint chodeb Sabrinu vedl stále hlouběji. Minula prázdné cely vystlané shnilou slámou a odpadky. Jejich železné dveře vrzaly v rezavých pantech, okovy visely z klenutých stropů a zamotané řetězy nesly měděné červené stopy. Ale rez to zřejmě nebyla. Zdi potily mazlavé kapky, které stékaly do malých kaluží u Sabrininých nohou a vpíjely se do jejích hedvábných střevíčků. Pištění a šelestění provázelo každý její bázlivý krok. Náhle Sabrina uklouzla na něčem měkkém.

Rychle si vyhrnula lem sukně a zůstala stát jako solný sloup. Srdce jí bušilo až v hrdle.

Prázdné vězení pod starodávnou cameronskou hradní věží po celá desetiletí podřimovalo. Sabrina si vzpomněla na Morganovy uštěpačné narážky a napadlo ji, zda některý

z posledních obyvatel sklepení nepocházel z rodu MacDonnellů možná jeho děd nebo svárlivý prastrýc, přezdívaný jeho nepřáteli i soukmenovci pro svůj hrůzný zvyk svlékat nepřátele zaživa z kůže Hrozný Halbert. Průvan položil své ledové prsty na Sabrininu obnaženou šíji a otřásl jí.

Dívka se pospíchala schovat za roh. Mohla by přísahat, že

ho minula už před několika minutami. Nevěděla, kolik má času. Povedlo se jí utéct do podzemí jen díky tomu, že všichni muži z panství běželi do vesnice zabránit nějakému opilému MacDonnellovi, aby zapálil kostel.

Tohle ponuré sklepení bylo na míle vzdálené přívětivým zdem zámku. Chodby se zúžily. Sukně uchycené na širokých obručích Sabrininy krinolíny se zatrhávaly o hrubé zdivo. Tíha kamenných zdí se na ni valila, až měla pocit, že slyší pekelné výkřiky z mučidel. Ovládla však paniku a váhavě si přiznala, že se ztratila. Vzpomněla si na varovný pohled, který jí Morgan věnoval při odchodu z haly, a uvědomila si, že opravdu musí být ztracená, když za ním jde.

Právě v okamžiku, kdy už se Sabrina chtěla poddat nutkání svalit se na kluzkou zem a rozplakat se jako malé dítě, se před ní otevřel tunel. Otevřeným průchodem zavanul poryv chladného vzduchu. Svíčka zablikala a zhasla.

Sabrina rychle zavřela oči. Raději stát v takovéhle tmě než přihlížet té vkrádající se hrůzné temnotě, usoudila. Brzy si však uvědomila, že nemůže ve sklepení stát se zavřenýma očima na věky. Nejenže to nebylo k ničemu navíc ji to nudilo. Otevřela tedy nejprve jedno oko a potom druhé. Nepotřebný kousek vosku jí vyklouzl z ruky a dopadl na kamennou zem.

Jediný záblesk světla by byl Sabrinu oslepil, ale ve tmě začala pomalu vnímat kontury tunelu. Zem pod jejíma nohama se svažovala. Dívka pomalu postupovala vpřed a rukama se přidržovala zdí. Obávala se, že Morgana nikdy nenajde, ale daleko více se strachovala, že ho najde.

Náhlé světlo odhalilo železné mříže ukotvené v zemi a ve stropě a také muže, tak klidného, jako by byl vytesán z kamene, který ho tu pohřbil. Mohutná svíce v dřevěném svícnu praskala

a flirtovala s okolními stíny. Sabrině se ulevilo, že její otec nebyl tak krutý, aby tu Morgana zanechal v naprosté temnotě. Její úlevu však vystřídala vlna hněvu, jakmile spatřila mohutné okovy, které svíraly jeho ruce a nohy a poutaly ho k železnému špalku zabudovanému do podlahy. Není divu, že otec neměl potřebu postavit ke kobce stráž, pomyslela si.

Morgan by neměl být uvězněn v téhle mizerné díře, uvažovala. Měl by běhat přes vřesoviště, s větrem ve svých zlatých vlasech. Měl by spát pod jemnou pavučinou hvězd a s šumícími borovicemi nad hlavou.

Morgan seděl na úzké lavici vystupující ze zdi. Ani hladové stíny však nedovedly zkalit zář vlasů, které rámovaly jeho obličej. Pomalu vztyčil hlavu a v jediném okamžiku zahnal Sabrininu představu ubohého vězně.

Vedle levého oka měl dlouhý škrábanec a jeho plný dolní ret byl ošklivě poraněn, jako by dostal ránu těžkým řetězem.

Sabrina si připomněla zlostné pohledy svých bratrů, když ho odváděli pryč, a tušila, že si dovolili svou vlastní malou odplatu, když byl Morgan bezpečně připoután.

Morganovy rány však v Sabrině nevyvolaly soucit. Naopak způsobily, že mladík vypadal ještě nebezpečněji. Sabrina sevřela rty. Udělala bych dobře, kdybych měla na paměti, že tento muž neuzná a ani nepotřebuje moji lítost, napomenula se.

Morgan vztyčil svou mohutnou postavu a rázem změnil malý prostor kobky v ještě těsnější klec. Pléd měl uvázaný kolem beder. Jeho holá hru’ se leskla jako ocel. Přiblížil se

k Sabrině. Z každého jeho pohybu sálala spoutaná zvířecí síla. Když došel k mřížím, Sabrina se instinktivně opřela o protější ze’.

Zpočátku si Morgan myslel, že ho vězení dohnalo

k šílenství. Bojoval s ním celé hodiny, prošel celu metr po metru, až nakonec rezignovaně usedl na lavici. A pak se do jeho zatuchlé, páchnoucí cely přikrade vůně růží, a dokonce ještě absurdnější aroma zázvoru a koření. Slabiny i žaludek se mu vyhladověle stáhly a soupeřily o jeho pozornost.

Morgan nemohl uvěřit, že je Sabrina skutečně ve sklepení. Byla upjatá a voněla čistotou, kůže jí v mdlém světle zářila jako alabastr. Čelenka z copů krášlila její hladké čelo. Pořád si hraje na princeznu, pomyslel si Morgan, a kdyby ho tak nebolel roztržený ret, snad by se i býval ušklíbl.

Nedbal okovů, které ho bolestivě táhly zpět, a pevně se chytil mříže. „Přišla ses pokochat, co? Hloupě zírat na toho netvora a radovat se z vodplaty za všechny jeho kousky?” vybafl.

Řetězy by Morganovi neumožnily, aby se jí dotkl, přesto jeho blízkost zbavila Sabrinu veškerého důvtipu. Navzdory všem svým předsevzetím vyhrkla celou pravdu: „Bála jsem se, že jsi zraněný.”

„No, to jsem. Nos mě bolí jako čert! Zlomilas mi ho, víš?!” Sabrina vysunula hlavu, aby si Morgana lépe prohlédla. Ani

zlomený nos nemohl pokazit přitažlivost jeho drsných, nesouměrných linií.

Morgan její zkoumavý pohled zarazil. „No, byl zlomenej už

předtím. A jestli budu žít dost dlouho, tak asi ještě bude. Vlastně tvůj milující tatík už se postará, aby se to nestalo.”

„Neměla jsem na mysli tvůj nos, ale tvého otce,” zareagovala Sabrina.

Morgan pokrčil rameny, ale lenivý pohled jeho očí se viditelně zostřil. „Není o čem mluvit. Ten starej mizera je mrtvěj,” ucedil.

Sabrina čekala, že najde Morgana zlomeného žalem a divokého zlostí. Jeho ledový klid ji zmátl ještě víc. V duchu se ptala, zda má všechny své city pod tak nemilosrdnou kontrolou.

Odtrhla od Morgana oči a začala se procházet před celou, stále však zůstávala kousek od mříží. „Nechápu, jak můžeš věřit, že můj otec zabil tvého,” řekla. „Kdyby to opravdu udělal, nemyslíš, že by ozbrojil své muže? Proč by kvůli tak malichernému, zlomyslnému triku riskoval životy své rodiny?”

„To mi řekni ty.”

Sabrina se na Morgana krátce zadívala. Zívl a setřásl svou

hřívu z očí jako ospalý lev.

Sabrina zrychlila krok a nedovolila, aby ji Morgan popouzel.

„Než byl Angus zabit, viděla jsem, jak se zavlnila tapiserie, jako by se za ní někdo skrýval. Co bránilo vrahovi, aby se vplížil dovnitř boční chodbou a potom unikl touž cestou? Nemůžeš popřít, že měl tvůj otec dost nepřátel. Mohl to být kdokoliv!

Někdo z vesnice. Kolemjdoucí Grant nebo Chisholm, který by mezi našimi rody s radostí zažehl novou válku.”

Nebo dokonce někdo z jeho vlastních mužů. Sabrina ta

slova spolkla. Věděla, že by je Morgan vnímal jen jako trik, jak

očistit otcovo jméno.

Morgan se opřel předloktím o mříže. „Kdokoliv, jen ne ty, má sladká. My přece víme, kdes byla, že?”

Jeho posměšný tón Sabrinu zahanbil. Před chvílí jako by na ústech cítila dotyk jeho rtů, a te’ měla pocit, jako by nahá pochodovala před nastoupeným regimentem MacDonnellů. Cítila, jak jí horko stoupá vzhůru hrdlem a zalívá jí tváře.

Morgan hleděl na křehkou linii Sabrininy skloněné šíje

a potlačil zvuk, který se mu dral z úst. Ta dívka by měla nosit rozpuštěné vlasy, pomyslel si. Pohled na její odhalený krk

rozvířil něco hluboko v Morganově nitru, něco, co bylo lépe nedráždit. Možná právě proto jsem strávil tolik let tím, že jsem ji učil nenávidět mě, napadlo vězně.

„Kde jsou mí muži?” vyštěkl. „Nikdo mi to v tyhle Bohem zapomenutý díře nechce říct.”

Ani Sabrina mu to nechtěla říct. Vrhla na něho pohled zpod svých dlouhých řas a snažila se odhadnout, jak daleko bude muset zajít, aby získala alespoň drobek jeho důvěry. Právě důvěra mohla odvrátit další tragédii, která čekala oba rody.

„Utábořili se na kopci naproti zámku,” řekla nakonec Sabrina a odevzdaně vzdychla. „Ale nikdo neví, jestli plánují obléhání, nebo slaví. Celý den tancují a nalévají se whisky.

V noci terorizují vesnici. A hrají na dudy. Neustále. Kdyby tohle bylo Jericho, zdi by se zbortily už první den.”

„To bude Ranald. Hraje příšerně.”

„Konečně se na něčem shodneme.”

Morgan odkráčel od mříží, řetězy táhl za sebou. Nemohl si dovolit, aby Sabrina viděla, jak mu vzrušením žhnou oči. Jestliže jsou moji muži nablízku, mám šanci na útěk, uvažoval. Možná čekají na nějaký signál…

Když se otočil, Sabrina sebou zděšením trhla. Morgan se usmíval.

A jako by to nestačilo, nebyl to obyčejný úsměv. Nebyla v něm ani stopa po dřívějším výsměchu nebo po zuřivé aroganci, na kterou byla Sabrina zvyklá. Byl to chlapecký

úsměv, zničující svou otevřeností. Zvrásnil Morganovu tvář na všech správných místech a zabodl se jí hluboko do srdce. Byl to úsměv, který věnoval Hádés Persefoně předtím, než si ji odnesl do podsvětí. Úsměv, kterým satan pokoušel Krista. Ani okovy, ani mříže jej nemohly zadržet. Zena by pro takový úsměv udělala cokoliv. Cokoliv. Morgan přispěchal k mřížím.

Jeho tichý, chraplavý hlas podráždil Sabrininy oblouzněné smysly. „Myslel jsem, že sním, když jsem tě tu zahlíd. Nebo že jsem umřel a ocit se v nebi,” utrousil.

Sabrina se zatvářila skepticky. Kdyby nebyla tak omámená jeho šarmem, musela by se nad tou do nebe volající drzostí zasmát. Ale nějaké škodolibé já v ní chtělo zjistit, jak dlouho bude Morgan tuhle šarádu hrát.

Sabrina skromně šoupla nohou. „Spíš sis myslel, že ses dostal do pekel, když jsi za mříží uviděl takového ohavného

skřeta.”

Morgan se chytil dlaní za srdce, jako by ho ta slova zranila.

„Nežertuj, děvče. I andělé musej ronit slzy žárlivosti nad tvou krásou.”

Sabrina měla nutkání podívat se za něho a přesvědčit se, jestli to náhodou nemluví Angus, zatímco Morgan jen naprázdno pohybuje rty. „Andělé ze mě žádný strach mít nemusí,” podotkla. „Pokud si dobře pamatuju jeden kluk mi to alespoň kdysi pořád připomínal -, mám do krásky pěkně daleko.” Lehkost Sabrinina hlasu ostře kontrastovala s bolestí, kterou vyvolaly vzpomínky, když na prstech vypočítávala své nedostatky. „Moje rty jsou příliš odulé, krk příliš šlachovitý. Uši mi vlají ve větru jako lesním elfům a nos připomíná nejspíše Pugsleyho čumák.”

Morganův kajícný pohled jako by ani nechtěl těm slovům dovolit, aby opustila její ústa. „Ale to byly jenom hloupý žerty malýho kluka. Já už nejsem kluk, Sabrino. Jsem muž,” odporoval.

Její jméno splynulo z Morganových rtů jako píseň. Ani nevěděla, co jí vlastně otřáslo víc. Jestli to, že ji poprvé oslovil jinak než děvče, nebo Morganova zřejmá neomalenost. Pléd měl připevněný nízko kolem svých úzkých boků a svaly na hrudi mu jen hrály. Smyslněji by nemohl vypadat, ani kdyby nechal pléd sklouznout ke kotníkům.

Při té myšlence se Sabrinino srdce rozbušilo zrádným tempem. Sklopila zrak. Vadilo jí, že není schopná odolávat takovým vychytralým trikům. Už nechtěla vědět, jak daleko by byl Morgan ochoten zajít, aby dosáhl svého zištného cíle.

A navíc obávala se, že už to ví.

Sabrina sklonila hlavu na stranu, vykouzlila na tváři vítězný úsměv a vytáhla svůj trumf. „Nepřišla jsem hloupě okounět nebo se kochat tvým utrpením. Přišla jsem ti nabídnout pomoc.”

Morgan pokynul prstem, aby přistoupila blíže k mřížím. Blížila se k němu bokem, jako by to byl jen panenský stud, co ji drží dál od cely. Morgan objal mříže a pomalu po nich dlaněmi přejížděl nahoru a dolů, jako by je hladil. Sabrina ucítila, jak jí na zádech vystupuje husí kůže.

„Nežádám od tebe moc, děvče,” pronesl. „Jenom mi dones tu pistoli, kterou jsem onehda svěřil do tvý něžný péče, a budu

v mžiku pryč.” Morgan ztlumil hlas a zašeptal: „Prosím, Sabrino. Potrebujú tě.”

Ta slova rezonovala v Sabrinině duši jako echo dávno zapomenutého snu. Kolikrát jsem riskovala, že mnou bude opovrhovat, jen abych je uslyšela? ptala se v duchu sebe samé. A kdybych mu tu pistoli donesla, co by udělal? Zřejmě by prostřelil mé bláhové srdce. Projela jí zahořklá zlost.

„Přísahám, že neublížím nikomu z vašich,” pokračoval Morgan a dál Sabrině lichotil a sváděl ji svým úlisným čertovským jazykem. „Jenom si ji zasunu tady pod pléd -”

„Smím navrhnout lepší místo?” zeptala se sladce Sabrina.

„Asi nebude tak pohodlné, ale můžu ti slíbit, že tam se stráž dívat nebude.”

Morgan se na ni šokované podíval, jako by nad ním anděl máchnul křídly a začal chrlit vodopád rouhavých slov. Jeho úsměv se vytratil. Na čele mu vystoupila hluboká vráska. Zaťal pěsti kolem mříží a zdálo se, že by svýma rukama raději škrtil, než laskal. Navzdory úzkosti musela Sabrina uznat, že má raději právě tohoto Morgana než jeho falešné dvojče.

Obezřetně o krok ustoupila. „Zdá se, že jsi při svém předchozím studiu mých odulých rtů a odstávajících uší zapomněl na jedno. Totiž na mozek. Náhodou jeden mám. Řekni mi tohle úlisné lichocení na vaše ženy vážně funguje?”

„Neznám žádné ženy/’ přiznal Morgan a zatvářil se mrzutě, nesměle a nebezpečně zároveň.

„Tak jakými něžnými slovíčky svádíte děvčata?”

„,Vohni se’ vobvykle stačí,” vyštěkl Morgan podrážděně.

Sabrina si položila ruku na hrdlo, jako by to gesto mohlo zaplašit rušivé představy, které Morganova slova vyvolala. „Já si s tebou nehrajú, Morgane. Přišla jsem, abych ti pomohla. Ale ne abych ti nabídla pistole, nože, nebo dokonce klíče. Copak ti ještě není z celého toho zabíjení špatně? Co se asi stane, pokud zbytek tvého rodu vypochoduje z lesa a začne obléhat Cameron? Další boj? Další umírání? Kdybys dal mému otci čas, aby ti prokázal svou nevinu, mohl bys pak o ní přesvědčit i svůj rod. Dali by na tebe. Jsi te’ jejich kapitán. Kdybys jen nebyl tak zatraceně tvrdohlavý -”

Přiškrcený zvuk z cely ji zarazil. Morgan si rukama zakryl hlavu. Jeho široká ramena se třásla. Zaklonil hlavu a zasmál se tak temně a bez sebemenší známky radosti, až z toho Sabrinu

zamrazilo. Z očí mu vytryskly slzy, ale když Sabrina uviděla, jaká beznaděj se v nich skrývá, přemýšlela, jestli to nejsou slzy hořkého žalu.

„Zbytek mýho rodu?” opakoval. „To je směšné, děvče. Zdá se, že se Cameronové budou přeci jen smát nejlíp. Protože nás už víc není. Ti poskakující a povykující blázni na kopci, to je všechno, co zbylo. Všichni vymřeli. Ty, co zbyli, to čeká taky, a te’ odešel dokonce i můj táta. Asi právě v pekle honí holky a směje se mi. Jsem kapitán, jo. Ale kapitán nikoho!”

Sabrina stála jako opařená. Neuměla si ani představit vymření vlastního rodu. Klan Cameronu čítal stovky lidí, každý muž obdělával svou půdu v údolí a přísahal věrnost jejímu otci. Dokonce si obřadně brali jeho jméno za vlastní před Bohem i lidmi.

Nemít na Vysočině rod znamenalo totéž jako být jen smečkou psanců.

Jejich pohledy se setkaly. „Doufal jsem, že se nebudu muset plazit, ale splet jsem se. Budu se pro ně plazit, klidně pro ně umřu. Jsou všechno, co mám. Jsou všechno, co jsem.”

Vyslovil by se kdy nějaký jiný muž s takovou vášní

a vřelostí? pomyslela si Sabrina. Srdce se jí prudce rozbušilo. Uvědomila si, že Morgan touží po míru ještě víc než její otec. Záleží na tom samotná jeho existence. A ted všechny jeho naděje zemřely zásahem prohnaného Angusova vraha.

Sabrina se rozběhla k cele. Chtěla Morgana potěšit

a povzbudit ho, i kdyby to měl být jen stisk rukou přes mříže.

„Stůj!” zakřičel Morgan zoufale.

Sabrina se zarazila. Tak tady konečně byly, bol a hněv, které tak dokonale skrýval. Ted sálaly z jeho očí jako rozžhavené železo. Řetězy zarachotily. Když zaťal pěsti, vypadaly okovy jen jako křehké železné náramky.

„Stůj,” opakoval Morgan. „Nepřibližuj se k mřížím.” A pak jemně dodal: „Copak nevíš, co bych ti mohl udělat?”

Sabrina zastrčila ruce do kapes, aby nebylo vidět, jak se chvějí. V jedné z nich bylo stále teplo. Vytáhla lněný balíček, který chystala s takovou péčí.

Udělala krok směrem k cele. Pak další. Morgan se ani nepohnul. Raději se na něho nedívala, aby náhodou neztratila odvahu. Ještě jeden krok, a bude mu nadosah.

Udělala jej a podvědomě napnula krční svaly v očekávání

řetězu, který by se jí kolem hrdla mohl stáhnout. Nestalo se. Poklekla a položila svůj dárek před mříže, aby na něj snadno dosáhl. Záblesk Morganova lýtka a široká chodidla zaplnily Sabrinin výhled.

Urovnala pokrčené rohy ubrousku a vzduch naplnila

čerstvá vůně zázvoru a sirupu. „Vzpomněla jsem si, že perník

jsi měl vždycky nejradši. Přiváděl jsi našeho kuchaře k šílenství, když jsi ho ještě horký kradl z kuchyně.”

V obavě, že na jeho tváři uvidí zase jen opovržení, se Sabrina otočila čelem k tunelu. Myš v Morganově cele už stihla vyčenichat dobrotu a vydala se ze svého hnízda na průzkum.

Postavila se na zadní a čumáčkem zavětřila ve vzduchu. Konečně může mít někdo z její pošetilosti užitek, pomyslela si Sabrina a potají si setřela zbloudilou slzu.

Když Morgan viděl, jak Sabrina odchází, jeho prsty se doslova zakously do mříží. Zadíval se na lákavý kus koláče

u svých nohou a pak se znovu zahleděl na konec tunelu, kde se Sabrina zastavila, rozhlédla na obě strany a opět zmizela

v temnotě. Morgan se znovu podíval na koláč. Ucítil jeho dráždivou vůni a žaludek se mu stáhl hlady. Zaslechl škrábání myších drápků po kamenné podlaze.

Náhle Sabrina jako duch opět prolétla ústím tunelu. Morgan sledoval, jak se třikrát naslepo vynorila, a pak vykřikl: „Hej, ženská!”

Chvíli bylo ticho. Pak se objevila opět. Její bledá tvář vystupovala ze tmy. Morgan vytáhl svíci ze stojanu a prostrčil ji mřížemi.

„Vem si ji.”

„To ale… Já nemůžu. Zůstal bys tu v naprosté tmě, dokud se nevrátí stráže a -”

„Vem si to!” opakoval. „Chci, abys odtud sakra vypadla. Kazíš mi chuť.”

Když Sabrina uchopila svíčku, jejich prsty se dotkly. V tom okamžiku ani necítili, jak jim horký vosk stéká po rukou.

Sabrina zastínila plamen dlaní, aby jej nesfoukl průvan.

„Skvrně?” zašeptal Morgan. Chtěl jí dát něco víc za to všechno, co mu dala ona. Jedna ubohá svíčka se nedala srovnat s odvahou, kterou musela sebrat, aby sestoupila do téhle špinavé díry a nabídla mu útěchu v jeho zármutku.

„Ano, Morgane?” odpověděla Sabrina strojeně.

„Vyři’ svý matce, že až bude příště mířit pistolí na MacDonnella, ať ji nabije něčím vostřejším, než je peří. Alex mě s tou hračkou lekal, když jsme byli ještě kluci.”

Sabrina na něj pohlédla s očima doširoka otevřenýma, až se začal obávat, že ji políbí. Protáhl mříží ruku a jemně dívku pobídl směrem k tunelu.

Pak odešla a světlo vzala s sebou.

Morgan sevřel mříže. Semínka pochyb, které zasela, začínala v jeho hlavě klíčit. Opravdu mě nenávist ke Cameronu zaslepila víc než temnota? ptal se v duchu. Co když měla pravdu? Co když to nebyla cameronská ruka, která třímala dýku, jež zabila mého otce? Co když to byla ruka nějakého proradného cizince? Zatímco přemýšlel nad Sabrininými slovy, nepřestával proklínat její krásu. Kdyby mě nebyla rozptylovala, určitě bych tehdy vnímal pohyb v hale, říkal si. Viděl bych, kdo přichází a odchází před tím, než otec zemřel.

Jedna část jeho bytosti stále nemohla přijmout skutečnost, že je Angus mrtev. Morganův žal měl hořkou příchuť. Na jazyku cítil popel slov, která nikdy nevyřkl. Te’, když byl jeho otec mrtvý, mu nezbylo, než je jednou provždy spolknout.

Morgan se přikrčil a rukou šmátral ve tmě za mříží, dokud nenahmatal teplý, křupavý koláč. O ruku se mu otřelo chlupaté tělíčko a se zlostným kvičením uteklo.

„Huš, kamarádíčku,” zamumlal. „Neoberu tě o tvůj poctivý podíl.” Ulomil kousek koláče a hodil jej na zem.

Několik příštích minut stál Morgan opřený zády o mříže

a cpal si velké kusy perníku do úst. A ještě dlouho potom, co dojedl, mírnila chuť pamlsku hořkost jeho zármutku.

5

Týden po Angusově vraždě seděl Dougal v horním pokoji a čistil čepel rituálního meče, který se záhadně objevil pod

egyptským lehátkem, když vtom do pokoje vrazila jeho žena. Práskla dveřmi tak silně, až se zatřepetaly plamínky svíček osvětlujících pokoj.

Z očí jí šlehaly blesky. „Pevně doufám, že ten meč brousíš proto, abys ho použil na MacDonnelův mohutný krk,” vyhrkla.

Dougal pozvedl obočí a v duchu si přál, aby te’ jeho ženu viděli i ostatní muži rodu. Jako jejich paní byla vždy vzorem důstojnosti a ušlechtilosti. Příkazy, které vyslovovala tak jemně, nemohl nikdy nikdo odmítnout. Ale pokud se určitá záležitost týkala jen jich dvou, Elizabethina ohnivá povaha vyplouvala na povrch. Dougal měl ty okamžiky rád, protože s ohněm přicházela čistá, žhnoucí vášeň opravdové ženy.

Dougal sňal ze zdi nad krbem zlacené zrcadlo a pověsil na jeho místo meč. Měl pocit, že jeho mužnost skvěle doplňuje ženské království, jak horní pokoj v duchu nazýval. „Chceš si o něčem promluvit, miláčku?” zeptal se laskavě své ženy.

Nemusela říci ani slovo už ze způsobu, jakým začala rázovat po komnatě, byl patrný hněv, který v ní kypěl. Její pagodové rukávce se s každým krokem povážlivě vlnily. Nervózně se dotýkala svých pokladů, jako by z nich chtěla načerpat trochu klidu.

Elizabeth měla krásné ruce. Jemné linie jejích prstů přerušoval pouze rubínový snubní prsten. Byly to ruce umělkyně, které však Bůh nestvořil k tomu, aby malovaly nebo tvořily sochy, ale aby hýčkaly a opatrovaly život v zahradě.

5

Dougal by přísahal, že viděl, jak se pod Elizabethiným lehkým dotekem rozvíjejí růže. Ba co víc, po třiadvaceti letech společného života měl její dotek na Dougala stále stejný účinek.

Elizabeth se prudce otočila. „Už je to sedm dní, a ještě jsi nic neudělal! Před sto lety bys mohl být pánem a králem této země, ale nyní jsme pod anglickým právem. Proč jsi ještě neshromáždil vojsko a neodvedl toho muže pryč?”

Dougal si přál, aby byl král. Byl by potřeboval moudrost Šalamouna, aby mohl učinit rozhodnutí, kterému čelil už sedm dní. Avšak co se týkalo červených anglických kabátů, nějaký dávný rodový pocit mu nedovolil tuto variantu řešení vůbec

připustit. „A z čeho bych ho obvinil, Beth? Ze zármutku?

Z bezmocné zlosti, která ho přepadla, když mu před očima zavraždili otce? To není žádné provinění ani v očích krále, ani v očích Boha.”

„A co takhle čím se provinil na tvé dceři? Od té doby se jídla téměř nedotkla. Slyším, jak celou noc přechází po pokoji. Co když se to nikdy nespraví?”

Dougal cítil, že má jeho paní pravdu, ačkoliv sdílel její obavy z jiných důvodů. „Co bys chtěla, abych udělal? Nechal ho veřejně zbičovat? Pověsil ho?”

Elizabeth stáhla své jemné obočí. „Můj bratr William má styky. Jsem si jistá, že britské námořnictvo s potěšením uvítá takového hromotluka ve svých řadách.”

Dougal jen málokdy zvyšoval na svou ženu hlas. Klidný tón, kterým sděloval svůj nesouhlas, byl vždy efektivnější.

„Takže ty navrhuješ, abych ho naverboval do námořnictva proti jeho vůli. Pokud si dobře parna tuju, bylas to vždycky ty, kdo se toho hocha zastával. ,Chybí mu mateřský dotek,’ říkala jsi, ,ale je příliš hrdý na to, aby to přiznal.’ Odkud se te’ bere tahle tvá pomstychtivost?”

Elizabeth sklopila zrak. Oba věděli, že její návrh souvisí spíš se strachem než s pomstychtivostí. Se strachem z toho, jak se Morgan díval na její dceru. Jak se jí dotýkal.

„Tak ho teda propusť. Pošli ho domů,” zašeptala.

Dougal si hluboce povzdechl. Pomalu vstal a prohrábl si vlasy. „Tak co tedy, Beth? Morgan věří, že jsme se dopustili

/vraždy v důvěře’, toho nejodpornějšího zločinu, jaký horal zná. Jeho muži si ted myslí, že nejsme o nie lepší než ti zlotřilí Campbellové, kteří zmasakrovali ubohé MacDonnelly u Glencoe, zatímco spali. Myslíš si, že prostě poběží domů se staženým ocasem?”

Elizabeth pokývala hlavou. Na řasách se jí zatřpytily slzy. Dougal se obrátil k oknu, aby ho manželčiny slzy nezlomily.

Na protějším kopci bylo veselí v plném proudu a vítr přinášel do okna pokoje vůni táborových ohňů a nekonečné kvílení dud. Angusovo zahalené tělo jejich temné oslavě předsedalo.

„Barbaři,” zašeptala Elizabeth. „Ani nám nedovolí, abychom ho pohřbili. Raději ukradli solný nálev a ocet, aby mohli naložit jeho tělo.” Otřásla se. „Tedy, kdyby dny nebyly stále chladnější…”

„Podle toho, jak vypadal, bych řekl, že byl Angus pěkně nacucaný ještě dříve, než čepel našla svůj cíl.” Dougal prudce zavřel okno, až se zachvěly výplně. „Je možné, že zbytek MacDonnellů zajímá víc zábava než odplata, ale jedno vím jistě: Morgan je horal tělem i duší. Nebude mít klid, dokud otce nepomstí. Ne na bitevním poli, ale na pasece ozářené měsícem, až se Alex bude vracet z honu na jeleny, nebo na opuštěné pěšině, až se Brian bude plížit od té mladé mlíkařky.” Dougal se podíval na ženu. „Nemám chuť prolévat Morganovu krev ani krev mých synů jenom z nějaké tvrdohlavé pýchy. Ani pro pýchu Cameronu, ani pro pýchu MacDonnellů.”

Elizabeth se s viditelnou námahou napřímila. „Výborně. Jestliže nepřesvědčíme MacDonnelly, že nejsme vrazi, pak budu k večeři prostírat pro prázdný stůl. Pochybuji, že by lady Fraserová nebo MacPhersonová měly chuť s námi večeřet, když budou mít strach, že jsme jim mohli otrávit puding nebo že je zapíchneme kuřecí kostí.”

Dougal by nikdy neznevažoval Elizabethiny kulturní dýchánky. Byly tím, co jeho manželku činilo tak ženskou.

Vzal ji za ruku. Elizabeth mu však dovolila jen letmý stisk a pak ruku stáhla. „Spoléhám na tvou moudrost. Udělej, co

musíš, Dougale, abys zachoval ten svůj vzácný mír.” Vznosně pozvedla své sukně, přešla místnost a potichu za sebou zavřela dveře.

Dougal se opřel o okenní parapet a zamyšleně si třel bradu. Ať už zasadil Cameronúm a MacDonnellům tuto ránu kdokoliv, zasadil ji opravdu dobře a hluboko, konstatoval

v duchu. Celé jeho pátrání nebylo k ničemu. Ve zmatku, který nastal po Angusově vraždě, jim ten ničema unikl, aniž by po sobě nechal jedinou stopu.

Snad Elizabeth pochopí, že pokud si chci zachovat své místo na Vysočině a ochránit budoucnost rodu stejně jako svých dětí, nemám jinou možnost, uvažoval. Musím dát kapitánovi MacDonnellů neodvolatelný důkaz své důvěry poklad takové hodnoty, aby Morgan už nikdy nemohl pochybovat o dobré vůli Cameronu. Poklad, který jsem pro něj schraňoval po dvanáct sladkých let.

Zadíval se na zavřené dveře. Snad mě má rozhodnutí nepřipraví také o ženu. Bůh mi můj čin snad odpustí, ale jestli

to učiní i Elizabeth, tím si tak jistý nejsem. Divoké, znepokojující melodie dud, které pronikaly florentským sklem za jeho zády, jako by se mu vysmívaly.

Sabrina si přetáhla přes hlavu prošívanou pokrývku

a zavrtala se hlouběji do polštáře. To nekonečné kvílení dud ji přivádělo k šílenství. Pugsley, který odpočíval v nohách její baldachýnové postele, zvedl hlavu a hlasitě zakňoural. Ale dudy hrály stále dál a odváděly Sabrinu daleko za masivní zdi panství, které ji po celý život obklopovaly. Odhodila pokrývky a bosá se vydala k oknu.

Otevřela je a při pohledu na světélkující horizont ztratila dech. Zmrzlé perly měsíčních paprsků padaly na úpatí kopců. Jazyky táborových ohňů olizovaly noční oblohu. Ohňostroje jisker vylétaly vysoko k nebi a vítr je roznášel dál jako stádo neposlušných hvězd zpět do Boží náruče. Temné postavy skotačily a tancovaly v jejich záři, tartany za nimi vlály jako křídla.

Sabrina věděla, že pro ni by ten obraz ztratil svou melancholickou krásu, kdyby te’ stála mezi nimi. Vnímala by jen opilé, kymácející se postavy, vodopády hrubých slov a hrůzu, kterou vyvolávalo zakryté Angusovo tělo, uložené v jejich středu jako nějaká pohanská oběť. Ale když se dívala ze svého okna ve druhém podlaží domu, mělo jejich temné hýření jisté kouzlo.

Horalé tančili divoce a nespoutané, bez okovů dobrých mravů a zásad, které Sabrinina matka tak vyzdvihovala. Po celý život byla Sabrina jemně a s láskou přistřihována

a ohýbána jako nějaká Elizabethina kytička. Připravovali ji na cestu do Anglie, kde měla zaujmout své místo v proslulé rodině Belmontů. Ale někdy, když se z hor s mohutným duněním přivalila bouřka, toužila růst volně jako divoká růže mezi kapradím.

Píseň linoucí se z dud rozechvívala Sabrininu duši a sváděla ji, aby opustila rozvážné ticho domu. Toužila tančit po orosené louce, skákat přes oheň, cítit jeho magickou sílu a riskovat, že ji pohltí hladové plameny.

Sabrina usedla na okenní, sedátko. Morgan by měl být mezi svými, a nezůstávat pohřbený pod stejnými kameny, jako jsou ty, které mě obklopují, myslela si. Už týden sedí v podzemí,

odtržený od čerstvého podzimního větru a od slunce, které vysušilo vřesoviště do sytě nachové barvy.

Ještě několikrát poté, co navštívila Morgana v jeho kobce, se Sabrina přistihla, jak na kraji onoho schodiště váhá. Jednou dokonce jako by se probrala z jakéhosi omámení a podvědomě nahmatala Morganovu pistoli v záhybech sukně.

Neustále ji pronásledovala jeho poslední slova. Morgan tedy věděl, že pistole, kterou na něho matka mířila, byla jen atrapa, a přesto dovolil, aby ho odvlekli a zavřeli jako nějaké zvíře, uvažovala Sabrina. Proč? divila se. Pak si vzpomněla na žádostivé pohledy ostatních MacDonnellů. Byli jako smyslů zbavení, hnáni chlípným šílenstvím, upamatovala se. Možná, že by i Morgan býval mohl podlehnout. Ale proč by obětoval svou svobodu pro děvče, které nemohl ani cítit? Vina

a pochyby otravovaly Sabrininy sny, až se bála vůbec usnout. Sabrina se čelem opřela o chladný dřevěný trám okna. Na vrcholku kopce stála osamocená postava a její dudy žalostně

naříkaly. Nad horizontem proplul temný mrak a měsíc dál poléval dudáka svými stříbrnými paprsky.

Sabrina úžasem zamrkala. Skoro by přísahala, že to nebyl muž, kdo hrál, ale štíhlá žena. Její rozpuštěné vlasy zářily ve větru.

Už to nebylo jen nelibozvučné kvílení, které mučilo Cameron po několik dní, ale syrová a melodická prosba

k bohyni starší než sám svět. Sabrina prudce zavřela okno, ale píseň lkala dál. Pro Anguse, pro Morgana. Tak dojemně smutnou melodii mohlo vykouzlit jenom srdce ženy.

Sabrina zalezla zpátky do postele. S překvapením zjistila, že má tváře mokré od slz.

Příštího rána někdo jemně zaklepal na dveře Sabrininy komnaty. Dívka zabručela na protest a zavrtala se hlouběji do podušek. Obloha pomalu začínala šedivět nadcházejícím dnem, když se jí konečně podařilo usnout vyčerpáním. Pugsley se zakousl do pokrývky a snažil se ji stáhnout na zem.

Sabrina se posadila a protřela si oči. Ale dříve než se zaklepání stačilo ozvat podruhé, vyrušilo ji něco jiného.

Ticho. Čistý, požehnaný klid. Hrdlo se jí stáhlo strachem a vzrušením zároveň. Vyskočila z postele a vrhla se k oknu.

Kopec byl prázdný. Proužky dýmu se ještě zdvíhaly

z ohořelého dřeva a mísily se s ranním oparem.

Zpoza dveří vykoukla Sabrinina matka. „Rychle se obleč, zlatíčko. Otec svolal soud a požaduje, abys byla přítomna.”

„Soud? Ale proč?” ptala se Sabrina zmateně.

Elizabeth se zamračila. „To opravdu nevím. Ale pokud si to otec přeje, musíme tam být a podpořit ho.”

Sabrina tenhle sladký tón znala už dávno. Takovým příkazům se nedalo odporovat. Neztrácela čas zvoněním na komornou a sama si zapnula sponky na krinolíně. Vynechala korzet, oblékla si naškrobené spodnice a rychle vklouzla do tmavě levandulových hedvábných šatů. Chvíli zápasila

s drobnými knoflíčky na živůtku a pak si v mžiku stáhla vlasy do uzlu. Na chvíli se zastavila, aby se na sebe podívala do zrcadla. V tmavých šatech a s temnými kruhy pod očima vypadala, jako by držela smutek už te’.

Sabrině naskočila husí kůže. Otec ještě nikdy nesvolal starodávný soud, uvažovala. Pro MacDonnelly to musela být rána. Připomene jim, že pokud vstoupí na jeho, cameronskou půdu, je pánem jejich osudů a jeho slovo je svatější než slovo kteréhokoliv anglického trestního soudu. Sabrina si představila svého otce obviněného z Angusovy vraždy a vydaného na milost soudu MacDonnellů. Jejich spravedlnost by jistě byla vykonána jedinou ranou sekery. Tep se jí zrychlil. Snad otec nehodlá odsoudit Morgana k ještě hrozivějšímu trestu, než je vězení.

Nezapomeň na doby, kdy ten uličník lil med do tvých střevíčků, připomněla si vzápětí staré strasti. „Nic lepšího než provaz si nezaslouží,” vyhrkla prostořece a vyběhla z pokoje s Pugsleyem v patách.

Sabrina nechala Pugsleyho v kuchyni s kastrůlkem od ovesné kaše a vstoupila do haly. Její vzhled se opět změnil. Matčin nábytek byl odsunut stranou, aby uvolnil místo řadám prostých lavic a vyvýšenému pódiu, na kterém stálo vyřezávané křeslo. Hala byla zaplněna staršími rodu a několika starými vesničany. Z jejich zarputilých, zamračených výrazů mohla Sabrina číst historii cameronských soudů a rozsudků. Přemýšlela, zda otec náhodou neporušuje anglické zákony, když nechal svolat soud, který směle povýší jeho autoritu zemana nad autoritu krále.

Sabrina usedla na lavici vedle Enid. Jeden ze strýců se otočil a radostně jí zakýval na pozdrav. „Přišla jsem o něco?” ptala se šeptem své sestřenice.

Enid zavrtěla hlavou. Její tvář plála vzrušením. „Zatím nepadlo ani slovo. Vypadá to, že na něco čekají,” odpověděla.

Sabrina se chtěla ještě na něco zeptat, když vtom se na pokyn otce rozletěly vstupní dveře dokořán.

Sabrinino srdce se chvělo jako křidélka matčiných pěnkav. Ve dveřích stál Morgan, hrdý a svobodný, a pléd obepínal jeho mohutná ramena jako královský hermelín. Ranní slunce, které se za ním sklánělo, věnčilo jeho vlasy zlatem a odráželo se od ostří sekery, která mu visela za opaskem.

Enid se sklonila k Sabrině a zašeptala: „Podle toho, co jsem zaslechla, ho Dougal propustil a nařídil mu, aby se dostavil i se svými lidmi k soudu. Když se to dozvěděli tví bratři, ztropili obrovský povyk. Snažili se přesvědčit otce, že Morgan určitě sebere své lidi a prchne do hor pro posily.”

Ne, pomyslela si Sabrina. Morgan je z těch, kteří před ničím neutíkají. A ona byla v Cameronu jediným člověkem, který věděl, že v horách žádné posily nečekají.

Muži svého vůdce obklopili, jako by ho chtěli chránit,

a pevně svírali rukojeti a spouště svých zbraní. Na některých horalech ještě byly patrné pozůstatky včerejšího veselí. Jeden bledý mladík se opřel o pilíř, a kdyby ho druhý, právě tak bledý hoch nezachytil, byl by jistě upadl.

Morgan vykročil vpřed. Sabrina ještě neviděla člověka, který by byl obklopen tolika jinými lidmi, a přesto působil tak osamoceně. Náhle s ním soucítila.

Kratičkou chvilku před tím, než promluvil, na sobě Sabrina ucítila otcův pohled. Pak už jeho silný přízvuk naplnil halu, a aniž by si to uvědomil, opakoval slova, kterými Sabrina pozdravila Morgana před dvanácti lety: „Vítej v Cameronu, Morgane MacDonnelle.”

Dougal mladíka přivítal, jako by snad Morgan nestrávil uplynulých sedm dní ve sklepním vězení domu. Následovala dlouhá odmlka a pak zazněly z lavic úlevné výdechy, když Morgan lehce pokynul hlavou. Brian a Alex vystoupili z řady, aby jej doprovodili ke stupínku. Doprovodili, nebo odvedli? zamyslela se Sabrina. Přitom si všimla, o kolik převyšuje Morgan její drobné bratry. Zástup se před nimi rozestoupil a uvolnil

jim cestu. Morgan Sabrinu přehlédl, jako by ji ani neznal.

Sabrina se schoulila na lavici. Určitě Morgana obžalují

z toho, že si dovolil obtěžovat zemanovu dceru. Enid se tvářila rozpačitě.

Jak jen můžu tak klidně nechat Morgana čelit osudu a neztratit na jeho obranu ani slovíčko? myslela si Sabrina.

Možná, že kdyby otec znal okolnosti jeho kapitulace, rozsudek by zmírnil. Jak Morgan onehdy neláskavé, ale pravdivé poznamenal: Dougal Cameron své jediné dceři ještě nikdy nic neodmítl.

Dříve než si stačila uvědomit, co dělá, Sabrina vyskočila.

„Počkat!” vyhrkla. Ale namísto působivého příkazu, vyšel z jejích úst jen tlumený výkřik.

Morgan se na schodech k pódiu otočil. Jeho zelené oči zářily a dávaly najevo, že ho nezajímá nic, co by mohla říct, ať už by to bylo obvinění, nebo obhajoba. Jistě by pohrdal mou lítostí víc než mojí záští, uvažovala. Ale mohla bych ho snad za to vinit? Jak by mohl vést skupinu takových mizerů, kdyby se dozvěděli, že se jejich kapitán vzdal neozbrojené ženě? Pouze by se stal terčem výsměchu. Ztratil by veškerou, tak těžce získanou úctu.

Sabrina si odkašlala. Měla pocit, jako by spolkla myš.

„Promiňte. Sedla jsem si na třísku,” řekla.

„Mám tady něco, na co by si děvče mohlo sednout!” ozvalo se zezadu.

„No jo, Fergusi, ale to je ještě menší než tříska!” vyštěkl jiný hlas a vyvolal mezi MacDonnelly smích.

Sabrina se sesula zpět na lavici a přála si zmizet. Matka na ni vrhla nesouhlasný pohled a Sabrině hanbou zrudly tváře.

Když se Morgan usadil na vyřezávané křeslo, pokynul Dougal směrem k prázdné lavici v průčelí haly. „Vyčlenil jsem lavici pro staršiny MacDonnellů. Jejich moudrost a názory jsou u mého soudu vítány.”

Ze skupiny mužů u zadní stěny haly se ozvaly překvapené hlasy a nervózní šoupání nohou. Ze středu MacDonnellů vyklopýtal drobný prošedivělý muž, ostatní ho pobízeli vpřed. Dobelhal se do přední řady a usedl na dlouhou prázdnou lavici. Vypadal te’ ještě menší. Morgan ten trapný pohled ignoroval. Způsob, jakým MacDormellové žijí, asi nevede

k dlouhověkosti, pomyslela si Sabrina. Copak byl Angus

jediným staršinou?

Dougal si založil ruce za záda a požádal soud o pozornost.

„Jako zeman rodu Cameronů jsem dnes svolal tento soud, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost.”

Jeho muži souhlasně zamručeli. Věřili, že spravedlnost bude znamenat pád pohanských MacDonnellú.

Dougal pokračoval: „Sešli jsme se, abychom rozhodli

0 odstupném, které by kompenzovalo kapitánu MacDonnellú hanebnou a předčasnou smrt jeho otce.”

Místnost se naplnila šokovaným hučením. Sabrina nevěřícně otevřela ústa. Není to Morgan, ale její otec, kdo bude odsouzen svým vlastním soudem. Jeho žádost o arbitráž se rovnala uznání viny. Matka seděla jako omráčená. Brian a Alex zbledli a jejich pihy te’ ostře vystupovaly z bílých tváří.

Starý Cameron pozvedl ruku. Hluk okamžitě utichl, ale ve vzduchu bylo cítit napětí. „I nadále trvám na tom, že co se týká vraždy Anguse MacDonnella, jsem nevinen. Nespáchal jsem ji ani já, ani nikdo jiný z mého rodu. Ale protože byli MacDonnellové v té chvíli pod nedotknutelnou ochranou Cameronu, zaplatím pokutu, jak to vyžaduje náš starodávný

a ctěný zákon.”

Skotský zákon. Sabrina četla matčiny myšlenky. Skotský, nikoliv anglický.

Náhle zazněl anonymní výkřik: „Kdyby ten starej neřád

zůstal tam, kde patří, moh bejt ještě živej!”

MacDonnellský meč se zablýskl, ale Morganův varovný pohled jej zastavil.

„Já jsem pozval Anguse MacDonnella, aby přijel do Cameronu,” opakoval Dougal. Obrátil se k Morganovi.

„Morgane Thayere MacDonnelle, jsi připraven přijmout rozsudek tohoto soudu ve věci vraždy tvého otce?”

Morgan se pohodlně usadil v křesle a arogantně si opřel kotník jedné nohy o koleno druhé. „Mám snad na výběr?”

Plazil bych se pro ně. Jsou všechno, co mám. Všechno, čím jsem. Sabrině se Morganova slova vynořila v paměti. Otočila se,

aby si prohlédla muže u zadní zdi. Co asi vidí Morgan, když se dívá do jejich netečných očí? Stín dávné hrdosti? Střípek bývalé slávy?

Dougal se zahleděl na osamoceného starého muže, který se

třásl na dlouhé lavici. „A stařešinové MacDonnellú?” otázal se

s takovým respektem, jako by názor toho muže byl stejné

důležitý jako názor králů nebo císařů.

„Jo, jo,” zašeptal muž bázlivě, a pak, když zezadu zaslechl radostné výkřiky ostatních mužů, vykouzlil bezzubý úsměv.

Na tváři Morgana se rozhostil neuctivý úsměv. „Tak do toho, Camerone! Dostanu dvě kozy, plácnem si a můžeme jít všichni domů.”

Sabrinin prastrýc Robert vystoupal k pódiu. Dívku překvapilo, že otec nechce pronést rozsudek sám. Robert se postavil před svého synovce. „Dougale Camerone, slibuješ na oplátku, že strpíš rozsudek tohoto soudu a budeš se jím řídit?” zeptal se.

„Slibuji.”

Sabrinin otec opustil pódium a šel se posadit vedle své ženy. Uchopil ji za ruku a klouby mu zbělely napětím.

Robert rozvinul pergamen delší než jeho bílý vous a nasadil si zlaté brýle. „Tak tedy dobrá. Všichni ať pozorně vyslechnou tento rozsudek. Jeho obsah bude potvrzen autoritou obou kapitánů. Cameron vyplatí MacDonnellům a MacDonnellové přijímají dvě stě ovcí, sto kusů dobytka…”

Zatímco její strýc dál drmolil seznam uvedený v rozsudku, Sabrina studovala Morgana. Zívl, pak vytáhl svou hrozivou dýku a začal si ořezávat nehty. Ale jeho znuděný výraz ji nezmátl. Za oponou vlasů se totiž blýskaly jeho oči.

„…dvě stě kuřat, tři bedny jemné skotské whisky…” Tato položka ztuhlé MacDonnely obzvlášť rozveselila. „…Jeho obřadní meč, snubní prsten…”

Sabrina byla příjemně překvapena. Co se pamatovala, ten prsten nikdy neopustil matčinu ruku.

„…A jeho dceru, Sabrinu, do svatého svazku manželského.”

Morganova dýka zařinčela o pódium. Místnost zahalilo smrtelné ticho. Osamocenému macdonellskému staršinovi zmodraly rty. Morgan se zvedl z křesla, ale rukama se stále držel vyřezávaných opěradel, jako by potřeboval oporu.

Sabrina se zatajeným dechem pozvedla hlavu. Jejich pohledy se setkaly.

Morgan se hlasitě zasmál. Jeho slova byla určena Dougalovi, ale pohled jenom Sabrině.

„Pro Krista pána, chlape, měj se mnou aspoň trochu slitování! Nemůžeš mi dát radši čtyři sta kuřat a ušetřit mě tý

svý zatracený dcery?”

6

V hale propukl zmatek. Elizabeth zoufale vykřikla a hystericky se rozplakala. Brian vytasil meč a rozběhl se k Morganovi. Alex ho však naštěstí zastavil dřív, než stačil doběhnout ke schodům. Meče a dýky se zaleskly. Staršina MacDonnellů využil zmatku a odplížil se zpět k ostatním. Přestože atmosféra

v hale kolísala na hranici války, Dougal si třel bradu a jeho oči nejevily známky zneklidnění.

Sabrina te’ poprvé pochopila, jak se musel Morgan cítit,

když věřil, že ho její otec zradil. Otec by ji nemohl zranit víc, ani kdyby jí do srdce zabodl dýku. Angusovo zranění bylo alespoň smrtelné. Ona byla odsouzena na doživotí.

Morgan usedl zpátky do křesla, jeho smích se změnil

v dušené pokašlávání. Hloupě se na Sabrinu zašklebil a ona na maličký okamžik zauvažovala, jaké by asi bylo bojovat pro toho muže, a ne proti němu. Léta se marně snažila vyloudit na jeho mrzuté tváři úsměv. A přitom stačilo, aby si jen představil, že jsou spojeni tím hrůzostrašným manželským svazkem, a už to

v něm probudilo dobrou náladu. V Morganových očích se ‘ábelsky zablesklo. Sabrina se zachvěla. Její nehorší noční můra se stala skutečností. Jestli bude všechno po otcově vůli, bude vydaná Morganovi na milost a nemilost.

A jak už dávno zjistila, on žádnou milost neznal.

Slunce se zablýsklo na ostří sekery, kterou pozvedl jeden bezzubý MacDonnell. Dougal vyskočil na stupínek a zakřičel:

„Tak už dost! Uklidni své muže, Morgane. Těžko si mohou dovolit bojovat na cameronské půdě.”

Morgan zkrotil své muže jediným přiškrceným povelem.

Dougal se obrátil zpět k Morganovi. „Věřím, že oba budeme v této diskusi pokračovat raději v soukromí.”

„Nedělej to, Morgane! Je to past!” zakřičel jeden z jeho mužů.

„Jo, a ještě k tomu pěkně mazaná,” řekl Morgan. Dougalův čin zhodnotil téměř obdivne. „Ranalde, seber muže a počkejte na mě na kopci. Dám vám vědět,” přikázal.

Morganovi muži chvíli váhali, ale když viděli, že se

i Cameronští zvedají a odcházejí, myšlenky na odpor se vzdali. Sabrina si všimla štíhlé postavy zahalené v otrhaném plédu, jak se na chvíli zastavila a pak se sklesle vydala za ostatními. Enid vstala a pokusila se po špičkách odejít. Hrůza z případného boje překonala její lásku k sestřenici.

„Ne, ty ne!” vykřikla Sabrina a stáhla ji za sukni zpět na lavici. „Ty mě přece neopustíš.”

Elizabeth nesouhlasně zasyčela na Dougala a přidala se

k dívkám. Objala svou dceru, jako by ji chtěla ochránit před tím, co ji čeká. Brian a Alex stáli u pódia. V Alexovi to vřelo a Brian vrhal na Morgana pohledy plné vzteku.

Sabrina se snažila nevnímat soustrastné pohledy soukmenovců. Právě byla odsouzena k životu s mužem, který jí pohrdal.

Ale hrdost jí narovnala páteř. Vztyčila hlavu a uviděla před sebou otce. Zaměřila svůj pohled na safírovou brož spínající krejzlík pod jeho krkem. Nemohla se podívat do tváře, kterou tak silně a tak dlouho milovala.

„Bude nejlepší, když nás necháš o samotě, dcero,” řekl jemně. „Morgan a já si potřebujeme o něčem promluvit.”

Sabrina si podepřela bradu, aby se jí netřásla. „A jelikož jsem součástí vaší diskuse, rozhodla jsem se, že zůstanu,” řekla pevně.

„Nebude ti to vadit, Morgane?” zeptal se Dougal.

Morgan blahosklonně pozdvihl ramena. „Pokud vydrží to, co chci říct.”

Morgan seskočil z pódia a začal pochodovat před lavicemi. Jeho dlouhé, neklidné kroky prozrazovaly zlost, která se skrývala za jeho pobaveným výrazem. „Proč si myslíš, že se nechám osedlat tvým harantem, Camerone?”

Dougal si opřel bradu o konečky prstů. „Ale tobě se líbí, že? Viděl jsem, jak se na ni díváš.”

Dnes už podruhé si Sabrina přála, aby se na místě propadla. Morgan se otočil na patě. Očividně očekával pohotové, taktické

argumenty. Ale Dougalova upřímnost ho zaskočila.

Vrhl na Sabrinu provokativní, přesto však urážlivý pohled. V Sabrině se pod závojem povadlé nálady, který ji obestíral od jemných stříbrných sponek zdobících její střevíčky až po korunu na hlavě, vařila krev. „S tím děvčetem může bejt fajn zábava na jedno vodpoledne. Ale ne na celej život,” opáčil.

Brian zlostně zabručel: „Ty jeden -” Alex však zachytil bratrovu ruku dřív, než mohla uchopit rukojeť meče.

Dougal se odmítl poddat Morganově pohrdavému tónu.

„Tvůj rod by válku nepřežil,” řekl věcně.

„Takže když si nevěrnu tvoji holku, čeká nás boj? Tak moc se jí chceš zbavit? Nemůžeš ji podstrčit nějakýmu zoufalýmu cameronskýmu bratranci?”

Sabrina ze sebe setřásla matčinu paži a vyskočila. „Tak abys věděl, Morgane MacDonnelle, odmítám nabídky k sňatku už od svých třinácti. Ale my si na rozdíl od MacDonnellů své bratrance nebereme.” S očima plnýma hněvu se Sabrina opět posadila. Vzápětí znovu vyskočila. „Ani své sestry!” zvolala.

Matka ji stáhla zpět na lavici. Morgan s otcem se vrátili zpět k diskusi, jako by vůbec nepromluvila, a dál ji přiváděli

k šílenství.

„Grantové a Chisholmové vám dýchají na krk už několik měsíců, hochu,” řekl klidně Dougal. „Jestli chceš zachovat, co vytvořili tví předci, potřebuješ spojence. Mocného spojence. A se Sabrinou po svém boku budeš jednoho mít. Mne.”

Morgan se otočil ke všem zády. Zaťal pěsti, jako by vedl nějakou soukromou válku, která měla jen málo do činění s rody nebo se spojenci. Konečně se otočil a temně pohlédl na Sabrinu.

„Tak dobře.” Jeho slova byla plná sarkasmu. „Moje nevěsta a já opustíme Cameron ještě dnes v noci.”

To tedy neopustíte,” opáčil Dougal. „Strávíte svou první noc jako muž a žena pod mou střechou.”

Morgan posmešne zvedl obočí. „Cože? Raději uslyšíte ten

křik na vlastní uši?”

Brian vytasil meč, ale Sabrina bratra zarazila dřív, než mohl zbraň použít. „Promiňte. Mohu vás, pánové, na moment přerušit? Potřebovala bych si promluvit se svým snoubencem.”

Dougal a Morgan si vyměnili pohled, jako by náhle byli nečekanými spojenci. Očekávali ženskou hysterii, ale Sabrinina

ledová důstojnost je oba vyvedla z míry.

Otec přikývl a ukročil stranou, aby si mohli promluvit z očí do očí. Morgan na Sabrinu pohrdavě shlížel, nohy pohodlně rozkročené a ruce sepjaté za zády.

Sabrina lehce zaklonila hlavu a pohlédla mu do očí. „Dobře si vše rozvaž, než učiníš své rozhodnutí, Morgane MacDonnelle.” Vznosně napodobila matčinu bezchybnou anglickou výslovnost, aniž si toho vůbec povšimla. „Protože přísahám, že ti neposkytnu žádnou rozkoš. Ani na jedno odpoledne, a dokonce ani na jedinou chvilku.”

Morgan se zhoupl na patách. „Nic jiného bych od takový zhýčkaný dračice ani nečekal. Proč si myslíš, že jsem žádal kuřata?”

„Jestli si mne vezmeš, budeš si přát, abys je býval dostal.”

Morgan si nemohl odpustit, aby Sabrinu nepotrápil tak, jak

to dělával, když byl ještě malým chlapcem. Sklonil se k ní, až se jejich nosy téměř dotýkaly, a příšerně se zašklebil. „Už te’ si to přeju,” zasyčel.

Sabrina odolala touze vrazit mu pěstí přímo do obličeje. Křehké příměří, které spolu uzavřeli tenkrát v horním pokoji, leželo te’ rozbité na kousky u jejích nohou jako střípky hrdosti.

Sabrina lehce pozdvihla své sukně, otočila se na podpatku a rázně odkráčela z haly. Hluboko ve svém srdci věděla, že jednu osudovou chybu už udělala.

Nikdy neměla přestat Morgana MacDonnella nenávidět.

Dougal zatoužil zacpat si uši.

V pauzách mezi Enidiným vzlykáním a pravidelným posmrkáváním služebných pracujících na Sabrininých svatebních šatech si přál být kdekoliv, jen ne při tom. Raději by čelil armádě MacDonnellů, po zuby ozbrojených a lačnících po jeho krvi, než by strávil byť jen jedinou další minutu v tomto pokoji plném hysterických žen.

Ale horší než naříkání sloužících, z nichž většina zbožňovala Sabrinu už od jejího narození, byl pro Dougala obviňující pohled jeho ženy. Pohled bez jediné slzy. Přikoval ho k oknu a vyzýval ho, aby zůstal a byl svědkem katastrofy, kterou sám způsobil. Elizabeth jehlou ve své něžné ruce prebodávala proužek hrubé kůže, jako by si přála, aby to bylo její srdce.

S obvyklou sebejistotou uvrhla Elizabeth celou domácnost do horečných příprav na dnešní svatbu, jako by doufala, že ten šílený shon zažene zděšení, které v celém domě zavládlo.

Dokonce i Enid dostala zástěru a mísu se zeleninou, aby ji nakrájela. Dougal se obával, že ani nebude potřeba solit. Enidiny slzy stékaly v potocích přes její třesoucí se bradu rovnou do mísy.

Elizabeth vstala ze sedačky, aby vydala další rozkazy.

„Aggie, běž a dones nějaké ostré nůžky!” Podívala se do mísy zabořené mezi Enidinými mohutnými koleny. „Bože můj, dítě, to jsou jedovaté houby! Hned je výhod, jinak tu budeme mít dalšího mrtvého MacDonnella.”

Enid přikývla a z očí jí vytryskl nový proud slz. Křehké nožky tureckého otomanu se rozviklaly pod její vahou.

Elizabeth se zastavila před lesklými modrými šaty, v nichž se kdysi sama vdávala. „Opatrně, děvčata,” varovala. „Na tomto saténu nestrpím jedinou kapku vody.” Vytáhla z živůtku kapesník, přiložila ho k zčervenalému nosu mladé služebné

a zavelela: „Smrkej!”

Dougal zaskřípěl zuby. Služebné se k těm saténovým, perlami pošitým šatům chovaly, jako by to byl rubáš.

Dveře se rozlétly dokořán. Nestála v nich však Aggie

s nůžkami, ale Sabrina. Oči měla naplněné slzami až po okraj. V jejich safírových hlubinách zahlédl Dougal svůj vlastní strach. Služebná třesoucí se rukou zachytila za stehy a vypárala Celodenní práci přítomných žen.

Sabrina prolétla pokojem a chytila otce za náprsenku. „Tati, ly se musíš slitovat. Nemůžeš mě nutit, abych se provdala za lak odporného muže! Slyšel jsi ho. On mnou pohrdá. Pohrdá námi všemi. Klidně by si vzal místo mne Pugsleyho!”

Dougal jemně uchopil Sabrinu za zápěstí. „Nemám na vý-

běr, holčičko. Snad to jednoho dne pochopíš.”

Sabrina se od něho odvrátila. „Nikdy to nepochopím.” Otec jí položil ruce na ramena. „Ale ano, moje princezno,

přijde den, kdy pochopíš.”

Sabrina se mu vytrhla a přeběhla k matce. „Prosím, mami, ty ho určitě můžeš obměkčit. Udělá pro tebe cokoliv.”

Elizabeth jí položila dlaň na tvář. „Už jsem to zkoušela, miláčku. Ale on je pevně rozhodnut.”

Sabrina se pomalu otočila, v očích úpěnlivou prosbu.

Pomalu kráčela k otci k muži, který ji nosil po vesnici na ramenou, který ji lechtal vousy, až se svíjela smíchy, který jí vždy vyplnil i to nejnicotnější přání. Pak padla na kolena k jeho nohám. V tu chvíli Dougala napadlo, jestli i ostatní slyšeli, jak mu puklo srdce.

Sabrina sklonila hlavu. Po tváři jí skanula jediná slza. „Jestli to uděláš, budeš mít svůj mír, ta ti. Ale mne odsoudíš

k doživotnímu boji.”

Starý Cameron zatoužil pohladit hebké vlasy své dcery, ale jeho ruka se zastavila v půli cesty. Moc si přál, aby mu rozuměla, chtěl jí říct o touhách a snech, které choval ve svém srdci po celá ta léta, ale věděl, že všechno má svůj čas. „Musím se podřídit rozhodnutí soudu jako kterýkoliv jiný muž. Přísahal jsem, že budu respektovat rozsudek, a ty jako má dcera jsi povinna udělat totéž.” Pak mnohem mírněji dodal: „Ted jdi

a připrav se na večer.”

Sabrina zvedla hlavu a kráčela směrem ke dveřím. Když se jejich pohledy setkaly, jako by mezi nimi prolétl blesk. „Jak jen ti budu moci kdy odpustit?” vydechla.

Její bezmocná otázka visela ve vzduchu jako přetržená nit ještě dlouho poté, co dívka odešla. Enid se znovu rozvzlykala, tvář zabořila do zástěry a vyběhla z pokoje. Její trasu lemovaly kousky hub. Služebné se omluvily a vyšly za ní. Dougal se opřel o ze’ a prsty si třel bolavé spánky.

Elizabethiny oči šlehaly chladnými plameny. „Jak si dovoluješ říkat tomu dítěti něco o povinnostech? Byl to jen a jen tvůj nápad provdat ji za toho divocha. Ty jsi měl tenhle plán ve své vychytralé hlavě už od chvíle, kdy se poprvé setkali, co? Jak jen přežije život s mužem, který jí pohrdá?”

„Morgan jí nepohrdá,” odpověděl Dougal unaveně. „Víš to stejně dobře jako já.”

„Ale ví to taky on? A nezničí ji dřív, než si to uvědomí? Sabrina je jako nejvzácnější růže milá, jemná, poslušná. Nikdy jsme ji neučili za sebe bojovat.”

Na Dougalově zamyšlené tváři se objevil úsměv. „Dneska ráno nám ale ukázala, že to dovede,” opáčil.

Elizabeth si smetla z klína zbytky kůží. „Jestli mne omluvíš, půjdu připravit tvou ovečku k obětování,” řekla suše. „Přísahal jsi, že neproliješ krev svých synů, ale zdá se, že už se nemůžeš dočkat, až proliješ krev své dcery.” Strhla si zásnubní prsten

z prstu a hodila jej po svém muži. „A tohle dej svému drahému Morganovi taky. Je to tvoje povinnost.”

Práskla za sebou dveřmi takovou silou, až ze zdi spadl malý rodinný portrét.

Dougal si chvíli hrál s prstýnkem a hladil šikmé plošky zářícího rubínu. Potichu si pro sebe říkal: „Morgane, Morgane, jestli je moje malá princezna jen z poloviny tak poslušná jako její matka, pak bude potřeba mnohem víc než jen prstýnek.”

Sabrina a Enid zvedly své slzami zmáčené tváře a spatřily Elizabeth ve dveřích ložnice.

Zena pokynula Enid. „Bude nejlépe, když te’ odejdeš, drahá. Potřebuji si s tvou sestřenicí pohovořit o samotě.”

Enid, stále ještě s mísou zeleniny v náručí, vyšla z pokoje. Dveře se za ní prudce zabouchly. Zdálo se jí, že to trvá celou věčnost. Pak teta konečně otevřela dveře a vyrazila dolů chodbou, aniž by s ní ztratila jediné slovo.

Enid opatrně vešla zpět do pokoje. Sabrina seděla na kraji postele s vytřeštěnýma očima a s pusou dokořán. Její tváře, obvykle růžové jako jablíčka, byly te’ bílé jako stěna.

Enid odložila mísu se zeleninou a zamávala Sabrině před

očima. Sabrina ani nemrkla.

Vyděšená Enid sestřenicí zatřásla. „Sabrino! Co se děje? Co ti řekla?”

Sabrina zamrkala. Když promluvila, bylo ji stěží slyšet.

„Pověděla mi, co můžu čekat od svatební noci.”

„A to je všechno?” Enid sebou plácla na postel. Vzápětí si uvědomila situaci a hrůzou vykulila oči. „Je to tak příšerné?”

Sabrina se otřásla. „Hrozné!” Probrala se, přiložila Enid dlaň k uchu a cosi jí pošeptala.

Enid přesvědčivě zalapala po dechu. „Ne! Určitě žertovala. Nemůže přece strčit… to” vzrušením se zajíkla „tam.”

Sabrina obřadně přikývla a pak Enid pošeptala něco dalšího.

„Bože můj!” Enid cítila, jak se jí při pouhém pomyšlení na ty hrůzy obracejí oči v sloup. Sabrina zašmátrala v Enidině kapse, vytáhla láhev čpavkové vody a přidržela ji Enid pod nosem. Enid si zamávala rukou před obličejem a snažila se zakrýt svůj zasněný úsměv. „Představ si, že to děláš s takovým obrovským… samcem…, zvířetem,” vydechla.

Sabrina překonala předchozí otřes, seskočila z postele

a začala pochodovat po pokoji. „A to je jenom začátek. Pak je to ještě horší. Mnohem horší. Možná bych se měla zabít. Až budu mrtvá, mohou mě uložit ve svatebních šatech v jídelně. Otec mě pak smí políbit na bledou, studenou tvář, jestli si troufne.”

Když si Enid představila, jak hrozný konec by mohl potkat její krásnou sestřenici, oči se jí zalily čerstvým přívalem slz.

„Možná, že Morgan není taková obluda, jak si představuješ.

Třeba je v něm něco, co mu brání brát si takhle ženu.”

„O tom pochybuji.” Sabrina se vyčerpaně přišourala

k posteli a posadila se vedle Enid. „Přísahala jsem, že mu nedám ani chvilkové potěšení, ale vypadá to, že muž si dělá potěšení, kdykoliv se mu zachce, a ženina vůle neznamená vůbec nic. Morgan mnou pohrdal ještě dříve, než uvěřil, že Cameronové zavraždili jeho otce. Co mu te’ zabrání v tom, aby si na mně vybil svůj vztek? Co když se rozhodne, že zaplatím za všechny zločiny Cameronů, ať už za ty skutečné, nebo domnělé?”

Enid si představila Morganovu tvář strohou, hrůzu nahánějící, a přece krásnou. Zachvěla se. „Jak ho musíš nenávidět!”

Sabrina sklonila hlavu. „Bůh ví, že ano.”

Tiché zoufalství vlastní sestřenice hluboce zranilo Enidino srdce. Pohladila Sabrinu po vlasech. Byly jemné a husté

a o tolik krásnější než její vlastní plavá a nepoddajná kštice.

Sabrina byla vždycky ta skvělá. Stala se Enidinou přítelkyní hned při jejich prvním setkání. Když ji tlustý pavouk uvěznil

v rohu postele, Sabrina toho malého zmateného tvorečka klidně sebrala, vyhodila ho z okna a pak si k ní sedla a osušila jí slzy. Te’ se Enid cítila bezradná. I kdyby existovalo něco, co by mohlo Sabrině pomoct, určitě bych neměla dost odvahy to provést, myslela si smutně.

Zlehka bezmocně poklepala Sabrině na rameno. Mísa se zeleninou, na kterou úplně zapomněla, se vysypala na koberec. Kulaté hlavičky hub se skutálely k Enidiným botám.

Ohnula se, aby je sesbírala, a náhle se jí zúžily zorničky.

„Možná Morgan zjistí, že pomsta chutná hůř, než očekává.”

Morgan zakopl o pilíř a zaklel. Snad každá hlava se

v tichém, svícemi osvětleném kostele otočila jeho směrem.

Ranald mu kráčel v patách. Morgan narovnal ramena a dal tak všem Cameronům, kteří se přišli podívat na tuhle frašku, tiché varování, že první úšklebek na jeho účet bude zároveň tím posledním.

Je vlastně zázrak, že můžu v těch prokletých kožených sandálech vůbec chodit, říkal si v duchu. Žádné sandály přece nepotrebujú! Kůže na Morganových chodidlech dostatečně ztuhla pobíháním po vřesovištích a skalnatých kopcích. Kdyby jeho budoucí tchýně neriskovala výsměch MacDonnellů za to, že je přinesla, s chutí by je te’ hodil do křtitelnice.

Mohl tušit, že jeho muži nebudou mít dnes odpoledne příliš dobrou náladu. Od okamžiku, kdy se vykoupal v ledové vodě a vypral si pléd, si ho nemilosrdně dobírali.

Když věšel mokrý pléd na větev, aby uschl, musel odrážet jejich nekonečné narážky.

„Ó, jakej krasavec, ten Morgan, když je čistej! Skoro jako Ranald, co? Bude to roztomilej ženich pro tu cameronskou čubku.”

„Dávej bacha, brácho. Jestli si to oblečeš mokrý, ta věc mezi tvejma nohama se scvrkne.”

„Jako se to stalo tomu tvýmu, Fergusi?” zareagoval s úsměvem Morgan, načež se otočil ke svým kibicům, nahý, ruce v bok, a podal jasný důkaz toho, že Fergus je jen bezostyšný lhář.

Jenomže to nebyl Fergus, komu se ted Morgan díval do očí. Byla to Elizabeth Cameronová, v jedné ruce košík a za zády mladou služebnou. Paní cameronského panství se však při tom pohledu ani nezačervenala, dokonce ani nemrkla.

Morgan se sotva stačil natáhnout pro mokrý pléd a už mu o hrud pleskl pár kožených sandálů.

„Nenašla jsem ve vesnici žádné boty, které by seděly těm tlapám, kterým říkáš chodidla. Ale nebudu přihlížet tomu, jak si má jediná dcera bere bosého divocha.”

S těmi slovy se otočila na podpatku a odpochodovala zpět k panství. S noblesou sobě vlastní se přenesla přes hvízdání, potlesk a uznalé výkřiky, které ji provázely.

Při té vzpomínce Morganovi zčervenaly uši. Zdalipak Sabrina zdědila matčin talent a umí to zařídit tak, abych si připadal jako úplný idiot? ptal se v duchu.

Morgan se soustředil na svou chůzi. Pomalu dělal jeden

krok za druhým. Od onoho léta, kdy byl naposled v Cameronu, do kostela nevkročil. Kostelní atmosféra tiché úcty ho vždycky znervózňovala.

Ranald jako by četl jeho myšlenky. „Je tu zatraceně ticho,” zašeptal. „Měl sem vzít svý dudy.”

„Pst,” syknul Morgan. „Sundej si čapku.”

Ranald si strhnul veselý klobouček z hlavy a přitiskl si jej

k hrudi. Upřeně sledoval mozaiku v oknech, jako by očekával, že ho Ježíš a jeho apoštolově přepadnou ze zálohy. Morgan moudře zanechal zbytek svého rodu u soudku světlého piva, které přichystal Dougal. Po Angusově smrti byl Ranald nejbližším příbuzným a Morgan si ho vybral, aby mu šel za svědka.

Najednou se Morgan cítil sám. Chyběl mu otcův ostrý

a prohnaný jazyk. Jeho muže nezajímalo nie než pomsta. Svúj hlavní zájem soustředili tam, kde se objevil nový džbán piva. Kdyby byl Angus ještě naživu, měl bych si alespoň s kým promluvit o svém rozhodnutí, zalitoval Morgan. Ale kdyby byl otec opravdu naživu, neprocházel bych ted tou nekonečnou uličkou k oltáři, dodal ženich v duchu.

Na konci uličky stál Dougal Cameron, jeho vousatá tvář byla naprosto klidná. Morgan kolísal mezi podezřením a nejistotou. Nebyla svatba jen chytrým tahem, jak odvrátit

pozornost od Dougalovy účasti na Angusově vraždě? Ale proč by otec svěřoval dceru do rukou muže, který pak bude mít právo se na ní pomstít tím nejkrutějším způsobem, aniž by se musel bát odvety? Musel by být blázen. A Dougal Cameron žádný blázen není.

Morganovi muži by jistě s radostí odsoudili Dougala

a s nadšením očekávali pomstu, kterou Morgan spáchá na jeho křehké dceři. Ale tahle teorie měla na jeho vkus příliš mnoho trhlin.

Dougal Morgana také ušetřil mnoha zvědavých pohledů, když pozval jen členy nebližší rodiny. Morgan se přiblížil k oltáři. Vtom nějaká žena s blond vlasy, svírající kytici povadlých květů, ustoupila z cesty a otevřela mu pohled na čekající nevěstu.

V tu chvíli Morgan ustrnul v půli kroku. Ranald do něho zezadu narazil a zaklel. Nevěsta. Proboha, co jen budu dělat s nevěstou? napadlo ho. Jeho muži mu dali v několika uplynulých hodinách mnoho návrhů takového charakteru, že se ani

jeden z nich nehodilo v chrámu Páně opakovat nahlas. Ale žádný z mých mužů neocení oběť, kterou za chvíli přinesu, uvažoval v duchu. Spojenectví s Camerony nám přinese mír i čas, který potřebujeme, abychom pozvedli rod MacDonnellú k jeho bývalé slávě.

Morganovi vyrazil na čele pot. Dougal mě měl raději nechat shnít v té hladomorně, napadlo ho. Ted je se mnou definitivně konec. Můj život už nebude vězet v železných poutech, ale

v okovech manželství.

Byla to skuečná ironie osudu. Na rozdíl od ostatních mužů rodu si Morgan vždycky dával pozor, kam zasévá své sémě, aby mu náhodou někdo nevzal jeho svobodu, nebo aby nějaký rozzuřený otec neukončil mušketou jeho život. A te’, díky Dougalově šílené snaze o spravedlivé odškodnění, byl Morgan odsouzen za zločin, který nespáchal. Zatím.

Pozdvihl hrdě hlavu, potlačil náhlé nutkání utéct někam pryč a pokračoval dál k oltáři. Aby žádný muž nemohl říct, že se Morgan MacDonnell bál, obzvláště ne nějaké drobounké dívky. Když došel k oltáři, Sabrina na něj vrhla nelítostný pohled. Nejdříve ho to zmátlo, ale vzápětí si uvědomil, že vlastně jen reaguje na jeho vlastní zachmuřený výraz. Obláček

modrého saténu, který ji zahaloval, měl odstín jarního nebe nad

vřesovišti.

Kněz jim kázal pokleknout. Ale Morgan stál v pozoru jako solný sloup. MacDonnell před žádným mužem nekleká. Ani před sluhou Božím. Sabrina se lehce zhoupla v kolenou, ale když si všimla, že se Morgan ani nepohnul, rychle se narovnala. Hleděli jeden na druhého, ani jeden nechtěl být tím prvním, kdo poklekne. Kněz obrátil zrak vzhůru, jako by žádal Boží pomoc.

Ale nebyl to nakonec Bůh, ale Dougal, kdo položil své ruce na jejich ramena a přiměl je pokleknout.

„Mohli byste se uchopit za ruce? Prosím?” dodal kněz, jako by se je snažil přemluvit.

Morgan strávil polovinu života tím, že se snažil udržet si tuhle dívku daleko od těla, a te’ držel její ruce ve svých. Rozpuštěné vlasy skryly výraz Sabrininy tváře. Na čele měla věneček z pozdních růží a jejich pronikavá vůně zasáhla mnohem víc než jen Morganovy smysly.

Zatímco nad nimi kněz pronášel svou řeč, Morgan studoval

Sabrininy ruce. Byly chladné a jemné, vypadaly oproti jeho mozolnatým dlaním tak křehce, až dostal strach, že by je mohl poranit jen kvůli své neohrabanosti. Před očima se mu vynořil nezvaný obraz jak ho ty ruce hladí a jak tančí po jeho rozpáleném těle.

Sabrina odříkala svou přísahu upjatě a bez sebemenšího nadšení. A když se její plné rty semkly do úzké linky, pocítil Morgan náhlou lítost. Kdybych jí tenkrát, když jsme se poprvé setkali, pomohl na nohy, osušil její dětské slzy a přijal nabízené přátelství, mohl být dnešní den dnem oslav a radosti pro Camerony i MacDonnelly, uvažoval trpce. Místo toho se však rozhodl, že Sabrinu naučí ho nenávidět. A z jejího chmurného výrazu se dalo soudit, že se mu to skutečně povedlo.

Ale možná ještě není pozdě se jí dvořit, pomyslel si Morgan. Copak by něha nebyla tou nejlepší zbraní? Každopádně je to tím posledním, co by ode mě Sabrina čekala. Už si v duchu téměř blahorečil za ten skvělý nápad, když ho kněz vyzval, aby pronesl svou přísahu.

Morgan s námahou odříkal ta cizí slova a pak strnul hrůzou. Kněz ho vyzval, aby zpečetil jejich přísahy prstenem, ale on žádný prsten neměl.

„Tumáš, chlapče,” zašeptal Dougal a vtiskl Morganovi do dlaně cameronský snubní prsten. „Te’ patří tobě.”

Morgan ucítil v dlani váhu zlata. Pohlédl na prsten, symbol všeho, co nenáviděl. Byl okázalý, nápadný a dost cenný na to, aby mohl uživit jeho rod po celý rok. Rubín se blyštěl jako velká kapka krve. MacDonnellské krve, kterou prolili Cameronové za celá ta staletí, pomyslel si ženich. První Morganovou myšlenkou bylo hodit ten prsten zpět do Dougalovy špinavé tváře.

Ale Sabrina už nachystala svůj štíhlý prstík. Najednou Morgan pocítil silnou potřebu ji vlastnit. Něžně nebo jinak, dnes v noci se bude prolévat cameronská krev, až dám Sabrině něco mnohem více zavazujícího než nějaké sliby nebo kus zlata, prolétlo mu hlavou. Nasadil prsten na Sabrinin čekající prstík prudčeji, než chtěl.

Povstali a kněz dovolil Morganovi políbit nevěstu.

Morgan měl chuť se smát. Sabrina křečovitě zavřela oči

,i stáhla obličej do takové grimasy, že bylo zřejmé, že před očima své rodiny a Boha očekává nějakou urážku typu MacDonnellské válečné kořisti.

Morgan si pomyslel, že to je dobrý okamžik, aby vyzkoušel účinky své nové zbraně. Přehlédl zlověstné pohledy Sabrininých bratrů, vzal její tvář do dlaní a něžně ji políbil. Chvilku ji svými rty přemlouval, až ty své pootevřela. Lehce se dotkl jazykem jejího, jako by sliboval potěšení, které teprve přijde.

Když se narovnal, na Sabrinině tváři se rozhostil mlhavý úžas

a Morgan měl náhle pocit, že se před jejími zraky změnil z příšery na prince.

Jako Sněhurka oživená princovým políbením probrala se Sabrina z mrazivého prokletí otcovy zrady a zjistila, že je provdána za obra, který voní sluncem a borovicemi. Ohromeně hleděla na kostěnou sponu na jeho plédu.

„Copak je, děvče?” sehnul se k ní Morgan a zašeptal: „Ještě jsi neviděla sponu?”

„Je to lidská kost?” pohladila ji prstem Sabrina.

Morgan se zabořil do jejích vlasů a hlubokým hlasem zašeptal: „To jo. Patřila mý první ženě. Ta holka byla děsně zvědavá. Pořád strkala ty svý prstíky, kam neměla.”

Sabrina stáhla ruku a sevřela dlaň v pěst. Pak si všimla, že

se Morganovy oči chvějí potlačovaným smíchem. Náhle pocítila tíhu cameronského snubního prstenu, který se zařezával do kůže jejího prstu.

Pak byli novomanželé odtrženi od sebe. Sabrina se ocitla v uplakaném objetí své matky a Morgan přijímal Alexovy a Brianovy gratulace. Dougal stál v pozadí a zářil otcovskou pýchou.

Ranald využil zmatku, přitáhl si k sobě Enid a vtiskl jí divoký polibek. Morganovi připadalo, že ta dívka musí být

v mrákotách, protože se vůbec nebránila. Chytil svého bratrance za pléd a nasměroval ho k východu z kaple. Omráčená blondýnka jen zalapala po dechu.

„K čemu takovej spěch? Eště sem nepolíbil nevěstu!” protestoval Ranald.

„A ani nepolíbíš,” vyštěkl Morgan. „Dokud budu žít.” Pospíšil si za Ranaldem a doufal, že by ještě mohl uniknou i tomu barbarskému rituálu a zachovat si aspoň kousek nedotčené hrdosti.

Avšak jeho naděje pohasla, sotva mu kněz vstoupil do cesty a podal mu pero. Morgan byl nasměrován k tlusté knize vázaní’ v kůži, která ležela rozevřená na oltáři.

„Prosím, hochu. Podepiš se, a všechno bude úředně potvrzeno.”

Sabrina se vymanila z matčina objetí a všimla si Morgana, jak nehybně stojí před oltářem a v ruce drží pero, jako by to byla sekera. Cítila, jak se jí nervozitou svírá hrdlo.

Ten pocit poznala už dřív. Jednoho letního odpoledne, kdy Brian hodil po Morganovi Ilias a tvrdil, že je na řadě se čtením. Rychle zaprotestovala, že ji bratr vynechal. Ale už bylo pozdě. Morgan knihu odhodil a vypochodoval z pokoje. Zpátky už se nikdy nevrátil. Zůstával sedět ve stínu, kde, jak věřil, ho nikdo neuvidí. Ale Sabrina ho viděla. A pamatovala si to.

Sabrina odstrčila překvapeného kněze a přispěchala svému muži na pomoc. Rozpustile se na něho zašklebila. „Už je pozdě změnit názor. Máš mě na krku.”

Zatímco předstírala, že hladí jeho ruku, pomohla mu správně uchopit pero, namočit ho do inkoustu a vedla mu ruku, když psal své jméno. Potom od něho pero převzala a podepsala se ozdobným písmem.

Pořád ještě zamračený Morgan se sehnul a zkoumal záhadné smyčky a elegantní spirály, které znamenaly jejich jména. Sabrina rozhodila po papíru hrst písku dřív, než narazil nosem do mokrého inkoustu. Věneček růží jí sklouzl na oko.

Morgan se pomalu narovnal. Sabrina věděla, že se ostatní zvědavě dívají, a proto se vesele usmála. Byla však připravená na případné hrubé odmítnutí, se kterým se setkal každý její dosavadní pokus o přátelství s tímto mužem.

Morgan sklonil hlavu na stranu a chvíli Sabrinu sledoval zpoza přivřených víček. Pak vztáhl ruku a narovnal jí věneček. Zbloudilý lísteček mu zůstal v dlani. Přísná linie jeho rtů se ani nepohnula, ale jedno zelené oko se v tiché úctě zavřelo a pak otevřelo. Sabrině se zatočila hlava.

Bože na nebesích, pomoz! modlila se. Morgan MacDonnell na mě mrknul!

To mrknutí bylo jen začátkem Sabrinina trýznění.

Ležela na zádech v cizí posteli, hrubé přikrývky vytažené až k bradě. Očekávala příchod svého ženicha a čas od času se roztřásla tak, že se chvěl i baldachýn. Za dveřmi ležel Pugsley a pronikavě, smutně vyl. Matka je v obavě, že by Morgan svou vítěznou mužností mohl poskvrnit Sabrinino dívčí lůžko,

přesunula až hluboko do východního křídla. Morgan se prve chvástal zbytečně, řekla si. Odsud můj křik nikdo neuslyší. Ve srovnání s dábelskou laskavostí, s jakou se k Sabrině dnes večer choval, všechny Morganovy dětské surovosti

vybledly. Poprvé pocítila tu hořkosladkou chuť zatracení, když jí Morgan podržel u večeře židli. Sedala si pomalu. Cekala, že Morgan v poslední sekundě židli odsune, a ona sebou plácne na zem. Místo toho jí však uhladil na klíně ubrousek a vyleštil plédem její stříbrný příbor, dokud nebyl, jak sám prohlásil, připravený pro její krásné rtíky.

Kradl pro ni z bratrových talířů vybraná sousta skopového a tetřevího masa. Osušoval imaginární kapičky vína na její

bradě. Dokonce byl milý i na Enid a vysloužil si její mlhavý úsměv, když ocenil dušené houby, které mu tak stydlivě vnucovala.

Nakonec, když se Morgan sklonil k Sabrině a nevinně se zeptal, zda by neměla chuť uždibnout si z jeho uzenky, už to její nervy nevydržely. Vyskočila, přičemž převrhla pohár, který Morgan celý večer s takovou laskavostí doplňoval, a aniž by dbala jeho starostlivých otázek, utekla od stolu.

Morgan jí dával opravdu hodně času, aby se mohla připravit na jeho příchod do ložnice. Ale Sabrina věděla, že by se mohla připravovat celý život, a nikdy by nebyla opravdu připravená na toho velkého, nebezpečného cizince, který te’ byl jejím manželem. Dutý tlukot jejího srdce odměřoval minuty čekání. Až Morgan přijde, chladnokrevně mu navrhnu, abychom spolu probrali podmínky, za nichž bude fungovat naše manželství, které, jak jsme se dohodli, bude ochuzeno

o všechny požitky a intimnosti, jež většinu manželských párů spojují, umiň ovála si pevně. Sabrina se zamračila. Dohodli jsme se přece, nebo ne?

Proti její vůli se jí hlava naplnila představami věcí, o kterých matka nedávno mluvila. Nemohla pochopit, jak mohl sluha Boží dát Morganovi právo provádět tyhle temné a záhadné věci s jejím tělem. Nestoudné, násilné, šokující představy se pomalu rozplynuly. Ale mnohem více znepokojující než všechny tyto představy byla něžná kouzla, která měla podle matčiných slov provádět ona Morganovi. Kouzla, která by zmírnila Morganův hněv, která by ho podřídila její vůli. Kouzla, která by vyčarovala na jeho mohutném, nezkrotném těle svýma rukama,

nohama…, svými ústy. Sabrina se chvíli ovívala přikrývkou. Pak vyskočila z postele, jako by v ní ty ostudné myšlenky roznítily požár.

Otevřela okno. Závan čerstvého větru ochladil její horečnaté čelo. Podzim rychle míjel, vyháněný neúprosnou rukou zimy. MacDonnellové se zase radovali. Z téhle strany panství bylo jejich radostné výkřiky slyšet jen stěží, ale nový poryv větru přinesl na svých křídlech opilé zpívající hlasy…

Jó hochu, v tom není žádnej trik jak uspokojit ženskou,

jen jí rychle vyhrň sukničky a dej jí…

Sabrina zabouchla okno a skočila zpátky do postele. Měla pocit, že je zmrzlá až na kost. Přetáhla si pokrývku přes hlavu a doufala, že tak unikne ohlušujícím krokům blížícím se ke dveřím. Po chvíli si však uvědomila, že slyšela jen tlukot vlastního srdce.

Vykoukla zpod přikrývky. Dokonce i Pugsley přestal výt. Skrz dveře bylo te’ slyšet jeho chrápání. Sabrina se znovu zabořila do polštářů. Cítila, jak je vyčerpaná. Únavou pomalu necítila tělo. Dříve než se jí zavřela víčka, proběhla jí hlavou ještě jedna myšlenka.

Možná, že Morgan vůbec nepřijde.

Možná, že je venku, raduje se se svými muži a myslí si, že takhle zasadí Sabrině svou poslední krutou ránu. Věděla, že by se jí mělo ulevit, ale místo toho se stočila do klubíčka a doufala, že spánek vyžene ten podivný bol z jejího srdce. Sotva se však začala propadat do spánku, dveře pokoje se rozlétly dokořán.

Její manžel zaplnil svou mohutnou postavou celý vchod. Zabouchl dveře přímo před překvapeným čumáčkem Pugsleyho a přikolébal se doprostřed pokoje. Najednou

pozvedl ruku. Dříve než si Sabrina mohla všimnout meče, už byla jeho smrtící špička přitisknuta na jejím hrdle.

„Svlíkej se, ty falešná čarodějnice,” zavrčel Morgan. „Dnes v noci z tebe udělám svou ženu, nebo ať zemřu.”

7

Sabrina se provdala za šílence. Koneček meče na jejím hrdle se chvěl a Morgan se nebezpečně kymácel. Sabrina se zabořila ještě hlouběji do polštářů a uhnula chladnému kovu. Napadlo ji, jestli by církev uznala vraždu jako důvod k prohlášení sňatku za neplatný.

„Ty proradná čarodějko,” zabručel znovu Morgan. „Jak si dovoluješ tady takhle sedět a koukat na mě tak nevinně!

Nemáš, co bys řekla na svou obranu?” Zašilhal, jako by nedokázal soustředit zrak na jedno místo. Měl skelný pohled.

Sabrinin mozek pracoval na plné obrátky. U večeře Morgan pil jen vodu, přemýšlela. Ze by si potom vyšel a popil se svými muži? „Raději si dobře rozmysli, v jakém pořadí mě chceš znásilnit a zabít,” pronesla rozvážně. „Jestli nesundáš ten meč

z mého krku, propíchneš mě.”

„Potěšení bude na mý straně, děvče. S mečem nebo bez něj.”

Sabrina dvěma prsty uchopila čepel meče a odsunula ji. Ten prostý pohyb Morgana vyvedl z míry. Zaklonil se, spustil ruku se zbraní a zachytil se o sloupek postele. Volnou ruku si položil na žaludek, jako by ho chtěl udržet na místě.

Možná tvůj Morgan zjistí, že pomsta chutná hůř, než by čekal.

Vzpomínka na tajemná Enidina slova a na její náhlou potřebu uvařit houby vzbudila v Sabrině strašné podezření.

Morgan se s viditelnou námahou narovnal. „Řekni, princezno, použil tě otec jenom k tomu, abys nalákala oběť, nebo namíchala ten jed přímo tvoje jemná ručka?”

Sabrinu to obvinění vyděsilo. Náhle Morgan zakolísal. Rychle si klekla a chtěla ho zachytit.

Morgan se vyhnul její napřažené ruce. „Drž se ode mě dál,

ty jedna roztomilá dáblice! Když mi nedáš odpově’, vykroutím ji tvýmu tátovi z krku!”

Morgan se vrhl ke dveřím, ale v té malé pauzičce mu meč ztěžkl v dlani. Táhl ho za sebou a jeho ostrá špička zanechávala rýhu v naleštěné podlaze. Sabrina vyskočila z postele, ale noha se jí zamotala do prostěradel. Zachytila se toho nejbližšího, na co mohla dosáhnout Morganovy nohy.

„Morgane, ne! To nesmíš!”

Několik kroků ji táhl za sebou, ale Sabrina se držela vší silou. „Poslouchej mě, Morgane! Můj otec nemá s tvou otravou nic společného!”

Morgan si třel čelo, jako by si chtěl ta slova vmasírovat do mysli opředené mlhou. Pomalu sklopil zrak a podíval se Sabrině do očí. Jeho pohled byl tak pronikavě mrazivý, že ji zasáhl hluboko do duše. Polkla naprázdno. Neměla čas se na tento okamžik připravit. Noční košile se jí vyhrnula. Morganův meč se zevnitř naplocho opíral o její lýtko. Železné svaly jeho stehna se pod Sabrininým sevřením křečovitě zachvěly.

„Ty?” zeptal se jemně Morgan.

Sabrina cítila, jak se jí ježí chloupky na zádech. Sklonila hlavu. Jak by mohla nechat svou ustrašenou sestřenici čelit hněvu toho muže? Enid by nepřežila ani jediný žhavý poryv jeho zloby. A navíc, Enid jednala jenom ve snaze ji ochránit.

„Věř, čemu chceš, Morgane MacDonnelle,” odpověděla jemně Sabrina. „Tak jako vždycky.”

Morgan se zadíval na Sabrininu skloněnou šíji. Lokny rozcuchaných vlasů zakrývaly její planoucí tváře. Ted už jen čekala, až se do ní zakousne čepel jeho meče. Otevřela ústa, aby poprosila o milost, ale slova nepřicházela. V minulosti je až příliš často byla nucena spolknout.

„Věděl jsem, že mě nenávidíš. Ale že takhle moc…,” zašeptal Morgan. Opřel se zády o dveře, jako by ho její nevyřčené přiznání obralo o poslední zbytky sil.

Meč s rachotem dopadl na zem. Morgan se sesunul za ním, dlouhé nohy roztaženy kolem Sabrininých.

Sabrina si přidržela noční kosili a povstala, vděčná za každv omluvný pohled jeho smutných očí. „Zavolám otcova lékaře,” oznámila.

Morganova ruka náhle vystřelila a chytila ji za zápěstí

„Nikam! Nedám těm cameronskejm řezníkům příležitost, aby mě dodělali.” Jeho sevření ještě zesílilo, když jím proběhla další křeč bolesti. „Řekni mi jen jedno: umřu?”

Sabrina si vzpomněla na okamžik, kdy Brian nedopatřením nakrmil podobnými houbami Alexe, a usmála se. „Ne. Ale možná si budeš přát, abys zemřel.”

Morgan zachroptěl. „Už si to přeju.” Jeho šedá tvář zezelenala. Na čele mu vyrazil pot. „Pane Bože.” Morgan se opřel o ze’ a vyškrábal se na nohy. V jeho očích se zračila panická hrůza. Když vykročil vpřed, zavrávoral. Sabrina se vrhla celou svou vahou proti jeho hrudi, aby ho udržela na nohou.

Morgan se od ní odvrátil. „Běž pryč!” vykřikl. „Nech mě bejt!”

Sabrina zaváhala.

Morgan proti ní rázně vykročil. „Varujú tě. Nenechám tě tu, aby ses radovala nad svou skvělou prací!” Ale jeho výhrůžky se rozplynuly, jakmile zakopl o odhozený meč a natáhl se uprostřed pokoje. Morganova velká dlaň se bezmocně zaťala v pěst. „Prosím,” zašeptal. „Odejdi.”

Vyděšená pohledem na toho ležícího obra vyklouzla Sabrina z pokoje a zavřela za sebou dveře. S jistou úlevou se o ně opřela, ale vzápětí ji vylekalo další hluboké zaúpění. Byl to Pugsley, který s radostí vítal svou paní a začal jí lízat prsty

u nohou. Sabrina si k němu dřepla a zabořila prsty do jeho huňatého kožichu.

Te’ bych se mohla smát Morganovým nesnázím zase já, přemýšlela. Ale místo toho cítím jen bolest. On věří, že jsem tak krutá, že bych ho mohla otrávit.

Bolestné vzdechy vycházející z pokoje konečně ustaly. Sabrina se dotkla kliky. Chvilku zaváhala. Znala svého otce příliš dobře, než aby uvěřila, že by jim dopřál naprosté soukromí. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se Alex nebo Brian náhodou procházeli před mojí svatební ložnicí a načapali mě na chodbě, uvažovala. Ale vzápětí jí na mysl přišla hrozivější myšlenka. Co když Enid naservírovala Morganovi smrtelnou dávku? Možná te’ leží ztuhlý na chladné zemi a jeho oči hledí do dálky s věčným obviněním.

Sabrina rozrazila dveře pokoje. Morgan ležel na stejném místě jako předtím. Vlasy se mu slepily potem. Klekla si vedle něho, odhrnula mu pléd a položila dlaň na jeho hladkou, lesklou hru’. Když ucítila, že se lehce zvedá, spadl jí kámen ze srdce. Roztřesená úlevou položila tvář na jeho teplá, pevná prsa.

„Jdi pryč,” zachroptěl pojednou Morgan.

Sabrina zvadla hlavu, zaskočená opovržením v jeho chraplavém hlase.

„Zbyl mi už jenom kousek hrdosti. Ani my MacDonnellové nejsme natolik chlípní, abysme si brali ženy, které nás radši zabijou, než aby s náma spaly.”

Morganovo tělo bylo napjaté jako struna, ale neudělal žádný pohyb, aby ji odstrčil. Jak by asi zareagoval, kdyby se te’ rozhodla zkusit, co jí radila matka? Zmírnilo by jeho vztek, kdyby si dovolila zlehka oždibovat jeho plné rty? Rozpustila by se jeho zloba jako jarní sníh, kdyby pocítil její jazyk na svém krku? Nebo by si myslel, že je to jen výsměch? Urážka hrdosti, kterou mezi nimi držel jako štít?

„Co ode mě chceš?” zašeptala Sabrina a její otázka zněla upřímněji, než by si kdy pomyslel.

„Ten meč,” odpověděl.

Morganova strohá slova ji vrátila zpět do reality. Její manžel chápal situaci jako boj a ona byla nepřítel. Přitáhla meč k jeho ruce a pomohla mu jej uchopit. Teprve te’ si všimla, že je to otcův rituální meč. Zbývalo jí jen doufat, že za svou poslušnost nepřijde o hlavu.

Morganův hořký a ponurý hlas odrážel její vlastní myšlenky. „Meč není můj. Prsten není můj. Ani ty nejsi moje

žena.”

S námahou se opřel o dveře.

„Nemůžeš strávit celou noc na studené podlaze,” protestovala Sabrina. „Byl jsi nemocný. Měl bys být v posteli.”

„S tebou?” vyštěkl Morgan smíchy a znevážil Sabrininu nabídku. „Ne, díky. Radši bych se dočkal rána.” Položil si masivní meč na kolena.

Sabrina si nebyla jistá, jestli chce zbraň použít v případě nečekaného přepadení, nebo proti ní. Po několika napjatých minutách, kdy se nezdálo, že Morgan svou noční hlídku vzdá, se Sabrina na kraji postele stočila do klubíčka a zamrkala přes slzy. Přísahala jsem, že pro něj neproliju ani slzu, a nezačnu

s tím ani te’, umiňovala si. Poslední, co viděla, než upadla do neklidného spánku, byl Morganův zamračený pohled. Temné mručení, které se mělo rozplynout až s ránem, prostupovalo jejími zlými sny.

„Jestli tě, princezno, nemůžu mít já, pak, Bože, ať tě nemaj ani voni.”

Příštího rána seděl Morgan na kraji postele a sledoval sladkou vražedkyni stočenou do klubíčka. Moc se mu nechtělo věřit, že by Dougal neměl v té otravě prsty. Bez vedení a bez svého kapitána by byli MacDonnellové rychle rozprášeni

a Cameronové, Grantové a Chisholmové by se jako hladoví supi poprali o volné hory. Ale proč by Dougal podstupoval fingovanou svatbu, když ho mohl rovnou nechat zabít nebo shnít ve vězení?

Morgan vzdychl. Musel připustit, že Sabrina jednala sama. Myslel si, že je proti cameronské zradě dobře vyzbrojen, ale tohle zjištění na něho po Angusově smrti působilo jako sůl na čerstvou ránu. Uměl si snadno přestavit, co by se stalo, kdyby si tohle dovolila mezi jeho muži. Mohli ji zabít, zatímco on by byl příliš slabý, než aby ji mohl chránit. Bolelo ho, když si představil, jak ty růžičky v jejích tvářích šednou.

Sabrininy tmavé vlasy byly rozprostřeny na polštáři a ostře kontrastovaly s krémově růžovou barvou její pleti. Usnula nepřikrytá. Oheň v krbu už vyhasl a pokojem pronikl ranní chlad. Morganův pohled sjel níž. Zivůtek Sabrininy noční košile jí spadl až na samé špičky prsů. Sukně se vyhrnula vysoko na stehna. Pro Morgana te’ bylo příliš jednoduché

přestavit si, jak svým mozolnatým prstem hladí svěží růžová poupátka a druhým vstupuje do teplé, zvoucí jeskyňky mezi jejími stehny.

Rychle vstal z postele a potlačil smutný vzdech. Byla jeho f.enou, ale stejně jako prsten, meč i jeho vlastní život mu patřila jenom z milosti Dougala Camerona. A ještě žádný MacDonnell se nikdy nespokojil s milodarem. Zvláště s milodarem od svého nepřítele.

Ale te’ měl tíživější problém než divoké a žádostivé pulzování ve slabinách. Mám dát Sabrině šanci říct ostatním, že naše manželství nebylo naplněno? uvažoval. Je pohanění mé mužnosti dalším z uskoků Sabriny a jejího otce? Jednou z nejdůležitějších povinností každého vůdce rodu je zajištění dědice. Morganova tvář zbrunátněla při představě, jak Sabrina úlisně líčí ostudné detaily jejich svatební noci.

Živě viděl, jak ji rvou z jeho náruče a vhazují ho zpět do té temné díry pod věží, nebo hůř, jak ho vyvádějí za ucho ven mezi jeho soukmenovce.

Morgan se otočil zpět k posteli, ruce zaťaté v pěst. Sabrina je moje žena, pokračoval ve svých úvahách. Musím ji připravit o panenství. Je to víc než moje právo, je to moje povinnost.

V okamžiku, kdy naplním naše manželství, mi ji už nevezme ani Dougal Cameron, ani král Anglie, ani všemohoucí Bůh. Klidná budoucnost mého rodu bude zajištěna.

Sabrina se pohnula. Stáhla dlaň v pěst a přitiskla ji k pootevřeným rtům. Ve spánku vypadala tak malá, tak

bezmocná a důvěřivá. Morgan věděl, že by jí mohl přikrýt ústa a vtlačit se mezi její stehna dřív, než by se vůbec stačila nadechnout k výkřiku. Ale na rozdíl od některých svých mužů neměl Morgan na znásilnění žaludek.

Jeho oči se zúžily. Nesmím o tom přemýšlet jako o znásilnění, přesvědčoval se. Musím to brát jako povinnost. Zůstanu prostě klidný a netečný, jako bych prováděl nějaký bolestivý, ale nutný zákrok. Tak jako jsem to pro svůj rod udělal už nesčetněkrát, když jsem svým mužům vypaloval rány nebo vytahoval kulky z těla.

Nebo mám uchvátit něžné, nepřipravené tělo své ženy, abych se ponořil hluboko do její hedvábné lastury, dokud se pode mnou nezačne zmítat a vzdychat?

Morganovi vyschlo v ústech. Lehl si vedle Sabriny, ale ruce

se mu třásly a už vůbec se necítil netečně. Lehce pohladil jep vzrušující hedvábné vlasy. Omotal si je kolem rukou, jak o tom snil po celé ty chladné noci ve vězení.

Když Sabrina pootevřela oči, mohl si Morgan uvědomit svou pošetilost. Ale on strnul, jako by ho někdo bodl do srdce. Sabrina se na svého muže něžně usmála.

8

Sabrina se probudila polapena v pavučině svých vlasů, kterou spředla Morganova ruka. Nezdálo se, že by Morgan chtěl použít násilí. Spíše ji hrou s vlasy přišpendlil k polštáři, aby mu neutekla. Stejně si nebyla jistá, jestli by vůbec chtěla

utéct. Morganovi se do tváře vrátila zdravá barva. Jedinou stopou po uplynulé bezesné noci byly jeho ospalé, zarudlé oči.

Pléd měl hezky upravený a jeho dech voněl kořením, skořicí a hřebíčkem.

Sabrina se upřímně usmála. Byla ráda, že je manžel zase v pořádku. Ale pod tíhou Morganova zasmušilého pohledu opět znejistěla. Pocítila, že balancuje na nebezpečném ostří.

„Promiň, že sem tě zklamal. Vobávám se, že ještě nejsi vdova.”

„To jsem ani nezamýšlela.”

„Tak to se máš v kuchyni ještě co učit.” Morgan zatáhl Sabrinu lehce za vlasy, jen tak, aby věděla, že tam je. „A cos teda chtěla?”

Morganův ospalý pohled Sabrinu spoutal. Jejich rty oddělovalo jen několik centimetrů. Jediné, co zvládla v této chvíli vykoktat, byl stručný, téměř pravdivý výrok: „Já-já-já jsem se bála být s tebou sama.”

Morgan se zamračil. „Vážně si myslíš, že sem takový zvíře?”

Nečekaná upřímnost jeho slov ještě zrychlila Sabrinin už beztoho zběsilý tep. „A dal jsi mi někdy šanci myslet si něco jiného?”

Morgan nachýlil hlavu. „Možná kdysi dávno.”

Pomalu sklonil hlavu a políbil ji. Jemné kontury jeho rtů modelovaly Sabrinina ústa, konečky prstů hladil její tvář, prosil, aby se mu otevřela a odpověděla dráždivému naléhám jeho jazyka. Morganova svěží vůně zahltila Sabrininy smysly, jeho jazyk se probojoval hluboko do jejích úst.

Z chodby za dveřmi se ozvaly kradmé kroky a psi vykviknutí na uvítanou, které někdo rychle utlumil. Morgan okamžitě zdvihl hlavu; jeho pohled se zostřil. Rychle dlani zakryl Sabrinina ústa a zdusil její tázavý výkřik.

Morgan věděl, že jeho čas vypršel. Upřeně se zadíval do vystrašených modrých očí nad jeho dlaní a pochopil, že má jen několik sekund na to, aby učinil rozhodnutí, které mu vyslouží nenávist jeho ženy na celý život. Mohla by mu případně prominout, že jí namočil cop do inkoustu nebo že použil její první korzet na vrhání kamenů, ale znásilnit ji na doslech některého z jejích bratrů by byl zřejmě hřích, který nelze odpustit tak snadno.

Morgan pomalu sundal ruku ze Sabrininých rtů. „Sténej,”

zašeptal.

„Ty ses snad-?”

„Zatraceně, ženská, sténej!” obořil se na ni Morgan.

Sabrina vydala nezřetelný zvuk. Spíš zakvičela než zasténala.

Morgan znechucením sklonil hlavu. „Ženský ječely mnohem hlasitěji, už když mi bylo dvanáct.”

Uvědomil si, že jeho slova nebyla právě vhodná. Svědčil

o tom zuřivý záblesk v Sabrininých očích. Její rty se semkly v pevnou linii, jako by už se nikdy neměly otevřít a vydat jediný zvuk.

Morgan zaváhal. Na chodbě zavládlo ticho. Přílišné ticho. Bylo zřejmé, že někdo poslouchá.

Pak smutně pokýval hlavou. „Dobře, děvče. Nedalas mi jinou možnost.”

Morgan se rozhodl, že použije všechny triky, které zná, aby vyrazil ze Sabrinina zatvrzelého hrdla přesvědčivý výkřik. Propletl prsty mezi jejími, přichytil jí ruce nad hlavou a vtěsnal se mezi její stehna. Pak začal napodobovat pohyby milování, ilokud postel nevrzala v pravidelném rytmu a Sabrininy vzdechy nezněly dostatečně přesvědčivě.

Matrace z prachového peří nedovolila Sabrině manželovu provokativnímu pokusu uniknout. Měla pocit, jako by se pod

|cho mohutnou postavou ztrácela. Důsledky náhlého útoku se přihlásily s nečekanou prudkostí. Když se prostý důkaz Morganovy žádostivosti začal otírat o pahorek mezi jejími stehny, dráždit a narážet, tep se jí zrychlil, až ani jeho pléd ani její noční košile nemohly zastavit přívaly rozkoše zaplavující Sabrininu mysl.

„Řekni, že mě chceš, Sabrino.” Morganův ochraptělý hlas rozechvěl Sabrininy omámené smysly.

Mlčky zavrtěla hlavou. Musela se přemáhat, aby se její rozechvělá mysl nepřidala na jeho stranu.

„Řekni to!” Naléhal Morgan.

Vlhkým jazykem polaskal Sabrinu na uchu a slova z ní vylétla, jako když praskne struna.

Morgan ustal. Na Sabrininých řasách se třpytily slzy, ale ona je potlačila. Cekala, že se Morgan bude radovat nad svým uměním, že dokončí tu hroznou hru a zanechá ji zničenou

a poníženou víc, než kdyby ji zbil. Ale Morgan neudělal ani

jedno. Na chvíli se zaposlouchal, a když uslyšel zvuk psích tlapek, pádících chodbou, prostě se odvalil ze Sabrinina omámeného těla a vytáhl malý nožík. Sabrina zpozorněla.

Vzepřela se na loktech a s hrůzou sledovala, jak zaťal pěst,

a aniž by mrknul okem, řízl se do předloktí. Přidržel poraněnou ruku nad postelí a nechal krev kapat na bělostné prostěradlo.

Jejich pohledy se setkaly. „Důkaz tvýho panenství. Nedám jim žádnej důvod, aby si tě vzali zpět. Když je svatba s princeznou cenou za mír, pak mi nezbejvá, než ji zaplatit. I kdybych měl ztratit poslední kapku krve.” Morgan zastavil krvácení lemem prostěradla a vzal Sabrininu bradu do dlaně. „Jestli si dovolíš před otcem nebo před mejma chlapama mluvit jinak, zatáhnu tě do nejbližšího kouta a udělám to doopravdy. Pak už nikdo, ani ty, nebude pochybovat o tom, že patříš Morganu MacDonnellovi.”

Jeho chladnokrevný přístup Sabrinu vyděsil. Její srdce i tělo ještě stále žily v rytmu, který určil. Plíce se jí nadouvaly jako měchy.

Morgan si upravil pléd. Stál před ní chladný a nedotčený jako ledovec. „Sbal se a bud připravená. Vyrazíme po poledni. Nechci být pod dohledem tvýho otce ani o minutu dýl, než je nutný.” Kradmo na Sabrinu pohlédl. „Nedívej se tak zlomeně, děvče. Pošlu tě zpátky do Cameronu, jen co mi dáš syna. Ani Dougal Cameron si nedovolí válčit proti vlastnímu vnukovi.”

K Sabrinině strachu se te’ přidalo ještě rozhořčení. „Čekáš, že ti jenom dám dítě, jako by to bylo nějaké opuštěné štěně,

a poběžím zpátky k tatínkovi? Napadlo tě někdy, že dítě potřebuje matku?”

Morgan pokrčil rameny, ale na Sabrinu se nepodíval. „Já

sem ji nepotřeboval. Kluk může trávit letní měsíce v Cameronu, jako sem to dělal já.”

„Jak jsi šlechetný! A když ti udělám takovou ostudu, že si dovolím porodit dceru? Co potom? Bude tvoje macdonnellovská hrdost dost silná na to, aby ustála takovou ránu?”

Morgan se ani neobtěžoval odpovědět. V mžiku byl pryč a Sabrina zůstala nevěřícně zírat na zavřené dveře.

Vrhla se zpět do podušek a celá se roztřásla. Jak mohl jen tak odejít a nechat mě tady bolavou, prázdnou, toužící po doteku, který nepřichází? ptala se sebe samé. Ale existuje snad lepší způsob, jak mě potrestat, než zažehnout plameny touhy, kterou

jsem mu nedovolila naplnit? Přísahala jsem, že mu nedám chvilkovou rozkoš, a te’ jsem zjistila, že to není jeho rozkoš, které se hrozím, ale moje vlastní…

Sabrina se odtáhla od poskvrněných prostěradel. Pohrdala tou odpornou lží, do níž byla zapletena. Jsem mu tak odporná, že se raději poranil, než aby se mnou sdílel lože? Navíc mi dal

jasně najevo, co ode mě vlastně chce mého syna, ne moje tělo, uvažovala trpce. Posadila se a objala polštář, přičemž se pokoušela zklidnit divoký tep svého srdce a prázdnou bolest, kterou cítila mezi stehny. Neměla jsem od takového muže čekat víc. Dostalo se mi jen imitace svatby a surové parodie milostného aktu, který by měl muže a ženu spojit navždy.

Krvavě rudý rubín ve snubním prstenu na ni chápavě mrknul. Celé ty roky jsem se mýlila, pokračovala ve svých úvahách. Morgan MacDonnell je krutější než netvor.

Morgan se vydal do opuštěné zahrady, dříve než si někdo všimne, kolik ho ta klidná tvář stojí přemáhání. Popaměti tloběhl k nejbližší lavičce a sesunul se na ni. Cítil, jak mu vře krev v žilách. Dougal nepotřebuje žádného vraha, aby ho vyřídil. Sabrina je jedem sama o sobě sladká, mocná a smrtící. Stačí, aby vyslovila moje jméno, a rozechvěju se tím nejzákladnějším instinktem, uvažoval.

Chci tě, Morgane!

Ozvěna jejího výkřiku znovu zavírila v jeho útrobách.

A neztratila nic na své síle, přestože ji vyprovokoval jenom drsným trikem vlastního těla. Čistá upřímnost toho výkřiku Morgana překvapila víc než nevinná odevzdanost, kterou Sabrina odpověděla na jeho tělesnou výzvu. Očekával, že se Sabrina po jeho útoku zatvrdí a znechuceně odvrátí hlavu. Místo toho k němu přilnula celým tělem, rty se jí chvěly a oči měla zalité zvláštním třpytem. U jiné ženy by to docela dobře mohly být slzy. Ale Morgan už takový výraz Sabrininy tváře zažil.

Jednou, když ho načapala, jak váže malému vrabci zlomené křídlo, a pak podruhé, když se vrhnul před cameronského čeledína, který chtěl zastřelit kulhavou klisnu, jež víc než kulku do srdce potřebovala teplý obklad. Pohled, který mu Sabrina

v těch chvílích věnovala, ho zahřál, ale zároveň vylekal. Nebyl schopný unést myšlenku, že by někdy mohl být někým jiným

než jen bezcenným MacDonnellem, a tak se vynasnažil, aby ten výraz už nikdy neviděl.

Přesto však cítil, že Sabrina je jediná z cameronských, která by mohla prohlédnout neproniknutelné brnění jeho hrdosti

a chytit ho za srdce. Jediná z cameronských, která by mohla jeho srdce zlomit.

Když mu vmetla do tváře tu výzvu, tu možnost, že by mu dala dceru, musel utéct z komnaty dřív, než mohla zahlédnout, jak mu z tváře spadla železná maska. Nemohl unést nečekanou touhu, která ho ovládla, když si představil culící se holčičku

s ebenovými kudrnami, vyzvednutou vysoko nad jeho hlavou Tak uviděl Sabrinu poprvé. A pak jeho odmítnutí zhasilo jiskřičky v jejích krásných očích. Dostat druhou šanci by bylo víc, než si on nebo kterýkoliv jiný muž zaslouží.

Morgan si odhrnul vlasy z obličeje a nechal své hořící čelo hladit chladnými prsty ranní mlhy. Když byl malý, vzdoroval Sabrininým bezzubým úsměvům a neohrabaným roztomilos tem, aniž by ho to kdy mrzelo. Ale když si te’ vzpomněl na její zarmoucený, zraněný výraz, začal se obávat, že by ho vzdor mohl stát víc, než by byl ochoten zaplatit.

Přesně třiatřicet minut po poledni vplula Sabrina na dvůr, následována uplakanou Enid a zástupem služebníku obtížených zavazadly. Sabrina byla zahalena do sametového pláště, tvář jí rámoval kožešinový lem kapuce. Na temně modré stuze kolem zápěstí měla zavěšený rukávník ze stejné látky.

Sabrina povzneseně pokrčila nosík a soustředěně kráčela, jak ji to učila matka. Skoda, že jsem neřekla služebným, aby mi nesly kožešinou lemovanou vlečku, zalitovala v duchu.

Když Morgan MacDonnell věří, že si vzal princeznu, má ji mít.

Během noci vyčistil ledový horský vítr podzimní nebe. Ještě nyní hvízdal kolem kamenných zdí, pohrával si se Sabrininou pláštěnkou a vymaloval dívce líčka doružova. Cínově šedé mraky se stáhly nad dvorem a jejich nadutá břicha nevěstila pro jejich cestu nic dobrého. Zamračené nebe jako obrovské zrcadlo odráželo zimní chlad, který se pomalu vkrádal do Sabrinina srdce.

Náhle ji upoutal ostrý střet hlubokých hlasů. Alex a Brian se vášnivě přeli v rohu dvora. Zaťaté pěsti a oheň v jejich tvářích

naznačoval, že by hádka mohla přerůst v další z jejich rvaček. Ranald stál v bráně a držel koně za otěže. Když grošák uviděl Sabrinu, odhalil své žluté zuby a zakoulel očima. Jeho

mohutné boky byly pokryty pavučinou jizev. Sabrina si pomyslela, že v životě neviděla větší a hrozivější stvoření. Snad kromě svého manžela.

Když zahlédla Morgana, jak se s rukama založenýma na hrudi a se zakaboněným čelem opírá o ze’, polilo ji horko. Ten vyraz jeho tváře se pro Sabrinu pomalu stával dobře známým. Vždyť otec se mračil skoro stejně. Sabrinina matka stála mezi oběma muži s Pugsleyem v náručí a její tvář měla podivně strojený výraz.

Když se Morgan vydal přivítat svou ženu, jeho zamračená tvář se roztáhla do uštěpačného úsměvu. „Brý ráno, skotská kytičko.” Medová slovíčka odkapávala z jeho jazyka jako jed.

„Sem potěšen, že ses uráčila jet s náma. Tvoje rodina se už začínala bát, jestli sem tě v naší posteli nezabil.”

Enid zbledla a upustila celý náklad podivných krabic. Ranald předal otěže čeledínovi a přispěchal dívce na pomoc. Čeledín udržoval od vzpínajícího se grošáka uctivou vzdálenost.

„To je nesmysl,” odpověděla lehce Sabrina. „Byl jsi ohleduplnost sama.”

Morgan varovně stiskl Sabrinino zápěstí. Měl teplou dlaň.

„Možná bysme mohli naši cestu odložit, děvče. Dal bych ti ještě jednou okusit svoji shovívavost.”

Pohledem sklouzl na Sabrininy rty. Ďábelské jiskřičky

v Morganových očích Sabrině naznačily, že jeho přání je příliš silné, než aby byl schopen svou hrozbu uskutečnit.

„To nebude nutné,” ujistila ho Sabrina a sklopila zrak. Stálo ji hodně odvahy postavit se tváří v tvář své rodině, když všichni věřili tomu, co se mezi ní a Morganem mělo minulou noc odehrát.

Morgan vzal Sabrinu za paži a vedl ji k její rodině. V jeho slovech byla zase cítit zlost. „Zdá se, že tvůj táta zapomněl zmínit další ze svých… podmínek. Někdo od vás tě má do MacDonnellů doprovázet. To aby mi moh ufiknout hlavu, když na tebe budu u večeře zlej, a donést ji zpátky tvýmu tátovi.”

Z otcova poraženého a matčina vítězného výrazu Sabrina vyčetla, že Morgan nebyl jediný, kdo strávil v Cameronu

bezesnou noc.

Elizabeth hladila Pugsleyho po hřbetě. Na prstě, který donedávna zdobil Dougalův snubní prsten, te’ měla jen proužek světlejší kůže. „Nemusíš to tak dramatizovat, Morgane,” řekl.i

„Prostě jsem jen chtěla, aby moje dcera měla nějakou společnost.”

Morgan se k Elizabeth Cameronové přiblížil s bolestnou důstojností, kterou jí prokazoval vždycky. „Můžu vám, pani, slíbit, že vaše dcera nebude nedostatkem společnosti trpět. Ale vašemu přání samozřejmě vyhovím.” Pokynul rukou směrem k Sabrininým bratrům. „Tak, drahá, vyber si.”

Krabice se opět sesypaly na zem a Enid zavrávorala pod Morganovým pronikavým pohledem. Ranald ji rychle zachytil za loket a poskytl jí oporu.

Ted už Sabrina věděla, proč se bratři hádali. Když se k nim přiblížila, narovnali se jako vojáci očekávající rozkazy svého generála. Brian však porušil vojenskou důstojnost a tajně na Sabrinu mrkl. Chytrý, mazaný Brian. Nikdy nezestárnul natolik, aby ji přestal škádlit. Obdivovala jeho důvtip a uličnického ducha.

Alexovy tváře pod Sabrininým pohledem zčervenaly. Byly to jeho kroky, které se ráno ozývaly za dveřmi ložnice?

Spolehlivý, rozvážný Alex. Když upadla, vždycky jí pomohl na nohy a oprášil její sukně.

Oba zdědili matčinu povahu, ale u každého z nich měla trochu jinou tvář. Brianovy prchlivé výpady uhasly stejně rychle, jak vzplanuly, zatímco Alex v sobě emoce dusil, dokud nevybuchl. Ani jeden z nich by však mezi MacDonnelly nepřežil ani jediný den. Sabrina se na oba bratry něžně usmála a otočila se k Morganovi.

Jeho zlatavé vlasy vlály ve větru a zakrývaly mu obličej. Bezpochyby vnímá matčin nápad jako moji drzou zradu, uvažovala Sabrina. Odmítla, aby matčina dobře míněná snaha mezi ně zasadila další klín.

Sabrina pohlédla Morganovi přímo do očí. „Vybrala jsem si Enid.”

Enid se beze slova zhroutila. Ranald ji stihl zachytit, dřív než její tělo dopadlo na tvrdou, kamennou zem. Jeho tvář

rozzářil oslnivý úsměv. „Dobrej výběr, děvče,” prohlásil. „Není nic, co bych měl radši, než pěknou tlustou holku.”

„Enid není tlustá,” zaprotestovala nepřítomně Sabrina, ohromená souhlasným výrazem v manželových očích. „Je” K.mald zakolísal pod vahou její sestřenice „příjemně boubelatá.”

„Dokonce bych řek, že by se mi líbila,” řekl Ranald a zíral na linidin živůtek ve zjevné touze odvázat dívce krajkový límec.

Brian, Alex i Elizabeth se vrhli k Sabrině a rozhořčeně protestovali.

Ale Dougal jim zastoupil cestu. „Všichni jsme souhlasili, že hude Sabrinina věc, koho si vybere. Bůh ví, že k tomu všemu mohla říct jen málo. Takže te’ jí nehodlám vzít i toto svobodné rozhodnutí.”

Otcova postava se Sabrině rozmazala před očima. Instinktivně věděla, že to je naposled, co za ni otec může bojovat.

„Jak tohle vysvětlím bratrovi?” plakala Elizabeth. „,Drahý Willie, zmínila jsem se už, že jsem poslala svou dceru pryč, aby žila s bandou zlodějů a hrdlořezů, a to dokonce bez pochybné ochrany manželství?’ Vždyť ho raní mrtvice!”

„Napíšu Williamovi sám,” odpověděl Dougal stroze. „Je to jen na čas, dokud se Sabrina neusadí. Jsem si jist, že se Morgan postará o Enidinu bezpečnost do doby, než si ji přijedeme vyzvednout.”

Elizabethin obličej se stáhl bezmocí, jakou u ní bylo možné vidět jen málokdy. „A kdo se postará o bezpečnost mojí Sabriny?”

Morgan objal Sabrinu kolem ramen. Sabrina se pod tím majetníckym gestem zachvěla. Morganův zvučný hlas ji zašimral na páteři, tentokrát však výjimečně nenesl známky posměchu. „Ta dívka je ted pod mou ochranou,” řekl.

Enid otevřela své světle modré oči. Když ale zjistila, že se ocitla v náručí horala s tváří anděla a s pohledem raráška, vzrušením málem znovu omdlela.

Sabrina poklekla ke své sestřenici. „Nemusíš jít, pokud nechceš. Musí to být tvoje rozhodnutí.”

Bylo vidět, jak Enid v hloubi duše zápasí. Během ranního uplakaného rozhovoru s novopečenou vdanou paní zjistila, že ji Sabrina zachránila před Morganovým hněvem.

Těžce polkla a s námahou vykouzlila statečný úsměv

„Samozřejmě, že pojedu. Bude to velké dobrodružství ” Pozvedla ruku a propletla své prsty se Sabrininými. Morganov.i

mohutná postava je zastínila.

Enid se přitiskla k široké Ranaldově hrudi, touha po neznámém nebezpečí v ní zjevně zvítězila.

„Počkáme na tebe na kopci, než se sbalíš,” řekl Morgan Ranalde, ty zůstaneš a pomůžeš jí.”

„S největší radostí,” utrousil Ranald, když pomáhal Enid na nohy.

Morgan chytil Sabrinu za paži. Pohár jeho trpělivosti právě přetekl. Sabrina cítila, jak ji táhne kolem bratrů a kolem rodičů k té vzpínající se noční můře, která na ně čekala.

„Klid, Pookahu,” zamumlal Morgan na zvíře hlubokým, uklidňujícím hlasem. Kůň odfrknul.

Sabrina si pomyslela, že vypadá stejně démonicky a neústupně jako jeho pohádkový jmenovec. S hrůzou pohlédla na funící stvůru.

„Můžu vám dát kočár,” nabídl Sabrinin otec. V jeho hlase se odrážela Sabrinina beznaděj.

„Nepotrebujú cameronský milodary.” Morgan chytil Sabrinu v pase a vysadil ji do sedla, jako by nevážila víc než pírko. Dříve než splašené zvíře stačilo vyrazit, vyšvihl se za ni.

„Vezmu si jen to, co mi po právu náleží. My MacDonnellové se staráme o svý.” Objal Sabrinu kolem pasu. Jeho majetnícky stisk jí připomněl, že pro něho neznamená víc než stádo ovcí nebo hejno kuřat. Nebo plemenná klisna.

Matka k nim přiběhla a vsunula Sabrině do náruče Pugsleyho.

Sabrina objala jeho teplé tělíčko. „Nemůžu si ho vzít, mami. Je tvůj.”

Elizabeth se usmála skrz slzy. „Vždycky tě měl nejraději. Postaráš se o něho, že? Je mi moc drahý. Nikdy bych nenašla náhradu, kdyby odešel.” Při těch slovech se však nedívala na Sabrinu. Její pohled patřil Morganovi a žádal mnohem víc než jen to, aby její dceři dovolil vzít si s sebou svého dětského miláčka. Morgan jí odpověděl strohým kývnutím.

Sabrina se sehnula a matka ji měkce políbila. Pak přišel otec, lva f měl sklíčenou a ruce mu sklesle visely podél těla.

Sabrina se zarazila. Toužila vrhnout se mu do náruče,

/iibořit obličej do jeho pichlavých vousů a prosit ho o vysvětleni Ale kdyby nebylo jeho, nebyla bych te’ vydána na milost

n nemilost tomu hrozivému cizinci, namítla v duchu. Nemusela

1’wh opustit vše, co tak miluji, a začít bojovat s tím horským netvorem v jeho doupěti.

Sabrinin otec se postavil na špičky, aby dceru políbil. V poslední sekundě se však odvrátila. Dougalovy rty se přitiskly na její tvář a chvilku setrvaly. Pak muž odstoupil

,i v jeho tváři se zračilo pochopení, které Sabrinou hluboce otřáslo. Když se narovnala v sedle, Morganovo sevření zesílilo

.1 jeho neústupná síla byla tím jediným, co ji drželo pohromadě, takže se nerozsypala na tisíce kousků.

Morgan se chopil otěží. Dougal přistoupil ke koni a pevně stiskl Morganovo holé lýtko. Jeho temně modré oči vyzývavě plály. „Starej se o ni, chlape. Jinak se mi budeš zodpovídat.” Morgan se nad hrozbou Sabrinina otce ani nepozastavil.

lenom prostě pobídl koně do kroku. Než projeli branou panství, Sabrina se ještě jednou otočila. Rodiče stáli zavěšeni do sebe bylo těžké rozpoznat, kdo koho podpírá. Věděla, že se časem zase vzchopí. Mají přece jeden druhého, říkala si. Jsem to já, kdo musí odejít, sama, oloupená o dětskou iluzi lásky, která se podobá té jejich. Otec pohřbil svůj sen s takovou bezohledností, že to popírá všechno, co jsem si o něm kdy myslela.

Když vyjeli ze stínu zdí, ledový vítr šlehl Sabrině do tváře. Slza, která po ní stékala, se rozplácla na Morganově ruce jako žhavý diamant.

Morganův hlas zněl měkce a hořce zároveň. „Pro něho brečíš, ale pro mě nikdy. Zatraceně.”

A zatímco ji proklínal, rohem svého plédu jí jemně osušil slzy.

ČÁST DRUHÁ

,A nemúžeš-li jinak než jít dál, tam roste kvítek Pokoje,

ta Růže, jež nikdy neuvadá, je tvou pevností i pokojem.”

Henry Vaughan

9

Sabrina byla vděčná za úkryt, který jí poskytovala kapuce volného pláště. Když se podívala nalevo, viděla Angusovu mumii, jak se houpe připevněná k sedlu coby děsivá imitace jezdce. Když se otočila vpravo, vystavovala se žádostivým pohledům a pochechtávání Morganových mužů. A tak hleděla přímo před sebe na klikatou úzkou stezku vinoucí se k území MacDonnellů. Dřímajícího Pugsleyho tiskla v náručí jako talisman proti prohlubující se beznaději a Morganově zarytému mlčení.

Z lesní půdy stoupal mrazivý opar a obtáčel se kolem Sabrininých kotníků jako zmije připravená k útoku. Nervózně se podívala na Angusovu mumii a byla ráda, že jedou proti větru. Ačkoliv byl Angus malé postavy, kdysi se zdál větší než život sám. Nyní jeho tělo zabalené do plédu působilo drobně

a prázdně. Sabrina poznala, že chmurná, zahalená postava, která vede Angusova koně, je toutéž osobou, která střežila bývalého náčelníka při osudné večeři.

Postava se otočila v sedle, jako by na sobě cítila Sabrinin zvědavý pohled, a dívka i přes záhyby své kápě zaregistrovala neskrývané nepřátelství. Rychle odvrátila pohled zpět na silné Morganovy ruce třímající otěže.

Sabrina zatoužila prolomit nekonečné ticho, přerušované jen nervózním kdákáním kuřat zavřených v bednách a hlubokým bučením dobytka, a proto řekla, co jí slina na jazyk přinesla:

„Otec by mu zajistil řádný pohřeb. Stačilo, abys požádal.”

„Nenechal bych ho pohřbít na území Cameronu,” odpověděl Morgan.

„Pochybuji, že by si toho všiml. Chybí ti?” dovolila si

Sabrina zajít trochu dál a v duchu si představila sklíčenou tvář svého vlastního otce.

„Kdyby ho nedostali Cameronští, dostala by ho whisky.” V Morganově hlase znovu zazněly pochyby.

Sabrina si uvědomovala, v jaké převaze jsou ted MacDonnellové, a tak raději spolkla poznámku, kterou chtěl.) říct na obranu své rodiny. „Proto nepiješ?”

„Po whisky bejvám zasmušilej,” odpověděl Morgan.

„Byla by škoda tlumit tvou družnou povahu,” utrousila Sabrina polohlasem. Kdyby měl být Morgan ještě zasmušilejší, než bývá obvykle, bylo by to jako konverzovat se skálou, pomyslela si.

Jeden z MacDonnellú, který seděl na vypelichaném koni jako nahrbený býk, se k jejich strohé konverzaci přidal. „Seš ňákej bledej, Morgane. Těžká noc?”

„No jo, ale nevěsta je docela růžová,” připojil se další. „Co

tě žere, hochu? Nevysála z tebe ta malá ‘áblice všechnu krev?”

„S takovou pusou se vsadím, že to nebyla krev, co…”

Morgan ani nemusel nic říkat. Jeho pohled byl sám o sobě dost děsivý na to, aby prostořekého muže zarazil v půli věty. Oba řečníci tedy raději pobídli koně a ujeli z kapitánova dosahu. Mezi sebou však mudrovali dál a jejich slova bylo zřetelně slyšet.

„Myslím, že je to docela dobrá pomsta za Angusovu smrt, ale jestli chceš něco vědět, ten kluk je zatracenej blázen. Sám bych raděj vojel starou pajdavou Evu, než abych vlez do postele s cameronskou!”

Sabrina se přikrčila. Kolem prolétl stín a vrhl se přímo na prostořekého MacDonnella. Z jeho hrdla se vydral smrtelný výkřik. Pookah se vzepjal, ale Morgan ho zklidnil jediným stiskem stehen a na místě ho zastavil. Sabrina vyhlédla zpod kapuce a uviděla, že Angusův průvodce sedí za ubohým Skotem.

Hluboký, zlovolný hlas projel Sabrininou páteří. „Má ti stará pajdavá Eva vojet hrdlo, drahej Fergusi?”

Fergus zašilhal svými prasečími očky a prohlédl si rezavou dýku přitisknutou ke svému hrdlu. „Raděj bych řek, že ne, když dovolíš.”

Ostří se rychle přetočilo a na mužově vystouplém ohryzku vytrysklo několik kapek krve. „Raděj běž a voje’ se sám.”

„Když si přeješ.” Muži vzrušením přeskočil hlas.

Tajemná postava se narovnala a shodila kápi. Vynořil se rozcuchaný stříbrný cop. Sabrina sebou trhla. Náhle se dívala do zvláštních, zelenošedých očí. Do ženských očí. Ale ještě děsivější byla nenávist zračící se v jejich hloubi. Zena zasunula dýku zpět do opasku a přesedlala na svého koně. Nemotorné držení těla prozradilo její postižení.

„Kdopak to je?” zašeptala Sabrina.

„Můj anděl strážnej.” V Morganově hlase byl slyšet podivně hrdý tón. „Eva sloužila mýmu otci. Byla s ním, co si jen pamatuju. MacDonnellové nesnáší jakejkoliv projev slabosti. Netolerujou mrzáky. Když byla Eva ještě děvče, rod se rozhodl ji vyhnat. Ale než ji stačili ukamenovat, můj táta se za ni. postavil. Od chvíle, kdy zemřel, je šílená žalem.”

Sabrina těžce polkla. „Vypadá tak.” Kdyby byla Eva ještě

o trochu šílenější, Fergus by ted nejspíš polykal krev, pomyslela si.

Sabrina od ní nemohla odtrhnout oči. Byla jiná než všechny ženy, které kdy poznala. Těžkopádné dudy, které byly připevněny k zadní části jejího sedla, připomněly Sabrině onen překrásný žalozpěv, který provázel poslední noc Morganova uvěznění. Možná Evina tvrdá skořápka jenom chrání křehké ženské srdce, napadlo Sabrinu.

Když si Eva všimla Sabrinina upřeného pohledu, odplivla si a hřbetem ruky si otřela ústa na znamení nepokrytého opovržení. Pak pobídla koně do klusu. Eva a její strašlivý společník zmizeli za ohybem cesty a ujeli daleko dopředu. Sabrinina nálada poklesla ještě víc. Takže tu máme dalšího MacDonnella, který mě viní ze smrti jejich velitele, povzdechla si v duchu.

Začala se obávat, jestli se vůbec dožije příštího rána. Dnes v noci tu nebude nikdo, koho by její křik zajímal.

Nikdo kromě Enid. Když Morgan pobídl Pookaha do kroku, halasný křik Sabrině připomněl, že Enid je mnohem lepši jezdkyně než ona. Sabrinina sestřenice seděla vedle Ranalda na vratké sedačce vozu. Pokaždé, když vůz najel na kámen, vrazili do sebe, což vyvolalo vždy nový výbuch smíchu. Elegantní snědý horal krmil dívku cukrovím z cameronské kuchynř

a Enidina jindy bledá líčka se zbarvila doružova.

Sabrina zjistila, že se Pugsley probudil a svým posledním zubem ohrožoval Morganovu ruku. „Zlobivý pejsek,”

vyhubovala mu a vytáhla Morganův prst z jeho tlamy.

„Nech ho bejt.” Morgan drbal Pugsleyho na záhybech volné kůže pod bradou. „Myslím, že zvířata jsou lepší společníci než většina lidí.”

Když si Fergus, který te’ prozpěvoval jakousi horalskou písničku, upravil plášť, aby si ulevil, aniž by slezl z koně, Sabrina odvrátila zrak. „Vzhledem k tomu, v jaké společnosti se nacházíš …” Její hlas se vytratil. Najednou si uvědomila, že její slova znějí stejně svatouškovsky jako poznámky její matky.

A jako by nebe chtělo Sabrinu utvrdit v pokleslé náladě, spustilo šedou deštivou oponu a zpomalilo tak jejich cestu vzhůru do záludných hor. Vítr zapichoval ledové jehličky deště do Sabrininy tváře. Její moderní tenká pláštěnka byla v minutě zcela promočená. Sabrina se začala třást zimou. Schoulila se Morganovi na prsou a byla vděčná za útulek mezi jeho teplými stehny.

„Opři se,” pronesl úsečně Morgan.

Sabrina okamžitě zbystřila. Ponížilo ji, že ji Morgan načapal, jak byť na malinkou chvilku odpočívá v jeho náručí. Ale to už Morgan rozložil veliký kus svého plédu, přetáhl jim ho přes hlavu a vytvořil tak útulný úkryt, který je chránil před deštěm. Pugsley souhlasně vyštěkl.

Morgan znovu pobídl Sabrinu, aby se opřela. Za chvíli zjistila, že je schoulená na jeho holé hrudi. Nemohla odolat a přitiskla tvář na jeho teplou kůži. Hrud jejího otce i bratrů byla porostlá chloupky. Ale Morganova byla hladká jako ohnivý satén přetažený přes žulu. Kůň je svou chůzí houpal a Sabrina i proti své vůli podlehla rytmické ukolébavce Morganova srdce, které jí bušilo u ucha.

Sabrina se probudila o několik hodin později a zjistila, že se ocitla v náručí další obludy, která ji rychlými kroky neodvolatelně odnáší do svého doupěte.

Zamávala prázdnýma rukama. „Pugsley?” zamumlala, aniž by otevřela oči, a dostala strach, že psíka někde po cestě upustila.

Z malátného polospánku ji probral Morganův hlas: „Tvůj pes je v pořádku. Jeden z mejch mužů hledá tomu malýmu neřádovi něco k snědku.”

Sabrina čertovsky svraštila čelo a něco zabručela.

Morgan se pousmál. „Ne, děvče. Nenechám ho, aby snědl tvýho psa. My MacDonnellové jíme jenom lidi.”

„To se mi ulevilo,” řekla Sabrina a zavrtala se mu do náručí jako ospalá ovečka.

Morgan věděl, že kdyby si v té chvíli všimla jeho hladového pohledu, její bláhový úsměv by se rázem vytratil. Objal Sabrinu pevněji a přesunul si většinu její vlhké váhy na hrudník.

Zpomalil krok. Věděl, že čím dříve dojdou na místo, tím dříve se Sabrina probudí a on se bude muset vzdát její důvěry.

Když procházeli stínem pod rozpadlou klenbou, Sabrina otevřela oči. Morgan s napětím čekal, že nad jeho domovem strojeně ohrne nos.

Sabrinin ospalý pohled pomalu putoval vzhůru. A vzhůru. A ještě výš. Nakonec se zastavil na polorozpadlých hradbách tvrze MacDonnellů.

Na tváři se jí rozhostil nadpozemský úsměv. „Bože,” zalapala Sabrina po dechu. „To je úchvatné.”

„Nedělej si ze mě legraci,” zavrčel Morgan. „Možná nemám školy, ale hloupej nejsem.”

Sabrina na něj zamrkala, jako by se zrovna probudila a zjistila, že je v náručí nějakého obra. Pak znovu obrátila pohled k tvrzi. „Ani ne tak hloupý jako slepý,” opáčila.

Morgan by nikdy nevěřil, že by mohl žárlit na hromadu kamení. Už věděl, co by to s ním udělalo, kdyby se na něho podívala stejně toužebně, jako te’ hleděla na ty polorozpadlé zdi. A také věděl, co by se stalo ji. Morgan hleděl na hrůzo strašnou stavbu a marně se snažil zjistit, co zažehlo tu jiskru v Sabrininých safírových očích.

Setmělo se a déšť se změnil v jemné mrholení, které rozmazalo ostré obrysy hradu.

Morgan usoudil, že Sabrinin ostrozrak zastřelo mrholení

a vyčerpání. Ale za dne si Sabrina jistě všimne, jak si břečťan razí cestu popraskanou omítkou, propadlými stropy a dírami po koulích, které na hrad osobně vystřelili její cameronští předci, napadlo ho. Za dne uvidí, co on pozoruje již po celá léta

chmurnou ruinu zničenou staletími válek a zanedbávání.

Pak se Sabrina bude smát své vlastní romantické pošetilosti a všimne si, že se hrad, stejně jako jeho pán, honosí příliš mnoha trhlinami, než aby se kdy dala zjednat náprava.

Sabrina objala Morgana kolem krku a prsty si líně hrála

s jeho vlhkými vlasy. „Jsem příliš unavená. Zanesl bys mě do postele, Morgane?”

Morgan se na ni podíval a pocítil nečekaný záchvěv bouře ve slabinách. Znovu musel proklít Dougala Camerona za to, že se cítil jako hladový zloděj jenom proto, že toužil po vlastní ženě. Jeho rty se zkroutily do zištného úšklebku, na který by byl Angus hrdý. Vážně by bylo možné dostat Sabrinu do vlastní postele? ptal se v duchu. Bez použití násilí a dříve, než si uvědomí důsledky své nevinné prosby? Sabrina přísahala, že mi nikdy neposkytne chvilkové potěšení. Ale kdyby se mi podařilo využít její otupělosti jako tenkrát ráno, možná bych ji mohl přesvědčit, aby svou přísahu zrušila. A to ne násilím, ale rafinovanou něžností.

Myslí mu probleskl otcův rozpustilý, vítězoslavný smích: Macdonnellská krev vymře, synu. Nemůžeš se o ni bít navěky… Já a moje nevěsta jsme si ale přesto zasloužili jednu noc, když jsme ještě nebyli ani „Cameronové”, ani „MacDonnellové”, ale prostě jen muž a žena toužící po potěšení, které může tma poskytnout, posteskl si v duchu Morgan.

„Jasně, děvče,” zašeptal Morgan. „Zanesu tě do postele, když si to přeješ.”

„Děkuji,” zamumlala Sabrina škrobeně a opřela se tváří o jeho hrud.

„To si schovej na ráno,” odpověděl Morgan a dotkl se rty Sabrinina čela. „Pak možná uvidíme, jestli si tvý díky zasloužím.”

Morgan prošel se svou nevěstou v náručí ztemnělými chodbami hradu MacDonnell. Snad by i běžel, kdyby se nebál, že ji probudí a ona si uvědomí, co se vlastně děje. Přestože už byla úplná tma, kráčel pevně. Přesně věděl, kdy se má sehnout pod prolomeným trámem a kdy překročit hromadu kamení,

0 kterou by jiný muž jistě zakopl.

Ted když se rozhodl počínat si způsobem, který byl jedině vhodný, naprosto se té myšlence odevzdal a rozhodl se, že ze vzniklé situace pro sebe vytěží co nejvíce potěšení. Morgan chtěl, aby Sabrina poznala, co znamená po někom doopravdy toužit. Rozhodl se, že dnes v noci bude jeho, aniž by počítal, kolik to každého z nich bude stát.

Když došel ke dveřím své komnaty, zaváhal. Ale co, odmítl

v duchu své pochybnosti. Zítra bude dost času poníženě prosit Sabrinu o odpuštění a připomenout jí, že slib, který dala před sluhou Božím, ji zavazuje víc než zlostná slova, která na sebe štěkali u soudu.

Morgan jednou rukou podržel Sabrinu a druhou otočil rezavějící klikou pokoje. Dveře zaskřípaly a pomalu se otevřely. Z krbu stoupal dým rašeliny a Morgan v duchu blahorečil Evině intuici. Ani ve svém žalu na něho nezapomněla.

Zavřel dveře a otočil se právě včas, aby zahlédl rozcuchanou plavovlasou hlavu vyčuhující z pokrývek.

„Morgane, miláčku, už jsem se bála, že se nikdy nevrátíš!” Kdybych tohle věděl, nikdy bych sem nešel, pomyslel si

Morgan, když shlédl do své náruče a setkal se s překvapeným pohledem své nevěsty.

10

Když Sabrina zaslechla Morganovo jméno, s obdivem vyslovené ústy cizí ženy, rázem byla čerstvá jako rybička. Ta rozcuchaná osoba v posteli jejího manžela se ani nesnažila tvářit se cudně. Dokonce se vůbec neobtěžovala zahalit si přikrývkou obnažená ňadra. Sabrina nasadila upjatý výraz a hbitě sjela Morganovi z náručí.

Morganovy čelisti se pohybovaly naprázdno, jako by odpovídaly jeho vlastním myšlenkám. Ale Morgan byl mužem činů, nikoli slov. Rázně přistoupil k posteli, omotal kolem nezvaného hosta přikrývku a odvedl ho ke dveřím, aniž by se pokusil celou situaci jakkoliv komentovat.

Když statná plavovláska klopýtala kolem Sabriny, zpomalila. „Kdo to k čertu je?”

Přestože se Sabrina cítila slabá, zmáčená a špinavá, snažila se pod vlivem nepřátelských slov neklesat na mysli.

Morgan vyšoupl dívku na chodbu. „Moje žena,” odpověděl a zavřel dveře těsně před její vyjevenou tváří.

Aniž by se otočil, opřel se Morgan dlaněmi o dveře a pokrčil jedno koleno. Ticho, které v pokoji zavládlo, praskalo hlasitěji než čerstvé dřevo v ohni.

Sabrina lehce zatleskala. „To bylo velmi elegantní. Brian by ti takovou techniku záviděl. Vyhodil jsi ji ven, jako by nebyla víc než vychladlý ohřívač postele.”

„Ani není,” odpověděl pevně Morgan.

„Nedlužíš jí žádné vysvětlení?”

„Dal sem jí ho.” Morgan se prudce otočil a pohlédl Sabrině do tváře. Zkřížil si paže na prsou a zaujal postoj, ze kterého se

dalo jen těžko odhadnout, jestli znamená varování, nebo výzvu.

„Mám ji zavolat zpátky? Jsem sice trochu unavenej, ale takovej den ještě nepřišel, abych nemoh zvládnout dvě najednou.”

Sabrinu polilo horko. Zdálo se, že Morgan nevynechá jedinou příležitost, aby jí připomněl, jakého muže si vzala.

„Nemůžu si pomoct, ale mám pocit, že jste si docela podobní,” opáčila. „Kdo je to? Tvoje milenka? Tvoje sestřenice?” Sabrina se odmlčela a pak udeřila znovu. „Tvoje sestra?”

„Alwyn je Ranaldova sestřenice,” odpověděl.

„Ale já jsem měla za to, že Ranald je tvůj bratranec.” Morgan stáhl obočí. Ta odpově’ ho evidentně zmátla. V tom okamžiku si Sabrina přiložila konečky prstů ke spánkům. „Ale to nevadí. Jsem příliš vyčerpaná, než abych mohla rozplétat složité větvičky macdonnellského rodokmenu. Myslím, že máš štěstí, že víš, kdo byla tvá matka.”

Sabrina otevřela oči. Morgan se k ní pomalu blížil. Sabrina začala couvat k ohni a Morgan na ni s každým krokem střílel slova jako kulky z pistole. „Nespal jsem víc než šestatřicet hodin, děvče, a už mi to začíná lézt na mozek. Takže pokud nehodláš rozšířit můj rodokmen právě tady a právě te’, nemám chuť o tom s tebou diskutovat.”

Morganův hněv sálal víc než oheň za Sabrininými zády. Když zaklonila hlavu a pohlédla mu do očí, všechny obavy, na které v Morganově náručí téměř zapomněla, se přivalily zpět jako mohutná povodeň. MacDonnellové měli tři typické rysy divokou povahu, nenasytnou živočišnou žádostivost a nenávist ke Cameronu. Sabrina si uvědomila, že v rukou toho rozladěného obra asi brzy pozná všechny tři.

Morgan pozvedl paži a zastínil Sabrinin obličej. Opřela se o teplé kameny a musela se přemáhat, aby neuskočila stranou.

Za celý život si ji nikdo nedovolil uhodit. Ani tehdy, když si to zasloužila. Ale protože ji varovali, že MacDonnellové nesnášejí jakékoliv projevy slabošství, zavřela oči a modlila se, aby jí nevytryskly slzy, až ta velká ruka dopadne na její tvář.

V ohništi zapraskal kus rašeliny. Teplé prsty pohladily Sabrinu po tváři a stáhly jí kápi. Mohutná vlna jejích temných vlasů se zaleskla. Sabrina otevřela oči a uviděla Morgana, jak na

ni hledí potemnělým zrakem, jako by ho svou krutostí smrtelné zasáhla.

„Učil jsem tě dobře, vid, děvče?”

Sabrina nevěděla, jestli je ten pohrdlivý, urážlivý tón

v Morganově hlase určen jí, nebo jemu samému. Sklonila hlavu zahanbená, že tak snadno poznal, na co myslí. Morgan se od ni odvrátil, jeho kroky ztěžkly únavou.

Sabrina potlačila chlad, který se jí vkrádal do srdce. Bez Morganovy blízkosti byl oheň jen slabý štít na to, aby odrazil strádání a zimu, jimž byla po celý den vystavena.

Morgan si bez ohledu na Sabrininu přítomnost v pokoji odepjal sponu svého plédu a začal pečlivě rozkládat jeho sklady a záhyby. Sabrinu jeho zaujetí, s nímž se věnoval svému oděvu, fascinovalo. Morgan setřásl pléd z ramen. Světlo vycházející z ohniště ozářilo jeho šlachovitou, svalnatou hrud. Sabrině se po zádech roztančily horké plamínky a zahnaly chlad, který před chvílí cítila. Tartan sjel po Morganově pevném břiše a Sabrina se přistihla, že tají dech stejně nedočkavě jako zvědavé dítě na Štědrý den.

Ale když tartan bez varování sjel až k jeho chodidlům, dostala Sabrina víc, než si přála. Mnohem víc.

Morgan odklopýtal nahý do postele. Sabrina hleděla do zdi s takovou námahou, až z toho málem šilhala. Postel pod Morganovou vahou zapraskala. Jeho spokojené zamručení naježilo Sabrině chloupky za krkem.

„Nepudeš si lehnout, děvče?” ozval se.

„Ne,” vyhrkla Sabrina a snažila se najít nějakou omluvu, jen aby se nemusela položit na oltář toho obrovského samce. „Tam já spát nebudu. Ne ve stejných přikrývkách jako tvoje… ta… žena.”

Morgan zabručel: „Jak chceš.”

Sabrina si dovolila mrknout přes rameno. Jako by mu bylo jedno, kde bude Sabrina spát, otočil se k ní Morgan zády a přetáhl přes sebe přikrývku.

Stála tam dlouho, ublíženě vzdychala a napůl doufala, že Morgan něco řekne. Pak ji začala bolet kolena, svlékla si tedy plášť a upravila z něj na kamenné podlaze útulné hnízdečko. l’ud hlavu si místo polštáře stočila kapuci. Sabrina ležela na zádech, pozorovala neznáme stíny plazící se po stropě

a přemýšlela, jestli to, co škrábe za dveřmi, nemůže být krysa,

když vtom ticho přerušil Morganův hlas.

„Nemusíš přede mnou utíkat. Ani se tě nedotknu, Sabrino Cameronová.”

„Sabrino MacDonnellová,” zašeptala do tmy, ale jedinou odpovědí jí bylo už jen Morganovo hluboké oddechování.

Sabrina se probudila do mdlého slunného rána. Z dálky doléhalo do pokoje bzučení včel. Stovek včel. Tisíců včel. A všechny jak se jí zdálo lačnily po chuti jejího jemného masa. Sabrina stiskla hrubou tkaninu přikrývky. Do uší jí proniklo jakoby nosové bědování a kvílení.

To nejsou včely. To jsou dudy, pochopila.

Nic se nezměnilo, pomyslela si Sabrina. Jsem schoulená ve své pohodlné posteli a čekám, až mi máma přinese ranní šálek horké čokolády. Morgan je uvězněný někde hluboko pode mnou a jeho život visí na tenké nitce otcova milosrdenství.

Sabrina otevřela oči. Její elegantní baldachýn byl pryč. Chmurné výklenky kamenného stropu, které se nejasně rýsovaly vysoko nad její hlavou, jí připomněly, že ted je ona uvězněná a vydaná na milost a nemilost Morganovi.

Sabrina se posadila. Její plášť ležel zmuchlaný na zaprášené podlaze. Morgan ji zřejmě nad ránem přenesl do postele.

Pugsley vtrhnul do pokoje a vyskočil na postel. Jeho zablácené tlapky po sobě zanechávaly drobné otisky.

„Vypadáš docela spokojeně,” vykřikla nadšeně Sabrina, když upustil svou kořist do její otevřené dlaně. Pozvedla

ušmudlaný váleček ke světlu. Byla to kost. Kost, která vypadala podezřele a až znepokojivě se podobala lidské. „Pravděpodobně patřila Morganově minulé ženě,” utrousila.

Sabrina nechala Pugsleyho, ať si hraje se svou trofejí, a seškrábala se z vysoké postele. Když se její stlačené prsty

dotkly podlahy, ucukla. Ještě nikdy nespala v botách. Nejbližší okno byla vlastně jenom díra v kamenné zdi, zakrytá zvlněným sklem. Když rozhrnovala závěsy, zůstalo jí zteřelé hedvábí

v rukou.

Daleko pod tvrzí se lesy rozestupovaly a bylo možno zahlédnout pahorek, na kterém se MacDonnellové shromáždili, aby se rozloučili se svým zesnulým kapitánem. Když uložili Angusovo tělo do nevelké mohyly, Sabrina v jejich středu bezpečně poznala postavu svého muže. Morgan měl pevn.i

a vzpřímená ramena dokonce i ve svém žalu. Vzduchem se zachvělo poslední hořkosladké zakvílení dud. Sabrina se tím melancholickým tónem až otřásla. Eva je možná hrubá a primi tivní, ale dudy umí rozeznít s takovou zručností, že by jí mohli závidět mistři od Londýna až po Edinburgh, pomyslela si uznale.

MacDonnellové se pomalu rozešli a nechali Morgana o samotě. Ten však své muže nenásledoval zpět k tvrzi, ale vyskočil na Pookaha a rozplynul se v ponurém lesním šeru.

Sabrinu žalem píchlo u srdce. Te’ jsem Morganovou ženou, uvědomila si. Měla bych být po jeho boku. Jenže on mě nepotřebuje. Je bolestně jasné, proč muž jako Morgan vůbec potřebuje ženu.

Sabrina prudce otevřela okno na protější straně pokoje. Vítr ji udeřil do obličeje a odfoukl jí vlasy z tváře. Při pohledu na uchvacující nádheru zasněžených vrcholků hor, které zdobily jasný horizont jako perlová koruna, ji rozbolely oči. Rozeklané útesy svíraly horská úbočí a příkře se svažovaly do vřesovišť hluboko pod nimi. Úzká pěšina se klikatila podél jejich okraje. Sabrina se zachvěla. Byla vděčná, že chvíle, kdy uháněla na hřbetě Morganova hřebce po tenké kamenné stužce, prospala.

Sabrina se zapřela o chladnou kamennou ze’ v bezejmenné touze, odpovídala na skrytou vášeň, která bušila v jejím srdci. Morganovi musely připadat mírné cameronské kopce a pastviny obklopené skalami nepřekonatelně nudné. Představila si, jak tady vyrůstal obklopený neproniknutelnými lesy a nedostupnými útesy. Lze se pak divit, že je stejně tak obtížné pokořit jeho srdce? pomyslela si.

Sabrina vzdychla a vrátila se do postele. Její konejšivý účinek zkazila jen odporná představa Morgana v Alwynině bronzovém náručí.

Sabrina pobouřeně svlékla povlečení z tenké cíchy n vyhodila je oknem. Zavlnilo se ve vzduchu a beze stopy

zmizelo ve vlhkém, kapradím zarostlém příkopu. Kost následovala hned za ním. Sabrina jen stěží stihla zachytit Pugsleyho, který ji chtěl okamžitě aportovat.

„Ale ne, ty ne. Ty jsi nejspíš ta nejmilejší tvářička, kterou dneska uvidím.”

Pugsley olízl Sabrině nos. Všimla si, že někdo už vyslídil drahokamy, které byly připevněny na jeho obojku. Zavazadla

zřejmě potkal stejný osud a jsou te’ zevrubně probírána ženami rodu, napadlo ji. Sabrina se otřásla při představě, jak se prsatá Alwyn souká do jejích útlých korzetů. Vzápětí se Sabrina otřásla podruhé. Tentokrát strachem i pocitem viny.

Enid!

Dobrý Bože, jak jsem jen mohla nechat svou sestřenici napospas takovým chtivým barbarům! To ubohé děvče se te’ určitě choulí pod nějakou pavučinami ověšenou postelí a modlí se za vysvobození! Nebo za smrt.

Aniž si upravila své pomačkané šaty, odhodila Sabrina Pugsleyho na postel a vyběhla z pokoje zbrocená smrtelně ledovým potem.

Sabrina prudce zahnula za roh a zakopla o hromadu suti.

Sykla bolestí. Poskakovala po jedné noze a masírovala si naražené prsty. Pak ale rychle pokračovala dál. Ted, když čest její sestřenice mohla viset na vlásku, nechtěla ztratit ani minutu.

Odrolené okenní výklenky rozeseté podél zdi Sabrinu nejdříve udivovaly svým nerovnoměrným umístěním. Pak si ale uvědomila, že to nejsou okna, ale díry po nepřátelské kanonáde.

Ještě dvakrát musela proběhnout kolem Morganovy komnaty, než s úlevou narazila na široké schodiště, které se stáčelo do nitra tvrze. Bezhlavě se vrhla dolů po schodech, takže si ani nevšimla pohledné ženy v puntíkovaném mušelínu.

„Dobré ráno, drahoušku,” ozvalo se za Sabrininými zády.

„Měla bys něco udělat se svými vlasy. Teta Elizabeth by dostala záchvat, kdyby zjistila, že jsi šla do postele, aniž by sis je zapletla.”

Sabrina zakolísala na kraji zpola rozpadlého schodu a pak se otočila. „Enid?”

Její sestřenice si razila cestu přes spadlý trám. Bílý krajkový

čepeček jí seděl na rozhoupaných lokýnkách.

„Enid! Kam si myslíš, že jdeš?” vykřikla Sabrina.

Pak si všimla proutěného košíku zavěšeného na Enidine předloktí. Byl naplněný jídlem, které jim matka připravila na cestu. „Ranald a já jíme dnes ráno venku,” oznámila. „Slíbil, že mi ukáže zajímavosti, jaké jsem ještě neviděla.”

„No, tomu bych i věřila,” utrousila Sabrina. „Myslíš, že je rozumné jít s ním sama ven? Neznáš ho ani jeden den.”

„Ale! Ranald je jako mazlivé medvídě. Neublížil by ani

mouše.”

„Ale já jsem doufala, že my dvě bychom mohly…” Schodištěm se rozezněl lákající hluboký hlas. „Enid? Kdepak je moje baculatá sladká buchtička? Tvůj chlupáč má hlad a čeká!”

Sabrina si znechuceně položila dlaň na kručící žaludek. V tu chvíli byla ráda, že ještě nesnídala.

„Už jdu, drahoušku,” zvolala Enid. Oči jí zářily a tváře se leskly jako vyleštěná jablíčka. Najednou připadala Sabrině docela hezká. „Jen co se vrátím, hned se ti ohlásím,” slíbila Enid Sabrině. „Povyprávím ti o Ranaldovi a ty mi můžeš vykládat

o Morganovi.”

To asi nezabere moc času, pomyslela si Sabrina.

Sedla si na schody a pozorovala svou sestřenici, jak balancuje na úzkých podpatcích. Najednou se cítila úplně sama. Ani Enid mě už nepotřebuje, povzdychla si v duchu.

Žaludek jí opět začal vyhrávat hladovou melodii. Uvědomila si, že posedávání na zaprášených schodech a sebelítost jí nepomohou, a tak se vydala hledat kuchyň. Podvědomě si upravila vlasy do uzlu.

Když prošla pustou halou, opřela se do prvních dveří, které objevila. Dveře se pootevřely a do uší jí pronikl hluboký mužský smích.

„Brzo bude mít tý cameronský běhny dost, to se sadim. To by nesměl bejt chlap jako Morgan, aby ho brzo neznudilo to, co je mezi těma tenkejma stehnama.”

Sabrině naskočila husí kůže.

Jiný drsný hlas pokračoval: „Jojo, a když bude mít dost toho

|cjího kňourání, hodí ty zbytky nám. Já teda budu pripravenej.”

„Ty ses už pripravenej narodil, Fergusi. Proč si myslíš, že z tý holky vůbec něco zbyde, až s ní bude Morgan hotovej?”

„Cedric má pravdu. Víte, co o něm ženský říkaj. Tvrdohlavej a…”

Sabrina opatrně zavřela dveře. Raději nechtěla slyšet, co milenky jejího muže vyprávějí o jeho zdatnosti. Vzápětí vybuchla další salva děsivého smíchu. Sabrina leknutím uskočila. Navzdory tomu, že se rozhodla být optimistická, se jí te’ zdálo, že den půjde od deseti k pěti.

Napřímila se a pevným krokem se vydala pryč. Nechtěla myslet na to, že ji Morgan zřejmě nenávidí dostatečně na to, aby

ji použil a následně předhodil té smečce nenasytných vlků.

Klenutá chodba vedla Sabrinu přes špižírnu do spoře osvětlené kaverny, která zřejmě sloužila jako kuchyň. Mléčné sluneční světlo pronikalo úzkými štěrbinami vysoko na zdi. Sabrina chvíli váhavě postávala ve stínu. Když uviděla ženy, jak se ledabyle oblečené povalují kolem stolů a na lavicích, rozhořčením málem zapomněla na hlad.

Nebylo tu rušno jako v kuchyni cameronského panství, žádné vůně vepřové pečené nebo kaše, které by dráždily chuťové pohárky. Dvě ohniště na ni civěla jako bezzubá ústa, temná a chladná.

Zdálo se, že Eva tu není. Sabrina ale bez potíží rozeznala ženu, kterou Morgan minulou noc vyvedl ze své ložnice. Alwyn seděla obkročmo na staré lavici, jako by to byl cvičný kůň. Pletenec zlatých vlasů jí visel pod pás.

„Viděla jsem tu malou čubku.” Alwyn si zbrkle kousla do seschlého zeleného jablka. „Je pěkně nafoukaná. A odporná. Bílá jako mlíko. A má temný, široký obočí, co vypadá jako dva slimáci.” Sabrina si podvědomě přejela obočí konečkem prstu.

„Bylo mi mýho Morgana líto. Celou noc sám s tím žalostným uzlíčkem kostí.”

Jedna stará žena se uchichtla a odkryla ústa plná zkažených

zubů. „Možná jí před tím zakryl obličej polštářem,” poznamenala. „Mám zato, že když se sfouknou svíčky, jsou ca

meronský čubky stejný jako všechny ostatní.”

Ostatní ženy se zlomyslně zahihňaly, ale Alwyn se jen znovu zahryzla do jablka a její šedé oči se zatvrdily jako dva pazourky. „Sama bych jí ráda dala polštář přes obličej. Světu by se ulevilo, kdyby na něm okounělo o jednoho Camerona míň.”

Po bradě jí stekla zlatavá šťáva. Vtom Sabrinu prozradil hladový žaludek. Jeho žalostné kručení přitáhlo Alwynin pohled jako magnet. Ženiny mrzuté rty se stáhly v úzkou linku zlovolného úsměvu. Ale místo aby na dívku upozornila ostatní, natáhla svou dlouhou tvarovanou nohu a ukázala tak Sabrině nebezpečně vypadající dýku ukrytou pod roztrhaným pláštěm. Sabrina byla ohromená jejím jedovatým hrdelním hlasem.

„Ta cameronská holka je možná dáma, ale můj Morgan potřebuje ženskou, která mu umí vrátit, co vod něj dostává. Dáma s takovým mužským zacházet neumí.”

Podívala se Sabrině přímo do očí. „Roztrhne ji vejpůl.”

Sabrina se stáhla zpátky do stinné špižírny. Pomalu začínala chápat, proč ji matka varovala před tajným nasloucháním.

V tvrzi MacDonnellú to však bylo víc otázkou přežití než dobrých mravů.

Sabrina se otočila a pádila pryč první uličkou, na kterou narazila. Cítila, že probíhá kolem hrubých zdí, když vtom ji oslepil náhlý záblesk. Dutá bolest v jejích útrobách byla horší než hlad. Proplétala se pustými katakombami snad celé věky, až konečně prošla pod zvlněným obloukem a zahnula dolů uličkou, která končila mohutnou kamennou zdí.

Slepá ulička. Chodba nikam. Tedy právě tam, kam ústily Sabrininy pocity vůči Morganovi.

Ale odlesk na vzdáleném konci chodby přiměl Sabrinu opět k pohybu. Vítr se s kvílením proháněl řadou rozpadlých oken a rozechvíval zpuchřelé tapiserie, které vypadaly, jako by je roztrhaly obří drápy.

Najednou se Sabrina ocitla tváří v tvář svému obrazu

v obrovském nástěnném zrcadle v zašlém bronzovém rámu. Její hlavu oddělovala od krku zubatá prasklina. Zhypnotizovaná cizí tváří, která na ni ze zrcadla hleděla, si Sabrina pomalu rozpustila vlasy a rozprostřela je jako temný oblak kolem obličeje. Nerovné zrcadlo zdeformovalo její tvary, stejně jako poslední týden zdeformoval její život. Měla pocit, jako by se propadla do nějaké říše nočních můr, kde všechno, čemu ji učili věřit, bylo jen krutou iluzí.

Prsty si přejížděla po obočí, po nose, po chvějícím se dolním rtu. Nikdy se nepovažovala za pyšnou. Nikdy taková být ne musela. Její krása, stejně jako bohatství a láska rodiny, byly prostě tady, stejně nepopiratelné jako její černá hříva nebo dvě řady rovných bílých zubů. Po celý život jí lidé říkali, že je krásná.

Ale co když mi lhali? ptala se Sabrina sebe sama v náhlé hrůze. Co když mi říkali jen to, co jsem sama chtěla slyšet? Smáli se mi za zády, nebo ještě hůř litovali mě? Jedno je jisté: moje domnělá krása se nikdy nedotkla jen jediné osoby.

Morgana.

Sabrinin zrak potemněl. Její tmavé vlasy a modré oči te’ vypadaly stejně jako ty otcovy. Jako by mu ten výraz ukradla, když mu odmítla dát polibek na rozloučenou.

Z úst jí vyklouzlo trhané zašeptání: „Ach, tati. Proč jsi mi to udělal?”

Ale přestože ho v duchu odsoudila, přitiskla dlaň na chladné zrcadlo, jako by si ji chtěla ohřát o jeho vousatou tvář.

Někdy měl Morgan pocit, že Pookah je tou jedinou svobodou, kterou kdy zakusil. Kůň si razil cestu mohutným kapradím, poslušný pánových příkazů. Jen na Pookahovi mohl Morgan uniknout věčným požadavkům, kňourání a povykování svých lidí.

Bylo mu šestnáct, když vytrhl otěže toho koně z rukou opilého synka nějakého bohatého sedláka, který hřebce bil do bezvědomí. Když mu ale dal Morgan ochutnat jeho vlastního bičíku, byl ten arogantní klacek celý bez sebe a bez nejmenšího protestu předal koně Morganovi. Aby si zachránil čest, prohlásil, že koně ukradl jeden z těch „loupeživých MacDonnellů”. Vzteklý sedlák pak nechal pověsit prvního MacDonnella, kterého chytil na své půdě dvanáctiletého chlapce.

Pookah ještě stále nesl jizvy způsobené jeho prvním pánem Byly znát jak na kůži, tak i na jeho prudké povaze. Morgan môl někdy pocit, jako by byli bratři.

Nechal koně, aby se popásal na řídké trávě, sesedl a vstoupil do kamenného domku na pasece. Hrázděná střecha byla mlhavou vzpomínkou na doby, kdy MacDonnellové ještě měli ovce a ovčáky. Morgan sem často chodil, aby mohl nerušene přemýšlet, když už nemohl snést tíseň vlastního hradu.

Zhoupl se na židli a nohy si položil na okenní římsu. Tělo jeho otce te’ bylo uloženo k věčnému spánku pod kamenným příkrovem.

Morgan v hloubi duše věděl, že ho otec nikdy nemiloval pro to, kým je, ale pro to, co by mohl udělat. Staříkovi dělalo veliké potěšení provokovat bitky, aby v nich Morgan musel dokazovat svou cenu pěstmi. Byly to Angusovy ziskuchtivé hry, co před časem donutilo Dougala Camerona přestat jejich rod tolerovat. Jak mohl Morgan přijmout úctu, kterou si nezasloužil vlastním potem a krví? Angusův vrah unikl bez potrestání a nechal Sabrinu Cameronovou zaplatit za svůj proradný čin.

Morgan prudce vstal. Židle se převrátila a spadla na zem. Zatracení Cameroni! zaklel v duchu. I v okamžiku, kdy měl truchlit pro svého otce, viděl pouze Sabrininu tvář ve chvíli,

kdy uvěřila, že by ji byl chopen uhodit. Copak ta hlupačka neví, že bych ji mohl jediným mávnutím ruky zabít? podivil se.

Ať měl sebesilnější nutkání, Morgan ženu nikdy neuhodil. Už dávno se naučil nepoužívat sílu bez rozmyslu když mu bylo sedmnáct, stál nad zhrouceným tělem svého bývalého přítele. Z nosu mu crčela krev a hrudník se mu zdvihal rozrušením. Jeho otec si ale dál dobíral Morganova rivala, až ho úplně rozzuřil. Když Morgan uviděl krvelačný záblesk v očích svého soupeře, chtěl boj ukončit dřív, než zanechá trvalé následky. Ale rána, která tak měla učinit, život jeho druha navždy přeťala.

Angus vyrazil k Morganovi, aby ho pochvalně poplácal po zádech. Tenkrát Morgan poprvé odrazil otcovu ruku a se zaťatými pěstmi se mu postavil. Strach v Angusových očích vyhnal Morgana z kruhu soukmenovců. Potřeboval najít klidné místo, kde by mohl zklidnit víření v hlavě i v žaludku.

Na kamenné podlaze za ním zazněl nerovnoměrný krok. Morgan se neotočil. Jen jediná osoba si mohla dovolit rušit ho v jeho svatyni.

„Lituješ, že jsi ho viděla odcházet, Evo?” zeptal se jemně.

„Oba víme, že by zemřel dřív, než padne první sníh. Ale Irápí mě vědomí, že ho dostala cameronská dýka. Doufám, že donutíš tu jejich bezcennou holku, aby za to zaplatila.”

„Proč? Její ruka tu dýku nedržela.”

„Ale klidně mohla. Znám tyhle typy. Je jako jed, jako kterákoli jiná nafintěná dámička. Zatemňujou mužskej mozek sladkejma řečičkama a voňavkama.”

Morgan se otočil a spatřil Evinu kamennou tvář. „Už jsem jednu ženu zabil jenom tím, že jsem se narodil. Nemám sebemenší chuť zabít další. Mám zabít i ty ovce, co mi dal Dougal? A kuřata? Nejsou nic než prostředek pomsty?”

Než Eva sklopila zrak, jako by mezi nimi třeskly meče. Ti dva se vždycky respektovali, dokonce by se dalo říct, že mezi nimi vládl i něžný cit. Spojovala je inteligence, hlouběji než krev, silněji než dusivá pouta rodu. Už dávno se mlčky dohodli, že udělají cokoliv, jen aby zachovali skomírající plamínek rodu MacDonnellů při životě.

Eva si hodila cop na záda a obkročmo si sedla na otočenou židli. „Tak dobře, chlapče. Když tu holku nechceš zabít, udělej něco pro můj klid.”

„Cokoli si přejete, paní.” Zopakoval Morgan slib, který dal Elizabeth Cameronové, a plně si tu ironii uvědomoval.

„Ať ti dá dítě.”

Morgan vstal a přešel k prázdnému ohništi. Rukama se zapřel o hrubě tesané kameny. Dneska ráno, když našel Sabrinu schoulenou na zemi, se musel hodně přemáhat, aby neudělal to, oč jej te’ Eva žádá. Kdyby nebylo těch temných kruhů pod Sabrininýma očima a důvěry, s jakou jej objala kolem krku, když ji ukládal do postele, všichni by čekali na pohřeb jeho otce, zatímco on by zaséval semeno do své ženy.

Do Eviných slov se vloudil prosebný tón. „Vím, jak ti na tom záleží, chlapče. Jsi jedinej chlap široko daleko, kterýmu nevisí za patama chumel zelenookejch bastardů. Ale co když Doug.il změní názor? Co když prohlásí, že jsi mu dceru ukrad, a poštve na nás červenokabátníky?”

„Jen ať si přijde! Co je moje, to si zpátky neverné,” opáčil Morgan.

Eva přikulhala k Morganovi a poplácala ho po zádech. V tu chvíli mu připomněla otce. „To je řeč, hochu. Přísahej, že tu holku poznačíš dřív, než bude pozdě.”

Eva byla na ženu dost vysoká. Dost vysoká i na MacDonnelly. Její horký dech orosil Morganův zátylek. Otočil se a pohlédl jí do tváře. „O tu věc se postarám, až přijde čas. A to bez toho, aby mi do toho někdo mluvil. Kdokoliv.”

Eva ustoupila stranou a nechala Morgana projít. Život strávený po boku Anguse ji naučil, kdy se má stáhnout.

„A Evo,” dodal Morgan, „asi bych byl úspěšnější, kdybys laskavě držela Alwyn mimo moji postel.”

Eva uličnicky pokrčila nosem. „Chtěla jsem ti jenom připomenout, co ti chybělo, když jsi spal s nepřítelem, hochu. Mám říct Alwyn, že od te’ budeš chodit ty za ní?”

„Ne.” Morgan bez dalšího vysvětlení odkráčel ke dveřím.

„Morgane? Nezklameš svýho otce, že ne?”

Morgan vrhl přes rameno ledový úsměv. „Nikdy jsem ho

přece nezklamal, nebo snad ano?”

Sabrina zabořila nos hlouběji do Poutníkovy cesty v marném pokusu zapomenout na kručící žaludek. Jeho další hlasitý projev odehnal Pugsleyho do rohu pokoje.

Sabrina odhodila knihu, unavená dlouhým utrpením Nadě-

je a Víry. Hlavou se jí honilo její vlastní břímě. Zdálo se jí nespravedlivé. Cítila se spíš jako Kristián v Údolí pokoření, když musel bojovat s ‘ábelským obrem Apollyonem, jehož tělo bylo pokryto lesklými šupinami pýchy. Vstala, aby se trochu prošla a potlačila lehkomyslné úvahy, které se jí začaly vkrádat do mysli.

Od svého prvního hrůzostrašného vpádu do nepřátelského území zůstávala sama, ukrytá za dveřmi Morganova pokoje. Našla tehdy cestu zpátky a ke svému překvapení objevila uprostřed pokoje všechna svá zavazadla.

Po zbytek dne se Sabrina tvrdohlavě věnovala věcem, které jí vždycky přinášely potěšení: čtení, vyšívání, psaní dopisu matce, dopisu plného falešného nadšení a veselých historek o své nové rodině. Osušila ho pískem a zapečetila. Teprve pak si uvědomila, že v něm není ani zmínka o dvou mužích, kteří ji v myšlenkách pronásledují.

Lázeň v růžové vodě a čisté šaty jí pomohly odvrátit pocit melancholie, ale večerní stíny už se začaly prodlužovat a přes okenní římsu se pomalu vkrádaly do pokoje. S přicházející tmou poklesla i Sabrinina nálada.

Zapálila šest drahých svící, které jí matka přibalila, a jejich světlo šero v pokoji trochu rozehnalo. Sabrina se nechovala příliš šetrně, ale skromnost se v tu chvíli zdála mnohem méně důležitá než potřeba zadržet vkrádající se stíny zpoza zdí pokoje. Jalovec provoněl vzduch v komnatě. Čerstvé, štiplavé aroma jí připomnělo Morgana.

Náhlý záblesk zlosti však propůjčil té vůni spíš hořkou příchuť. Hladověla ted za všechny, které měl Morgan rád. Zametla pokoj, překvapená zjištěním, jaké opojení jí ta zlost způsobila. Vlila se jí do žil a s uštěpačným úšklebkem odplavila předchozí pocit úzkosti.

Zvuk Sabrininých domácích pantoflíčků klepal do rytmu matčiny moudrosti. Pravá dáma nikdy nesmí dát zlost najevo, opakovala si Sabrina. Pravá dáma musí umět ukázat svou druhou tvář. Pravá dáma musí poslušně hladovět ve svém pokoji a nesmí tím obtěžovat nikoho jiného z domácnosti, tím méně svého muže.

Až Morgan vhodí její vychrtlé tělo do kamenné mohyly, může jí to pak vytesat na náhrobek. Sabrina Cameronová MacDonnellová Pravá Dáma. Ale jelikož Morgan neumí psát,

bude zřejmě ochuzena i o tento skromný hold.

Když procházela kolem Pugsleyho, sklonil hlavu na stranu. Sabrina by přísahala, že viděla v jeho ubohých malých očkách hladový záblesk.

„Netrap se, Pugsley!” chlácholila ho. „Už brzy si budeš moct pochutnat na mých kostech.”

Sabrina pozvedla zrcátko z bedny, kterou obrátila a začala používat jako toaletní stolek. Cekala, že v něm uvidí propadlou lebku. Ale její obraz se s tím, který ji překvapil ráno v zrcadle, nedal srovnat. Sabrinino čelo zdobila korunka ze zapletených copů. Zlostí jí však zbělely tváře a temné oblouky obočí tvoři Iv odpudivou linii.

Sabrina praštila zrcadlem o stolek. Jsem přece Cameronová, pane Bože! vztekala se v duchu. A jestliže nechám tyhle bosé divochy, aby mě věznili v mé vlastní komnatě, pak budu brzy naprosto ztracena! Už je víc než načase, aby se dozvěděli, že jejich kapitán má novou paní, rozhodla se pevně.

Vyběhla ke dveřím a prudce je otevřela… Pak opatrně vystrčila hlavu, a než vyšla po špičkách na chodbu, pořádně se rozhlédla na obě strany.

Sabrina se plížila podél stěny směrem ke schodišti, když vtom ji zastavil ostrý, ale přidušený výkřik. Zdál se jí povědomý, a tak se zamračeně přiblížila k nejbližším dveřím. Na chodbu doléhaly tlumené zvuky zápasu. Sabrina přitiskla ucho na dveře. Tichem proniklo slabé zasténání. Když ho porovnala se zvukem, který vydávala Enid, našla-li v pokoji pavouka, polil ji studený pot.

Někdo ubližuje mé sestřenici.

Sabrina vrazila do dveří, ale byly zajištěné zevnitř.

Chvíli na ně bušila pěstmi, ale vzápětí ji přehlušily pravidelné údery vycházející zevnitř pokoje. Mučivé zasténání následované pekelným kvílením zježilo Sabrině chloupky na zátylku. Dobrý Bože, nejen, že jí někdo ubližuje! Oni ji vraždí! Byla to moje chyba, že jsem nechala Enid v tom hnízdě plném zmijí. Nikoho tu neza jímá, že je nevinná Belmonťanka. Vidí v ní jenom dalšího Camerona, který si zaslouží jejich mučení, vířily její myšlenky v rychlém sledu.

Šílená zoufalstvím začala Sabrina bušit na dveře. Z očí jí vytryskly slzy a úplně ji oslepily. Když jí hlasivky vypověděly službu, sála si krev z odřených rukou a v duchu proklínala

nepoddajné dubové dřevo.

Morgan. Morgan je jediný člověk, který by jí mohl pomoci. Sabrina si zvedla sukně a vrhla se dolů po schodišti. Křičela Morganovo jméno, až měla pocit, že jí prasknou plíce. Proběhla

chodbou vedoucí do haly a vtrhla do zatuchlé místnosti plné

l’.iselinového kouře a nemytých mužů.

Čpěli potem a sladovou whisky. Sabrinin prázdný žaludek se vzbouřil. Prorážela si jimi cestu a stále volala Morgana.

Zakopla. Jeden z mužů ji zachytil za paži, obrátil ji k sobě

n věnoval jí bezzubý úsměv. „Hele, děvče, když tady Morgan není, nemoh bych to vobstarat já?”

Zlost, která se v ní nashromáždila z dřívějška, te’ Sabrinu zcela ovládla. Nečekanou silou vytrhla ruku z mužova sevření a bez ohledu na pokřikování a úšklebky si dál razila cestu jejich středem. Muži si v duchu mnuli ruce nad tou nečekanou prémií a nad hysterickou Cameronkou v jejich středu. Když se Sabrina konečně prodrala z té tlačenice, ulevilo se jí, ale jen nakrátko, protože po Morganovi stále nebylo vidu ani slechu.

Posměšky a hulákání pomalu přešly do ironického ticha. Sabrina na sobě cihla tucty zelených a šedých pobavených pohledů. Alwyn se v tu chvíli odpojila od kroužku chichotajících se žen a pomalu se loudala směrem k Sabrině, aby jí zastoupila cestu.

Shlédla na Sabrinu přes svůj orlí nos. Na rtech se jí objevil vítězný úsměv. „Co tě trápí, děvče? Já sem nikdy neměla problémy udržet si Morgana v posteli.”

Sabrina si nevšimla, že se na druhém konci haly rozlétly

těžké, okované dveře. V tu chvíli viděla rudě.

Alwyn zmizel úsměv ze rtů. Sabrina se do ní pustila pěstmi a donutila ji couvat, dokud nenarazila zády do zdi.

MacDonnellské ženy zůstaly stát s ústy dokořán. Sabrina, ta urozená a vychovaná pravá dáma, si přitáhla Alwynin obličej a vyštěkla: „Už tě mám dost, ty drzá nevychovaná couro! Kde je k čertu můj manžel?”

Mužský hlas, plný potlačovaného smíchu, prořízl šokované ticho: „Votoč se, děvče. Je přímo za tebou.”

11

Morganova postava vyplnila prostor dveří a jeho přítomnosl se v tom nepřirozeném tichu zdála veskrze skutečná, živoucí, téměř hmatatelná. Kapičky rosy zdobily jeho pléd a leskly se mu ve vlasech. Náznak úsměvu mu vyčaroval hluboké vrásky kolem úst. Sabrina měla pocit, že nikdy v životě nikoho neviděla radši.

Na jediný prchavý okamžik jí připadal drahý a známý jako by byl opět tím malým, tvrdohlavým chlapcem. Nával citů sevřel Sabrině hrdlo.

Nechala Alwyn, která se sesypala na zem jako hromádka neštěstí, být a spěchala k Morganovi. Chytila jeho velkou

teplou ruku do své a stiskla mu prsty, jako by je už nikdy nechtěla pustit.

„Musíš jít se mnou, Morgane! Někdo vraždí Enid. Prosím, pospěš si, dřív než bude pozdě”, vyhrkla spěšně Sabrina. Ale když uviděla rozpačité váhání v Morganových očích, odhodila svou hrdost a políbila mu ruku. Plně si uvědomovala, že se ponižuje před smečkou vlků, kteří by nejraději cítili vůni její krve. „Prosím, Morgane, opravdu tě prosím! Řekni, že jí pomůžeš. Udělám cokoliv. Cokoliv.”

Morgan zkoumavě přimhouřil oči. Klouby prstů si lehce přejel pootevřené rty. „Řek bych, že to byla nabídka, kterou by moh vodmítnout jenom blázen,” opáčil.

Sabrina ho sevřela ještě pevněji a táhla ho halou ke schodišti. Pronásledoval je zástup vyjevených MacDonnellú, těšících se na další večerní zábavu. A přitom se zprvu zdálo, že to bude jen obvyklý večer plný popíjení a rozptýlení s děvčaty.

Sabrina postrčila Morgana k oněm dveřím. „Tam. Někdo ji Inm drží. A nechtějí otevřít dveře.”

Morgan ani nemusel ke dveřím přikládat ucho. Všichni na chodbě i na schodišti slyšeli divoké bušení a kvílení, které vycházelo z pokoje. Náhle bylo slyšet přidušené klokotání, jako by někdo bojoval o život. Morganovi muži si vyměnili bezradné pohledy.

Sabrina sepjala ruce. „Pospěš si, prosím! Dřív, než bude pozdě!”

Morganovi přeběhl po tváři nejistý výraz. „Seš si úplně jistá, že…?”

„Ano! Jistěže jsem si jistá! Prosím!” Sabrina Morgana zoufale pobídla. „Hned to otevři!”

Morgan kajícně pokýval hlavou. „Tak dobře. Ustup.”

Sabrina se přitiskla k protější zdi a Morgan jediným mohutným kopnutím bosou nohou rozlomil zástrčku. Už první chichotání mezi muži mělo Sabrinu varovat. Vyrazila kupředu a provlékla se pod Morganovou paží, kterou se ji snažil zadržet.

Pohybující se rám postele se s jediným vrznutím zastavil. Ale nebyla to Enid, kdo ležel udolaný na tenké přikrývce. Byl to Ranald a oči měl přivřené rozkoší. Enid na něm obkročmo seděla a zdálo se, že se cítí docela příjemně. Vystavovala na odiv úctyhodný objem svého bílého těla, které bylo pod pohledy fascinovaného obecenstva čím dál růžovější.

MacDonnellové neztráceli soucitem čas.

„Tak kdo tu koho vraždí, děvče? Zdá se, že je to tvoje sestřenice, kdo tu má hlavní slovo.”

Někdo poslal po zemi k posteli dýku. „Tady je moje dýka, Ranalde. Zachraň se dřív, než bude pozdě!”

„Hele, a nevypadá ten kluk docela dobře? Přinejmenším zemřel s úsměvem na rtech.”

Výbuchy upřímného smíchu zaplnily pokoj i celou chodbu.

Enid se skulila z Ranalda a přetáhla si přikrývku přes rudá

ňadra. Její vyděšený pohled se setkal se Sabrininým.

Když si Morgan všiml, jak se jeho ženě vytrácí barva

z obličeje, nosní dírky se mu roztáhly zlostí. Dvěma mohutný-

mi kroky přešel komnatu. Když se jeho mohutný stín rozprostřel nad postelí, Enid jen tiše fňukla. Smích se změnil v nervu.-

ní uchichtávání.

Morgan zvedl Ranalda za zátylek. „Žádal jsem tě, abys n.i nl dával pozor, ty jeden spratku! Nemůžeš nechat ty svý chlípný ruce na pokoji aspoň den?”

Ranald pozvedl ruce v chabé obraně. „Chlap může vydržel svádění jenom do určitý míry, Morgane. Vopravdu sem se snažil.”

Z davu vykřikl uličnický hlas: „A byla asi dost dobrá, co? Jesli to skučení bylo dovopravdy…”

Morgan znechuceně upustil Ranalda zpátky na postel.

„Odpusťte mi.” Sabrinina slova nebyla víc než slabé zašeptání, ale přesto ťala skrz všechen ten smích hluboko do Morganova srdce. Zmateným pohledem putovala z Enidind sklíčeného obličeje k Morganovi. „Odpusťte mi,” zopakovala. Pak si pozvedla sukně a otočila se ke dveřím.

Její křehká důstojnost ohromila celý dav. Muži se tiše rozestoupili, aby ji nechali projít, a Morgan jen bezmocně zaťal pěsti.

Sabrina stála u okna a dovolila nočnímu vánku, aby jí chladil horké čelo a zmírnil její stud. Nevadilo jí, že ze sebe udělala blázna. Bůh ví, že v Morganových očích byla bláznem už od doby, kdy mu přistála u nohou se sukní přetaženou přes hlavu. To, co v ní te’ hlodalo, byl výraz, který přeběhl Enid po tváři, když se jejich pohledy setkaly. Lítost.

Dokonce i tuctová, ustrašená Enid je ženštější než já. Já

nejsem víc než válečná trofej, přemítala Sabrina smutně. Třásla se a třela si paže.

Morgan ode dveří pozoroval svou ženu. Hrubé kameny, které rámovaly její postavu, způsobily, že vypadala ještě menší a drobnější. Vánek pohupoval pramínkem vlasů, který jí vyklouzl z úhledného copu. Po takovém ponížení by se jiná žena vrhla plačky na postel. Možná, že kdyby to Sabrina skutečně udělala, věděl by, jak ji utišit. Ale takhle jeho ruce visely bezmocně podél těla.

I Sabrina promluvila první. Morgana překvapilo, že ví o jeho přítomnosti v pokoji. Jeho tajemnost byla stejně legendární jako

|eho velikost. Šeptalo se, že podřízne nepřítele a ještě než se

|cho mrtvé tělo dotkne země, je Morgan už v půli cesty do MacDonnellů.

Sabrinin hlas hladil jeho smysly jako sametová křídla. „Je mi lilo, jestli jsem tě před tvými lidmi přivedla do rozpaků. Nebyl lo pro mě dobrý den. Nejsem zvyklá na to, že mě lidi nemají rádi. Každý, koho jsem dosud potkala, mě obdivoval.” Sabrina se kradmo podívala přes rameno. „Každý kromě tebe.”

Hořce se usmála a Morgana v tu chvíli bodlo hanbou u srdce. Nedal však na sobě nic znát.

Sabrina se otočila zpátky do noci a dál nahlas přemýšlela.

„Vlastně jsem nikdy nemusela nic udělat, abych si zasloužila jejich přízeň. Jen jsem se usmívala, a když to nefungovalo, zazpívala jsem těm zatvrzelejším písničku, kterou mě naučil Brian, nebo jsem se jim vrhla do náruče a tahala je za vousy.”

Morgan si založil ruce na prsou. „Nedoporučujú ti, aby ses vrhala do náruče kterýhokoliv z mejch mužů.”

„No nevím.” Sabrina setřela konečky prstů prach z okenní římsy. „Zdá se, že u Enid to fungovalo.” Otřela si prach z prstů a otočila se k Morganovi. „Jestli se ti zdá, že se chovám divně, tak to bude tím, že mi ještě nedošlo, že mnou někdo pohrdá jen za to, odkud jsem.”

„To ti nebude trvat dlouho,” odpověděl Morgan.

Sabrina byla dost moudrá na to, aby věděla, že ji nežádá

o soucit. Jejich pohledy se setkaly a dlouhou chvíli se vznášely nad třepetajícími se plameny svíček.

Světla svíček. Morgan si najednou uvědomil, že v pokoji už nepraskají lojové svíce a není cítit zápach roztaveného zvířecího

tuku. Nehezké svíce byly nahrazeny voskovými svíčkami, štíhlými a elegantními stejně jako jejich paní. Plameny svíček zářily tak intenzivně, jako by mohly překonat i ledový útok zimního deště.

Jejich světlo ozařovalo bruselskou krajku přehozenou přes obrácenou truhlu. Probleskovalo lahvičkami plnými voňavek a kosmetiky. Lesklo se na leštěném dřevě citery opřené o zed Hladilo přikrývky ze smetanového lnu, přehozené přes čelo postele, a jejich výzva stáhla Morganovo hrdlo potlačovanou touhou. Morgan zatoužil shodit ze sebe drsný tartan a položil do nich nahou Sabrinu.

Na trojnožce byly pohozeny svazky žlutého pergamenu. Ze sklenky inkoustu se vznešeně tyčilo husí brko. Šachové figury z broušeného jaspisu stály připraveny na starém poškrábaném stole. Nad ohništěm visel cameronský obřadní meč. Ted Morgan pochopil, co bylo v těch těžkých zavazadlech, které dnes ráno vynášel po schodech civilizace.

Sabrina sledovala Morganův pohled a každou sekundou byla nervóznější. Dekorace jí nyní připadaly dětinsky hloupé, jako bláznovství dítěte s bujnou fantazií, které předstírá, že hlohový keř je zámeckou komnatou. „Měla jsem se tě zeptat, než jsem to tu změnila. Jestli se ti to nelíbí, tak….”

Morgan pozvedl ruku a Sabrina zmlkla překvapená plachým údivem zračícím se v jeho očích.

Morgan zatoužil zastavit na okamžik čas a vychutnat si všechno, co Sabrina vytvořila. Během několika krátkých hodin změnila studené, šeré doupě v palác hodný prince. Nebo princezny. Morganova ústa se pomalu roztáhla do úsměvu.

Nakonec má ta holka přeci jen matčin styl, pomyslel si.

Morganův úsměv Sabrinu vystrašil. Podvědomě o krok couvla.

Ostrá jalovcová vůně prostoupila Morganovy smysly

a vyhnala vzpomínku na ženy vonící potem a kouřem rašeliny. Zdálo se mu, že se zblázní radostí. Měl chuť strhnout cameronský meč a divoce kolem něj tančit. Chtěl popadnout Sabrinu do náruče a zvednout ji vysoko nad hlavu. Chtěl pomačkat ta čistá prostěradla vahou jejich propletených těl. Místo toho však své pocity skryl, a to jediným způsobem, jaký znal činem.

Odkašlal si a stáhl obočí, aby vypadal dostatečně přísně.

„Pokud si dobře pamatuju, děvče, něcos mi slíbila, když

pomůžu tvý sestřenici.”

Tak tady to máme, pomyslela si Sabrina a zalitovala své hloupé přísahy. To je ta noha, co mě podrazí, to je ten slepýš na zadech mého pláště! Jak jen jsem se mohla vydat tomu muži na milost a nemilost? Její slova jí vrátila posměšná ozvěna: Udělám koliv. Cokoliv.

Sabrina ustoupila o další krok. „No, není kam spěchat, Morgane…”

Morgan začal přecházet po pokoji dlouhými, pomalými kroky. „Dny se zkracujou a noci prodlužujou. Mám spousty práce s přípravou dobytka na zimu. Večer budu unavenej, promrzlej a mrzutej.”

„To jistě,” utrousila Sabrina.

Morgan se otočil na patě a ostře na ni pohlédl; Sabrina se pokusila o chabý úsměv.

„Celej den sem vystavenej škodolibejm posměškům

a rozmrzelosti mejch línejch chlapů. Když sem za tebou večer přijdu, vočekávám trochu úsměvů a milý konverzace a voheň, kterej by vohřál moje zkřehlý nohy. Můžeš mi zpívat, když budeš chtít, nebo mi ukázat, cos přes den vyšila.” Pak ukázal na dosud neotevřenou truhlu. „Předpokládám, že tam sou knihy.”

Sabrina přikývla a uvědomila si, že má oči tak vykulené, že by mohly spolknout celý její obličej.

„Výborně!” vykřikl Morgan. „Budeš mi každý večer předčítat. A až napadne sníh, budeme mít dost času, abys mě naučila nějaká písmena a čísla. A ještě něco,” dodal, „taky mě naučíš hrát šachy. Vocenil bych, kdyby ses pokusila prohrát. Já na to nemám žaludek.”

Sabrina stála jako opařená. Nikdy by nevěřila, že Morgan umí tolik slov, a ještě míň, že by je mohl vyslovit. Jeho mužská arogance ji šokovala a fascinovala zároveň. Odolala pokušení padnout na kolena k jeho bosým nohám.

Morgan využil Sabrinina ohromení a vykročil ke dveřím.

„Kam jdeš?”

Morgan vysunul bradu, jako by něco vysvětloval nějakému hloupému děcku. „Do svýho pokoje. Tví rodiče přece měli voddělený ložnice, že? Všichni slušný lidi je maj.”

Sabrina si masírovala spánky a přemítala, jestli se z hladu nezbláznila. Morgan nebyl typ muže, který dovede šarmantně ustoupit ženě, a přece tu stál a dával jí přesně to, co chtě’.!

Rozumné manželství. Tak proč se v něm cítím tak nepo hodině? přemítala. Ajak si ten muž představuje, že získá syna, když chce spát v oddělených ložnicích? Určitě není tal

„nevědomý”. Avšak jediný rozladěný pohled na Morgana otázku zapudil. Ten muž už od narození ví, co chce, uvědomila si náhle. Zelenooký mizera předurčený k tomu, aby byl zakázaným ovocem každého děvčete a noční můrou každého otce.

„Myslím, že většina oddělené ložnice má,” utrousila Sabn na. „Ačkoliv v zimě máma s otcem často…”

„Dobře. Dobrou noc.” Morgan uchopil kliku a chystal se otevřít dveře.

Sabrina s překvapením zjistila, že nechce, aby ji tu nechal napospas bezútešné samotě, které si užila za celý den dost V jejím hlase bylo slyšet zoufalství. „Morgane!”

Morgan se zastavil.

Sabrinu napadl jen jediný způsob jak oddálit jejich rozloučení. Když Morgan tak velkoryse přijal podmínky, které jsem mu předložila, neuškodí mi udělat te’ malý ústupek jeho egu, napadlo ji.

Sabrina si jazykem navlhčila rty a pomalu se k němu blížila.

„Víš, manželství je i o něčem jiném než o šachách a zpěvu. Pravý džentlmen by nikdy nepopřál své ženě dobrou noc bez toho, aby ji políbil.”

Morganovo obočí se stáhlo do obezřetného výrazu. „Tvůj otec tvoji matku líbal?”

Sabrina strojeně přikývla. „Každou noc. Bez výjimky.”

„Svoji vlastní ženu?”

Sabrina odolala pokušení kopnout ho do holeně, protože věděla, že by si tím stejně jen zlomila palec. „Svou zákonitou manželku,” opravila ho.

Morgan zabručel, jako by ho civilizované zvyky neuvě-

řitelně obtěžovaly. „Jestli se to teda má…”

Sabrina neměla ani chvilku na přípravu. Morganova paže se obtočila kolem jejího pasu a pozvedla ji ze země. Jeho ústa se přitiskla k jejím. Morganův útok skončil tak náhle, jak začal. Sabrina v okamžiku stála opět na podlaze a lehce vrávorala.

Vrhla na Morgana obviňující pohled a otřela si ústa. „Ty jsi me kousl!”

Morgan lehce sklonil hlavu. Zpod pramenu vlasů, který mu

spadl přes obličej, vyšlehl lišácký úsměv. „Nemůžeš přece čekat, že MacDonnell bude umět líbat. Jsme jenom bosí divoši,” opáčil.

Ale Sabrina si dobře pamatovala, že téhle urážce předcházel omamně něžný polibek v mámině pokoji.

„Možná bych měl přenechat tu čest tobě,” řekl Morgan, skřížil si ruce na prsou a hleděl přímo před sebe.

Sabrina nervózně přistoupila k té skále z masa a kostí, ale nemohla si neuvědomit, že pod jeho bronzovou kůží bije silné, horoucí srdce. Zuby si skousla horní ret. Zhluboka se nadechla, zavřela oči, našpulila rty a …

… políbila jeho pléd.

Sabrina se zamračila, stáhla si ze rtu vlněná vlákna a zkusila to znovu. Ale ani když zaklonila hlavu a postavila se vysoko na špičky, nedosáhla výš než na Morganův krk. Morgan však zůstával k jejím pokusům netečný; dokonce zívl.

Odhodlaná vymámit z něho jakoukoliv odezvu přisunula si Sabrina židli a stoupla si na ni. Morganovy rty byly staženy do pevné linky a v očích mu probleskovaly uličnické jiskřičky.

Sabrina si vzpomněla na lekci, kterou jí matka uštědřila před svatební nocí. Uvolnila se, uchopila Morganovu tvář do rukou a přitiskla rty na jeho ústa. Jejich měkké, hebké kontury se podvolily Sabrininu laskání. Dokonce mu nabídla svůj jazýček.

Morgan zasténal, ale v Sabrininých uších to zaznělo jako varovný řev. Svět se jí rozplynul před očima, ale Morgan ji stačil zachytit dřív, než mohla spadnout. „Co se děje, děvče? Nejsi nemocná?”

Sabrina se mírně usmála a pevně se chytila jeho plédu.

„Jenom hladová. Celý den jsem nejedla.”

Morganova tvář potemnela. „Zatracená Alwyn. Ta líná holka ti měla donést jídlo do pokoje.”

Sabrina jen pozvedla obočí a Morgan hned pokýval hlavou. Uznal, že to nebyl právě dobrý nápad.

ns

Zlehka postavil Sabrinu na zem. „Hned ti dám něco poslal

„Morgane?” zeptala se stydlivě Sabrina. „Budeš chtít poli bek na dobrou noc každý den?”

Zdálo se, že zatvářit se přísně ho stojí mnohem větší úsilí, než stálo Sabrinu vyslovení té otázky. „Jistě, děvče. Každou noc. Bez výjimky.”

Dveře se zavřely a vzápětí se znovu rozletěly, aniž In Sabrině dopřály dostatek času zakrýt vítězný úsměv ve tváři,

„Uzavřu s tebou vobchod, děvče. Budu držet Alwyn z kuchyni’, pokud ty udržíš Enid mimo zahradu. Její dušený houby sou hotovej jed.”

Sabrina skočila do dveří dřív, než je Morgan mohl znovu zavřít. „Ale jak víš, že tě otrávila Enid?”

Morgan se dábelsky zasmál. „Nevěděl sem to. Až do ted.” Morgan zmizel dřív, než si Sabrina stihla uvědomit, že z ni vymámil důkaz neviny. Nebyla si jistá, jestli má jeho důvtip

chválit, nebo proklínat. Opřela se o dveře, tvář přitiskla k hrubě tesanému trámu a uvědomila si, že to není hlad, co nutí její srdce bít tak divoce.

Na druhé straně dveří bojoval Morgan s instinkty svého těla, které mu velely vrazit zpět do pokoje a vzít si, co je jeho. Trpělivost je ctností každého opravdového bojovníka, připomínal si. Ale Sabrinina sladká, omamná chuť ulpěla Morganovi na jazyku a podněcovala v něm touhu po další porci. Po mnohem větší porci. Přísahal by, že ho její éterická vůně provázela po celé chodbě. Přičichl k plédu. Sabrinina vůně jím pronikla

v okamžiku, kdy mu sklouzla do náruče. Bohužel hlady, nikoli touhou.

Morgan sevřel kus plédu v dlani, jako by tak mohl tu nepolapitelnou odměnu uchovat déle. Nemohl si dovolit ukázat Sabrině, jak moc po ní touží. MacDonnell by se nikdy neponížil před Cameronem. Dnes večer si smím vychutnat malé vítězství. Další budou jistě brzy následovat, slíbil si Morgan. K čertu ted s vlastní rozkoší! Budu se Sabrině tak dlouho dvořit a svádět ji, až sama poprosí o potěšení, které bych jí mohl poskytnout, umiňoval si. Ještě nikdy se mu vidina ne nerýsovala tak nádherně; ještě nikdy neočekával vítězství

H takovým nadšením.

Až bude Sabrina konečně poražena, tisíckrát mi to vynahradí dlouhé čekání, usmál se v duchu.

Příštího rána se Sabrina probudila s klamným pocitem, že ji někdo hladí po vlasech. „Mami,” zamumlala a otočila se na záda.

Ale když otevřela oči, uviděla kulatý obličej své sestřenice.

Enid si omotala pramínek Sabrininých vlasů kolem prstu.

„Moje vlasy byly vždycky příliš jemné, než aby se daly natočit.”

Sabrina se posadila, zády se opřela o čelo postele a přitáhla si kolena k bradě. V pokoji se rozhostilo ostražité ticho.

„Nikdy jsem nechtěla.

„Přišla jsem ti říct…”

Svá slova vyhrkly obě najednou. Hned však zase zmlkly.

Enid si hrála s okrajem pokrývky. „Něco bys měla vědět. Za mým odjezdem do Cameronu bylo víc, než co napsal otec.”

„Myslela jsem si, že to bylo proto, abychom se poznaly dřív, než pojedu na jaře do Londýna,” zalhala Sabrina, aby šetřila Enidiny city.

S překvapením si uvědomila, jak jsou jí ted sny o Londýnu vzdálené. Přitom kdysi strávila celé hodiny představami krásných nápadníků, kteří jí padají k nohám. A ted by vyměnila všechny jejich komplimenty za jediný úsměv jednoho muže.

Enid zavrtěla hlavou. „Měla jsem v Londýně nápadníka,” pronesla stydlivě. „Filipa Markhama. Vystudoval Cambridge. Vysoký. Pěkný. Velmi pořádný, dokonce až trochu strohý, ale matka s otcem byli nadšeni. Už se totiž začínali bát, že mě nikdy neprovdají.” Enid lehce pokrčila rameny a dala tak najevo víc, než vůbec tušila. „Vážně jsem si myslela, že mu na mně záleží. Možná, že mě měl i rád, ovšem tím jediným způsobem, jaký znal.”

Sabrina vzala Enid za ruku. Byla vlhká a studená. „Ten den, kdy přišel požádat otce o mou ruku, udělal jedinou neobvyklou věc za celou dobu, co jsem ho znala. Počkal, až se rodina sejde v salonu. Pak sundal stužku z krabice, kterou přinesl, a vytáhl z ní šaty. Nádherné šaty se sukní nabranou v útlém pase.” Enid

sevřela dlaň. „A pak oznámil, že den, kdy se do těch šatů vejdu, bude náš svatební.”

Sabrině stouply zlostí i soucitem slzy do očí. „Ten mizera! Doufám, že ho strýc Willie vyhodil.”

„Všichni byli chvíli úplně zticha. Pak vyskočili, aby nám gratulovali. Ani Stefan se mi nepodíval do očí. Byl to ten nejdelší večer mého života. Při večeři jsem se snažila usmíval a pak jsem se vytratila do svého pokoje.”

„Kde jsi, doufám, napsala zničující dopis, který svlíknul toho darebáka donaha!”

„Zvracela jsem,” řekla Enid prostě. „Pak jsem snědla celou krabici bonbonů. Toho dne, kdy se zásnubní oznámení objevilo v novinách, jsem snědla celého krocana, co měl být v neděli na oběd.” Enid se ve tváři objevil smutný, ale vítězný úsměv. „Za tři týdny jsem se nemohla vejít ani do vlastních šatů, tím míň do těch, které vybral Filip. A tak, znechucený, zrušil naše zasnoubení.” V očích jí zazářila hrdost. „Ale něco jsem se za ty tři týdny naučila. Zjistila jsem, že jsou na světě muži, kterým nezáleží na tom, kolik žena váží. Čističi bot. Poslíčci. Holiči.”

Světlo v Enidiných očích pohaslo. „Když mě otec načapal v knihovně na stole s jeho vlastním agentem, poslal mě do Skotska, dokud ta aféra se zrušenými zásnubami neutichne.”

Sabrina byla tím prostým přiznáním šokovaná. „Je mi to moc líto, Enid.” Pohladila ji po měkké tváři.

„Celý život mi říkali, jak bych byla pěkná, kdybych nebyla tlustá.”

„Ale ty nejsi tlustá,” oponovala uctivě Sabrina. „Ty jsi …” Enid položila Sabrině na ústa ukazováček. „Tlustá. Ani baculatá. Ani boubelatá. Tlustá. Ale Ranald je jedním z mužů,

kterým se přesto líbím.” Enid lehce zrůžověla líčka, ale Sabrina cítila, že jí chce říct ještě něco. „Když jsem mu řekla, že se obávám, že bych mu mohla svou vahou ublížit, jenom se zasmál a řekl, že muž, který si nedovede poradit s tak ohromnou ženskou, jako jsem já, vlastně ani žádný muž není.”

Sabrina měla chuť se zeptat na tisíc věcí, ale styděla se mznat, že nedovolila vlastnímu muži, aby jí dal na její otázky odpovědi. Enid zpozorněla v očekávání Sabrininy reakce.

Sabrina zasunula Enid za ucho uvolněný pramen vlasů.

„Nemyslím si, že jsi pěkná.” Enidiny oči potemněly. „Myslím, že jsi překrásná,” rozesmála se Sabrina.

Enid roztáhla ruce a Sabrina jí padla do náruče. Jejich uplakané objetí však náhle přerušil Enidin srdceryvný výkřik. Třesoucí se rukou ukázala za Sabrinino rameno.

Sabrina se chytila za ucho a otočila se po směru Enidina ukazováčku. Na zdi za postelí seděl veliký černý brouk. Jeho tykadla se chvěla hrůzou.

Sabrina vyprskla smíchy. Podívala se na Enid a obě se rozesmály. Enid měla dost odvahy na to, aby šla do postele s divokým horalem, ale při pohledu na neškodného brouka málem omdlela.

Dveře pokoje se rozletěly dokořán a dovnitř vpadl chumel zvědavých MacDonnellú, běsnících vzrušením. Zůstali zírat na pochybný obrázek dvou žen řvoucích smíchy ve vzájemném objetí. Jejich překvapený pohled obě rozesmál ještě víc.

Jeden starý muž, který byl až na chomáče bílých vlasů nad ušima úplně holohlavý, se podrbal na lesklém temeni. „Ať se na místě propadnu! Jeden nikdy neví, ve který posteli tyhle mladý holky najdeš. A vony si klidně říkaj, že my MacDonnellové sme chlípná cháska!”

12

Příštího večera se Sabrina rozhodla, že začne svého muže

učit záludnostem šachu.

Morgan však brzy uhodil pěstí do šachovnice, až se figurky rozletěly po celém pokoji. Sabrina ani nemrkla, jen si hluboce povzdechla, sklouzla na kolena a začala je sbírat do sukně Morgan převrátil šachovnici už potřetí a to mu Sabrina ještě ani nevysvětlila, jak táhne věž nebo střelec.

Morgan rozezleně přecházel po pokoji dlouhými, ráznými kroky a v ruce svíral předmět svého pohrdání. „Jak je to možné?” vztekal se. „Jak může bejt král tak zatraceně bezmocnej? Copak nemá žádnou čest? Žádnou hrdost? Jak může získat slávu, když se schovává za ženský sukně?”

Pugsley se protáhl na svých krátkých nožkách, překulil se do ohniště a hlasitě za vyl.

„Nechápeš cíl hry.” Sabrina vytáhla z ohniště nešťastného jezdce. „Král je nej důležitější figura. Můžeš hrát bez královny, ale bez krále ne. Když je zajat, hra končí. Takže ho musíš chránit za každou cenu.”

„Chránit? Hrstkou hloupých figur a jednou ženskou! Měli by ho kamenovat a vyhnat z rodu.” Aby demonstroval svá slova, hodil Morgan opovrženíhodného monarchu směrem k ohništi. Pugsley chytil letící figurku a sevřel ji do svých nelítostných čelistí.

Sabrina obrátila oči v sloup. Morgan jí pomohl otočit těžkou hrací desku. „Pouhou ženskou? V historii bylo hodně žen, které položily život pro své zájmy. Co tvoje královna Mary?”

Morgan praštil pěstmi do stolu a ještě víc se zamračil. „Jejíž hlava propadla tvý královně Alžbětě.”

Sabrina udeřila věží o šachovnici. „Nebyla to moje královna. sem Skotka jako ty, Morgane MacDonnelle!”

„Tak proč mluvíš jako zatracená Angličanka?”

Morgan a Sabrina stáli opřeni každý o jeden konec stolu

a zlostně si funěli do tváře. Když Morgan sklouzl pohledem na Sabrinina ústa, Sabrina zadržela dech. Jeho oči měly barvu dešťové kapky na čerstvém vřesovém lístku. Morganův pohled Sabrinu na jeden nekonečný okamžik zhypnotizoval a pak klesl k šachovnici. Morgan zvedl elegantní figuru černé královny.

Jeho hlas změkl a ztratil ostrý nádech hněvu. „Zeny jsou jemný stvoření. Křehký. Něžný. Bůh je stvořil, aby byly chráně-

ný před nepohodou tohodle světa,” řekl.

Sabrina byla unesena pohledem na Morganovy veliké,

a přesto neskutečně něžné ruce, které laskaly průsvitný jaspis. Stejným způsobem se kdysi dotýkaly Belmontské růže chvíli předtím, než praskla.

„Je povinností muže chránit ženu. Hýčkat ji,” pokračoval Morgan zastřeným hlasem.

Když si Sabrina představila macdonnellské ženy, které dosud potkala, připadalo jí neuvěřitelné, že Morgan mluví upřímně. Jeho představa o cti a hrdosti ji ohromila. Byla naprosto odlišná od toho, co ji o Morganově rodu učili.

„Jseš si jistý, žes nebyl podvržené dítě?” zeptala se jemně.

„Možná tě víly položily v košíku na otcův práh.”

Morgan se hořce pousmál. „Otec mi tohle taky čas vod času předhazoval. Ale já sem měl matku. Umřela, když sem se narodil.”

Palcem pohladil broušené záhyby královniných šatů. Sabrina měla pocit, že na figurku začne žárlit. Zachvěla se při představě, že by ty bronzové ruce hladily s tak bolestnou něžností její vlastní kůži.

Už nemohla to sladké, nevědomé svádění déle vydržet. Vytrhla Morganovi figurku z ruky a sedla si, aby jaspisové postavičky roztřídila. „Je to jen hra, Mograne.”

Morgan si sedl do křesla a složil ruce na prsou. „Není to vhodný. Já už nehrajú.”

Sabrina si záměrně založila ruce na prsou také a oba jen mlčky, tvrdohlavě seděli. Pugsleyho přestal zneuctěný kr.il bavit a vyplivl ho na zem. Morgan se konečně naklonil pře.’. stůl. „Myslím, že se teda nedá nic dělat. Dostanu polibek na dobrou noc.”

Sabrina zavřela oči a poslušně našpulila ústa. Když se nu nedělo, otevřela oči a uviděla Morgana, jak si ji líně prohlíží Pak vzal Sabrininu tvář do dlaní. Když začal oběma palci hladil a laskat její rty, jako by chtěl zjistit, jak dlouho mu budou vzdorovat, Sabrině bušilo srdce až v krku.

Cítila, jak se její rty pod Morganovými doteky rozpouštějí jako vosk a beze studu ho zvou dál. Ucítila na kůži Morganův teplý dech. Nepřestával a Sabrina měla pocit, jako by její rty drsnými polštářky svých palců znásilňoval.

Ohnivé plamínky olízly temné, tajemné zákoutí Sabrinina

těla, až ucítila napětí v prsou a neznámou vlhkost v tajných chodbičkách. Sabrina se v křesle lehce zavrtěla. V tu chvíli pronikl Morganův jazyk do jejích úst a jediným hlubokým zásahem vzal Sabrině vědomí.

Morgan jako by její zoufalý vzdech neslyšel. Stáhl se zpět a lehce ji políbil na špičku nosu. „Dobrou noc, skvrně.”

Sabrina v obavě, že by se jí nedostávalo dechu, počkala, až Morgan dojde ke dveřím. „Měla jsem zato, že vy MacDonellové v polibcích na dobrou noc moc zkušení nejste.”

„Ano, ano. A právě proto musíme pořád trénovat.” Morgan na Sabrinu čertovsky zamrkal. „Spi sladce, děvče.”

Když se za Morganem zavřely dveře, zhroutila se Sabrina

do křesla. Její tělo vřelo touhou, kterou v ní Morgan zažehl tak mocným plamenem, že zapochybovala, jestli se jí té noci vůbec podaří usnout.

Příštího večera se Sabrina rozhodla, že seznámí svého manžela s Homérem, který, jak doufala, byl dostatečně chytrý, aby udržel Morganovu pozornost, a zároveň dostatečně chladný, aby zadržel Morganovy emoce, které už prokázaly své zničující účinky jak na Sabrinin spánek, tak na její klid. Půl uplynulé noci totiž nemohla usnout a zmítala se v poduškách, a/ kolem ní byly omotány jako neprolomitelné Morganovo objetí.

Sabrina si složila jednu nohu pod sebe a začala číst. Cítila se trochu jako Sehrezáda bavící svého pána s tím rozdílem, že neriskovala, že ztratí hlavu, ale své srdce.

Ale její obavy byly tentokrát neopodstatněné. Morgan brzy seděl zcela uchvácený na kraji křesla a hltal každé slovo o tom, jak Odysseus přelstil nepřátele a probojoval si cestu zpět ke své milované Penelopě. Sabrina Morgana po očku pozorovala. Jeho hrubé rysy zjemnila chlapecká zvědavost. Když Odysseus oslepil hrozného Kyklopa, předklonil se Morgan tak hluboko, až se Sabrina zalekla, že upadne na zem. Zároveň si však uvědomila, že ji ta starověká báje chytila do svých sítí stejně, jako když ji slyšela poprvé.

Sabrina pokračovala příběhem Odyssea a chytré čarodějnice Syrs. Morgan se usadil zpět do křesla. To bylo pro Sabrinu prvním znamením, že je něco špatně. Varovná vráska na Morganově čele se prohloubila. Sabrina začala číst rychleji

a zakoktávat se u jednoduchých slov. Pomalu se přestávala soustředit a jediné, nač mohla myslet, byl jejich blížící se polibek.

„Hlupák!” Morgan praštil pěstí do stolu. Sabrina leknutím zavřela knihu.

„Zatraceně! Ten chlap je naprostej hlupák! Já bych takovou chybu nikdy neudělal. Ta prohnaná čarodějka proměnila jeho muže v prasata, a von s ní ted skončí v posteli? To nemá ani za mák hrdosti?”

Morganova posedlost hrdostí začínala Sabrině lézt na nervy. Sebevědomě se mu podívala do očí. „Syrs ho obloudila svou krásou. Možná byl ochotný se své hrdosti na chvíli vzdát, aby mohl ochutnat, co mu nabízí.”

„Kterejkoliv chlap, kterej zahodí svoji hrdost pro ženskou, je zatracenej hlupák.”

V Morganových planoucích očích Sabrina vyčetla varování. Jestli mu to dovolím, možná mi jednoho dne dá své tělo,

a dokonce svého syna, ale nikdy ne své srdce, uvědomil.) ll trpce Sabrina. Ke své hrůze zjistila, že má oči zalité slzami.

Nechala knihu spadnout na zem, vykročila směrem k oknu

a nechala vítr, aby jí osušil slzy. Vítr byl cítit přicházející zimou

„Možná máš pravdu. Odysseus za své rozhodnutí tvrdí zaplatil. Podle Homéra byl zabit jedním z následků toho spojení vlastním synem.” Sabrina se otočila k Morganovi. (>. i měla suché a tvář jí planula zlostným odhodláním. „Ale kdybys mě nechal ten příběh dočíst, pochopil bys. Odysseus sdílel se Syrs lože, jen aby osvobodil své muže. Cenil si jejich životů vu než své mizerné hrdosti. Zrovna ty bys takovou oběť jislě chápal.”

Morgan chápal až příliš dobře. Syrs nebyla ani z poloviny takovou čarodějkou, jakou byla Sabrina. Upředla kolem něj svým medovým hlasem kouzelnou síť a s každým plachým úsměvem ho poutala víc a víc. Morgan si ani nebyl jistý, zda vybuchl zlostí nad neobyčejným bláznovstvím Odyssea, nebo sebe samého.

Sabrina se na Morgana upřeně dívala a ve svém vzdoru nebyla o nic méně ohromující než Syrs. Její jemné kontury zářily vzrušením; noční vítr vyprostil pramínky vlasů z její těsné čelenky. Morgan si představil Sabrinu na bílé skále bičované mořskou vodou, její rozpuštěné vlasy třpytící se

závojem z mořské pěny, viděl ji, jak hrdě čelí všem výzvám, které jí moře předloží. Odysseus možná nebyl hlupák, protože Syrs podlehl. Možná byl hlupák, protože ji opustil.

Morgan naznačil Sabrině, aby přišla blíž. Ona se však rozhodla jeho žádost odmítnout. Ale nakonec v ní zvítězila zvědavost, a tak k Morganovi přece jen přistoupila. Morgan si poplácal dlaní na koleno. Sabrina chvíli váhala a pak si upjatě sedla. Cítila se jako loutka, jejíž provázky vede Morgan.

Jeho teplé prsty se obtočily kolem Sabrinina nahého zátylku. Sabrina se zachvěla. „Možná tvůj vychytralý Odysseus jenom zchladil svou hrdost, když předstíral, že je to oběť.”

Sabrina věděla, že to je maximum, co Morgan dovede říct jako omluvu. Přitáhl si její obličej, až se jejich rty dotkly

a zažehly čistý, horoucí plamen, kterého se Sabrina bála a po némž zároveň toužila. Odevzdaně sklouzla do Morganovy náruče. Lehce laskal a oždiboval citlivou kůži jejích rtů, až je žádostivě pootevřela.

Tentokrát ji Morgan neodmítl. Jazykem se dotýkal horké kůže a prozkoumával tajemná zákoutí Sabrininých úst. Sabrina nemohla odolat a vlastním jazykem se vydala na průzkum po rovné, pevné linii Morganových zubů. Mačkala jeho pléd jako spokojená kočka a svíjela se v jeho náručí, aniž si to vůbec uvědomovala. Morgan hluboce vydechl a naplnil Sabrinu nadšením, ale i strachem. Jestli se mi někdy opravdu podaří odvést Morganovy myšlenky, budu si s ním vůbec vědět rady? napadlo ji.

Sabrina si opřela horké čelo o Morganovu šíji a přála si, aby to rozhodnutí udělal on. Přála si, aby vstal, odnesl ji do postele a přiměl ji zapomenout na onu hloupou přísahu. Když Morgan vstal a jemně ji postavil na zem, ani nevěděla, jestli si má oddychnout, nebo se cítit zklamaná.

„Budeš mi zítra zase číst, skvrně?”

Sabrina vztáhla ruku a lehce uchopila hedvábný pramínek jeho vlasů. Doufala, že uličnickým úsměvem zakryje tu bezmocnou touhu, která jí zamlžovala zrak. „Ano, jistěže budu. Příběh o neohroženém bojovníkovi jménem Samson a oduševnělé dívce Dalile.”

Příštího odpoledne Sabrina odhodlaně vypochodovala ze svého pokoje. Jako paní MacDonnellů přece nemůžu strávit

zbytek života čekáním na občasné návštěvy svého manžela, pěkně uklizená ve svém pokoji, usoudila. Pomalu ji začínalo popouzet, že se k ní chovali jako k exotickému zvířátku, přestože ji takřka hýčkali.

Když prošla kolem rozpadajícího se schodiště, její pozornost přitáhla změť hlasů. Zvuk zlostných hlasů byl v MacDonnellů běžným jevem. Většinou pak následoval zvuk bušících pěstí

a padajících zubů. Ale tyhle hlasy byly tlumené, jako by zlostně šeptaly, a Sabrina si uvědomila, že je to víc, než jen obyčejná hádka. Zaváhala. Vzpomněla si na následky minulého slídění, ale následující slova ji přinutila zůstat.

„Jak jen můžeš bejt tak zatraceně nešikovná, ženská? Nikdy ti ten úkol neměl svěřit.”

„Svěřit? Byl to přece můj nápad, nebos už na to zapomněl1 Bůh ví, že takovej zabedněnec jako ty by todle dohromady nikdy nedal. Kapitán řek, že to byl vodvážnej tah génia.”

„Jo. A koukej, co z toho měl. Starej slepej Galwin by to zvknl zrovna tak! Věděl jsem, že máš špatnou nohu, ale v pravdě jsem věřil, že oči máš zdravý.”

„Jdi k čertu!”

Dřív než Sabrina stihla vymyslet nějakou výmluvu pro sve naslouchání, vyrazily obuté nohy nahoru po schodišti. Zmátlo ji, že vidí Ranalda. Jeho snědá tvář při pohledu na Sabrinu zbledla. Smekl čapku a zamumlal: „Má paní.” Pak se rychle vytratil nejbližší chodbou jako vylekaný zajíc.

Objevila se Eva a opřela se o kamennou zed. Ústa se jí zkroutila do opovržlivého úsměvu. Měla rozpuštěné vlasy

a najednou nevypadala tak stará, jak se Sabrině původně zdálo Přestože vítr a slunce vysušily její pleť a vytáhly lesk z jejích vlasů, nemohla být o moc starší než Sabrinina matka.

„Máš pěkné vlasy,” řekla Sabrina opatrně. „Měla bys je nosil

častěji rozpuštěné.”

„Ale to nemůžu.” Eva se otočila jako kočka, která ucítila svou kořist. „Dlouhý vlasy sou v bitvě jako voprátka. Jednou sem chytla jednu mladou Grantku za kudrny a skalpovala ji vod týla až po jícen.”

Sabrina si nervózně sáhla na upravený uzel vlasů na zátylku. „Nepovídej.”

„No jo,” pronesla hrdě Eva. „Angus vždycky říkal, že bych mohla proříznout chlapovi hrdlo a ten blázen by to zjistil až

u pekelnejch bran.”

„Je mi líto Anguse. Morgan mi říkal, že vy dva jste si byli velmi blízcí.”

Eva pokrčila rameny a její klidná odpově’ připomněla Sabrině Morgana. „Zemřel tak, jak žil. Na vostří nože.”

„Ale čí bylo to ostří?” dovolila si Sabrina položit provokativní otázku.

Eva natáhla ruku a prstem pohladila Sabrininu tvář. „Tak pekná. Tak jemná. Morganovi se takový líbí, že? Hebká kůže. mnej hlas. Zrovna jako tvá máma, vid? Jako Angusova drahá Beth.”

Eviny oči se zastřely a Sabrina měla pocit, že začíná chápat ravý důvod nenávisti té ženy ke Cameronu. Zaplavily ji umíšené pocity. Dostala vztek na Angusovu nerozvážnost. Cítila lítost nad dívkou, jakou Eva kdysi bezpochyby byla ilomáckou, zmrzačenou, donucenou žít ve stínu ženy, u které Angus nepochodil.

Ale než mohla Sabrina něco říct, Evina tvář se zatvrdila.

„Namáhal se ten kluk vůbec dostat tě do postele, děvče? Morgan je po svým otci víc, než si dokáže připustit. Raději se bude soužit pro to, co nemůže mít, než aby se potěšil s tím, co má. A koneckonců ty si jen chabá imitace ženy, kterou voba chtěli.”

Sabrina ustoupila. Toužila utéct tomu posměšku v Eviných očích. Zdálo se, že jí vidí až do žaludku, že cítí její nejtemnější a nejtajnější obavy. „Co to říkáš?”

„Víc, než bych měla. Brzo to zjistíš sama.” V Eviných očích probleskla lítost a Sabrině se zdála daleko víc hrozivější než posměch. „Nedávej mu svý srdce, děvče. Nacpe ti ho kousek po kousku zpátky do chřtánu, až se jím zalkneš,” pronesla a odšourala se pryč, zchromlou nohu táhla za sebou po nerovné kamenné podlaze.

Sabrina za ní hleděla a ta záhadná slova jí vibrovala

v mozku jako ozvěna. Nezapomněla, že Ranald a Eva byli jediní MacDonnellové, kteří ze salonu na cameronském panství záhadně zmizeli chvíli před Angusovou vraždou. Mohla bych

si dovolit sdělit své podezření Morganovi? Věřil by mi, nebo by mě obvinil, že jen hledám obětního beránka, abych očistila jméno Cameronu? Sabrina si povzdechla. Bylo ještě příliš brzy dát obviněním v sázku jejich křehký vztah. Představa, že by

jejich srdce znovu rozdělila pomyslná hranice mezi Cameronem a MacDonnellem, ji vyděsila.

Sabrina proto zahnala vytrvalý neklid a pokračovala ve svém poslání.

Sabrina vstoupila do zakouřené haly a odolala pokušení zamnout si ruce v radostném očekávání. Homér ji přivedl na skvělý nápad. Když Syrs použila svá kouzla, aby proměnila muže v prasata, proč bych já nemohla použít ta svá, abych změnila prasata v muže? Ale i Syrs by jistě měla problém \ vybrat si z takového počtu lákavých obětí, myslela si.

Připadalo jí až směšně jednoduché představit si kvičeni a chrochtání prasečích hlav posazených na širokých ramenou

macdonnellských mužů. Tři z nich byli shrbení u ohniště a hráli v kostky. Když jeden z nich vyplivl chuchvalec rozžvýkaného tabáku do rozcuchaných vlasů svého souseda, vypukla rvačka U dalšího stolu probíhal zápas nad srnčí kýtou. Skončil, kdy/ jeden z mužů rozbil džbán whisky o hlavu druhého a omráče něho jej shodil z lavice.

Výbuch smíchu u prostředního stolu přitáhl Sabrininu pozornost. A, tady je výzva hodná mocné čarodějky! prolétlo jí hlavou.

Pan Fergus MacDonnell osobně si tu prolévá hrdlo světlým pivem, vykřikuje nestydaté prípitky a ruku má zasunutou hluboko ve výstřihu rozesmáté ženy sedící na jeho klíně. A jeho baňatý nos dokonce vypadá tak trochu jako prasečí.

Sabrina si pozvedla sukně a bázlivě si razila cestu přes kosti a hrozivě vypadající skvrny rozeseté po celé podlaze. Ostatní muži u stolu po jejím příchodu ztichli, ale Fergus byl tak zaneprázdněn laskáním ženiných prsů, že si Sabriny vůbec nevšiml. Pozvedl si ke rtům džbánek piva. Mok mu stékal po prošedivělých vousech a do záhybů jeho silného, býčího krku.

„Ach,” vydechl a chtivě se zadíval na dívku. „V zimě není nic lepšího než džbánek piva a teplý prso.”

Když jeho břitká poznámka nevyvolala očekávaný výbuch veselí, rázně postavil džbánek piva na stůl. „Co je s várna? Je tu dost cecků pro všechny, ne?” Zahleděl se dívce do výstřihu.

„Když jsem to naposled kontroloval, měla každá holka dva.” Zasmál se vlastnímu vtipu.

Jeden z jeho spolustolovníků si odkašlal. „Fergusi…” Už bylo pozdě. Sabrina zlehka poklepala Fergusovi na

rameno. „Promiňte, že přerušuji váš okouzlující a poetický proslov na téma ženských ňader, pane MacDonnelle, ale potřebovala bych vás ve své komnatě.”

Hráči kostek v tu chvíli přerušili hru. Muž, kterého poslal džbán whisky do bezvědomí, se zvědavě posadil.

Fergus se otočil a sesunul dívku ze svého klína na zem. „Mě,

děvče? Potřebuješ mě? Ve svým pokoji?”

Sabrina se sladce usmála a ukazováčkem mu naznačila, aby ji následoval. „Přesně tak.”

Fergus se podíval na ostatní, jako by chtěl říci: Jak jsem si jen zasloužil takové štěstí? Pak zabořil palce do kiltu a vykročil za Sabrinou jako bojovný kohout před nájezdem na kurník.

Enid připravila pokoj, jak si to Sabrina přála. Křehký čínský čajový servis byl prostřen na valenciánském ubruse. Zdobená čajová konvice stála na škrobeném ubrousku. Z hubičky jí stoupala horká pára.

„Pane MacDonnelle?” Sabrina pokynula směrem k nejbližšímu křeslu. Fergus jako by však její slova neslyšel, a proto je zopakovala.

Fergus se zatvářil překvapeně a stydlivě přikývl. „Eště mi nikdo nikdy neříkal ,pane’. Přátelé mi říkaj Fergie, ale ty mi můžeš říkat miláčku, jesli chceš.” Zamrkal na Sabrinu, ale bez podpůrné přítomnosti kamarádů jeho gesto ztratilo svůj náboj. Sabrina jeho drzost úmyslně přešla.

Fergus se posadil na kraj křesla a rozhlížel se po pokoji, evidentně vyděšen ženskými nástrahami.

Sabrina mu nalila šálek čaje. „Sladíte, pane?”

„Nevim,” přiznal Fergus. „Eště sem čaj nepil. Vždycky sem

měl nejraděj pivo.”

Sabrina hodila do šálku tři hrudky cukru v naději, že by se tím jeho otupené chutě mohly vrátit k normálu. Vmáčkla mu křehoučký šálek do ruky. Ve Fergusově zarudlé dlani vypadal ještě menší. Fergus si spěšně usrkl a pokrčil nos.

Sabrina se také rychle napila, aby zakryla svůj smích. Fergus odložil třesoucí se rukou šálek zpět na stůl. Hrníček zarachotil o podšálek a čaj se přelil přes okraj. Fegusova široká tvář zčervenala. Pohledem zamířil ke dveřím, jako by hledal, kudy je možné uniknout.

Sabrina fascinovaně hleděla do jeho zarudlých prasečích

oček a vůbec poprvé v nich zahlédla zmatek. To odhalení ji ohromilo. Tak tenhle drsný, bouřlivý muž se bojí žen! Ne, nebojí se. Prostě zkamení! Prostě se jen rozhodl schovat svťí| strach za hrubé posměšky a nechvalnou reputaci. Srdce se ji naplnilo lítostí.

Sabrina věděla, že její pokus je šílený, ale přesto se natáhla, aby se dotkla Fergusovy třesoucí se ruky. „Všechno je v pořád ku, pane MacDonnelle. Nemusíte se ničeho obávat. Přísaháni, že na vás budu milá.”

Vyčerpaný Morgan vešel do špižírny právě ve chvíli, kdy se venku zvedl silný severák a z ocelově šedého nebe se začal sypat sníh. Celý den strávil zápolením se stádem ovcí, které se snažil zahnat do úzké rokle, jež jim bude v zimě domovem. Skalní stěny ovce ochrání od toho nejhoršího, co zima v tomto kraji přináší. S jarem pak budou vypuštěny na široká vřesoviště jako znamení nové naděje pro jeho rod.

Morgan by si nikdy nepomyslel, že ovce mohou být tak tupá zvířata. Sotva se svými muži dostali jednu do rokle, jiná už byla na cestě ven.

Morgan si shodil pléd z ramene. Do půl pasu nahý se nahnul nad sudem chladné dešťové vody a chrstl si jí plnou dlaň na obličej. Vlhkýma rukama si odhrnul vlasy z tváře. Ledová voda mu stékala po krku a hrudníku a svaly se stahovaly na protest. Bez ohledu na to, jak byl unaven, se vždycky zastavil u sudu s vodou dřív, než vstoupil k Sabrině do pokoje. Až příliš často ve svém životě slyšel za svými zády šeptat slova: „špinavý, smradlavý MacDonnell”.

Když si Morgan osušil tvář, vylétl jeho pohled nahoru k trámovému stropu. Vědomí, že ho Sabrina čeká, ho těšilo a zneklidňovalo zároveň. Její pokoj se pro něj stal svatyní po

vyčerpávajících dnech naplněných organizováním mužů, kteří už tak odvykli smysluplné každodenní práci, že nad lopatami

a maltou usínali. Bylo to zvláštní. Morgan se netěšil na historky, kleré mu bude Sabrina vyprávět, ale na svůdnou melodii jejího hlasu. Nebyly to hry, co ho vzrušovalo, ale soupeření jeho mysli s její inteligencí. Původně si myslel, že v Sabrinině pokoji najde samotu a klid, ale místo toho tam objevil tak osvěžující výzvu, jakou dosud nenašel v žádném boji.

Morgan se narovnal. Zády mu projela prudká bolest. Možná

by Sabrina mohla použít své jemné prstíky a zmírnit křeč v mých svalech, napadlo ho. Dosud mi nic neodmítla.

Nečekaný úsměv roztáhl Morganovi koutky úst. Když se mi podaří přesvědčit Sabrinu, že MacDonnell může být i něčím jiným než chlípnou bestií, možná mě brzy pozve do své postele. Ne z povinnosti nebo jako milodar, ale z touhy. Pak rozhodně vklouznu do těch něžných pokrývek a mezi její mléčná stehna

a učiním ji skutečně svou.

Při té myšlence Morgan ucítil, jak mu v tříslech tepe krev. Zavřel oči a chvíli vychutnával sílu té svůdné představy.

Najednou se mu kolem pasu ovinula cizí paže. Morgan se

s leknutím zahleděl na olámané, špinavé nehty škrábající ho po břiše. Jiná ruka si hledala cestu pod pléd po zadní straně jeho stehna. Dlouhé vlasy ho polechtaly na zádech.

„Alwyn,” utrousil Morgan.

„Jo, jo, Morgane. Je to tvoje milá Alwyn.” Alwyn vzrušeně zavrněla. „Jsi tady a pripravenej jako vždycky, že, lásko?”

Morgan uchopil její houževnaté prsty a otočil se. Alwyn byla cítit jiným mužem. To zchladilo Morganovu touhu rychleji než ledová sprcha.

Alwyn si pomalu zvedala sukně. Morgan jí je stáhl zpátky dolů. „Myslel jsem, že jsem to řek dost jasně, děvče. Nemůžeš shazovat svý spodky, kdykoli jdeš kolem. Není to vhodný.

Mám už ženu.”

„Ale di, Morgane. Víš, že žádný spodky nenosím.” Vrhla se proti němu jako velká horská kočka. Opřela Morgana o sud

a přitiskla se k němu svými plnými ňadry. „Je to skvěle načasovaný. Tvoje žena nás nebude rušit. Když se vona může bavit v pokoji s jiným chlapem, co je špatnýho na tom, když si ukradneme malou chvilku pro sebe?”

„S jiným chlapem?”

Když Alwyn zaslechla hrozivý tón v Morganově hlase stáhla se prozíravě zpět. „Jo. Myslela sem, že to víš. Eva říkala, že už je tam hodiny.”

„Hodiny?” Morgan viděl rudě a v uších mu zvonilo.

Alwyn odstoupila a oči se jí rozšířily strachy. Její vlastni laškování Morgana nikdy nezajímalo. Jak jsem mohla vědět, že by v něm ta malá ženská s opičím ksichtíkem mohla vzbudil takovou zuřivost? přemýšlela.

Ale Morgan nezuřil. Byl přímo šílený. Rychle si upravil

pléd, prolétl kolem Alwyn a vtrhl do haly. Dým a ticho byly tak husté, že by je nikdo neproťal ani mečem. Zaplňovaly celou místnost. Kriste Pane! Oni snad všichni věří, že mi moje cameronská nevěsta nasazuje parohy! polekal se.

Morganovi muži hleděli do ohně, šoupali nohama a vířili whisky ve svých pohárech. Ani jeden z nich se mu nepodíval do očí. Jen Eva si dovolila pozvednout svůj džbánek

v posměšném prípitku.

Když Morgan procházel halou, zpomalil krok. Cítil, že te’ všechny pohledy propichují kůži na jeho zádech.

A za ním se mezitím horečně uzavíraly sázky, jestli svou přelétavou ženu uškrtí, nebo zda její černé srdíčko provrtá kulkou.

13

Sotva se Morgan dostal z dohledu ostatních, dal se do běhu. Rozpadající se schody bral po dvou a pak se se zatajeným dechem zastavil před Sabrininým pokojem. I přes jemný zvuk citery a bušení srdce ve vlastních uších slyšel, jak se hluboký mužský barytón a sladký ženský soprán mísí v tak bolestné melodii, že by rozplakala i toho nejkrutějšího válečníka.

Muž zpíval:

I kdybych měl dceru krále, až tam za mořem.

A Sabrina odpovídala:

I kdybych byla dcerou krále, není jak být v srdci tvém.

Cizí muž tu zpívá s mojí ženou! Morgan si ani nevšiml, že je to poprvé, co o ní neuvažuje jako o Sabrině, nebo o škvrněti, nebo dokonce jako o mizerné cameronské obtíži, ale jako o své ženě. Zlost a bezmoc ho naplnily až po kořínky vlasů. Jemná intimita jejich splývajících hlasů byla ještě příšernější než smilstvo samo o sobě.

Morgan rozrazil dveře. Dva páry překvapených očí si ho zvědavě prohlížely. Najednou si uvědomil, že musí vypadat jako blázen napůl nahý, s mokrými vlasy a s pusou dokořán.

Nemohl si pomoci. Když zjistil, že ten andělský barytón patří muži, jehož duše je černější než duše samotného satana, překvapením zkameněl.

Fergus MacDonnell se zvedl z polštářku u Sabrininých nohou a nabídl jí své prašivé rámě. „Děkuji za čaj, má pani Bylo mi opravdu potěšením.”

Sabrina odložila citeru. Fergusova hrubá tlapa pohltila Sabrininu něžnou ručku. „Já děkuji vám, pane MacDonnelle, že jste mě naučil ty kouzelné horalské balady. Můj muž je jistě ocení během těch dlouhých zimních nocí, které tu budou co nevidět. Ze, drahý?”

Morganovi trvalo dobrou minutu, než si uvědomil, že Sabrina mluví k němu. „Co?”

Fergus se zastavil ve dveřích a káravě se na Morgana zamračil. „Nenadávej svý ženě, hochu. Nejsi přece žádnej zatracenej ničema.” Přehodil Morganovi spadlý pléd přes rameno. „Neměl bys chodit polonahej v přítomnosti dámy. Copak tě táta nenaučil slušnýmu chování?”

Fergus Morgana rozverně poplácal po zádech a vytratil se. Sabrina poletovala po pokoji, pobrukovala si a radostně sbírala použité hrníčky, jako by dole nečekala plná hala MacDonnellů, až uslyší výstřel z Morganovy pistole jako pádnou odpově’ na manželčinu nevěru.

„Okouzlující muž, že?” Sabrina sfoukla prach ze džbánku na smetanu. „Pod vším tím vztekáním a bouřením se skrývá duše džentlmena.”

Morgan zavřel pusu. Jednou viděl, jak Fergus dočista olízl srnčí kost a zároveň volnou rukou usekl nepříteli hlavu. „No jo, úplnej poeta,” souhlasil.

Morganův vyrovnaný hlas zahnal Pugsleyho pod postel, až mu vyčuhovala jen oháňka.

Morgan za sebou jemně zavřel dveře. „Mohla bys mi laskavě vysvětlit jeho vznešenou přítomnost ve tvým pokoji, děvče?”

Sabrina rukávem očistila hrníček od otisků Fergusových špinavých prstů. „Co je tady k vysvětlování? Pozvala jsem ho, aby si se mnou dal šálek čaje. Byl tak laskavý, že mě naučil několik tvých oblíbených balad. Je mi jasné, že tě máminy anglické písně brzy unaví.” Sabrina pokrčila nos. „Myslím, že

je tam moc narážek na neschopné Skoty.”

„To je anglický zvyk pít čaj s cizím mužem? Sama ve vlastní ložnici?”

„Ani ne. Ale nemohla jsem najít vhodnou místnost pro…” Sabrina si náhle uvědomila, co tím chtěl Morgan vlastně říct. Křehký šálek jí vypadl z ruky a porcelánová růže, která jej zdobila, se odštípla o okraj stolu. Sabrina nevěřícně pohlédla na Morgana. „Ty mě snad obviňuješ z…?”

„Z ničeho tě neobviňujú, děvče. Já jen, že Alwyn říkala -”

„Jo tak Alwyn.” Sabrinin hlas byl náhle prázdný, jako bez života, veselé jiskřičky v jejích očích pohasly. „Věříš jí, že? Koneckonců, je přece MacDonnellová. Žádná prolhaná, úskočná Cameronová. A kdepak jsi byl ty a tvoje sladká Alwyn, když ti tohle povídala?”

Na Morganově tváři se na sekundu objevil provinilý výraz. Vzpomněl si na hladové Alwyniny ruce obtočené kolem jeho těla. Bolestný výraz v Sabrininých očích se ještě prohloubil.

„Přísahám, že sem se jí ani nedotk,” zamumlal Morgan. Zdálo se, že ho Sabrina vůbec neslyšela. Nejisté se pousmála. „Mohla jsem to čekat, že? Proč bys mi měl věřit?

Není přece nic, k čemu bychom se my Cameronové nesnížili vraždíme naše hosty, trávíme ženichy. Nemůže být pro tebe až tak obtížné si představit, že bych mohla spát s tvými muži.”

Sabrina se otočila k Morganovi zády. Úzká ramena se jí chvěla zlostí. Morgan obdivné pokýval hlavou. Sabrině se podařilo obrátit jak jeho hněv, tak jeho žárlivost proti němu. Žádný z jeho mužů by si nikdy nedovolil na něho ve zlosti zvýšit hlas, ale tahle drobná dívka dokázala, že jsou všichni zbabělci a on sám zatracený hlupák.

Morgan zvedl růži, která se odloupla od hrníčku. Kéž bych býval přestal přemýšlet o tom absurdním obvinění, říkal si.

Vždycky jdu do všeho bezhlavě, aniž bych uvažoval

o následcích. Vždycky svou prudkou neohrabaností zničím něco vzácného a křehkého matčin život, Belmontskou růži, Sabrininu hrdost.

Položil růžičku na stůl a postavil se před Sabrinu. Stál tal blízko, že cítil její dech na svých prsou. Jeho sladké ševelení na něho zapůsobilo tak, jak Alwyniny doteky nikdy nemohly Sabrina měla skloněnou hlavu a tvrdohlavě odmítala podiv.il se Morganovi do očí.

„Asi mi nepřečteš ten příběh, kterýs mi včera slíbila, že? Ten vo krásný Dalile?”

„Myslím, že ne,” zašeptala Sabrina.

„Partii šachu? Slibuju, že nepřevrátím desku. Ani kdy/ vyhraješ.”

Sabrina zavrtěla hlavou. V pokoji se rozhostilo ticho Morgan si projel rukou vlhké vlasy a cítil, jak jeho tělo ztéžklo lítostí. S námahou usedl do křesla.

Sabrina byla přesvědčena, že svého manžela potěšil nemůže, a tak se rozhodla potěšit sama sebe. Nedbala Morgana, sedla si na sedátko a začala hrát na citeru. Sklonila hlavu ke straně a začala si pobrukovat hořkosladká slova balady, kterou ji naučil Fergus.

Odhodlání předstírat, že tu Morgan prostě není, však Sabrinu brzy opustilo. Dokonce i když se nehýbal a nemluvil, byla místnost doslova prostoupena jeho syrovou mužnou přítomností. Šest stop a tři palce snědého horala se prostě nedalo přehlížet. Nezvládl by to ani někdo, na koho by jeho šarm nepůsobil. Natož Sabrina.

Pokradmu se na Morgana podívala. Zajíkla se a hlasem klopýtala přes dívčin part, nevinný slib nehynoucí lásky, skládaný jejímu nevěrnému snoubenci. Sabrině se touhou sevřelo hrdlo. Morganovy oči byly zavřené a svalnaté nohy měl natažené dopředu. Pléd se mu vyhrnul, takže Sabrina viděla bronzová stehna pokrytá zlatavými chloupky. Hltala ho pohledem jako mohutné doušky chladné vody za horkého letního dne.

Znovu hrábla prsty do strun citery a vyloudila starou anglickou melodii, kterou jim matka zpívala za zimních večerů, kdy sněhové vločky zlehka dopadaly na okno v horním pokoji. Sabrina milovala pohled na odpočívajícího Morgana. Měla téměř pocit, že vidí, jak jeho mohutnou postavu opouští napětí

.i kontury ve tváři se mu uvolňují do spokojeného výrazu. Zatoužila dotknout se Morganovy tváře, tančit prsty po jeho kůži tak, jak tančily po strunách citery něžně, s úctou

a s radostným nadšením.

Morgan se pohnul v křesle, hluboce vydechl a zamumlal:

„To je ale krásná melodie, Beth.”

Sabrininy prsty v tom okamžiku zkameněly. Morgan otevřel

oči, ale Sabrina v nich neviděla nic než zmatek. Téměř

nedýchala. Možná, že jsem si jeho přeřeknutí jen vsugerovala, napadlo ji.

Morgan se poškrábal na čele. „Musel sem usnout. Raděj pudu, než budeš muset zavolat Ferguse, aby mě vodnes.”

Pomalu se odšoural ke dveřím a pak se zastavil. Sabrina stále pociťovala jeho přítomnost v pokoji, jako by jí někdo bolestně svíral srdce. Představa, že zase odejde, že opět zůstane sama, se jí zdála tak příšerná, že by byla ochotná se odevzdat pochybám, které ji tížily v hrdle jako kámen.

Když už to nemohla déle snést, otočila se a pohlédla na Morgana. „Pro Krista Pána, na co čekáš?” vykřikla.

Morgan stál jako řecká socha s rukama založenýma na svalnaté hrudi. „Na tvůj polibek na dobrou noc, samozřejmě.”

Jeho drzost Sabrinu naprosto odzbrojila. Dlaněmi se dotkla rtů. „Zdá se, že jsem při výuce slušného chování na něco zapomněla. Když se muž nechová hezky a zraní něžné city své ženy, pak si manželé polibek na dobrou noc nedávají.”

Morgan si nechal chvilku na strávení téhle nové tradice. Pak přešel k Sabrině a zdvihl ji za ramena dobrou stopu nad podlahu. Vášnivě ji políbil a jejich jazyky se divoce proplétaly, až celé Sabrinino tělo pulzovalo v Morganově erotickém rytmu. Morganovy poddajné, hebké rty jí téměř daly zapomenout na Evino varování, téměř nevnímala nic než zasněný příslib vášně v jeho očích. Téměř.

„Hloupej zvyk,” pronesl náhle Morgan a postavil Sabrinu zpět na zem. „Dobrou noc, skvrně.” Morgan za sebou pomalu zavřel dveře.

„Dobrou noc, Morgane,” zašeptala Sabrina do ticha. „Žádnj div, že mi vždycky říká skvrně. Asi si nemůže zapamatovat mé jméno.”

Na ta slova vyběhl Pugsley zpod postele.

Sabrina přehodila roh ubrusu přes naštípnutý hrníček Nějak se jí při pohledu na něj nedělalo dobře. Ze by měla Ev.i pravdu? ptala se v duchu. Ze by byl Morgan stejný jako jeho otec? Vážně po celá ta léta moji matku marně a bláhové miloval? Sabrina se probírala vzpomínkami a uviděl,i Morganovu tvář zrcadlící chlapeckou touhu, jak sleduje Elizabeth, když zpívá.

Sabrina se chytila za žaludek, jako by tím mohla zastavil

tupou bolest, která se jí roztahovala v útrobách. Nemohla si nevšimnout té ironie. Zatímco jsem se opírala svou malou bradou o dlaň a s obdivem pozorovala Morgana, on se stejným obdivem pozoroval moji matku, problesklo jí hlavou.

Tenkrát si o tom nic špatného nemyslela. Všichni k Elizabeth vzhlíželi. To jejím pulzem bilo srdce Cameronského panství. Sabrina se jí celý život snažila vyrovnat.

Dokonce i v okamžicích, kdy by jí Morgan nemohl vyčítat, že je rozmazlené a pyšné skvrně, jak si o ní podle jejího názoru vždycky myslel, se Sabrina ze všech sil snažila být milá, šlechetná a slušná.

Ted však poslušně uhasila plamínky hněvu, které jí vzplály v srdci. Sedla si do okna, vzala si vyšívání a toužebně pozorovala, jak se Morgan s ostatními muži vydali na svých huňatých koních cvalem přes kopce pokryté vřesem. Aby potěšila svou matku, byla Sabrina dokonce ochotná odjet do Londýna a provdat se za nějakého rozvážného Angličana, ačkoliv v hloubi duše věděla, že její srdce bude navždy patřit vrchovině a tomu divokému a tvrdohlavému chlapci, který jí je ukradl.

Sabrina byla maminčinou křehkou růží. Tatínkovou skvělou princezničkou.

A ted byla Morganovým okouzlujícím domácím zvířátkem, doufajícím v trošku jeho pozornosti, kdykoliv zatáhl za vodítko.

Ale nikdy nebyla ženou. A nikdy manželkou.

Zatímco Enid našla dost odvahy k tomu, aby přetrhla řetězy, které ji poutaly k minulosti, já jsem zapadla do stejných kolejí a snažím se okouzlit Morganovy lidi v naději, že když získám

jejich srdce, mohla bych získat i srdce jejich kapitána, přemýšlela hořce.

Sabrina se dlaněmi opřela o stůl a pohledem zbaveným dětských iluzí zkoumala pokoj. Nebylo v něm nic ze Sabriny Cameronové. Ani náznak její osobnosti. Všude byly jen otisky matčiných elegantních rukou. Na porcelánovém servisu, který nechala dovézt z Londýna, na štíhlých svících zformovaných podle jejího přání, na panensky křehkých přikrývkách lemovaných jejími precizními stehy.

Všechno v Sabrinině pokoji, včetně psa, nejdříve patřilo Elizabeth. A ted měla důvod věřit, že dokonce i srdce jejího

manžela.

Sabrina svou matku milovala. Obdivovala ji. Respektovala. Ale nemohla jí být. Ani pro Morgana ne.

Před všemi těmi lety jí Morgan neústupně shazoval korunku. Ted přišel čas, aby si ji sundala dobrovolně.

Když si Sabrina vytáhla sponky z vlasů a nechala prameny sklouznout na záda, Pugsley hlučně přizvukoval. Vlasy jí spadaly kolem ramen jako temný závoj.

Za nocí jako tato si Morgan přál, aby byl pijanem. Ani ten nejstudenější jarní déšť by nezchladil oheň sálající v jeho klíně. Sladká kapitulace Sabrininých rtů odplavila veškerou jeho únavu. Představa spánku byla te’ pryč stejně jako zasloužené uvolnění pro jeho tělo zmítané touhou.

Ve chvílích primitivní slabosti si přál, aby byl tím mužem, za kterého jej Sabrina pokládá. Záviděl svému proslulému předchůdci jeho slaboduchost. Horid Halbert by tu krásnou cameronskou dívku prostě přikoval v žaláři a bral by si ji podle své chuti.

Morgan zasténal a polknul další doušek chladné vody. Sel do haly s tím, že mezi svými rozbouřenými muži najde útěchu i anonymitu. Jak postupem času jejich řady řídly a nájezdy

Gratů a Chisholmů byly stále prudší a častější, opustila větší n.i MacDonnellú své příbytky v kopcích a hledala ukryl

v Morganově tvrzi. V hale společně jedli a zabaleni do plédu spali rozeseti po tvrdých lavicích, jak to dělali jejich předci už před několika staletími.

Melodie píšťal a rytmické bubnování tamburín držely krok s Morganovým neklidným srdcem.

„Hele ho, už je tady!” vykřikl někdo varovně. Jeden z jeho mužů dostal dobře míněnou ránu a už se kutálel pod stůl.

Morgan zachytil chlapce za pléd a odsunul ho stranou, aniž by mrknul okem. Fergus se posadil vedle Morgana. Prsty laskal

šíji jedné z dívek jistě mnohem něžněji, než by byl schopen ještě před několika hodinami. Ještě jeden čaj se Sabrinou, a ten prošedivělý lotr začne citovat Shakespeara, pomyslel si Morgan. Eva seděla na konci stolu obklopená čtyřmi muži, kteří byli s Morganem příbuzní tak vzdáleně, že si ani nezasloužili pochybné oslovení „bratranec”. Jejich šeptání a prohnané pohledy směřovaly k Morganovi a jemu znovu přišla na

mysl neobjasněná záhada Angusovy smrti. Myšlenka na to, že by nikdy nezjistil otcova vraha, mu hýbala žlučí.

Zatoužil po chvíli sladkého zapomnění, jaké mu Sabrina dopřála uklidňující hrou a zpěvem. Rázem se přenesl zpět do klidných časů v horním pokoji Cameronského panství, kde Elizabeth svým sytým sopránem konečně zapudila všechen ten křik, kletí a násilí, které ho provázely celým mladým životem. Ale když se probral, Bethina dcera si ho potemnělýma očima tázavě prohlížela. Nepolapitelný klid rázem vyprchal pod návalem oslepující touhy.

Venku te’ hustě sněžilo a sníh padal do haly úzkými průzory ve zdech jako poprašek vypovězených hvězd. Rozplynul se, jakmile narazil na ohřátý vzduch.

Morgan strnul. Pár cizích rukou se mu zezadu obtočil kolem těla. „Nelíbí se mi, když se tváříš tak ponuře,” zavrněla mu Alwyn do ucha. „Dej mi jen malou chvilku a vrátím na tvý sladký rty úsměv.”

S ohledem na stav svého klína se Morgan obával, že by

k tomu opravdu stačila jen malá chvilka. Sevřel džbánek a na amžik zaváhal. Sabrina by se to nikdy nemusela dozvědět, kal si. Když ale zachytil Evin zkušený, pobavený pohled,

olal. Věděl, že by se po bezduchém muchlování cítil ještě hůř. inavější a ještě méně hoden dívky, se kterou se oženil. Dívky k křehké a čisté jako čerstvé sněhové vločky padající do haly.

Právě si v hlavě sumíroval zdvořilé odmítnutí, když vtom hudba přestala hrát. Flétny zavřískly a tamburína tupě zaduněla. Fergus se zakuckal whisky a vyprskl ji do tváře hocha, který byl příliš vyjevený, než aby si toho vůbec všiml. Morgan sledoval užaslé pohledy přítomných směrem k podloubí. Když zahlédl, co všechny tak upoutalo, naslepo vytrhl Fergusovi džbánek z ruky a mohutným douškem vyprázdnil celý jeho obsah.

14

Whisky Morgana zaštípala v krku. Nebyl na alkohol zvyklý. Nemohl dýchat ani polykat a zdálo se mu, že ten pocit trvá celou věčnost. Nakonec, když Sabrina vlétla do haly jako uličnická lesní nymfa, připadalo mu, že by mu obě tělesné funkce stejně k ničemu nebyly.

Sukni růžových šatů měla roztrhanou na bezpočet proužků. Ve srovnání s ní vypadal i Alwynin háv poměrně zdrženlivě. Sabrina neměla žádnou spodničku ani krinolínu a při každém rázném kroku jí vykukovala mléčně bílá stehna.

Byla bosá a vlasy měla rozpuštěné. Jejich divoké vlny jí splývaly po zádech, korunovány věnečkem saténových růží, které se nápadně podobaly těm, jež dříve zdobily Sabrinin živůtek. Na tváři neměla žádný pudr. Růž na jejích tvářích byla přirozená. Jen rty měla lehce, svůdně přibarvené.

Morgan dostal chuť se na ony rty vrhnout. Něžně vrhnout. Bezbožně. Klín mu opět začal pulzovat v poplašném rytmu. Fergusova prasečí očka se radostně zablýskla a ruka dolila

whisky do džbánku. „Jen se napi, kamaráde. Cejtím, že to dneska ještě budeš potřebovat.”

Morgan vyprázdnil džbánek, ale ani na vteřinu nespustil Sabrinu z očí. Cítil ohnivou stopu whisky sahala až někam dolů, kde, jak se obával, te’ sídlilo jeho srdce.

Sabrina se propletla mezi strnulými tanečníky a sem tam se na někoho rozpustile zašklebila. Když se dostala až k Morganovu stolu, stříbrné jehličky jejího smíchu proťaly mrazivé ticho v hale. Sabrininy rty se lákavě pohybovaly způsobem starším

než sám svět. Koutkem oka zahlédl Morgan Alwyn, jak skočila l’ergusovi do náručí.

Sabrina Ferguse srdečně políbila na prošedivělou tvář a pak si sedla obkročmo na lavici čelem k Morganovi. „Zdála se vám postel příliš studená, můj pane?” Sabrina očima zabloudila

k Alwyn a naznačila, že viděla její únik od Morgana k Fergusovi. „Šel jsi snad hledat trochu tepla?”

Morgan sevřel džbánek v dlani a vydrolil v hrubé kamenině nové šrámy. Mluvil potichu. Tak potichu, že i Fergus, který seděl nejblíže, musel napínat sluch, aby mu rozuměl. „Dávej si bacha na jazyk, děvče. Mí muži věří, že sdílíme jednu postel, a rád bych to takhle nechal. Tak proč nejsi v tý svý?”

Sabrininy modré oči se rozšířily ve veliké nevinné talíře.

„Nevěděla jsem, že můj pokoj je cela. Nebo klec. Jsem ted tvým zajatcem, Morgane? Nebo domácím zvířátkem?” Nabídla mu svá zápěstí. „Možná bys mě chtěl spoutat?”

Sabrinina slova a gesta vyvolala pohanské představy, erotické svou nekultúrností. Morgan jí složil ruce zpět do klína. Chvíli bojoval se svůdným pohledem na Sabrinina holá stehna objímající hrubou dřevěnou desku lavice a na chomáč mačkaného sametu v jejich středu.

Přísným tónem Morgan potlačil rozechvění, které mu ten pohled způsobil. „Takhle by se kapitánova žena chovat neměla,” řekl stroze.

„Aha. Ale já jsem se vhodně chovala celý život a kam mě to dostalo? Už nemám chuť nechat všechnu legraci těm zlobivým dívkám.” K Morganovu překvapení se Sabrina nahnula a lehce ho kousla ostrými zuby do lalůčku. Pak zašeptala: „Tví muži nejsou ani z poloviny tak hloupí, jak si myslíš. Kdybychom opravdu sdíleli jednu postel, měl bys te’

na práci něco jiného než tady přemýšlet.”

Než se Morgan vzpamatoval, odtančila Sabrina z jeho dosahu. Zamračil se. Provokativní záblesk v Sabrininých očích ho proti jeho vůli uchvátil. Vystrašeni Morganovým klidem se spolustolovníci klidili z jeho dosahu.

Sabrina zatleskala rukama v prosbě o pozornost, kterou už stejně měla. „Ráda bych připila.” Z nejbližšího stolu popadla oprýskaný pohár a pozdvihla jej. „Na mou novou rodinu na MacDonnelly!”

Halou se rozlehla nejistá odezva. Ačkoliv se všichni obávali kapitánova kamenného výrazu, pití nemohli odolat za žádných okolností. Když Fergus nabídl Morganovi whisky, Morgan rovnou popadl celou láhev. Zhluboka se napil a hřbetem ruky si otřel rty.

Sabrina si přiložila pohár ke rtům. Morgan byl uchvácen pohledem na její pohybující se hrdlo, kterým protékal silnv alkohol.

Ten taky způsobil, že se její hlas změnil z měkce hedvábnéhi > na chraptivě sametový. Sabrině se oči zalily slzami. „Slíbila jsem Fergusovi, že vás naučím novou písničku, a na rozdíl od toho, co si myslí váš kapitán, my Cameronové své sliby vždycky plníme.” Sabrina začala rytmicky tleskat rukama

a podupávat chodidly.

Její nadšení bylo nakažlivé. Chlapec hrající na tamburínu se stísněně podíval na Morgana a pak se připojil do rytmu písně. Za chvíli se přidaly i ostatní ruce a nohy a rozezvučely celou halu.

Nad vším tím hlukem se rozprostřel Sabrinin čistý hlas:

Už jedou statní MacDonnellové, zlaté lokny ve větru vlají, Jsou ostré jejich meče, ale žádný tak jako -

„Sabrino!” vykřikl Morgan.

Láhev whisky v jeho sevření praskla. Setřásl z ruky drobné střepy, jako by nebyly nic než růžové lístky. Rytmus tamburíny se pomalu vytrácel, až zmlkl docela. Tleskající ruce se zastavily uprostřed pohybu.

„způsoby, co mají?” zašeptala Sabrina, hypnotizovaná Morganem, který vyskočil a vyrazil směrem k ní.

Původně doufala, že jakákoliv Morganova reakce bude lepší

než žádná. Ale jeho kořistnický výraz jí připomněl, že si hraje s ocasem draka. A pokud mohla soudit z ‘ábelského lesku

v Morganových očích, tak pořádně hladového draka.

Dav se rozestoupil. Sabrina se snažila zůstat na místě, ale její nohy měly docela jiné záměry. Vedly ji pozpátku, dokud nenarazila na okraj stolu, takže nemohla dál. Morganův stín ji zahalil. Hlavou jí probleskla děsivá myšlenka: Jestlipak by Morgan porušil svou přísahu a přede všemi mě uhodil?

Sabrina sesbírala všechen svůj vzdor a odhrnula si vlasy z očí. „Doufám, že tě moje jednoduchá písnička nerozladila.

Myslela jsem, že budeš takovou poklonou MacDonnellům poctěn…” Rozhodný výraz v manželově tváři ji umlčel. Zuby si skousla horní ret.

„Poklonou za vytrvalost? Za hrdinství?” nabídl jí Morgan.

Chytil Sabrinu za ruce a prsty ji s posměšnou něžností hladil předloktí. Ďábelský úsměv v Morganově tváři Sabrině připomněl, že některé tresty mohou být hrozivější než prostých pár facek.

Sabrina se donutila odvrátit zrak od hrůzu nahánějícího objemu Morganovy hrudi. „Byla to jen písnička. Nechtěla jsem nikoho urazit.”

„Neurazilas.” Morgan pustil Sabrinina zápěstí, ale úlevný vzdech se jí zarazil v hrdle, když ucítila Morganovu ruku na zátylku. Jeho obratné prsty si prorazily cestu hustými vlasy.

„Obával jsem se, že bys mohla věřit, že nás ten básník opěvoval. Možná by ses ráda někde v soukromí přesvědčila na vlastní oči?”

Morgan ucítil chvějící se nervy pod Sabrininou pokožkou. Hlava se jí samovolně zaklonila proti vzrušujícímu tlaku Morganových prstů. „Ne, děkuji. Stačí mi tvoje slovo.”

Morgan se sklonil, aby zaclonil zvědavé pohledy ostatních.

„Možná bys raději na veřejnosti?” Morganův medový hlas Sabrinu varoval, že ho zatlačila příliš rychle příliš daleko, že je schopný a vybavený vším potřebným a také že je odhodlán oživit svou uvadající reputaci.

To všechno však stále ješté Sabrinu nepřipravilo na šok, který způsobila Morganova druhá ruka, když vklouzla do jejího navlněného živůtku a objala jí nahá ňadra. Teplou rukou je pomalu mnul a palcem si dovolil dráždit jejich citlivý vrcholek. Sabrinino tělo reagovalo s ponižující rychlosti

A triumfální výraz v Morganově tváři ji varoval, že o tom ví. Tohle zklamání bylo pro Sabrinu mnohem horší než násilí,

kterého se na ní dopouštěl jako malý kluk. Jeho neosobni laskání nejenže zneuctilo její tělo, ale potupilo též ta nejhlubší, nejněžnější tajemství jejího srdce.

„Jak si přeješ, Morgane MacDonnelle. Nic lepšího jsem stejně od takového jako ty nečekala,” sykla kousavě Sabrin.i a vložila do svých slov všechnu zraněnou hrdost a bolest, kterou po celá ta léta tvrdohlavě potlačovala.

„Pak bych tě neměl zklamat.”

A bez jediného náznaku slitování opustil její živůtek

a popadl ji za ruku. Prsty propletl mezi jejími a kvapně ji táhl pryč z haly, jako by to udělal kterýkoliv manžel toužící po něžné chvilce se svou ženou. Sabrina vrhla přes rameno bezmocný pohled a uviděla Evu, jak je se spokojeným úsměvem sleduje.

Sabrina odolala pokušení zachovat se jako trucovité dítě

a zpomalit krok. Morgan ji vláčel halou jako kus hadru a pak temným bludištěm macdonnellské tvrze.

Ale jednu vzpurnou poznámku si neodpustila: „Není pro tebe chůze příliš civilizovaná? Neměl by sis mě přehodit přes rameno nebo táhnout za vlasy?”

Morgan se na místě zastavil a Sabrina mu vrazila do zad. Když se k ní otočil, jeho dech ji ovanul jako plamen z dračího chřtánu. Překvapilo ji, že jí nesežehl kudrny. „Neprovokuj mě,” procedil Morgan mezi zuby.

„Ty jsi pil,” pronesla Sabrina obviňujícím tónem a strojeně začichala ve vzduchu.

„Ty bys k tomu donutila i mnicha.”

„Ale ty žádný mnich nejsi, že?”

„Ne, ale žil sem jako mnich. A už jsem tim zatraceně unavenej,” odpověděl Morgan hlubokým, klidným hlasem, až z toho Sabrinu zamrazilo.

Morgan vedl Sabrinu dál a zpomalil vždy jen v případech, že zakopla o hromadu spadané omítky. Kdyby v tu chvíli pokaždé nenatáhl ruku, aby ji zachytil, jistě by upadla. Když vyšli zpoza rohu, Sabrina poznala slepou uličku, do které se dostala první den svého pobytu v MacDonnellú.

Sníh padal rozpadlými okny a vítr jej roznášel jako zrníčka pohádkového prachu. Roztrhané tapiserie se mohutně vlnily

v ledovém průvanu. Sníh nad nimi vytvářel světélkující oponu. Prasklé zrcadlo na konci chodby odráželo jejich přibližující se obraz.

Morgan zanechal Sabrinu stát uprostřed chodby a došel k zrcadlu. „Zatraceně! Přísahal bych, že tu byly dveře.”

Zdálo se, že jejich bláznivý útěk byl útěkem nikam. Sabrina se hystericky zachechtala. Nemohla si pomoct. Pokusila se ztlumit ten dráždivý zvuk dlaní, ale moc se jí to nepovedlo.

Její veselí však při pohledu na Morganův výraz pohaslo.

„Pro tebe je to všecko jen velká zábava, co? Moje rozpadající se tvrz. Můj žalostnej rod. Jako ten hloupej popěvek, který někdo napsal, aby držel MacDonnelly tam, kde je jejich místo.

U vašich líbeznejch cameronskejch nohou.”

Morganův hněv nepřekvapil Sabrinu tak jako hloubka dalšího citu, který se zrcadlil v jeho očích. Já ho přece nemůžu zranit, ujišťovala se Sabrina. Já nemám tu moc.

„Tak ses rozhodla, že dneska v noci klesneš na naši úroveň?” zeptal se Morgan. „Proto ses voblíkla jako jako -” Zarazil

se.

„Courá?” nabídla velkodušně Sabrina. „To je evidentně typ žen, kterému dáváš přednost.”

„To Alwyn přišla za mnou,” vybuchl Morgan.

„A kolikrát za tebou takhle přišla od chvíle, kdy jsme svoji?”

Morganovi se na tváři objevil kořistnický úsměv a hlas mu zjihl. „Žárlíš, skvrně? Dávej si pozor, co říkáš, jinak bych si moh myslet, že tě zajímám.”

„Bůh mi pomáhej, kdyby se to stalo!”

Zdálo se, že na tak patetickou odpově’ nebyl Morgan

připravený. Sklonil hlavu na stranu a začal si ji prohlížet.

Sabrina se pod jeho zkoumavým pohledem zachvěla a náhle si uvědomila, jak je chodba studená. Nikdy předtím ji nenapadlo, jak dobře ji spodničky chrání před zimou. Bez nich se cítila nahá, vystavená napospas ledovému větru, který jí stoupal kolem stehen, a žhoucímu pohledu Morganových oči Když jeho pohled sklouzl ze Sabrininy tváře, vrcholky jejích ňader se napřímily. Sabrina si instinktivně složila ruce na prsou.

Morgan sevřel čelisti a odvrátil se. „Co by řekla tvoje matk.i. kdyby tě ted viděla?”

„Koho to zajímá!?” vykřikla přidušeně Sabrina a Morgan se

otočil zpět, podrážděn i fascinován zábleskem vášně, kterou u ní dosud jen tušil. Sabrina pozvedla rozedranou sukni a vyrazila směrem k Morganovi.

„Nejsem má matka. A nemůžu se chovat jako ona. Neumím se chovat zdvořile k idiotům, dokonce jsem nikdy nechápala smysl vyšívání těch droboučkých růžiček na povlečení, kde si jich nikdo téměř nevšimne. Smysl salonu plného dam plkajících o dětech a šití. K smrti mě to nudí.”

Sabrina vybočila z přímého směru a bezohledně se

o Morgana otřela. Morgan zavřel oči a hluboce vdechl vůni jejích rozevlátých vlasů. Byla silnější než whisky. Tak silná, až zavrávoral.

„Prokletý růže,” utrousil Morgan.

„Růže!” Sabrina se toho slova chytila, jako by to byl záchranný kruh na rozbouřeném moři. „To je přesně ono! Máma si nechává růže dovážet z Anglie. Musí mít rodokmen delší než Pugsley. Sází je do přesných ornamentů, a když si některá dovolí vybočit z řady, nebo jen vystrčí některý výhonek ke slunci, pak šmik!” Sabrina střihla do vzduchu párem neviditelných nůžek. „A všechno je zase v linii.”

Morgan ucítil na prsou podivnou tíhu. Sabrininy oči zářily

a kolem rtů jí pohrával zasněný úsměv. Byl to stejný výraz, jaký měla, když poprvé uviděla macdonnellskou tvrz. Stejný výraz, jaký ho mučil, když byl ještě chlapec.

Skotská melodičnost Sabrinina hlasu se prohloubila

a poskvrnila precizní ozvěnu matčiny mluvy. Její hlas dostal ted svou vlastní ozvěnu. „Jo. Ale já milujú divoké růže s ostrými trny, které trhají rukávy a škrábou do krve. Milujú pohled na růžová a žlutá pole na holých kopcích a s radostí šplhám vysoko, až celá špinavá a vyčerpaná dosáhnu místa, kde mezi kameny roste jen pár šlahounů růží příliš tvrdohlavých na to,

,iby se nechaly zahubit.”

Sabrina chytila Morgana za pléd a lehce do něho strčila.

„Tyhle květy jsou nádherné a svobodné. Musíš prolít krev, aby ses jich mohl vůbec dotknout. V zajetí by nevykvetly.” Sabrina sklonila hlavu a růžovým věnečkem se lehce opírala o Morganovu hru’. Její hlas přešel v šepot. „Stejně jako já, Morgane. Nemůžu trávit život ve zlaté kleci jen pro tvé potěšení.”

Sabrina však potěšila Morgana víc, než si vůbec mohla pomyslet. Těšilo ho vědomí, že ačkoliv je oblečená jako běhna,

běhnu to z ní nedělá. I bosá, s vlasy divoce rozcuchanými kolem tváře a se rty potřenými červeným leskem byla stále stejnou dámou, jakou byla už coby šestiletá. Její čistota prosvítala vším tělesným a živočišným. Ani kdyby si ji te’ hned vzal, nezničil by ji.

Morgan sfoukl zbloudilou sněhovou vločku ze Sabrininých vlasů. „Sabrino?”

„Ano, Morgane?”

„Pořád moc žvaníš.”

Morganovy ruce se ovinuly kolem Sabrinina pasu a natočily ji směrem k zrcadlu. Sabrina se zachvěla. Líný lesk Morganových očí jí vysušil ústa. Jemný nádech whisky smíšený s jeho vlastní čerstvou vůní vytvořily kolem Sabriny opojný opar. Morganovo teplé tělo svůdně kontrastovalo s chladným vzduchem kolem. Sabrina sebrala všechnu svou sílu, aby odolala touze odevzdaně sklouznout do jeho náručí. Odraz jejich propletených těl se mihotal v zamlženém skle.

„Nemusíš bejt nikým než sama sebou, Sabrino. Si dost atraktivní pro kterýhokoliv muže.” Morganův hlas byl lehce ochraptělý touhou. Opálenými hřbety rukou hladil Sabrinu po tvářích. „Si bílá tam, kde já sem tmavej.” Sabrina okouzleně pozorovala, jak jeho ruce provokativně pokračují níž a uvolňují její živůtek, který nebezpečně sklouzl až na růžové špičky jejích ňader. Drsnými kotníky prstů se Morgan letmo dotkl kůže mezi nimi. „Jsi jemná tam, kde já jsem drsný. Měkká,” pramen vlasů zakryl jeho výraz, když se sklonil a něžně vzal do dlaní její ňadra, pokrčil kolena a přizpůsobil svůj postoj oblin….. jejího zadečku „kde já sem tvrdej.”

Sabrina překvapeně hleděla na ten smělý důkaz jeho úcty Hlava se zvrátila dozadu na Morganovo rameno a on pokryl jejl šíji sametově hebkými polibky. Sabrina ani nevěřila, že ta žen.i v zrcadle je ona smyslná bytost, vlhké rty rozevřené chtíčem, opřená o energické tělo muže, který držel v rukou její vlastni srdce.

Jejich pohledy se setkaly v zrcadle. Tak takhle se cítila Alwyn? podivila se Sabrina. Takhle se cítily ženy, které se ocitly v Morganově náručí?

Najednou si vzpomněla na dávnou událost. Ta vzpomínka byla tak živá, že Sabrina ucítila ostrou vůni čerstvě upečeného perníku. Hubený, mladší Morgan si hoví v kuchyni na stoličce,

zardělá služebná, určitě ne víc než patnáctiletá, mu sedí obkročmo na klíně a nenasytně ho líbá. Sabrina vešla do kuchyně, obrátila se a zase odešla, aniž by si jí všimli. Toho večera nejedla a do úst nic nevzala ani další den. Nemohla se na tu holku dívat a přitom neztratit chuť k jídlu.

Morgan Sabrinu něžně stiskl; jeho chraplavý vzdech zněl vítězně. Sabrinu náhle zachvátila panika. Miluje se te’ Morgan se svou manželkou, nebo je pro něho jen další z řady žen, novým dobytým územím pro hladovějící MacDonnelly?

Nesnesla by pomyšlení, že pro něho její nevinnost neznamená víc než další krvavou trofej, kterou si zavěsí na opasek.

Sabrina spolkla odmítavý výkřik, ale uhnula dráždivému tlaku Morganových prstů. Morgan její odpor okamžitě vycítil. Přestal pohybovat rukou a zvedl hlavu. Jeho pohled v zrcadle potemněl. U jiného muže by si Sabrina mohla myslet, že je to zklamáním.

Dříve než si stačila zformulovat omluvu, lež nebo prosbu, Morgan ji otočil a přitiskl zády k zrcadlu. Uvěznil ji mezi pevné sklo a své ocelové tělo.

Jeho oči se leskly a znovu jí připomněly toho zlomyslného chlapce, kterého kdysi znala. „Co tě honí, děvče? Bojíš se, že bych si moh ukrást chvilkový potěšení? Krčíš se před mým dotekem. Nechceš, aby se špinavý macdonnellský ruce tvýho manžela dotýkaly tvý vzácný kůže?”

Sabrina si zdvihla živůtek až k bradě. „Prosím, Morgane…”

„Prosím co? Prosím, nešpiň mě svojí ubohostí? Nebo děláš jenom to, co šlo Cameronům vždycky nejlíp? Okázale nám předvíst kousek vaší nevyslovitelný krásy a pak, když seberem dost vodvahy na to, abysme se jí dotkli, rychle ji schovat!”

Sabrina zamrkala. Cítila se naprosto zmatená. Nevyslovitelná krása? Jak si dovoluje se jí te’ vysmívat! V Morganových očích se zračil vnitřní zápas, jako by inteligence a sebekontrola bojovaly se staletími divokosti

a krutosti, zakořeněnými v jeho krvi. Sabrina odvrátila tvář, aby skryla svůj strach. V minulosti ji Morganova krutost jen zraňovala. Ted by ji zničila.

Morgan pevně sevřel Sabrinina ramena. „Tys mě vždycky nenáviděla, že? Možná už je příliš pozdě na to, abych ti k tomu dal vopravdovej důvod.”

Jeho nespravedlivá slova Sabrinu hluboce zasáhla

a roztříštila její třináctileté mlčení. Odhrnula si vlasy z obličeje, ale obnažila před ním mnohem víc, než jen svou tvář. „Nikdy jsem tě nenáviděla! Zbožňovala jsem tě! Klaněla jsem se zemi pod tvýma arogantníma nohama!”

Po nekonečný okamžik byl slyšet jen šepot vloček dopadajících na kamennou podlahu. Morgan stál jako opařený, paralyzovaný světélkujícím leskem v Sabrininých očích. Slzy, uvědomil si. Slzy, na které jsem čekal půlku svého života. Byly neuvěřitelné, jako tekuté diamanty chvějící se na Sabrininých řasách, stékající po jejích rozpálených tvářích. Konečně porušila přísahu! Ta krásná dívka pro mě pláče, říkal si v údivu. Pro Morgana MacDonnella, pro tu nicku, pro přerostlého syna bezohledného ničemy!

Morgan zvedl třesoucí se ruku k jejímu líčku a koupal si prsty v hedvábných potůčcích slz. Při tom doteku se Sabrina otřásla. Rty se jí chvěly, špička nosu zrůžověla. Morgan nikdy neviděl nic líbeznějšího. Zachytil na prst jednu slzičku

a vychutnal si její slanou chuť. Pak odstoupil, překvapen Sabrininou odvahou. Ani ten nejlítější nepřítel by si nikdj nedovolil dát mu do ruky takovou zbraň.

Když Sabrině došlo, k čemu se vlastně doznala, polili> || horko. Ruka jí vylétla k ústům, jako by chtěla vrátit ta slo.i zpět. Ale už bylo pozdě. Na Morganově tváři se rozhoMil oslnivý výraz, svůdná směs chlapeckého údivu a vítězství.

„Ať se propadnu,” vydechl Morgan.

Sabrina si rukama utírala tváře a snažila se připravit na výbuch Morganova smíchu.

Ale Morganův zmatený úsměv se nezměnil. „Představ si to! Kdo by si to byl pomyslel?” řekl popleteně. Sabrina zamrkala Není snad opilý víc, než si myslela? Oslnivý půvab jeho úsměvu ji málem oslepil.

Morgan se otočil, a zatímco kráčel pryč, nevěřícně kroutil hlavou. Šokovaná Sabrina zůstala stát. Temnou chodbou jako by se ozývalo Evino varování.

Nedávej mu svý srdce, děvče. Nacpe ti ho kousek po kousku zpátky do chřtánu, až se jím zalkneš.

Sabrina se svezla zády po zrcadle. „Pane Bože,” zašeptala.

„Co jsem to jen udělala?”

15

„Enid, probu’ se! Enid, prosím!”

Naléhavé šeptání však Enidinou zamlženou myslí sotva proniklo. Zdálo se jí, že se nahá, jako bez tíže koupe v jezeře sladké smetany. Ranald na ní čeká na protějším břehu a z jeho natažených rukou padají baculaté, šťavnaté jahody.

„Hmm,” zamumlala Enid a přehodila paži přes Ranaldův štíhlý pas. Krknul si ze spaní.

„Proboha, Enid, probu’ se!”

To, co Enid nakonec probralo, nebyla ani tak naléhavost prosby jako zběsilá ruka, která se jí zaryla do ramene. Pustila se

Ranalda a převrátila se na druhý bok. S námahou otevřela jedno kalné oko.

„Sabrina?” zamumlala, když uviděla svou sestřenici zahalenou do objemného pláště s kapuci, jak dřepí na zemi vedle postele.

Sabrina jí varovně položila prst na rty. „Nesmíš vzbudit Ranalda. Potrebujú tvoji pomoc. Stalo se něco strašného.”

Enid natáhla ruku k šatům a zašmátrala v jejich kapse po lahvičce čpavkové vody. Zcela přitom zapomněla, že je nahá.

„Co se stalo? Napadli nás Chisholmové? Hoří?”

„Je to horší, mnohem horší.” Sabrina se dramaticky odmlčela. „Řekla jsem Morganovi, že ho milujú.”

Enid se zasněně usmála a zavrtala se zpátky do pokrývek.

„To je milé. Už jsem myslela, že se k tomu nikdy neodhodláš.”

Sabrina Enid silně zatřásla. Enid znovu otevřela oči. „To není milé,” sykla Sabrina. „Je to příšerné! Morgan ted ví, že k němu něco cítím.”

Sabrinina panika konečně začala pronikat k Enidinu vědomí. Dokonce i ve skrovném světle byla Sabrinina tvái sněhově bílá a oči potemnělé. Enid se zvedla na loktech, konečně zcela vzhůru. „Vy dva jste spolu nikdy -”

„Ne, nikdy!”

Ranald se přetočil na záda a zamumlal něco o pečeném skopovém. Obě dívky napětím ani nedýchaly. Pak však opěl upadl do hlubokého spánku a jeho chrápání obě uklidnilo.

„Vážně to není tak strašné, jak se lidi snaží, aby sis myslela, víš,” zašeptala Enid. „Až na poprvé. Ačkoliv s mužem Morganovy neuvěřitelné… mmm… postavy…”

„Enid!” zaskučela Sabrina. „Ty mě vůbec neposloucháš.”

Enid vyjekla náhlým pochopením. „Ty se nebojíš, že by ti ublížil! Ty se bojíš, že by to neudělal!”

Sabrina sklopila zrak a vzpomněla si na pocit, když ji Morgan laskal svou teplou dlaní, na rozkoš, která by dostala na kolena i tu nejhrdější ženu. Te’ neměla na výběr. Musela pryč dřív, než Morgan zjistí, že se její dívčí pobláznění rozvinulo

v lásku dospělé ženy.

„Nemůžu tu zůstat,” řekla Sabrina jemně. „Musím zpátky do Cameronu, než bude pozdě. Dřív než se stanu jednou

z Morganových zaslepených konkubín, povalujících se v hale

a doufajících, že tuto noc si vybere zrovna mě, abych zahřála jeho postel.”

„Ale upřímně, nemyslíš si, že tě nechá odejít?”

„Odcházím okamžitě. Dnes v noci. Ale nemůžu jít sama.”

Enid putovala zoufalým pohledem od Sabriny k Ranaldovi a zpátky. Ranaldova hezky modelovaná ústa byla otevřená, takže v tom okamžiku nevypadal na víc, než na dvanáct.

Sabrina stiskla své sestřenici ruku. „Vím, že po tobě chci

příliš, ale sama se dolů nedostanu.”

Enid přetáhla přikrývku přes Ranaldův nahý hrudník a pak se otočila zpět k Sabrině. „Někdy mám pocit, že tvůj manžel za ty problémy ani nestojí.”

Sabrina se přinutila usmát přes teplý závoj slz. Všechna moje hrdá slova k Morganovi byla jen lež. Byla jsem příliš zbabělá, než abych riskovala odřené ruce za dotek divoké růže rostoucí mimo můj dosah, pomyslela si. „Jsou s ním problémy, j<1 vím. Ale myslím, že za to stojí. Jenom se příliš bojím si to přiznat.”

Spěšně oblékla malátnou Enid do těžkého pláště a vytlačila ji ven ze dveří.

Ranald otevřel oči.

Zhluboka se nadechl, složil si ruce pod hlavou a zíral na strop. „Zatracenej Morgan,” zaklel. „Kdyby držel tu malou žabku v posteli, kam patří, člověk by si moh v noci vodpočnout I ráno se pro povzbuzení pomazlit.”

Po dlouhé a hluboké úvaze se vyhrabal zpod teplých přikrývek, vklouzl do krátkých kalhot, otřásl se zimou a začal sypat jednu nadávku za druhou s takovou dokonalostí, až se téměř zpronevěřil svému nedostatečnému vzdělání.

Sabrina záhy zjistila, že prostrčit úzkým otvorem rozbitého okna Pugsleyho bylo mnohem jednodušší než za ním vysunout Enid. Když visela z okna zaklíněná za boky a její kňourání se začínalo blížit poplašnému ječení, Sabrina si s hrůzou představila, že by se znovu mohla stát terčem všeobecného výsměchu. Už se nedivila, že Morgan nesnáší, když se mu někdo vysmívá.

Zoufale zatlačila Enid do hýždí takovou silou, až se obě skutálely do čerstvé sněhové závěje. Pugsley kolem nich pobíhal, bafal a snažil se je skrz hrubé punčochy kousnout do

kotníků.

Enid se převalila do sedu. Tvář měla pokrytou sněhem. „Nemusela jsi do mě tak strkat,” zareptala. „Mohlas mi zlomit vaz.”

Sabrina zvedla rozdováděného psa. „Jestli nás Morgan chytí, tak to udělá za mě,” řekla.

Ta strašlivá připomínka zvedla Enid na nohy. Obě se vydaly hlubokým sněhem ke stájím. Těžké zimní pláště jejich pochod ještě zpomalovaly. Vítr zeslábl a dal nebi možnost, aby změnilo ledové krystalky v lehoučké sněhové vločky. Padající sníh tlumil jejich kroky, ale Sabrina měla pocit, že v tom tichu buší její rozbolavělé srdce neuvěřitelně hlasitě.

Polorozpadlé stáje se krčily pod větvemi mohutné borovu g obloženými sněhem. Sabrina si s Enid vyměnila nervózni pohled. Pak každá zatáhla za jedno madlo hrubě tesaných dveří, a ty se doširoka otevřely. Dívky ucítily závan teplého zatuchlého vzduchu. Koně nervózně frkali a ržáli. Pugsleyln > hluboké zavytí bylo jediným upozorněním na přítomnost páru satanských, vypoulených oči. Stáj se náhle změnila v peklo rozezlených, ostražitých pohledů a dupajících kopyt.

Dívky ve vteřině přibouchly obě křídla dveří a opřely se o ně zády. Celá stáj se otřásla v základech.

„Pookah,” zašeptala Sabrina a dlaní tlumila Pugsleyho vystrašené kňučení.

Jejich plán vypůjčit si jednoho z macdonnellských koní tedy ztroskotal. Vydaly se dál kolem tvrze, až celé promrzlé dorazily na kraj útesů. Zvlněné bílé moře zcela pohltilo vřesoviště pod nimi. Prázdnými pláněmi se proháněl vítr. Strhl Sabrině kapuci a do očí jí vehnal slzy. Cesta do Cameronu se vlnila podél kraje útesů jako tenká skleněná stužka.

„Určitě tu bude i jiná cesta, vid?” zeptala se pochybovačně Enid.

„Určitě,” odpověděla Sabrina rozhodně, ale přesvědčená

o tom nebyla. „Jsme na kopci, že? Musíme prostě jen mířit do údolí. Nad ránem budeme v bezpečí a teple u cameronského krbu.”

Povzbuzeny Sabrininými slovy se obě dívky otočily

a vyrazily směrem k lesu. Navzdory svému pevnému rozhodnutí se Sabrina obrátila a ještě jednou se toužebně podívala na hrad MacDonnell.

Nebe laskavě přikrylo rozpadající se budovu sněhovou pokrývkou, a zahalilo tak všechny vady a srdcervoucí zanedbanost, která změnila mohutnou stavbu v pouhý stín její bývalé slávy. Oheň z krbů problikával rozpadlými okny, které na pozadí potemnělé oblohy vypadaly jako vševědoucí mrkající oči. V zamlženém šeru to byl romantický obrázek. Nadpozemské království pro vášnivě hrdého prince Morganových rozměrů, pomyslela si Sabrina.

Enid zatahala Sabrinu za rukáv. „Jestli hned nepůjdeš, proměníš se v solný sloup jako Lotova žena.”

„Víc si stejně nezasloužím.”

Věděla však, že by si nezasloužila, aby ji tam Morgan ráno našel s nohama zamrzlýma ve sněhu a se smutně roztouženým výrazem ve ztuhlé tváři. Sabrina odtrhla oči od hradu. Přitiskla si Pugsleyho k hrudi a vešla do lesa rozhodnutá, že te’ už se bude dívat jen před sebe, ať bude stezka před ní jakkoliv pustá I prázdná.

„Jednou jsem v průchodu viděla dvě zmrzlé žebrající děti,”

řekla Enid a sehnula se pod trnitou, ledem pokrytou větev.

„Bylo to vážně příšerné. Jejich tváře byly úplně černé a rty měly stočené dovnitř. Četla jsem, že umrznutí je docela příjemný způsob smrti. Sice ne tak jako utopení, poté co se přestaneš prát o život, ale přesto docela klidný.”

Sabrina klopýtla o promočený lem svého pláště a s povděkem tak unikla další hrůzné anekdotě své sestřenice. V pauzách mezi těžkým oddechováním se Enid vrhla do vyprávění nového příběhu, tentokrát o belmontském prastrýci, který ztratil dva prsty u nohou, když ho sněhová vánice uvěznila v pruských horách. Nosil pak ty seschlé prsty ve skleničce ve svém kabátě a rád jimi chřestil, čímž strašil svá vnoučata.

Sabrina začala při každém kroku dupat nohama. Nebo se jí jen zdálo, že jí končetiny pomalu tuhnou? Silně se udeřila do paže. Vyděšeně zjistila, že nic necítí. Až Pugsleyho zakňučení ji upozornilo, že místo do sebe bušila do psa. Už dávno na něj zapomněla a cítila ho jen jako těžký balík v náručí.

Enid se belhala za Sabrinou jako nějaký kulatý sněhulák a kromě červeného nosu a páru vodnatých, obviňujících očí nebylo z její tváře nic vidět. Naprosto splynula s šedobílým

okolím. Její zasmušilost se prohlubovala s každým krokem,

který ji vedl hlouběji do lesa a dál od Ranalda.

Enid zakopla o ulomenou větev a narazila Sabrině do zad. Sabrina nemohla zabránit pádu, aniž by upustila Pugsleyho, a tak raději svým tělem pokřtila čerstvou sněhovou peřinu.

Seděla ve sněhu, cítila, jak chladné vlhko proniká jejím pláštěm, a snažila se potlačit nutkaní propuknout v dětský pláč. Žatou žila po tlustém, teplém Morganově plédu, po silném teplem Morganově těle. Brzo si však uvědomila, že když začne takhle přemýšlet, už nikdy nevstane.

Donucena bojovat s Enidinou skleslostí optimismem, který ve skutečnosti necítila, vyhrabala se Sabrina zpátky na nohy a oprášila Pugsleymu zasněžený čumáček. „Není se proi znepokojovat,” prohlásila. „Byla to jen větev zlomená pod tíhou sněhu.”

„To doufám,” zašeptala Enid a pohlédla vzhůru, kde se vysoko nad jejich hlavami proplétaly temné větve jako chlupaté nohy obrovského pavouka.

„Pokud budeme pěkně dávat nohu před nohu, určitě do Cameronu nakonec dorazíme.” Sabrina zopakovala jejich plán, jako by se chtěla ujistit, že neudělala tu největší chybu svého života, a vydala se dál. „Musím tátovi nějak vysvětlit, že ačko liv ke mně byl Morgan docela milý, prostě se k sobě nehodíme Pak bych měla zažádat o zrušení manželství.” Pohlédla přes rameno na Enid a doufala, že zahlédne dívčinu tvář o trochu méně zachmuřenou. „Pokud nebylo manželství naplněno, nemělo by být zrušení žádným problémem,” dodala.

Vtom Sabrina vrazila do něčeho teplého a pevného. Na prchavý okamžik si myslela, že narazila do stromu. Když však spatřila složitý vzor tartanu před očima, udělalo se jí mdlo.

Šplhala pohledem vzhůru, až došla k pevným čelistem, k pobavenému úsměvu a k posměšným jiskřičkám v zelených očích.

Kmen stromu by jistě býval poddajnější, shovívavější, a rozhodně méně arogantní než snědé paže jejího manžela, neústupně složené na hrudi.

„No, děvče,” zahromoval, „zdá se, že máš malej problém.”

16

Sabrina ovšem nepovažovala šest stop a tři palce zlomyslně

se usmívajícího horala za malý problém. Zásadní překážka to í připadalo jako vhodnější popis situace. Vzhledem k tomu, že

si uvědomila, jak je její manžel celým zbabělým plánem na útěk

sobaven, rozhodla se Sabrina, že raději zaútočí dřív, než přijde vlorganův úder.

„Tys nás pronásledoval,” obvinila jej.

„Jo, a udělalo se nám přitom trochu zle.”

„Zle?”

Morgan ustoupil stranou a rukou pokynul směrem k zemi. Když Enid zjistila, že za Morganem stojí Ranald a drží na otěži Pookaha, zatvářila se provinile a šťastně zároveň. Sabrina by přísahala, že v očích toho zvířete zahlédla šílený záblesk zadostiučinění.

Rozpačitě sledovala stezku, kterou by jejich stopy zkřížily, kdyby je Morgan nezastavil. Měkoučký sníh byl přitlačený

k zemi a odhaloval větvičky a kapradí, jako by vzal někdo koště a prometl tudy cestu. Sabrina pohlédla přes rameno na promočenou těžkou vlečku svého pláště.

Morgan pokýval hlavou, jako by chtěl Sabrině potvrdit podezření, že od okamžiku, kdy opustily tvrz, nedělaly nic jiného, než že se plahočily ve velkém kruhu a zanechávaly za sebou takovou stopu, že kdyby Morgan chtěl, mohl je bez problémů sledovat až do Cameronu.

„Jsi na sebe pyšný?” zeptala se ostře Sabrina.

„Mohlas mi to trochu ztížit.” Morgan vzal Pugsleyho ze Sabrinina náručí. Pes nahrbil hřbet a s kmitající oháňkou se radostně vrhl na Morganův obličej.

„Zrádče,” utrousila Sabrina.

Morgan předal psa Ranaldovi. „Vem psa a tu ženu zpátky do tvrze.”

Sabrina předstírala, že pochopila, že mluví o ní, a vydala se směrem k bratranci svého manžela. Morgan ji však chytil za kapuci. „Tu druhou ženu.”

Sabrina se otočila k Morganovi. „Ona má dokonce jméno, víš?”

Morgan si povzdechl. „Pane MacDonnelle, bu’te tak laskav a doprovo’te lorda Pugsleyho a lady Belmontovou zpět do hradu.”

„Jo, jasně,” zašklebil se Ranald. „S radostí.”

Enid na něho vrhla omluvný pohled a vtulila se mu pod paži. Pak otevřela náruč a objala Sabrinu. „Nedovolím ti, abys ji někam odvedl,” řekla.

Morgan obrátil zrak k nebi a založil si ruce za zády. „Slečno Belmontová, až dosud jsem měl s vaším vměšováním se do mého manželství velkou trpělivost. Dokonce jsem se rozhodoval, mám-li vám odpustit to, co považuji spíše za neohrabaný pokus mě otrávit.” Enid zbledla. Morgan se podíval na Sabrinu. V očích mu plál zlověstný oheň. Sabrina se zavěsila do Enid. Měla pocit, že její zmrzlá kolena tím žárem roztají. „Ale nikdo, ani vy, ani celý regiment Cameronu, dokonce ani sám ‘ábel mi nezabrání, abych si dnes v noci svou ženu vzal.”

S těmi slovy se Morgan sehnul a jemně si přehodil Enid přes rameno. Předal ji Ranaldovi, který pod její vahou zavrávoral. Vyhnul se Pookahovým cvakajícím zubům a přehodil Enid napříč přes jeho hřbet. Enid vytáhla z pláště kapesník a zoufale Sabrině zamávala. Ranald chytil otěže a vyrazil směrem k tvrzi. Za chvíli všichni zmizeli mezi stromy a Sabrina zůstala sama se svým mužem.

„Ale mě přece…?” řekla vyplašeně a ustoupila.

„Ale ano.” A udělal to.

Sabrina přelétla přes Morganovo rameno, ruce zaťaté v pěst, jako by nějak mohla zabránit té potupě, že je odnášena pryč jako pytel řepy. Morgan vykročil svými dlouhými kroky

i Sabrina málem skončila hlavou v závěji. Raději si ji přichytil na rameni a jeho majetnícka, horká dlaň vymodelovala Sabrinin promočený plášť podle bezbranných křivek jejího těla.

„Tvůj plán na mě udělal dojem, děvče.”

„Vážně?”

„No jo. Ale jednu věc si přehlídla.”

„Kromě toho, že jsme nikdy nebyly dál než třicet stop od hradu?”

Morgan přikývl. „Kromě toho. Kdyby se ti podařilo dojít do Cameronu, musel bych tvýmu tátovi vyhlásit válku.”

Sabrina se pokusila otočit a pohlédnout Morganovi do tváře, ale držel ji příliš pevně. „Kvůli mně? Ty bys kvůli mně riskoval, že zničíš svůj rod?”

Morgan pokrčil rameny a Sabrina se málem sesunula

k zemi. „Nemoh bych dovolit, aby si Cameronové říkali, že si MacDonnell neumí udržet ženu, vid? To je votázka cti, děvče.”

Pro Morgana je všechno otázkou cti, pomyslela si hořce

Sabrina. Jeho pověst. Jeho rod. Jeho sňatek. Jenom se modlila, aby měla dostatek vlastní cti a odolala mu. Veliká sněhová vločka ji polechtala na zarudlém nose. Už dávno měli být

u hradu. Možná, že mě chce shodit z útesů, aby mě za ten útěk potrestal, pomyslela si. Rychlá smrt by byla lepší než pomalé umírání pod jeho silnýma rukama.

Ocitli se na mýtině. Sabrina vykoukla zpod Morganovy paže a uviděla tmavý kamenný domek pokrytý sněhem. „Docela zajímavý,” zamumlala Sabrina. „Cekala jsem jeskyni.”

Morgan silně zmáčkl její hýždě. „I my divoši si rádi vodpočnem v pohodlí.”

Dveře domku se otevřely a Sabrina ucítila příjemný závan teplého vzduchu. Morgan ji postavil na nohy a svět se konečně vrátil do těch správných dimenzí. Sabrina si ani nevšimla, kdy zavřel dveře, odepjal jí vlhký plášť a stáhl jí lehké pantoflíčky. Nevšimla si ani hladového, zkoumavého pohledu, kterým Morgan s potěšením zjistil, že kromě hrubých punčoch nemá Sabrina pod pláštěm nic než ty roztrhané šaty, které na ní viděl v hale.

Sabrina byla příliš zaneprázdněná rozhlížela se kolem sebe. Domek nakonec nebyl tak temný, jak se zprvu zdál. Při”. okna byly zavěšeny luxusní kožešiny, které dvojici uvěznily

v průsvitné síti světla a tepla z ohniště. Ve vzduchu tanči Li světýlka známých štíhlých svící. Vedle kamenného ohnišlr ležela čistě povlečená vřesová matrace. Okvětní lístky sušených růží se chvěly ve džbánu na krbové římse. Jejich opojná vůni’ zaplnila Sabrininy smysly, takže se najednou cítila bezstarostně, jako by byla opilá. Nacházela se však v mnohem větším nebezpečí, než si vůbec uvědomovala. To nebyla scéna nachystaná pro znásilnění, ale pro svůdce.

Morgan laskal Sabrinu majetníckym pohledem.

„Ty jeden ničemo! Ty sis to všechno naplánoval,” pochopila Sabrina a vrhla se ke dveřím.

Ale Morgan ji předběhl a sevřel Sabrininy boky do dlaní.

„Nedalas mi na výběr, děvče,” řekl. „Nemůžu riskovat, že se vyplazíš ven a budeš žádat o zrušení sňatku pokaždé, když se pohádáme.”

Sabrina pohlédla Morganovi do tváře. Bála se, že uslyší prudké bušení svého srdce. „Co mi chceš udělat?” zeptala se. Jeho výraz byl rozhodný, ale ne krutý. „To, co sem měl

udělat už vo svatební noci.”

Sabrina nebyla připravená na jeho doteky. Velikou teplou rukou jí sjel na břicho. Nečekaná něžnost toho doteku byla intimnější než jeho dřívější laskání. Z konečků Morganových prstů se rozbíhaly pramínky tepla jako něžné výhonky čerstvé květiny.

„Vložím do tebe svý dítě, Sabrino Cameronová. Je to naše povinnost, abysme zachovali mezi voběma rody mír. Dáme tvýmu tátovi macdonnellský dítě jako jeho vnuka.” Morgan zvedl ukazováčkem Sabrininu bradu. „Netvař se tak sklíčeně, děvče. Když sem já vodhodlanej to přetrpět, tak ty bys měla bejt taky.” Morgan se sklonil a jejich dech se spojil. „Vzpomeň si na voběti, který pro svý muže udělal tvůj statečnej Odysseus.”

Sabrinu nevyděsilo ani tak to, co chtěl udělat, ale jak to hodlal provést. Proklouzla pod Morganovou paží. Všechna varování, kterým nikdy nevěnovala pozornost, jí náhle prolétla hlavou. Věděla, že je Morgan zvyklý být ve svých potřebách surový, bezohledný k potěšením svého partnera. Má dost síly na to, aby mě roztrhl vpůli, aniž by chtěl, říkala si. Může zlomit mé tělo i mé srdce. Na chvíli měla pocit, že omdlí jako vystrašená panna, kterou vlastně byla. Jak jsem si kdy vůbec kdy mohla myslet, že jsem dost silná, abych zvládla tohohle muže? ptala se sebe samé.

Morgan udělal krok směrem k ní.

Sabrina o krok ustoupila. „Budu křičet,” varovala.

Morgan se uličnicky usmál. Vytáhl si sponu z plédu. „To jo,

děvče. Dřív než tadle noc skončí.”

Sabrinin strach se na okamžik smísil se zábleskem touhy. Morgan si shodil pléd z ramene a odhalil ohromnou rozlohu bronzové kůže. „Nemusíš se bát. Sem trpělivej učitel. Zeptej se kterýhokoliv hocha, kterej u mě trénoval s mečem nebo se sekyrou.”

Silná mužskost jeho vychvalování donutila Sabrinu ustoupit až k teplým kamenům krbu. „A co ty ženy, které u tebe trénovaly? Těm ses taky zdál trpělivý?”

Morganův vyčítavý pohled Sabrinu však nezahanbil. Další záhyb jeho plédu se uvolnil a odhalil zlatou hrud a břicho. Jako by ho náhle zadržela cudnost, nechal pléd viset na bocích.

Jednou rukou si jej přidržoval. Sabrina věděla, že stačí jediný

pohyb, a bude na zemi. Chtěla polknout, ale hrdlo měla náhle suché jako troud. Morgan MacDonnell už zase nehrál fér. Nemohla utéct jinam než do minulosti.

„Zatraceně!”

Morgan se sehnul před letící svíčkou. Rozehřátý vosk se rozlil po zdi za jeho zády. Morgan překvapeně vytřeštil oči.

„Rek sem něco?”

Sabrina se k němu natočila bokem. „Něco jsi udělal. Něco zlého, hnusného a neodpustitelného. Pamatuješ si Izabelu?”

Morgan se zamračil, zjevně v rozpacích.

„Nebyla to žádná z cameronských služek, se kterými jsi koketoval. Bylo to moje kotě.”

Mlhavá vzpomínka probleskla Morganovi v paměti. Řídká, mourovatá kožešina. Legrační, nejistá chůze. „Izabela! Ten malej tygr, co mi oždiboval prsty.”

„Takže si ji pamatuješ! Táta mi řekl, že utekla, ale já jsem tě toho rána viděla mluvit s obchodním cestujícím.” Sabrin.i

s hrůzou zjistila, že jí dlouho zapomenuté slzy stahují hrdlo Ruce se jí samy sevřely v pěst. „Vím, že jsi mu ji prodal. Ale držela jsem přísahu. Nikdy jsem to tátovi neřekla. Nikdy jsem neřekla ani slovo.”

Aniž by dal Sabrině šanci na ústup, objal ji Morgan v pase a tváří ji hladil po vlasech. „Je mi to líto, děvče.” Jedna

Sabrinina slzička spadla přímo na jeho břicho. „Ale Sabrino?”

Sabrina se opřela dlaněmi o jeho hrudník, až měl Morgan pocit, že mu vynechalo srdce. „Nemám, co bych dodala.”

„Ale já něco mám. Neprodal jsem tvoji kočku. Zalkla se velkým soustem a tvůj táta si myslel, že bude lepší, když ti řekne, že utekla. Vod vobchodníka sem koupil krabici viržinek a pomoh sem Alexovi a Brianovi pohřbít ji v zahradě.”

Na prchavou chvíli necítil Morgan nic než ševelení Sabrinina dechu na své kůži. Lehce se otřásla, pak znovu. Poté se Sabrinina ramena mohutně roztřásla a Morgan si uvědomil, že se směje. „Všechny ty roky…, myslela jsem, že je to to nejhorší, cos kdy udělal…, vždyť já tě skoro nenáviděla!”

Morgan nebyl připraven na odpuštění hříchu, kterého se nikdy nedopustil. Sabrina ho hladila po hrudníku a její ruce začaly podnikat průzkumné cesty po jeho těle, až Morganovi naskočila husí kůže. Ale ještě vzrušivější byl nával něžných

pocitů, když mu Sabrina k hrudníku přitiskla rty a líbala ho. Přes divoce bijící srdce, kolem naběhlých bradavek. Morgan vzrušeně vzdychl.

Dosud ani netušil, jak něžný může dotek ženy být. Zeny, které poznal, chtěly být dobity, podrobeny, zničeny sílou jeho mohutného těla. Žádná z nich se nikdy neodvážila milovat ho vlastníma rukama, ústy, lesklýma očima, které k němu ted Sabrina pozvedla. Ryzí, neposkvrněné vzrušení, které Morgan zahlédl v jejich hlubinách, na něho mělo zničující účinek.

Hluboce zamručel, oběma rukama vjel Sabrině do vlasů

a zaklonil jí hlavu. „Sice sem tvou kočku neprodal, Sabrino, ale hodně sem ti ublížil. Nejsem žádnej džentlmen.”

„Nikdy jsem nežádala, abys byl.”

Všechny Morganovy snahy o zachování kontroly nad sebou samým se rozplynuly, jakmile se jeho rty dotkly jejích. Sabrina odpovídala nenasytným žádostem jeho jazyka se stejnou odevzdaností. Její vlhká, poddajná ústa Morgana lákala, trýznila. Toužil proniknout všemi jejími medovými zákoutími.

Sabrina ucítila, jak Morganův vlněný pléd sklouzl na zem a zakryl jí chodidla. Plaše ustoupila.

Jiný muž by si ve své nahotě mohl připadat oslabený, zranitelný, Morgan však ne. Nic z toho, co jí vyprávěla matka, ji nemohlo připravit na obrázek jeho silného, zdravého těla, laskaného divokými záblesky ohně.

„Sabrino?” Jeho chraplavý hlas dal Sabrině jasně najevo, jak blízko je tomu, aby žebronil o přízeň Camerona.

Sabrina natáhla třesoucí se ruku. Morgan věděl, jak moc ji toto prosté gesto muselo stát, věděl, kolikrát už její nabídnutou ruku odmítl. Jedním krokem překlenul vzdálenost, která je od sebe dělila, a nenasytně strhával Sabrininy šaty, dokud před ním nestála nahá a spanilá jako plameny, které korunovaly štíhlé svíce.

Morgan ji hltal očima, vpíjel se do vodopádu jejích temných vlasů, do jemných křivek boků, do zralého červeného odstínu, který pod jeho zkoumavým pohledem zbarvil její prsa i tváře, do ebenových kudrlinek v křižovatce jejích mléčně bílých stehen.

„Todle si nezasloužím,” zašeptal Morgan a vášnivě políbil Sabrinu na krk.

Ve tvářích se jí objevily dolíčky. „Já vím.”

Sabrina neočekávala, že by muž jako Morgan ztrácel drahocenný čas polibky a laskáním, a tak když jeho ruka pronikla do prohlubně v temných kudrlinkách, byla dvojnásob překvapená. Zavěsila se na jeho ramena a snažila se zůstat na nohou. Nikdo se jí v těch místech dosud nedotýkal. Jeho silné, necitlivé prsty dráždící ten tekutý oheň byly téměř víc, než byla Sabrina schopna snést. Zkroutila se šílená záplavou rozkoše

a laskajícími keltskými slovíčky, která jí Morgan šeptal.

Když Morgan ucítil, jak se Sabrinina sametová kůžičk.i stáhla kolem jeho prostředníku a začala vysílat vlny po celém jejím těle, udělal něco, o čem si myslel, že by nikdy neučinil Poklekl před Cameronem. Přitiskl ústa na její zvlhlé kudrlinky Ani ve snu by ho nenapadlo, jak může být porážka sladká

a příjemná.

Morgan se rozhodl, že jeho porážka bude také její porážkou Chytil Sabrinu kolem stehen, lehce ji nadzdvihl a položil na vřesovou matraci. Pak si opět klekl na kolena a jemně si přehodil její nohy přes ramena, až byla Sabrina vůči útoku jeho úst a jazyka zcela bezbranná.

Sabrina vypískla. Když ucítila Morganovy vlasy na svém břiše, zalil ji smrtelný stud. „Morgane, tohle nemůžeš! To se nehodí!” protestovala.

Morgan zvedl hlavu. Jeho nenasytný úsměv jí otřásl.

„Pamatuješ si na všechny ty hrůzostrašné příběhy, které ti vyprávěli bratři o MacDonnellech?”

Morgan jemně dráždil Sabrinu prstem a ona jen stěží překonávala závrať. Trhaně odpovídala a přitom tichoučce kňourala. „Říkali, že máte velké chomáče chlupů na chodidlech a že…” Sabrina zasténala. Morgan zajel hlouběji, zkoumal

a připravoval její napjaté svaly na rozkoše, které měly teprve přijít „…že k snídani jíte tmavovlasé holčičky, jako jsem já.” Slova z ní vylétla jako vodopád.

„To byla ale ničemná lež, princezno. Na chodidlech mám jen pár chloupků a černovlasý holčičky jím zásadně jako zákusek.”

Morgan opět sklonil hlavu a lehce, jemně oždiboval její nejcitlivější místa. Sabrina vykřikla a zkroutila se v jeho objetí. Morganův jazyk, prsty i rty, všechno tančilo v divokém rytmu po jejím rozpáleném těle. Pro chlapce, kterým Morgan kdysi býval, ztratila Sabrina srdce. Ale ted dostala strach, že tomu něžnému, vytrvalému muži, kterým se stal, upíše svou duši.

Pokusila se uniknout z jeho sevření, ale Morgan ji svými teplými dlaněmi pevně chytil za zadeček a zvedal a natáčel ji tak, aby nemohla uniknout rozkoši, kterou jí poskytoval a která ji přiváděla k šílenství.

Sabrina si připadala zavěšená na tenoučkých vláscích Morganova sladkého trýznění, dokud se nad ní jeho jazyk neslitoval a nepropustil její tělo ze svých pout. Vzápětí se její tělo začalo zmítat v náhlém záchvatu čisté extáze.

Morgan ji položil a zakryl její třesoucí se tělo svou horoucí, mohutnou postavou. Políbil ji na krk a Sabrina otevřela oči. Překvapilo ji, že pláče.

„Stejně jsi surovec, Morgane MacDonnelle,” zašeptala. Morgan špičkou jazyka zachytil stékající slzu. „Jo, to jsem.

A tys porušila svou přísahu, děvče. Dneska pro mě pláčeš už potřetí.”

Sabrina potáhla. „Nehodlám z toho udělat tradici. Já jsem jen dosud…,” zachvěla se.

„Já taky ne.”

Sabrininy oči se roztáhly úžasem. „Nikdy? Ani s Alwyn… nebo s těmi ostatními?”

Morgan zavrtěl hlavou, jeho pohled byl zvláštně napjatý.

„Ani jsem nechtěl. Až s tebou.”

Tak zkušený muž jako Morgan nemohl dát Sabrině vzácnější dar. Náhle pocítila potřebu nějak mu to vrátit. Objala ho rukama kolem krku a stáhla ho dolů ke svým rtům.

Vychutnávala sladkou chuť jeho úst, kořeněnou solí jejích slz i balzámem jejího vrcholu. Morgan hluboce zasténal.

Sabrina byla přesvědčena, že Morgan ztratí kontrolu a vejde do ní se zvířecí lačností, kterou od něho celou dobu očekávala. Ale on jí jen něžně hladil prsa a jemně přiměl stehna, aby se mu otevřela. Sabrina pocítila jeho váhu na svém těle. Když chtěla zabořit tvář do svých vlasů a zakrýt tak náhlý zmatek

a zděšení, které v ní zavládlo, vzal Morgan její tváře do dlaní a hluboce se jí zadíval do očí. Jeho zasněný pohled nebyl o nic méně pronikavý než hrubá síla jeho mužství.

Morganův tvrdý hlas prozradil cenu za dosavadní sebekontrolu. „Chci se ti dívat do očí, Sabrino Cameronová. Chci vědět, že jsi moje.”

Sabrina byla jeho, co si jen pamatovala. Morgan byl jej i první a jedinou láskou. Její oči se te’ leskly bolestí i rozkoši

zároveň. Morgan do ní pronikal kousek po kousku

a s neúnavnou trpělivostí otevíral bránu její nevinnosti. Sabrina se pod ním svíjela, chvílemi chtěla uniknout, chvílemi toužila, aby pokračoval hlouběji. Bezmocně drásala jeho záda, ale on se neodtáhl, ani na chvíli nepolevil ve svém odhodlání udělat ze Sabriny svou ženu. Svou manželku.

Morgan zaskřípal zuby. „Vem si mě. Celýho. Tak, anděli! Ještě. Ach…” Jeho hrdelní vzdechy byly prosbou i žádosti zároveň. „Ještě chviličku…”

Sabrina zasténala. Neuměla si představit, že tohle někdy skončí. Ale nakonec zůstala ležet pod jeho mohutným tělem a měla pocit, že ho celého pohltila. Už dříve mohla posoudit Morganovu železnou sebekontrolu, ale nikdy by si nepřed-stavovala, že se dovede ovládat tak dokonale, že dokáže být tak trpělivý.

Morganovy čelisti byly pevně sevřeny, jeho oči sálaly touhou. Svaly odpovídaly na ty nejzákladnější instinkty, přitom však zůstával Morgan klidný, dokud neucítil, že Sabrinino tělo odpovídá ve stejném rytmu. S každým úderem se Sabrinino tělo rozechvívalo, cítila jeho přítomnost až v hrdle, v srdci

a mezi stehny, kde divoce pulzovala Morganova síla.

Když Morgan pocítil, že je Sabrina připravená pojmout ho celého, když uviděl, jak obrací oči vzhůru, že je napůl bez sebe rozkoší, teprve potom zavřel oči a začal se pohybovat.

Morgan se dosud nikdy necítil více mužem než v této chvíli. Když mu bylo čtrnáct, ztratil nevinnost s mladou dychtivou cameronskou služebnou. Ale všechno jeho dosavadní flirtování se nyní zdálo jen jako nemotorné zápolení zvířete v říji. Otec vyžadoval, aby „byl mužem” mnohem dříve, než vůbec chápal, co ta slova znamenají. Ale teprve tato krásná, nevinná žena

z něho muže udělala.

Morgan se vzepřel na rukou a prohnul se v bedrech. Jeho hladové tělo si vychutnávalo každičký z pohybů, jež dosahovaly stále hlouběji. Tlumit tu divokou touhu, kterou cítil, bylo stále obtížnější, ale přesto se snažil zůstat trpělivý. Věděl, jak snadno by mohl Sabrinu svou dobyvačností zranit.

Sabrinino křehké tělo přijímalo každý Morganův pohyb jako ránu do srdce. Jeho průniky roztříštily skořápku, kterou kolem sebe vytvořila, a zanechaly ji zcela bezbrannou, napospas tomu obrovitému tělu, které ji ted drželo jako otroka ve svém

područí. Zašeptala jeho jméno jako nekonečnou litanii a on jí odpověděl vlastními ústy. Rozkoš byla zničující. Divoké tempo se ještě zrychlilo, s každým pohybem ji tlačilo dozadu, až se dotkla dlaněmi horkých kamenů krbu. Vzepřela se a dovolila mu proniknout ještě hlouběji, až do samého středu jejího těla.

Z Morganových úst vyklouzla stará keltská přísaha, jejíž silný náboj byl vzápětí potlačen výkřikem čisté mužské extáze, který vylétl z Morganova hrdla hned z dalším výdechem.

Utrpěl tu nejsladší porážku, jakou kdy MacDonnell z rukou Cameronů ochutnal.

Sabrina se probrala a měla pocit, jako by ji mezi stehny někdo jemně omýval. Otevřela oči a proti mihotajícímu se světlu zahlédla Morganovu siluetu. Namáčel kus látky v nádobě s vodou a lehce se jím dotýkal vnitřků jejích stehen. Něžně chladil její rozpálené, nateklé tkáně.

Sabrina už několikrát viděla, jak něžné dokázaly být Morganovy ruce, když léčily nějakého zraněného tvorečka. Ani ve snu ji však nenapadlo, že to zakusí na vlastní kůži. Intimita toho obrazu obnažila celou její duši. Z Morganových doteků se do jejího nitra rozlévaly vlny rozkoše. Sabrina lehoučce, bezmocně vzdychla.

Morgan zvedl hlavu. Pohledem přeběhl celé Sabrinino nahé tělo a pohlédl jí do očí. Sabrinina prsa se vzdouvala a chvěla vzrušením z jeho zkoumavého pohledu. Cítila, jak ji polévá horko. Napůl studem a napůl vzrušením.

Svíce se pomalu změnily v kalužinky vosku, ale Sabrina nepotřebovala příliš světla na to, aby viděla neskrývanou touhu v Morganových očích. Morgan rychle sklopil zrak a hleděl na kus látky ve své ruce. Sabrina si všimla, že je to útržek sukna

z Morganova plédu. Byl potřísněný její krví.

Morgan namočil látku do vody, kterou ohřál na příjemnou teplotu. „Nechtěl jsem ti ublížit, děvče. Jsi tak hrozně křehká Už jsem se bál, že jsem tě zabil.”

Morgan otíral vlhkou látkou Sabrinino tělo, ale nevinu.i laskavost toho počinu se vytratila, jakmile se jejich pohled \ znovu setkaly. Sabrina měla pootevřená ústa a tváře jí hořely vzrušením. Morgan cítil, jak na tuto výzvu jeho zrádné tělo odpovídá proti jeho vůli. Silně po Sabrině zatoužil. Věděl, že je to pro ni moc brzy; její rozjitřené tělo by mě zřejmě nemohlo

znovu přijmout. Jen bych jí ještě víc ublížil, uvažoval.

„Měla bys spát, děvče,” řekl mrzutě a vymáchal hadřík ve vodě. „Brzy bude svítat.”

Svítání, pomyslela si Sabrina, obnaží svým mdlým zimním světlem všechny rozdíly mezi námi a také veškeré pochybnosti. Vůbec by mi nevadilo, kdyby ráno už nikdy nepřišlo… Chtěla tu zůstat navždy, zahalená jen pobledlým světlem z ohniště

a horoucím pohledem svého muže. Chtěla rozdmýchat řeřavé uhlíky v hlubinách jeho očí do šlehajících plamenů. Zlomit jeho pevnou sebekontrolu a dokázat mu, že není nějaká křehká panna, která se pod jeho dotekem rozpadne.

Když se Morgan natáhl, aby ji přikryl, sedla si na paty

a přitáhla si jeho dlaň k ústům. Jazykem lehce tancovala po jeho kloubech.

Nevědomky napodobila jeho prízvuk. „Tak ty si myslíš, že je ta ubohá malá cameronská holka příliš slabá, aby vydržela

pověstnou macdonnellskou energii? Možná jste bral ty písničky o vašem rodu trošku moc vážně, pane.”

Uličnická jiskra v Sabrininých očích Morgana překvapila. Očekával víc slz, možná i hořké obviňování. Pohledem sklouzl ke svěžím špičkám Sabrininých ňader. Před jeho očima se během sekundy změnily v zarudlé pevné hrudky. Morgan téměř zasténal.

Pohlédl Sabrině znovu do tváře a odkašlal si. „Hele, děvče, já chápu, že máš trochu vobavy. To je přirozený. Byl sem na tebe trochu tvrdej.”

„Ale, ale. Ze by se velký, zlý MacDonnell bál poranit cameronská děvče?” Sabrina lehce kousla Morgana do prstu. „Jestli chceš vědět, připadals mi na můj vkus docela civilizovaný.”

„Civilizovanej?” To slovo vylétlo z Morganových úst jako ta nejhrubší nadávka. Právě tak mě mohla nazvat eunuchem, myslel si.

Sabrina na něho provokativně zamrkala. Morgan nechápal, proč se pouští do tak nebezpečné hry. Ale už nemohl déle odolávat jejímu svádění, stejně jako statečné velkorysosti, a přitom nerozpoutat ty nejsobečtější chtíče, které ho svíraly.

Skryl svůj úsměv a úkosem se na Sabrinu podíval. „Tak ty bys ráda ochutnala, vo čem všecky ty písně a legendy vyprávěj?”

Sabrina se dlaněmi opřela o Morganova prsa. Její odvaha ji

však při pohledu do nenasytných Morganových očí téměř opustila. „Jen když ti to udělá radost,” zašeptala vystrašeně.

Čertovské jiskřičky v Morganových očích se rozhořely. „Nic mi neudělá větší radost,” řekl.

Vrhnul se na Sabrinu jako nějaké plavovlasé zvíře. Hbitýma rukama ji obrátil zády k sobě a přehnul přes okraj matrace, takže Sabrině nezbývalo než se poddat temným povelům jeho majestátního těla. Když do ní pronikl, prohnula se primitivním ženským instinktem, odhodlaná vzít si všechno, co bude schopen jí dát. Prsty zabořila do matrace a ucítila omamnou vůni vřesu. Morgan vnořil své silné ruce do Sabrininých vlasů a do ucha jí šeptal drsně sladká slovíčka.

V okamžiku, kdy měla Sabrina pocit, že rozkoš už nemůže být větší, rozhodl se Morgan, že nevejde do světa divokého uvolnění sám. Zezadu Sabrinu objal a dráždil ji. Morganovy zručné, jemné prsty byly naprostým protikladem devastující laviny jeho těla.

Mohutné vyvrcholení je zasáhlo stejnou silou. Vyčerpáním klesli do měkkého Morganova plédu.

Sabrinu probralo veselé praskání čerstvě přiloženého dřeva. Vlněná látka ji žalechtala na tváři. Otevřela oči a uviděla Morgana, jak sedí obkročmo na židli a pozoruje ji. Jeho jasné, doširoka otevřené zelené oči ji úplně probudily. Morgan byl stále ještě nahý. Sabrina si nebyla jistá, jestli si vůbec kdy zvyk-ne na to, že se Morgan prostě nestydí. Ale jak jí v noci dvakrát a pak znovu nad ránem ukázal, ani neměl, za co by se

styděl.

Sabrině vytanuly na mysli vzpomínky na předešlou noc. Stydlivě odvrátila tvář. Nemohla uvěřit, že ve svém civilizova ném srdci objevila tak hlubokou studnu divoké vášně.

„Už nemám dřevo, Sabrino, a začíná tu bejt chladno.”

Sabrina si pohrávala s měkkou látkou pod rukama. „Tak proč se neoblečeš?”

Morgan si projel dlaní vlasy a trpělivě vzdychl. Teprve pak si Sabrina uvědomila, že je nahý, protože jeho pléd je omotaný

kolem jejího těla a zahřívá ji jako motýlí zámotek. Ačkoliv cítila, že se na ni Morgan stále dívá, vymanila se z jeho plédu a poda la mu jej. Rychle se natáhla po svém vlhkém plášti a přehodila

si jej přes ramena.

Morgan si s typickou elegancí upravil a opásal pléd, posadil se zpátky na židli a opřel si ruce o její vyplétané opěradlo.

Sabrina už to déle nemohla snést. „Proč se na mě tak díváš?” zeptala se.

Morganův zkoumavý pohled sklouzl z její tváře na břicho.

„Přemejšlím, jesli už nosíš mý dítě.”

Sabrinu polilo horko a jen stěží odolala nutkání přetáhnout si přes hlavu kapuci. Ale vypočítavý pohled v Morganových očích změnil její rozpaky v bolest a nakonec ve zlost.

Popadla šaty a zjistila, že opravit je už zřejmě nebude možné. „Pevně doufám, že tvoje snahy byly úspěšné.” Podržela si plášť za zády a vkleče hledala pantoflíčky. „Opravdu bych nesnesla pomyšlení, žes přinesl tak příšernou oběť jen tak pro nic za nic.” Přetáhla si kapuci přes hlavu a otřásla se pod chladným dotekem vlhké látky. Kapuce skryla její tvář

a Sabrina si všimla, že je naruby. Lehce uhodila pěstí do jemného sametu a snažila se opravit její tvar. „Brzy se dozvíme, jestli to budeš muset podstoupit ještě jednou,” zadrmolila nazlobeně.

Zezadu ji objaly silné, teplé ruce. Morganův sametově chraplavý hlas Sabrininu zlost utišil. „MacDonnell nikdy neskončí práci dřív, než si je jistej, že úkol splnil.” Sabrina si shodila kapuci a vztekle si odhrnula vlasy z očí. „Promiň, ale nikdy jsem žádného pracujícího MacDonnella neviděla.”

„Tak ted jednoho uvidíš, děvče.” Morganovy rty se letmo dotkly jejího krku.

Sabrina cítila, jak se její zlost rozplývá a jak mu opět podléhá. Zavřela oči. Obávala se Morganovy síly. Jestliže si ale myslela, že ji vášnivá noc poněkud zmírnila, pak se mýlila.

Zdálo se, že účinek byl přesně opačný.

„Sem pevně rozhodnutej se tomu úkolu věnovat s velikým nasazením.”

„Tvůj smysl pro povinnost je inspirující.” A neodolatelný, pomyslela si Sabrina, a když Morganovy teplé ruce začaly stoupat po jejích bocích a brát s sebou vzhůru i vlhký samet jejího pláště, toužebně zasténala: „Nechceš snad…,” hlas se jí zlomil, „…znovu?”

Každé z následujících Morganových slov bylo zpečetěno polibkem do Sabrininých vlasů. „A znovu. Vopravdovej chlap by ted nepřestával, nebo ne?”

Aniž by se Morgan obtěžoval svlékáním, položil Sabrinu na matraci a opět jí dokázal svou mužnost.

17

Sabrina byla prvním Cameronem, který dobyl tvrz MacDonnellů, aniž by jedinkrát vystřelil z děla.

Plná odvahy a sebedůvěry, kterou v ní probudila Morganova dojemná úcta k povinnostem, a pod ochranou hrůzostrašného Ferguse sledovala Sabrina se skrývaným potěšením, jak se jí MacDonnellští zdvořile vrhají k nohám. Pokud si někdo stále ještě dovolil dělat na její účet vtipy, nebo ji dokonce urážet, pak se vystavoval nebezpečí, že bude po hale hledat své vyražené zuby.

Jen Eva zůstávala vůči Sabrininým kouzlům imunní, ale její nálada byla trvale natolik skleslá, že ani Fergus, ani Morgan neměli to srdce ji kárat.

Co se Ferguse týče, tomu bylo občas třeba připomenout, že do MacDonnellu přišla civilizace. Jednoho rána vešla Sabrina do haly a uviděla Ferguse, jak vystrašenému chlapci, který mu rozlil na tartan kozí mléko, zkroutil ruku. Morgan se právě chystal vytahat je oba za uši, ale stačil jediný pohled na zamračenou Sabrinu a Fergus si svůj mravní prohřešek okamžitě uvědomil.

„Hodnej klučík!” vykřikl Fergus a zvesela pocuchal chlapcovy vlasy, jako by to býval chtěl udělat od samého začátku. „K čertu, vždyť by to moh bejt můj vlastní syn. Má stejný vlasy, nemyslíš?”

„No jo, a taky dolíčky ve tvářích,” přitakala Sabrina. Píchla Ferguse ukazováčkem do tváře a ten se rozzářil radostí.

Morgan skryl úsměv za kus ještě teplého perníku, který pro něho Sabrina upekla, a vynechal poznámku o tom, že polovina dětí v rodu má stejně vyšisovanou barvu vlasů. A taky to, že polovina z nich je pravděpodobně Fergusova.

Jednoho chladného večera chtěl Morgan navštívit svou ženu v jejím pokoji a těšil se na povzbudivou partii šachu a na ještě povzbudivější pád do čistého lůžka. Ale když došel až ke dveřím jejího pokoje, zaslechl vycházet zevnitř dívčí smích.

Lehce pootevřel dveře a myslel si, že zastihne Sabrinu s Enid u jednoho z těch ženských rituálů, kterým, jak doufal, nikdy neporozumí. Místo toho uviděl Sabrinu, jak drží zrcadlo,

a Alwyn se v něm prohlíží. Alwyn zahlédla překvapenou Morganovu tvář v zrcadle, otočila se a zatvářila se provinile.

Ačkoliv už na Morgana Alwyniny dlouhé nohy a bujné poprsí nepůsobily jako dřív, musel uznat, že je co obdivovat. Měla na sobě čisté šaty z ledově modrého saténu, které Sabrina zřejmě vyřadila ze svého šatníku. Jejich živůtek překypoval zdravím a sahaly Alwyn až po kotníky. Pleť měla vyčištěnou

a přes rameno jí splýval hladce spletený cop.

Sabrina se zavěsila do Alwyn. Morganovi se stáhl žaludek, jak by se asi stáhl každému muži při pohledu na dvě ženy, jejichž přízně požíval v poměrně krátkém intervalu za sebou. Obzvláště, když jedna z nich byla jeho ženou.

„Dobrý večer, drahoušku,” řekla Sabrina. „Jen jsem pomáhala Alwyn s vlasy. Nevypadá nádherně?”

I kdyby Alwyn byla Helena Trójská, byl by Morgan zaslepen rozpustilými jiskřičkami v očích své ženy. Jen s obtížemi te’ hledal vhodnou odpově’. Odkašlal si a nakonec jen souhlasně zamručel. K jeho překvapení se Alwyn začervenala. Nikdy by si nemyslel, že je něčeho takového schopná.

Alwyn udělala neohrabané pukrle. „Bude lépe, když půjdu, má paní. Slíbila jsem panu Fergusovi, že s ním dnes povečeřím.” Široký úsměv jí ubral z tváře několik let. „Děkuju za tu pěknou stužku. Vopravdu.” Prolétla kolem Morgana

a přitiskla se těsně k zárubním dveří, jen aby se o něho neotřela.

Morgan ostražitě vstoupil do pokoje a zavřel za sebou dveře. „Je vod tebe hezký, že se k ní chováš tak přátelsky. Hodně se vod tebe může naučit.”

„Právě naopak. Tvoje Alwyn má hodně co naučit mě.” Morgan se zamračil. „To není moje Alwyn. A nikdy nebyl.i

A nejsem si jistej, jestli by ses chtěla učit, co ona umí.”

Sabrinin nevinný pohled Morgana rozehřál. „Možná bys neměl dělat tak unáhlené závěry,” řekla.

S těmi provokativními slovy chytila Morgana za opasek

a protáhla ho kolem nachystané partie šachu rovnou do postele Uličnicky se usmála, ale v očích měla něhu.

Jestliže ve dne vládla v MacDonnellu Sabrina, Morgan byl pánem v noci. Žádný z Cameronů ještě nikdy nebyl tak něžně zotročen jako Sabrina. Morgan ji držel v okovech rozkoše, které se stávaly pevnějšími pokaždé, když se pod rafinovanou nadvládou jeho těla zachvěla.

Morgan Sabrině dokázal, že každý zlomyslný klep

o MacDonnellech, který slyšela, byl pravdivý. Bezohledně ji přiváděl až na samý práh rozkoše a pak daleko za něj. Pokud šlo o její uspokojení, byl neoblomný. Nemilosrdně z ní doloval výkřiky odevzdání, až nakonec žadonila o to, co jí až příliš ochotně dával.

Jen těsně před rozbřeskem, kdy odpočívala s hlavou na Morganově holé hrudi, tělo ještě unavené od posledního milování, odvážila se Sabrina přemýšlet o příštím dnu. Ačkoliv se zdálo, že Morgan nacházel zvláštní potěšení ve vynucování si něžných vyznání z jejích úst, on sám však ta dvě slova, po kterých tak dlouho toužila, jen šeptal. Nikdy úplně neztratil onu pevnou sebekontrolu, kterou mu přinesl život plný starostí a odpovědnosti. Své tělo dával v neomezené míře, ale své srdce stále střežil nedotčené mimo Sabrinin dosah.

Chce to jen čas, přesvědčovala Sabrina sebe samu. Čas od okamžiku, kdy začne jeho srdce obléhat, až do chvíle, kdy mi bude Morgan natolik důvěřovat, aby mi je položil k nohám. A prozatím bude ta bouřlivá píseň bušící pod mým uchem dostatečným poutem.

Jednoho pozdního odpoledne spěchal Morgan z lesa, unavený po celodenní, dobře odvedené práci. Za posledních čtrnáct dní udělal se svými muži tolik, kolik by zvládl jen rod v plné síle. Poslední kusy dobytka byly označkovaný a zanechány v lese, aby se pásly ve vysokém kapradí.

Když stoupal nahoru ke hradu, udeřil ho do obličeje silný severák. Sněhový poprašek u jeho nohou se divoce roztančil. Ted ať si zima přijde! pomyslel si s uspokojením.

V minulých letech nenáviděl pohled na vybělené kosti jejích prstů, jak se pomalu vkrádají přes hory. Její uštěpačný, sněhem zdušený hlas nepřinášel MacDonnellům nic než hlad a utrpení. Ale tento rok sliboval, že to bude jiné. Morgan má čerstvé maso,

aby nasytil svůj rod. Vyplním jejich propadlé tváře a odplavím kalný povlak zoufalství z jejich očí, sliboval si radostně.

Kuřata byla v kurníku, ovce v přístřešku a cameronský meč visel nad krbem v Sabrinině pokoji. Jen jediný úkol zůstal dosud nesplněn Morgan však věřil, že dlouhé zimní noci budou pro jeho splnění ideální. Možná že už na jaře bude moje znamení nosit i Sabrina, pomyslel si. A jak poroste dítě v jejím bříšku, bude stále zřetelnější.

Morgan si tajně přál, aby to byla holčička, aby se nemusel obtěžovat přemýšlením nad svým pošetilým a unáhleným slibem, že pošle Sabrinu domů, porodí-li mu syna. Kdyby bylo po mé vůli, Bůh by mě požehnal tuctem dcer, přemítal v duchu. Usmál se při představě malinkatých tmavovlasých a modrookých krasavic držících se jeho plédu.

Morgan došel na kopec a uviděl, proč ho většina mužů opustila už dříve. Sabrina byla zabalená do svého pláště, seděla uprostřed dvora na balíku zatuchlé slámy a obklopená jeho muži hrála na citeru. Fergus se dal do veselého tance, zatímco Ranald držel krok hrou na dudy. Když vyloudil trpký tón, publikum se rozkřičelo a rozesmálo. Enid s tvářemi zčervenalými zimou mu vtiskla útěšný polibek.

Morgan se opřel o zjizvený kmen kaledonské borovice a těšil se pohledem na Sabrinino vítězství nad jeho rodem. Mohl jim nařídit, aby Sabrinu od prvního dne v MacDonnellu respektovali, ale věděl, že by to bylo přinejlepším jen falešné vítězství. Tvrdé zkušenosti ho naučily, že vychutnat si lze jen zasloužené vítězství.

Sabrinin sladký soprán strhl všechny k notování vesele melodie:

Jindřich přišel domú z pole, hlasitě si pískal.

„Hej, ženo, je večeře teplá?” hned na ní vyzvídal. Ona jenom vykřikla, že je špinavej mizera:

„Když chceš teplou večeři, jdi a dej si…”

„Jezdec! Jezdec na cestě z Cameronu!” Chraplavý výkřik utnul jejich zábavu. Udýchaný chlapec vběhl do dvora a zalapal po dechu. „Cameron přijíždí!”

18

Morganovi muži zareagovali tak, jak je život naučil. Chopili se zbraní a rozprchli se do úkrytů. Ranald bleskově popadl Enid, až se rozvířil sníh, a odvedl ji do bezpečí. Sabrina zůstala sama bezradně stát před balíkem slámy. Tam, kde se ještě před

chvílí tančilo a ozýval se smích, ted bylo cítit napětí. Zvenčí k ní doléhal blížící se dusot kopyt.

Morgan zaklel skrz zuby. Zklidnil svůj prvotní divoký impulz vběhnout do dvora a chránit Sabrinu, protože věděl, že MacDonnellové byli pověstní tím, že nejdřív stříleli a až potom se omlouvali. Ani si nedovolil poplašit své muže vykřiknutím nějakého rozkazu. Přinutil se proto pomalu a rozvážně kráčet dolů z kopce směrem k tvrzi.

Osamělý jezdec vjel na nádvoří a v tu chvíli ho obklopilo padesát hlavní a ostří. I na dálku Morgan viděl, že je to zelenáč, jen o několik let starší než chlapec, který je varoval.

V napjatém tichu, které následovalo, bylo slyšet jen natahování kohoutků, napínání tětiv a cinkot čepelí. Oči, které ještě před chvílí radostně zářily, se stáhly do úzkých štěrbin věštících smrt.

Morgan viděl, jak Sabrina zoufale přeskakuje pohledem

z jednoho muže na druhého a hledá nějaký důvod jejich podivného chování. Věděl, co najde. Vídal to v jejich tvářích dost často, stejně jako v té své neoblomný příslib smrti, syrový

a neodvolatelný jako kovový zápach krve vpíjející se do žíznivé

země.

Sabrina vykouzlila roztřesený úsměv a chopila se svých sukní. Když si Morgan uvědomil, co chce udělat, jeho kletby se změnily v jedinou tichou prosbu.

Temná představa Sabriny, jak leží zbitá ve sněhu s hrudi prostřelenou šípem nebo kulkou z pistole, ho téměř zlomil,i Ale donutil se pokračovat v cestě a zkracovat tak vzdálenosl, která je dělila. Ještě několik yardů a budu moci na Sabrinu položit své ruce, zaháněl Morgan zlé myšlenky.

Když se Sabrina vrhla před zbraně namířené na camc ronského jezdce, podvědomě k ní své ruce na dálku vztáhl.

Její hlas zjasnila nucená veselost. „Co se děje? Tohle je Čadcu Cameron a ujel dalekou cestu! Fergusi? Ranalde? Poj’te sem

a seznamte se s mým bratrancem Cadenem. Je to druhý syn mc třetí sestřenice. Dvakrát se stěhovali. Jsme přátelé už od dětství, vid, Cadene? Přivezl jsi mi dopis, nebo jsi přijel jen tak na návštěvu?”

Otěže zařinčely v chlapcových rozechvělých rukou. Jeho tvář byla mléčně bílá a i přes chladné počasí mu na čele vystoupily kapičky potu. Jeho drsný hlas selhal. „Já, já, p-ppřinesl jsem dopis, slečno Sabrino. Ehm, asi n-n-nebudu mít na n-n-návštěvu čas.”

Morgan, který se právě objevil na dvoře, sevřel Sabrinino předloktí. Snad nikdy necítil nic raději než ted tu teplou, živou ruku pod jejím pláštěm. Pevně ji stiskl, jako by se chtěl ujistit, že je to pravda.

„Ty zatracenej hlupáčku,” procedil mezi zuby. „Copak v sobě nemáš ani ždibec obyčejný-”

„Slušnosti? Zdravého rozumu?” sykla Sabrina. „Nebylo by právě známkou tvého slušného chování poslat toho kluka zpátky do Cameronu přehozeného přes sedlo hlavou napřed a s břichem jako řešeto.”

„Tvůj táta by si aspoň moh udělat jasnější představu vo tom, jak se mu vrátíš.” Morgan pokýval hlavou v náznaku pozdější odvety a postrčil si Sabrinu za záda. V tu chvíli se roztřásla

a prozradila cenu své předchozí odvahy.

Při pohledu na mohutného horala posel v sedle zakolísal.

„Seskoč dolů, hochu,” vybídl ho Morgan. „Už je pozdě, aby ses

ještě dnes vracel do Cameronu. Ta cesta je nebezpečná i ve dne, natož pak v noci. Dneska s náma povečeříš a ráno se vydáš zpět.”

Caden zavrtěl hlavou a bylo zřejmé, že přežít noc

s MacDonnelly mu připadalo méně pravděpodobné než zvládnout tu zrádnou cestu. „Ne, děkuji. Nemám moc hlad, pane.”

Z poslova sinalého obličeje Morgan usoudil, že chlapec

přijde zřejmě i o oběd.

Morgan se zachmuřeně rozhlédl po dvoře a muži rázem bázlivě odjistili a zasunuli své zbraně. Pak se stejně zamračeně podíval zpět na jezdce, který si mu dovolil odporovat. „Moje žena a já musíme trvat na tom, abys zůstal.” Pak hrozivě pozdvihl obočí. „Nechtěl bys přece rozladit mou paní, že?”

„To ne, pane. Vůbec ne.” Chlapec sjel ze sedla tak rychle, že málem upadl. Morgan ho zachytil. Caden si vzpomněl na své poslání a z kožené brašny vytáhl svitek krémového pergamenu s pečetí Cameronu. „Je to od vašeho otce, slečno Sabrino.”

Sabrina už zapomněla na předchozí nebezpečí, natáhla ruku zpoza Morganových zad a chňapla po psaní. Její nedočkavý výraz bodl Morgana u srdce. Když studovala tajemné klikyháky na vnější straně svitku, zahlédl, jak se v jejích krásných očích rodí a zase umírá naděje.

Rozčarování zkalilo Sabrinin hlas. „To není pro mě. Je to pro velitele MacDonnellů.”

Podala dopis Morganovi a otočila se k odchodu. Když odcházela, vynořili se ze svých úkrytů i ostatní Morganovi muži. Bylo vidět, že je její reakce překvapila.

„Sabrino, co je?” zeptala se opatrně Enid a vytáhla si z copu stéblo slámy.

„Zapomněla sis svoji citeru, děvče,” volal na Sabrinu Fergus a pozvedl ten křehký nástroj ve své hrubé ruce.

Sabrina ale pokračovala dál a její postava se rozplynula

v šeru spíže, jako by v jejich světě nikdy neexistovala. Morgan se zachvěl, jako by na něho sáhla smrt.

Podvědomě zmáčkl objemný pergamen. Zatracenej Dougal Cameron! zaklel v duchu. Jediným prostým tahem pera ze všech zase udělal nepřátele.

Sabrina přelezla přes navršenou suť a procházela prázdnými chodbami ke svému pokoji. Nikdy jsem neměla vyjít z jeho bezpečí, říkala si. Kdybych z něj nevyšla, nestala bych se svědkem nedůvěry a krvelačnosti v očích Morganových mužů. A to

vše jen díky jednomu obyčejnému zvolání: „Cameron přijíždí!

Sabrina prošla kolem rozpadlé zdi. Prasklinami prosvišlcl studený vítr a Sabrina se zachvěla. Zamrazilo ji až do morku kostí. Te’ věděla, jak rychle by se proti ní MacDonnellovc obrátili, jen aby chránili, co je jim drahé. Zastyděla se za vlastni bláznovství a domýšlivost. Jak jsem si jen mohla myslet, že můžu změnit staletou nenávist a nedůvěru několika veselými písničkami a svými bezstarostnými půvaby? ptala se trpce sebe samé.

Pravda ji zdrtila. Ať se snažila získat si sympatie tvrdohlavých MacDonnellů sebevíc, věděla, že nikdy nebudejednou z nich. Nikdy k nim nebude patřit. Ani k rodu, ani Morganovi. V křehkém srdci jí uvízl nový uzlík bolesti.

Jak dlouho asi bude trvat, než uvidí tentýž chladný, nedůvěřivý pohled i v Morganových očích? Bude stačit, aby některý z jeho mužů podlehl střevní chřipce nebo se opilý sváli I ze schodů, a kdo bude v podezření? přemítala chmurně.

Kdybych viděla, jak se Morganův vřelý, sluncem zalitý pohled

mění v ledově ocelový, zlomilo by mi to srdce.

Já nemám žádný vlastní rod, uvažovala. Otec se dokonce ani nenamáhal, aby mi napsal. Byla jsem vyhoštěna, nejsem víc než politickým pěšákem v dlouhověkých sporech mezi Cameronem a MacDonnellem a dobrovolným otrokem Morganova smyslného mistrovství.

Hodiny ubíhaly nesnesitelně pomalu. Sabrina přecházela po pokoji a čekala na Morgana. Bylo už po půlnoci, když se schoulila do křesla, kde kdysi sdíleli polibek na dobrou noc, a usnula. Jejími neklidnými sny pronikalo žalostné naříkání macdonnellských dud.

Morgan praštil pěstí do dopisu Dougala Camerona

a rozdrtil pečeť. Divoké kvílení dud proniklo oknem do domku a syrová melodie jako by se mu vysmívala. Zatracená Eva! Znělo to jako řecký smuteční chorál, připomínka pošetilosti jeho vlastního otce, který miloval cameronskou ženu.

Připomínka, před kterou se nedalo uniknout. Cožpak nebyla Angusova poslední slova věnována Elizabethině kráse, jeho poslední gesto pak přípitkem její upřímnosti?

Morgan se sesunul do křesla a hlavu zabořil do dlaní. Do chatky se pomalu vkrádalo mdlé světlo úsvitu. Věděl, že

všechno, co musí udělat, aby své pochyby vyvrátil, nebo potvrdil, je jít za Sabrinou a požádat ji, aby mu dopis přečetla. Nebyla to však hrdost, co ho zadrželo, ale strach.

Strach nebyl Morganovi cizí. Už mu čelil mnohokrát, tvář zalitou smrtelným potem. Třeba té bezměsíčné noci, kdy ho přepadlo sedm Chisholmů. Nebo to ráno, kdy mu otec přikázal amputovat zanícenou nohu umírajícímu soukmenovci.

Všechno, co měl, aby otupil jeho bolest, byla jen láhev whisky.

A taky tenkrát, když poprvé vkročil svou méněcennou macdonnellskou nohou do růžemi obrostlého altánu v zahradě cameronského panství.

Ale tenhle strach nebude možné překonat nějakým rozkazem, nebo jej ignorovat vztyčením štítu lhostejnosti, uvědomil si Morgan. Pocit jisté ztráty ho úplně ochromil. Co když Dougal změnil svůj pohled na věc? Co když se rozhodl, že MacDonnell není jeho princezny hoden, a chce ji zpět? Co když jí našel jiného muže kulturního džentlmena, který umí hrát šachy

a mohl by s ní zpívat znamenité duety? Slyšet tahle prokletá slova splývat ze Sabrininých líbezných úst by znamenalo jeho konec.

Ačkoliv neuměl číst, otevřel Morgan dopis a ve snaze najít nějaký náznak obsahu zkoumal ostré linie písma. Kdyby chtěl Dougal Sabrinu zpět, neposlal by spíše batalion anglických červenokabátníků místo jediného roztřeseného chlapce?

Morgan třel pergamen v prstech. Ještě není pozdě předstírat, že v životě žádný dopis nedostal. Angus by nezaváhal ani vteřinu a udělal by totéž. Je přece v jeho moci, aby ten chlapec zmizel, aniž by se o tom Sabrina dozvěděla. Horské cesty jsou úzké a zrádné, nehody se stávají. Jediný výstřel. Jediné klopýtnutí koně a pád do zasněžené rokle. Zřejmě by ho našli až na jaře.

Morgan přistoupil ke krbu a vhodil dopis do žhavého popela. Ohnivý jazyk jej olízl a stočil jeho krémové okraje.

Ale ještě než mohly dopis nenasytné plameny strávit, strčil ruku do ohně a vytáhl jej zpět. Pohrdal sám sebou. Byl Otřeseny zjištěním, jak hluboko je ochoten klesnout, jen aby si svou nevěstu udržel. To byl úklad hodný samotného Strašlivého Halberta.

Morgan si vzpomněl na radostné nadšení v Sabrininých

očích, když se natahovala po dopise, a na hořké zklamání, které

následovalo. Uvědomil si, že to není Dougalův dopis, čeho se bojí. Neměl strach dokonce ani ze Sabrininy touhy po návratu do blahobytného života Cameronu. Bál se své vlastní zbabě losti. Bál se, že nebude dost silný na to, aby ji nechal odejít.

Morgan semkl rty do pevné linie, zasunul dopis zpět pod pléd a uvědomil si, že se něco změnilo. Posměšný hlas dud utichl a kolem se rozprostíral jen tajuplný klid.

Sabrina usedla naproti Morgana a mlčky se piplala ve své večeři. Cítila se sice špatně, ale rozhodla se nekomentovat, že ji Morgan minulé noci nenavštívil. Její melancholie se v průběhu dlouhého dne ještě prohloubila. Ladila s temnými sněhovými mraky nakupenými nad vrcholky hor. Enid i Alwyn za ní přišly, ale vymluvila se, že jí hrozně bolí hlava, a poslala je pryč. Pugsley strávil den schoulený do klubíčka v rohu pokoje a jeho hnědé oči byly nezvykle bez života. Te’ spal, jen občas se pohnul a zakňučel, jako by ho pronásledovaly zlé sny.

Sabrina míchala lžící polévku a zpod hustých řas pozorovala svého muže. Drobné vrásky únavy se jako závoj rozvinuly kolem jeho potemnělých očí. Jako obvykle si přiložil misku

s polévkou k ústům a v mžiku ji vyprázdnil. Maso jedl rukama a pak si dočista olízal prsty. Chléb krájel svou dýkou a napíchnutý na špičku si ho vkládal do úst.

Ale ani jednou ji nepolíbil, neřekl jí skvrně, ani na ni nevrhl svůj svárlivý úšklebek, který ji vždy přiváděl k šílenství.

A ani slovo o dopise. Sabrina tušila, že nařídil některému

z moudřejších mužů, aby mu ho přečetl. Ale ona se rozhodla nežadonit o novinky z Cameronu. Posel byl ráno vypraven zpět, brašnu měl nacpanou dopisy, které Sabrina za několik posledních týdnů napsala své matce. Dopisy, ve který nebyla ani zmínka o otci.

Když už nemohla ten apatický výraz ve tváři svého manžela déle vydržet, odsunula nedotčený talíř s polévkou. „Mám ti dnes večer číst? Rolandovu píseň, nebo třeba ještě něco

z Beowulfa?”

Morganova ruka sklouzla k plédu a pak vylétla zase zpátky na stůl. Sabrina se podivila, co má tohle gesto znamenat. „Bolí mě hlava, děvče. Netoužím ji plnit spoustou vymyšlenejch slov,” řekl.

Sabrina se zvedla od stolu. Začala přecházet po místnosti jako nervózní kočka. „Tak si dáme partii šachu? Nebo bych tě

mohla naučit nějakou novou hru. Třeba Loo? Tam nejsou žádné královny, které chrání krále.”

Morgan sebou trhl, ale Sabrina si toho nevšimla. Zapíchl dýku do stolu. „Nemám náladu na hloupý hry,” opáčil nevrle. Jeho slova způsobila, že se dětské zklamání, se kterým

Sabrina celý den bojovala, vyplavilo na povrch. Zaclonila si tvář oponou vlasů a uchopila citeru, kterou

Fergus někdy během dne opřel zvenku o její dveře. Ruce však měla ztuhlé a nešikovné, ztěžklé stejným závažím, které tížilo její duši. Jeden nehet se jí zachytil o strunu a odlomil se až do masa.

Sabrina popuzeně zaklela. Rychle si strčila podebírající se prst do pusy.

Najednou u ní klečel Morgan, vložil si její zraněný prst do vlastních úst a odsál z něj kapičku krve. „Dobře, že tě matka neslyšela nadávat. Viděl sem, jak Briana trefila hrstí pomády za mnohem slabší průpovídku.”

Sabrina vytáhla prst z Morganových úst. Nemohla snést erotickou hru, kterou s ním hrály jeho krásné rty. Věděla, že je nevrlá, ale bylo jí to jedno. „Věřím, že tyhle zdi slyšely horší zvěrstva než moje ubohé zaklení.” Kvapně odešla k oknu.

Zoufale zatoužila uniknout jeho bezradnému pohledu.

„Nesmíme zapomenout na obléhání z roku 1465, kdy Cameronové vyhladověli tvé předky, až byli nuceni večeřet jeden druhého,” upřesnila.

Morgan se zamračil. „No jo. To asi právě tenkrát sme si vyvinuli voblibu v lidským mase.”

Musel napínat sluch, aby uslyšel Sabrinina tichá, hořk.i slova. „Tak jaká delikatesa pak musí být mé srdce,” řekla Hleděla směrem ke Cameronu, pohledem klouzala po třpytíc i se stužce cesty, která se vinula podél skal.

Morgan se obrnil lhostejností a pak se jemně zeptal: „Chtěla bys domů, Sabrino?”

Sabrina zalapala po dechu. Zatočila se jí hlava a měla pocit,

že se jí zastavilo srdce. Když zaregistrovala, že opět bije, neměla pocit úlevy. To jsem Morgana omrzela tak brzy? ptala se

v duchu. Copak moje nezkušené pokusy potěšit ho jen uhasily jeho touhu, nebo ještě hůř nudily ho? Možná to tak po celou

dobu chtěl vykonat na jejím povolném těle smyslnou pomstu a pak ji poslat domů k tatínkovi, jako dobrovolnou macdonnellskou děvku. Sabrina vstřebala chlad smutku, který ji obestřel, a pokusila se posbírat veškerou odvahu a hrdost, aby byla schopna s klidem přijmout Morganovu nabídku.

Morgan se k ní zezadu tiše přiblížil, ale než se jí stačil dotknout, Sabrina se prudce otočila. Oči jí zářily jako vyleštěné safíry. „Nedotýkej se mě! Už to není nutné. Obávám se, že jsem zklamala tebe i otce ve vašem scestném pokusu zajistit si dědice, který by zpečetil váš drahocenný mír. Žádné dítě nebude.”

Morgana nejdříve zklamáním píchlo u srdce, ale vzápětí ho zaplavila majetnícka radost. Sabrina neteskní po domově, poznal. Trpí, protože nenosí dítě. Moje dítě.

„Od kdy to víš?” zeptal se Morgan.

Sabrina sklonila hlavu. „Od dnešního rána.”

Morgan byl ještě příliš MacDonnellem, aby odolal nutkání použít sílu, chtěl-li něco získat. Dřív než mohla Sabrina jakkoliv protestovat, popadl ji do náručí a odnesl do postele. Sedl si vedle ní a boky se dotýkal jejích.

„Jsi nemocná, děvče? Bolí tě něco?”

Sabrina si setřela slzu z tváře. Věděla, že by měla tonout

v rozpacích. Ještě nikdy se o takových věcech nebavila s nikým jiným než s matkou. Ale Morganovu něžnému zájmu se nedalo odolat. Nemohla však vyslovit jediné slovo. Hrdlo měla stažené, a tak jen přikývla a rukou se dotkla čela.

Morgan je pohladil a začal Sabrině masírovat spánky

I takovou péčí, až cítila, jak jí ze šíje a z ramen ustupuje napětí.

„Kde ještě?”

Sabrina se stydlivě dotkla žaludku. Morgan se vedle ní natáhl a dlaní jí hladil žaludek, až tupou bolest zcela uklidnil.

Pak se opřel o loket a tiše si ji prohlížel. „Ještě někde?”

Sabrina sevřela ruku v pěst a přitiskla si ji k srdci. Věděla, že to je jediná bolest, kterou nebude schopen utišit. Ale mýlila se.

Morgan sklonil hlavu a něžně ji políbil. Rty ji škádlil

a dráždil, dokud neotevřela ústa a nenechala jeho majetnícky jazyk vklouznout dovnitř. Pak pokračoval podél krku a přitom trpělivě odepínal knoflíčky jejího živůtku. Uvolnil jí sevřená prsa a rukama je laskal. Sabrina zabořila prsty do Morganových hebkých vlasů. Sklonil hlavu a pokračoval ústy dál, dokud

neucítila, jak jí klín pulzuje rozkoší.

„Morgane!” vykřikla náhle. „Copak nerozumíš? Tohle nemusíš dělat. Dneska do mě nemůžeš vložit své dítě.”

Morgan jí vyhrnul sukně a stáhl jí těžkopádné spodničky přes boky. „Označ mě,” zašeptal. Temná vášeň v jeho očích vyrazila Sabrině dech.

Byla omámená významem těch slov. Morgan MacDonnell konečně zradil svoji hrdost. Divoká radost, umocněná vítězstvím, které cítila, se rozlila po jejím těle. Tento mohutný, arogantní muž chtěl víc ji než syna.

„Jseš si jistý?” zašeptala, a když se jeho rty přiblížily k jejím, vyzývavě se prohnula.

Morgan zvedl hlavu a bezostyšně na ni mrkl. „Nestudovalas macdonnellský motto dost pečlivě, děvče. Je v keltštině, ale překládá se takhle: „V každý bitvě, kterou stojí zato vyhrát, stojí zato ztratit trochu krve.” Uličnický záblesk v Morganových očích se ještě prohloubil. „Obzvláště, není-li tvoje,” dodal.

Sabrina se probudila a zjistila, že je v posteli sama. Nadzdvihla rozcuchanou hlavu a uviděla Morgana sedět za stolem. Pléd měl uvázaný kolem pasu. V místnosti hořela jediná svíčka, která udržovala noční stíny při zdi a vrhal,i zlatavý lesk přes Morganovu skloněnou hlavu.

Sabrina odhodila podušky a přišourala se k Morganovi. Na sobě měla vlněnou noční košili, kterou jí Morgan natáhl, kdy/ teplo jejich těl nestačilo k tomu, aby se přestala třást.

Před Morganem ležel otevřený slabikář. Když byla Sabrina malá, s oblibou si v něm četla, a ted jej hodlala použít při výuce některých mladších MacDonnellů. Každé písmenko bylo ilustrováno krásným dřevorytem nějakého exotického zvířete Morganovy rty se pohybovaly, jak se je trpělivě snažil srovnávat s písmeny na pomačkaném pergamenu.

Sabrina mu položila ruku na rameno. Morgan se zatvářil provinile a zabouchl knihu.

Sabrina pocítila, jak se jí rozbušilo srdce. „Máma mě varovala, abych se k MacDonnellům nikdy nepřibližovala potají.”

Morgan se na ni podíval. „Moudrá rada. Mělas štěstí, že sem na tebe neskočil.”

Sabrina se bezbranně usmála. „Myslela jsem, že už jsi to

udělal.”

Morganův žhavý pohled jí prozradil, že na to nezapomněl. Sabrina se postavila na špičky a pohlédla mu přes rameno. Morgan přikryl papír dlaní, ale pak se vzdal. „Ále k čertu, nemůžu ty nesmysly přečíst.”

Odkryl otrhaný kus pergamenu, který vypadal, jako by na něm hodovala krysa. Sabrina jej uhladila a kousky vosku, které dříve tvořily pečeť Cameronu, jí zapraskaly pod rukama. Srdce se jí rozbušilo napětím.

Morgan si unaveně mnul oči. „Dělal jsem, co jsem moh, a je mi akorát jasný, že tvůj táta, bizon a aligátor jedou do MacDonnellů, aby ulovili svýho slona.”

Sabrina s obtížemi potlačila pobavený úsměv a hladově se zahleděla do papíru. „Ne. Můj otec, Brian a Alex přijedou na návštěvu. Rádi by si odvezli sestřenici a podívali se, jak nám to jako muži a ženě jde.”

Morgan si mnul bradu. „Chtějí si mě zkontrolovat, co? Vlastně mě překvapuje, že ten prohnanej mi…” Morgan zachytil Sabrinin káravý pohled a odkašlal si. „Že ten Cameron čekal tak dlouho. Kdy přijedou?”

„Před Vánocemi.” Sabrina špičkou prstu obtáhla smělé křivky podpisu, kterým bylo psaní zakončeno. V jejím hlase se ozvalo nepředstírané překvapení. „Tak on na mě nezapomněl,” řekla.

Morgan potlačil dětinský záblesk žárlivosti. Přál si, aby on byl tím jediným člověkem, který dokáže rozzářit tvář své ženy takovou radostí. „Co to znamená, děvče?”

„To je z jedné z matčiných oblíbených básní od Roberta Herricka.” Pomyslela si, že je zvláštní, jak příhodně otcův tajuplný vzkaz odráží macdonnellské heslo. Sabrina se podívala do Morganových ostražitých očí a jemně zašeptala:

„Není růže bez trní.”

19

Sabrina připravovala MacDonnelly na návštěvu své rodiny

s pečlivostí obezřetného kapitána. Velkoryse přehlížela jejich hudrování a klení cezené skrz zuby, protože viděla, že se za jejich nepřátelským chováním ukrývá strach. Strach, že bohatý cameronský statkář uvidí jejich chudobu. Strach, že se jim budou smát, vysmívat se jejich nedostatku, jejich nevědomosti a hrubosti.

Jen nerada te’ musela Sabrina blahořečit matčině předvídavosti. Když se ponořila do svých zavazadel, našla pro každého nějaký talisman, který mohl obyvatelům MacDonnellů dodat trochu odvahy.

Pro Ferguse to bylo krásné zvětšovací sklo vložené do vyřezávaného rámu z africké slonoviny, pro Alwyn mosazný náprstek. Alwyn mu bez rozpaků určila správný účel klepala jím Ferguse na hlavu pokaždé, když se podíval za jiným děvčetem.

Sabrině bylo jasné, že její zavazadla nejsou bezedná, a tak s Enid bez ustání šily ze spodniček sukně, z krajkových podvlékaček čepečky a z objemných spodnic Enidiných plesových šatů lehké pantoflíčky.

Dokonce i ona stará žena, která si osobovala právo být paní kuchyně, se okázale nosila s dívčí růžovou stuhou ve vlasech, kterou vyrobily ze Sabrininých podvazků. Eva však zůstala

k Sabrininým snahám netečná. Sabrina našla svůj dárek, zlatý

hřeben, vyhozený v závěji špinavého sněhu. Potřásla hlavou

a uvědomila si, že bude muset přehodnotit svůj názor. Morgan

asi nebude tím nejtvrdohlavějším MacDonnellem, kterého jsem kdy potkala, usoudila.

Podlahy uvnitř tvrze byly dočista vymetené, zašlé stojany

na pochodně očištěné od pavučin a díry ve zdech zamaskované omšelými tapiseriemi.

Jednou pozdě v noci se Morgan vrátil do pokoje, poté co celý den odklízel hromady suti z úzkých chodeb hradu. Marně se prohraboval kupou peřin, načež zjistil, že jeho mladá žena usnula před krbem a v prstech ještě stále svírá jehlu. Jemnou kůži pod jejíma očima zbarvily fialové stíny.

Nic z toho, co Sabrina činí, nedělá pro svůj prospěch, připomněl si Morgan. Ona nemusí svému otci nic dokazovat. Pracuje do úpadu jen proto, aby se její manžel mohl hrdě postavit před Dougala Camerona a zpříma mu pohlédnout do očí, bez studu a závisti.

Morgana naplnil náhlý pocit něhy, ale zároveň si uvědomil, jak se jeho nároky vůči Sabrině s blížícím se příjezdem její rodiny stupňují. Divoce ji miloval, primitivní majetnícky pocit ho nutil jí připomínat, že je ted jeho ženou, a ne Cameronkou. Její přerušované výkřiky v okamžicích, kdy se pod ním rozpadala na tisíce kousků, mu zněly jako píseň. Jako stvrzení divoké, sladké síly, která je spojovala. Toužil zasít do jejího zdravého těla své semeno a vidět, jak budoucnost MacDonnellů září v očích jejich dcery.

Do Morganových toužebných úvah se vmísila špetka provinění. Miloval sice Sabrinu s něžnou vášní, avšak dosud nebyl schopen vyslovit ta dvě slova, která by položila jeho srdce nahé na její dlaň a ukázala, jak je jeho pýcha pošetilá. Morgan se zastyděl za svou zbabělost.

Nevěřil, že by Sabrinu odnesl do postele a nechal ji v klidu spát, a tak ji jen zvedl do náručí a přitiskl si ji k hrudi jako dítě. Sabrina se tváří zavrtala do jeho plédu a spokojeně vzdychla.

Morgan se otřel bradou o Sabrininy vlasy. „Budeš na mě pyšná, děvče. Přísahám a Bůh je mi svědkem,” řekl. Pak ji něžně políbil na čelo a zašeptal slova, na které čekala víc než půl života.

Sabrina zaklela. Hustý oblak sazí jí vletěl přímo do tváří Upustila koště, rozkašlala se a po kolenou se odplížila od krbu Pugsley se vytratil pod postel a sípal, jako by měl vydechnou i naposled. Dveře do pokoje se rozlétly.

Morgan na ni hleděl vykulenýma očima. „Promiň. Jen jsem hledal svou ženu.”

„Morgane!” Sabrinin rozmrzelý výkřik ho zastavil na odchodu.

Přešel místnost a postavil ji na nohy. Zmateně si ji prohlížel

„Pane Bože, ženská! Tvůj otec tu bude každou chvíli. Chceš, aby si myslel, že jsem z tebe udělal kominíka?”

Sabrina si dala ruce v bok. „Kdyby ses namáhal vyčistil komíny aspoň jednou za sto let, nebyla bych v takové situaci.”

Hleděli jeden na druhého a oba si uvědomovali, že dnešní den rozhodne, zda jejich nově nalezené pocity přežijí bývalé nepřátelství obou rodů. Pak sebou Morganovy kamenné rty

začaly cukat. Sabrina popadla zrcátko a podívala se na sebe. Až na zlostný výraz jejích modrých očí měla celou tvář černou. Její původně čisté šaty byly celé od sazí a mouru.

Sabrina se uchichtla. Vlhkým hadříkem si z tváře setřela nejhorší špínu. „Mám lepší nápad. Řeknu mu, žes mě držel přikovanou v hladomorně a zneužíval mě pro své potěšení.”

„Nemysli si, že mě to nelákalo.” Morgan uličnicky pozdvihl obočí. „Možná, že až odjede…”

Sabrina sklonila zrcadlo, aby si prohlédla svého muže od hlavy až k patě. Srdce se jí prudce rozbušilo. Jeho pléd byl čistě vypraný a složený do elegantních, ceremoniálních záhybů.

Dokonce si nazul i pár otrhaných bot a vyčistil je do matného lesku. Sabrina byla dojatá. Jak Morganovou mužskou ješitností, tak jeho touhou udělat na jejího otce dojem.

Jejich pohledy se setkaly v zrcadle. „Mám tvůj souhlas?” zeptal se Morgan zlehka.

Jestliže se Sabrina od svého manžela něco naučila, pak to, že

činy jsou někdy jasnější než slova. Vrhla se mu do náruče

a svalila ho do křesla za ním. Přitiskla se k němu odhodlaná mu ukázat, jak moc souhlasí, když vtom někdo rázně zaklepal na dveře.

Morgan vyskočil a Sabrinu takřka vymrštil ze svého klína. Spěšně si urovnal pléd. „Dobrý Bože, snad už tu ten mizera není,” utrousil.

Ale byl to jen Ranald. Vysunul hlavu zpoza dveří a vlasy mu po stranách trčely jako rohy. Jeho snědá tvář byla bledá nervozitou. „Máme problém v ovčíně, Morgane. Jedna z těch tvejch tvdohlavejch ovcí utekla a propadla ledem na jezeře. Vomotal sem kolem ní provaz, ale nemůžu ji dostat ven.”

Sabrina měla pocit, jako by se Ranald choval nějak křečovitě, ale nakonec usoudila, že to byl jen nepodložený dojem. Vždyť měl požádat jejího otce o Enidinu ruku, a to mu na klidu určitě nepřidalo.

„Zatraceně!” Morgana tato komplikace evidentně rozladila.

„Chtěl sem bejt tady, až tvůj táta přijede, a ne se přetahovat s nějakou hloupou vovcí.”

Ranald se pohnul směrem ke dveřím. „Hrozně bečí. Raděj by sis měl pospíšit. Než dorazíš, zkusím jí držet hlavu nad ledem.”

Ranald zmizel a Morgan si roztržitě prohrábl vlasy. Bylo na

něm vidět, že ho utrpení toho zvířete trápí.

„Jdi,” řekla mu Sabrina a klidně se dotkla jeho paže. „Pokud táta přijede dřív, než se vrátíš, prostě mu to vysvětlím. Jemu na zvířatech vždycky záleželo.”

„Seš si jistá? Vím, jak moc to pro tebe znamená.” Morgan si pečlivě prohlížel její tvář. Doufal, že její široký úsměv smaže všechny stopy zklamání.

„Jdi,” trvala Sabrina na svém a lehce ho postrčila.

„Koneckonců my MacDonnellové se staráme o svý,” dodala. Doufala, že se Morgan usměje svým uličnickým úsměvem.

Nebyla připravená na zasmušilý pohled v kamenné tváři. Morgan jí položil ruku na zátylek a vtiskl jí žhavý polibek.

„Tak je to, děvče. Nikdy na to nezapomeň.”

„To nepřichází v úvahu, lásko,” zašeptala, když se za Morganem zavřely dveře.

Sabrina věděla, že by měla dokončit klid krbu a převléci < ale alespoň na chvilku si chtěla vychutnat ten pocit štěstí Okouzlená chladnou a třpytivou krásou světa za zdmi tvrzo sledovala úzkou stužku cesty a napadlo ji, že by mohla býl první, kdo radostně zakřičí: „Cameronové jedou!” Skrz rozbil.i okna se dovnitř vkrádal chlad, ale Sabrinu hřála sladká tajeni ství, která nosila v srdci.

Zahlédla Morgana, jak se brodí sněhovými závějemi směrem k louce, kterou protínala cesta z Cameronu. Uklouzl na zledovatělé stezce a téměř ztratil rovnováhu. Sabrina se usmála Představila si, jaké květnaté nadávky te’ asi poletují vzduchem tam dole. Nečekaně se jí do očí vlily slzy. Muž, kterého milovala, nebyl civilizovaný vůdce s naleštěnými botami, ale mrzoutský obr, který se prodíral sněhem, aby zachránil tonoucí ovci.

Když se Morgan ztratil za kopcem, Sabrinin nedočkavý pohled se stočil zpět k cestě. Dva muži, které milovala ze všech nejvíce, se mají setkat na novém začátku, uvědomovala si.

Jednomu z nich dám své srdce. Tomu druhému odpuštění

V posledních týdnech otci napsala a zase roztrhala nejméně tucet dopisů. Nakonec se rozhodla, že bude mnohem větší hrdinství, podívá-li se do těch modrých očí zpříma a řekne mu, že pochopila, jak pro něj muselo být jeho rozhodnutí těžké.

Vždyť nedal svou princeznu netvorovi, ale princi za netvora

převlečenému.

Pocit štěstí do ní vlil novou energii a Sabrina se opět vrhla do uklízení. Vyčistila krb a nachystala nové dříví na oheň. Očistila si ruce i obličej a převlékla se do jednoduchých šatů z krémového saténu. Rozprostřela sukně a doufala, že otec a bratři nebudou malým počtem spodnic a faktem, že přestala

nosit korzet, rozladěni. Až se Brian poprvé podívá na urostlou Alwyn, která na sobě nemá nic než sestřino vyřazené prádlo, možná bude mít Fergus soupeře, usmála se v duchu Sabrina.

Sabrina zjistila, že rozdala všechny stuhy, a tak se rozhodla, že vyhledá Enid a o jednu ji poprosí. Ačkoliv si Morgan rád hrál s jejími rozpuštěnými vlasy, cítila, že by byl pro vdanou ženu čepec důstojnější. Usmála se nad tou představou

a otevřela dveře.

Z chodby se vynořila Eva a zastoupila jí cestu. Ruce měla založené na prsou a oči se jí podivně leskly.

Už samotná představa, že by Eva byla šťastná, Sabrinu vyděsila. Aniž si to uvědomila, o krok couvla a přála si, aby tu byl alespoň bezzubý Pugsley a chránil ji. Eva ji zatlačila zpět do místnosti.

Sabrina ucítila zatuchlý pach Evina plédu. Pevně se postavila a sebevědomě jí pohlédla do očí. „Nemám na tvé chmurné věštby ani čas, ani trpělivost, Evo. A ani ti nedovolím, abys Morganovi tenhle den zkazila.”

Eva se usmála. „Tendle den MacDonnellům nic nezkazí. Takovej by se už nemusel vopakovat.”

„Jsem ráda, že se shodneme alespoň na něčem. Máte štěstí, že vás vede takový kapitán, jako je Morgan.”

„To jo. A vede nás ke slavný a velký budoucnosti. Skoda, že se toho Angus nedožil.” Eviny prázdné oči odrážely ještě větší prázdnotu v její duši.

Sabrina se zachvěla. „Víš, kdo ho zabil, Evo?” zeptala se jemně. Už v sobě nemohla tu otázku déle zadržovat. Mohla bych snad dát Morganovi a otci větší dar, než že budou Cameronové zproštěni podezření? říkala si v duchu.

Eva pokrčila rameny a začala kulhat po pokoji. Chromou nohu tahala za sebou. „Byla to nehoda. Vyklouz mi nůž. Rychle a čistě. Netrpěl.”

Sabrině se udělalo zle, ale podařilo se jí ten pocit potlačit.

„Chtěla bys, abych to za tebe řekla Morganovi?” zeptala se Evy.

„Ty si myslíš, že to neví?” zavrčela Eva. „Copaks neviděla jeho tvář, když se Angus svalil? Bylo to nefalšovaný překvapení, nebo šok z toho, že dýka zasáhla nepravýho chlapa? Měla dostat tvýho tátu. Tak už votevři ty svý nevinný modrý voči, děvčátko! Morgan je ten, kdo má vizi. Strašnej a prekrásnej sen. Zabít všemocnýho pána Cameronu byl jeho nápad a von je taky tím, kdo dneska vodešel ten úkol dokončit.”

Se Sabrinou se zatočil svět. Napřáhla ruku, aby se zachytila, ale nebylo čeho. Byly tu jen čtyři staletí podezírání a zrady.

Našla Morgana v matčině pokoji pár minut před Angusovou vraždou. Opravdu tam hledal klid, nebo jen alibi na dobu, kdy jeho muži zabijí jejího otce? ptala se horečnatě sebe samé.

Vzpomněla si, jak je Ranald před chvílí nevhodně vyrušil, jaký měl divoký pohled. Plánovali jsme s Morganem uvítat na nádvoří jejího otce, bok po boku jako muž a žena. Morgan ale

odešel a vydal mě Evě na milost a nemilost, uvažovala trpce. My MacDonnellové se staráme o svý, škádlila ho. .

Nikdy na to nezapomeň, děvče.

Byla ta slova varováním, nebo příslibem?

Ještě stále cítila jeho chuť na svých rtech. Jidáš by přece nemohl líbat tak sladce, tak toužebně, uvažovala. Sabrina strnula. Někdo přece musí být první, napadlo ji náhle. První, kdo uvěří, první, kdo vymítí předsudky z minulosti a ochrání budoucnost budovanou jen na tenoučké nitce slepé víry.

Otec by mě pro takový úkol nevybral, kdyby si nebyl jistý, že ho nejsem hodna.

Zpříma se podívala na Evu. Její hlas byl tichý, ale naplněný pevným odhodláním. „Lžeš,” řekla. „Ty a tvůj prohnaný Angus jste mohli takovou špinavost naplánovat, ale můj manžel by se nikdy nesnížil k něčemu takovému, jako je bodnout člověka zezadu nebo ho přepadnout. Kdyby chtěl, aby byl někdo mrtev, podíval by se mu předtím, než by ho zabil, zpříma do očí. Je to hrdý muž.”

„Je to blázen!” Tohle hořké Evino přiznání vlilo Sabrině vítězný pocit do žil. Ale následující Evina slova jej zkalila strachem. „Morgan je prostě zaslepenej tím, co máš pod sukněma. Ale já sem pro tendle rod vobětovala příliš, než abych ho bez boje předala zatracenejm Cameronům. A nejsem jediná, kdo to takle cítí. Někteří z nás nejsou nadšení životem pastevců vovcí a chovatelů slepic. Sme bojovníci. A jesli Morgan nemá na to, aby ved boj, někteří z nás na to maj. Von ať se rozhodne sám. Bud s náma pozvedne zbraně, nebo pod nima padne.”

Sabrina se podívala k oknu. Zahlédla řadu koní, směřující nahoru po cestě, a dech se jí zatajil. Její otec, bratři a ostatní doprovod byli zatím jen tmavými skvrnami na zasněženém obzoru.

Vrhla se ke dveřím. Ale stejně jako nešťastnou grantskou dívku před ní také Sabrinu ted zradily bohaté kudrny, které přinášely jejímu manželovi tolik radosti. Evina ruka je popadla a strhla Sabrinu zpět, až mladé ženě vhrkly do očí slzy bolesti.

Eva dotáhla Sabrinu za vlasy přes místnost k oknu

a otevřela jej. Do tváří jim zadul ledový vítr. Eva zatahala Sabrinu za vlasy a snažila se ji donutit, aby si klekla. Sabrina bolestí téměř zakřičela. Rukama se zachytila parapetu. Odmítla se před tou pomstychtivou nestvůrou zhroutit.

„Chci, aby ses dívala, děvčátko. Dívala, jak ti tvý sny umíraj před vočima, jako sem se celej život dívala já.” Eva postrčila Sabrinu vpřed. Veliké ploché kameny pod ní jako by jí šly vstříc. Sabrina pocítila závrať a prsty se zachytila ještě pevněji.

„Pro Morgana to nebude žádný překvapení, až zjistí, že jeho bezpáteřní žena radši skočila z vokna, než aby čekala, až se vrátí a sám ji zabije.”

Sabrina se náhle cítila naprosto klidná. Zavřela oči před silným větrem, který jí vháněl slzy do očí. Pochopila, že Eva je blázen. Že omylem zavraždila Anguse. Zvrácená oddanost rodu MacDonnellů ji naprosto zlomila. Pro svou touhu pomstít se Cameronu byla ochotná obětovat všechny, dokonce

i Morgana.

Sabrině před očima vytanuly jasné, chvějící se obrázky. Otec ji vyhazuje vysoko nad hlavu. Brian ji šimrá. Alex jí zapíná knoflíky, protože její malé baculaté ručičky jsou ještě příliš neohrabané. Zkrvavená těla na sněhu. Morgan lapen do sítě Eviny pomsty. Morgan se vrací a nachází její tělo roztříštěné na plochých kamenech pod okny komnaty. V tu chvíli ho napadá jediné pochybovala o něm a bála se ho víc, než jej milovala.

„Ne,” zašeptala Sabrina a otevřela oči.

Vzepjala se proti sílícímu tlaku Eviny ruky. Eva ustoupila

a rukama se snažila opřít o něco pevného. Sabrina se jí konečně vytrhla a proběhla kolem ní. Když uslyšela, jak pod náporem Evina těla prasklo křeslo, ani se neotočila. Zaslechla jen Evin zuřivý výkřik nad zmařeným plánem.

Sabrina běžela dolů po schodech. Kamenné stěny prosáklé krví a potem Morganových předků jako by se vysmívaly její křehké postavě, jejímu bláznivému optimismu a víře, že jedno ženské srdce může vyvážit staletí nesmyslného násilí.

Začalo ji píchat v boku. Proběhla halou a rozpačité alarmující výkřiky Morganových mužů nechala Iv. povšimnutí. Nikdo z nich jí ted nemohl pomoci. Netušila, kolik z nich Eva vtáhla do svých plánů. Neměla čas cokoliv vysvětlovat a také si nebyla jistá jejich věrností, netušila, zda by věřili jejímu slovu proti slovu jedné z nich.

Sabrina vběhla na zasněžené nádvoří a zalapala po dechu Musím varovat Morgana, uvědomovala si. Byl jediný, kilu mohl blížící se neštěstí odvrátit. Věděla, že se k louce dostane rychleji po cestě, která ji lemovala, než přes les, kudy šel

Morgan. Zamířila ke stájím a pantoflíčky zanechala v hluboké závěji. Roztřesenýma rukama otevřela dveře do stáje.

Zoufale prošla kolem řady funících koní a cítila jejich teply zápach. Veliké oči se na ni klidně dívaly. Zpod jejich matné srsti prosvítala žebra, ale Sabrina věděla, že nebyli špatně živeni

z krutosti, ale kvůli nedostatku, kterým rod po léta trpěl. Mor gan by raději sám zemřel hlady, než by nechal vyhladovět koně

Sabrina sebou trhla. Pár okovaných kopyt vykřesal jiskry o zadní stěnu stáje a vyžádal si její pozornost.

Pookah vyzývavě pohazoval hlavou a koulel očima. Pod lesklou hřívou se rýsovaly šlachy a svaly. Vzrušeně funěl

a z nozder mu stoupala pára. Připomínal spíše draka než koně.

Sabrina odhodlaně přivřela oči. Nedovolila strachu, aby v ní zapustil kořeny. Nadzdvihla si sukni a rázně přešla ke koni. Bosa a bez sedla se vyhoupla na jeho hladký hřbet. Pevně ho stiskla nohama, divoce vykřikla a kopla ho patama do slabin.

Ale jeho tělo jako by zkamenělo. Stál jako socha, nevzpínal se, nehrbil, a Sabrina měla pocit, jako by snad ani nedýchal. Byl klidný, stejně jako ti tlustí, klidní poníci, na kterých jezdila, když byla malá. Sabrina nemohla uvěřit, že došla tak daleko, jen aby byla poražena dalším tvrdohlavým MacDonnellem.

„Zatracenej koni!” vykřikla.

Znovu se její paty zaryly do Pookahových slabin, ale ten se ani nehnul. Sabrina měla pocit, že jí budoucnost uniká pod rukama, a znovu jí na mysli vytanuly obrázky z minulosti.

Ona a Morgan odděleni kovovými mřížemi. Padá na podla hu v hale a Morgan na ni obkročmo usedá. Angus padá na stůl, vykládaná rukojeť trčí z jeho zad. Zlatovlasý chlapec ji shazuje do listí a v jeho zářivých zelených očích se odráží zloba i bolest.

Sabrina přestala koně pobízet a její vyčerpané nohy sklesle visely podél jeho boků. Zabořila obličej do Pookahovy drsné hřívy a z očí jí vytryskly slzy. „Prosím, Bože. Prosím, znovu ne…,” zašeptala.

Pookaha zřejmě Sabrininy slzy dojaly stejně, jako dojímaly jeho pána. Lehce zaržál a pohodil grošovanou hlavou. Sabrininy naděje opět ožily. Oběma rukama objala Pookahův kluzký krk a kůň vyrazil k otevřeným dveřím. Sníh pod jeho kopyty explodoval. Morganovi lidé se vynořili z hradu, a když spatřili, jak Sabrina na Pookahovi mizí v dáli, nezmohli se ani na slovo.

Kůň běžel tryskem dolů po zledovatělé cestě a rozvířený

sníh oslepoval Sabrininy oči, které se zoufale snažily zahlédnout muže, jenž ted držel jejich osudy ve svých rukou.

Morgan stál po pás v ledové vodě jezera a promrzlýma rukama objímal vyděšenou ovci za břicho. Když dorazil na místo, nenašel tu ani Ranalda, ani slibovaný provaz. Několik minut bořil led kolem zapadlé ovce a přitom proklínal bratrancovu lenost. Pak se ponořil ke zvířeti.

Držel jí hlavu nad vodou a pomalu se s ní přibližoval ke břehu. Její žalostné bečení ho ohlušovalo. Jedním kopýtkem mu roztrhla kůži na stehně.

„Pomalu, děvče,” zamumlal Morgan a rozkročil se. „Eště jedna taková rána, a můj tchán bude večeřet skopový plátky!” ulevil si.

Když vytáhl ovci z vody, mokrý pléd se mu omotal kolem stehen. Vyčerpaně klesl na kolena, přitiskl si třesoucí se ovci na prsa a snažil se je oba zahřát.

„No tak,” konejšil ji. „Už seš v bezpečí a brzy budeš suchá, což se asi nedá říct vo mně.” Pustil ovci, a ta se dala do běhu, aniž by se po něm jedinkrát z vděčnosti otočila.

„Zrovna jako ženská,” pomyslel si Morgan a pobavoni pokýval hlavou. Postavil se a zaťal svaly ve ztuhlých rukou Jeho jediný pár bot byl plný vody a nohy měl zmrzlé na koal Zbystřil zrak. Zadíval se dolů směrem k cestě, která vedli kolem louky, a zahlédl skupinu jezdců přijíždějících od jihu,

Ramena mu poklesla. Tak takhle mám přivítat svého doko nalého tchána? zhrozil se v duchu. Promočený až na kůži,

s rozcuchanými vlasy a s plédem zašpiněným namrzající směsi bahna a sněhu. Záhy se však jeho zármutek vytratil a Morgan se vesele usmál. Cameronové prostě musej pochopit, že ted |e ze mě pracující muž. Dougalova krásná, přičinlivá dcera na In dohlédla.

Povzbuzen vzpomínkou na Sabrinu vykročil Morg.m směrem k cestě, aby uvítal hosty. Jako rána bičem náhle proťalo ostrý vzduch dunění kopyt. Morgan se zastavil a zamračil se Uvědomil si, že přichází z opačné strany.

Zastínil si oči a zadíval se proti bělostnému sněhu směrem k tvrzi. Ani v nejhorším snu by nemohl spatřit obrázek, kterv se mu naskytl.

Omráčený hrůzou sledoval šedý blesk, jak se řítí dolů po

úzké cestě. Skrovně oděná postava objímala koňskou šíji a její vlastní temná hříva vlála ve větru.

Sabrina. Jméno jeho ženy splynulo z Morganových rtů jako tichá modlitba.

Morgan se dal do běhu a věděl, že jediné, co může udělat, je vrhnout se Pookahovi do cesty. Vtom kůň ostře zabočil a kopyta mu uklouzla na zledovatělých kamenech. Jak to, že nespadla? pomyslel si Morgan. Proč, zatraceně, nespadla? Ale její postava nezakolísala, ani když se napřímila a snažila se odklonit Pookaha, který ted směřoval k okraji útesu.

Morgan běžel přes louku jako šíp, jeho ruce a nohy se míhaly v neuvěřitelném tempu a srdce mu bušilo tak zběsile, až

se zdálo, že pukne. Ale čím rychleji běžel, tím vzdálenější se mu Sabrina zdála. Připadalo mu, že je mu zase dvanáct let, že běží přes zastíněnou louku a křik malé holky ho trestá za to, že je dost bezcitný na to, aby jí utekl. „Hej, kluku! Počkej!”

Morgan byl v půli cesty mezi Sabrinou a přijíždějícími jezdci, když Cameronští dojeli ke skupině vysokých skal u úpatí prudkého kopce. Ozvaly se varovné výkřiky a ržání poplašených koní. Morganův pohled však Sabrinu neopustil. Když se řítila po rovném úseku, donutil se Morgan běžet ještě rychleji. Věděl, že ji musí doběhnout dřív, než dorazí k další vražedné zatáčce.

Cesta se te’ klamně zdála mírná a vedla těsně kolem okraje útesu. V rychlosti, jakou Pookah letěl, se na stezce nemohl udržet. Nestihnu doběhnout včas, uvědomil si Morgan.

Existovala jen jediná možnost, jak dát Sabrině šanci.

Ve vteřině si klekl na koleno a vytáhl pistoli. Modlil se, aby její prach nebyl po epizodě v jezeře zvlhlý. Zazněly rány vystřelené do vzduchu. Cameronové v okamžiku změnili směr a zamířili k němu. Dusot kopyt doléhal k Morganovým uším ze všech stran. Jeho ruka však nikdy neminula cíl.

„Promiň, hochu,” zašeptal Morgan. Bolestně zaskřípal zuby, natáhl kohoutek, zamířil na Pookahovu elegantní hlavu

a vystřelil.

Dřív než kůň stačil klesnout, byl Morgan na nohou a vyběhl. Pistoli nechal ležet za sebou. Pookah se potácel ve smrtelném tanci na pokraji útesu. Morgan vykřikl Sabrinino jméno a vrhl se z vysoké sněhové závěje.

Na nekonečný okamžik kůň zabalancoval na samém okraji

skály. Morgan by mohl přísahat, že cítil omamnou vůni růží a šelest Sabrininých vlasů proklouzávajících mezi prsty jeho ruky. Pak Morgan dopadl na cestu. Dlaně měl však prázdné.

Pookah naprázdno zahrabal kopyty a svalil se z útesu. Jeho tělo zmizelo Morganovi z očí. Mrazivé ticho prolomily jen pronikavý ženský výkřik, koňské zaržání a zvuk lámajících se kostí.

Morgan se vrhl k okraji strže odhodlán skočit za Sabrinou, ale než tak mohl učinit, čísi těžká váha ho srazila k zemi. Zaslepený utrpením bojoval Morgan jako šílený s cizím tělem. Zdálo se mu, že to nebere konce. Někdo si na něho obkročmo sedl a přikoval ho tak k zemi. Pak dostal pěstí ránu do brady. Potom už nebylo nic.

Morgan se probral a snažil se pochopit, proč mu Brian zbrocený potem leží plnou vahou na nohou, zatímco A lev jehož pihy ostře vystupovaly ze smrtelně bledé tváře, drží jeho ramena. Morgan se podíval vzhůru na člověka, který ho udeřil Byl to vousatý muž s očima rámovanýma tmavými řasami stejnými jaké měla Sabrina, s očima naplněnýma prudkou bolestí. Bolestí, kterou cítil i Morgan.

Dougal chytil Morgana za pléd. „Ona žije, hochu! Zachytila se o římsu. Moji muži viděli, jak se jí zdvihá hru’.” Dougal Morganem silně zacloumal. „Slyšíš mě? Nevím, jak dlouho to vydrží, ale proboha, ona žije!”

A pak Morgan udělal něco, čemu se bránil celých dvanáct dlouhých let. Zabořil tvář Dougalovi do ramene a rozplakal se jako malý chlapec.

20

Fergus MacDonnell se vysmíval smrti do tváře už nesčetněkrát, ale věděl, že i kdyby žil sto let, nikdy nezapomene na ten pohled, když jeho kapitán přinesl v náručí na nádvoří poláma-

né tělo své nevěsty. Nad rodem se rozprostřel plášť mlčení. Občas se ozvaly jen dušené bolestné výkřiky a mukání dětí. Hlava jejich mladé paní visela bez vlády přes Morganovu ruku a zplihlá opona tmavých vlasů splývala až k jeho kolenům. Její popelavě šedá tvář přesvědčila mnohé z rodu o tom, že je již mrtvá. Alwyn se tiše rozplakala a zabořila tvář Fergusovi do ramene. Fergus ji k sobě pevně přivinul, jako by ji chtěl ochránit před ještě děsivějším pohledem na Morganovu tvář.

Její rysy byly tvrdé jako skála. Byla tak prázdná a bez emocí, až z toho běhal mráz po zádech. Jediné, co dávalo tušit, že Morgan je živý člověk, byly ušmudlané potůčky slz na jeho tvářích.

Zcela zaujati pochmurnou podívanou si MacDonnellové ani nevšimli, že za Morganem do dvora vešli i Cameronští. Někteří vedli koně, jiní byli skleslí a kulhali, jejich drahé vlněné oděvy byly roztrhané a špinavé. Když se rozestoupili, vyšel z jejich středu Ranald. Fergus si ho překvapeně prohlížel. Ranald měl ruce svázané dlouhým provazem a jeho pléd se na rameni barvil doruda. Davem proběhlo tázavé mručení.

Enid vyběhla z davu, ale Alexander Cameron jí zastoupil cestu. „Ranalde!” vykřikla a poskakovala, aby viděla přes Alexovo rameno. „Co se stalo? Co jsi, pro Boha svatého, udělal?”

Ranald hleděl přímo před sebe, jako by ji neslyšel, jeho rty se ani nepohnuly. Teprve když se za smutečním průvodem zavřely dveře a zapadla masivní závora, rozezvučel se dav horečným šepotem.

Morgan nedovolil, aby se Sabriny kdokoliv dotkl. A zatímco muži, kteří si ji oblíbili, drželi smuteční hlídku, Morgan rozpáral její roztrhané šaty a jemně jí narovnal mdlé končetiny. Pak otřel nesčetné rány a škrábance, které pokrývaly její měkké tělo. Zabalil ji do čerstvých prostěradel a vyčesal jí zcuchané vlasy z obličeje. Sabrina ležela bez hnutí, jako by byla mrtvá.

Brian, nejrychlejší jezdec, byl vybrán, aby dojel do Cameronu pro Dougalova doktora. Dougal nechtěl riskovat život své ženy na nebezpečné cestě, která už téměř vzala život jeho dceři, a tak přikázal Brianovi, aby řekl matce, že je doktora třeba

k nemocnému dítěti. Dougal hleděl Morganovi přes rameno do

tváře své dcery a potlačoval zoufalství. Jejich dítě!

Dougal se porozhlédl po pokoji. Jak asi s Morganem žila?

S láskou a smíchem, nebo s hořkostí a obviňováním? Měl jsem přijet dřív, přemýšlel Dougal, nebo by můj příjezd jen uspíšil tuto tragédii? Vůbec tomu nerozumím, říkal si. Pokoj byl připraven k uvítání hostů. Jediné, co kazilo ten kouzelný obrázek, bylo zlámané křeslo. V krbu praskal příjemný oheň. Tak proč jen Sabrina letěla na koni bosa a v lehkých šatech po té zmrzlé cestě?

Dougal zaťal ruce v pěst. Měl bych vytřást z Morgana odpovědi na otázky, které mě mučí, uvažoval zoufale. Ale když viděl, jak Morgan něžně omývá Sabrinino čelo, něco ho zastavilo. Nikdy by nevěřil, že tak veliké a silné ruce můžou být tak něžné, roztřesené strachem, aby neublížily.

Ve dveřích se objevil Alex, jeho smutný pohled se raději vyhnul posteli. Dougal přijal to vyrušení s úlevou a syna vyslechl. Pak položil Morganovi ruku na rameno, ale ten se ani nepohnul, jen dál otíral Sabrinino čelo.

Dougal stáhl ruku zpět. „Dva z mužů, kteří nás přepadli, jsou mrtví,” řekl. „Tři další se rozprchli. Tvůj bratranec byl zraněn během bitky. Te’ je ve vězení. Bude potřebovat ošetření.”

Morganův hlas byl hluboký a zlověstný. „Nechte toho mizeru shnít/’ utrousil.

Dougal měl sto chutí s Morganem souhlasit, ale raději na Alexe nesouhlasně zavrtěl hlavou. Věděl, že až se bolest ze zrady utlumí, mohl by Morgan změnit názor.

Odpolední stíny se prodloužily a brzy se začalo šeřit. Nekonečné hodiny zimní noci odbíjely, odměřovány jen neznatelnými pohyby Sabrinina hrudníku. Morgan hladil prstem její sametové řasy a modlil se, aby otevřela oči. Toužil se do nich podívat a najít znamení, že nebude spát navěky.

Když sebou však Sabrina začala házet, začal Morgan své prosby litovat. Otevřela oči, ale její pohled jako by byl fixován mimo tento prostor a čas, jako by hleděla do očí děsům, které si Morgan mohl jen stěží představit. Z hrdla se jí vydral bolestný výkřik a pak další a další, až zoufalý Dougal zabořil tvář do svých dlaní a Alex u krbu s dlaněmi na uších přecházel bez ustání sem a tam. A Pugsley přede dveřmi pokoje začal teskně výt.

Sabrina si zuby drásala rty, až jí z nich crčela krev. Když se

Morgan snažil nalít do ní trochu whisky, zakuckala se, a tak ze strachu, že by ji jeho soucit mohl zabít, raději své snahy zanechal.

Když si na ni Morgan plnou vahou lehl, aby zabránil jejímu divokému boji s bolestí, kterým se jen stále více zraňovala, napadla ho hříšná myšlenka. Možná by bývalo bylo větším milosrdenstvím, kdyby kulka místo Pookahovy hlavy prolétla Sabrininým spánkem.

Sabrina polevila ve svém vnitřním boji až nad ránem. Zbrocená studeným potem padla do zválených podušek. Ale nebylo to úlevou. Vyčerpání změnilo její výkřiky v tiché mumlání.

Za dveřmi se ozvaly energické kroky. Dougal a Alex vyskočili.

Uslyšeli bodrý britský přízvuk. „Nic se neboj, Briane. Za chvíli bude zdravá jako rybička. Je silná jako klisna. Pamatuješ, jak strčila tu svou malou baculatou ručku do úlu? A to ráno, kdy tak škaredě spadla z…”

Než mohl doktor vejít do komnaty, otevřel Morgan dveře

a přišpendlil jej za klopy ke zdi. Kovem rámované brýle doklo ra Samuela Montjoye sklouzly ke straně, bodrý úsměv pod knírkem znejistěl.

Překvapený tak náhlým útokem, jehož se stal obětí, se doktor zmohl jen na nesouvislý pozdrav. „D-d-dobrý den, pane. Mám zato, že jste…”

Morganova slova na něho udeřila jako kladivo. „Zastav tu bolest. Rozumíš? Je mi jedno, co za to budeš chtít. Jen ať už ji to nebolí. Jestli jí ublížíš, zabijú tě.”

Morgan zaťal ruce v pěst. Doktor poklesl v kolenou a na nohou ho držela jen Brianova silná opora. „Ano, ano, to vám věřím,” zamumlal a třesoucíma se rukama si začal čistit brýle.

„Nemohu říct, že bych vám nerozuměl.”

Když Morgan vyšel z pokoje, Dougal ho následoval. Musel zrychlit, aby s Morganem vůbec udržel krok. „Zatraceně, Morgane MacDonnelle, jen si nemysli, že prostě pláchneš! Dlužíš mi nějaké odpovědi! Brian tě málem zabil, víš to vůbec? Když viděl, jak poklekáš a střílíš, myslel si, že chceš zabít Sabrinu. A kdyby si Alex nevšiml, že ses chtěl vrhnout za ní, sám bych tě zastřelil. Jen tak tak jsem dorazil na místo, abych ti zabránil se z toho útesu vrhnout.”

Morgan svůj odhodlaný krok nezpomalil. „Příště mi, Camerone, nedělej žádný laskavosti,” odsekl.

„Sakra, chlape! Co se stalo? Co se tu zatraceně včera stalo?”

Morgan se otočil. Dougal se musel držet, aby pod tlakem smrtícího pohledu Morganových zelených očí necouvl. „To právě hodlám zjistit.”

Když Morgan zmizel v temné chodbě, zaplavila Dougala vlna bezmocného vyčerpání. Opřel se o ze’ a nevěděl, jestli se má modlit za toho bezmocného muže dole v hladomorně, nebo za nesmrtelnou duši svého zetě. Ale když zavřel oči, zjistil, že všechny jeho modlitby jsou věnovány jen a jen Sabrině.

Ranald si zastínil oči před pichlavým světlem pochodně. Vypadá jako krysa, pomyslel si zlostně Morgan, vychrtlá krysa lapená v síti svých vlastních počinů.

Morganův bratranec se schoulil u zdi. Přitáhl si kolena pod bradu a bledou rukou se chytil za ránu na rameni. Morgan si všiml, že Ranald má pléd upravený do primitivní bandáže, a musel se lehce pousmát. Byl potěšen vědomím, že sebezáchova byla stále tím nejsilnějším pudem MacDonnellů.

Ranald se pod tím úsměvem bez známky radosti zachvěl. Když Morgan zasunul pochodeň do zrezavělého svícnu, začal Ranald dřít nohama o zem, jako by se chtěl za každou cenu stát součástí toho beztvarého kamene. Jeho hezký obličej pokřivily stíny strachu.

Ranaldův hlas zněl syrově: „Vždyckys byl pro mě víc než bratranec, Morgane. Byls jako můj bratr.”

„Jako byl Ábel Kainovi?” zeptal se jízlivě Morgan a zkřížil si paže na prsou. Jeho úsměv působil nebezpečně. „Myslíš, že se bratříčkuju s takovejma jako ty, který nutně musej mít Cameronský za nepřátele?”

Ranald vydoloval odněkud z hlubin svého strachu dost hrdosti na to, aby se odpoutal od zdi a postavil se tváří v tvář Morganovi.

Morgan nemilosrdně zdusil jiskřičku obdivu, kterou pocítil.

„Copak ti slíbili, bratrance? Zlato? Čerstvý skopový? Kapitánskej post po mý smrti?”

„Ne! Nic takovýho. Přísahám. Víš, že bych nikdy neudělal nic, co by ti ublížilo. Vona říkala…” Ranald se náhle zarazil a dotkl se krvavých stop na svém plédu.

„Kdo říkal?” Morganův tón byl zlověstný. Ranald mlčel.

Poslední nitka Morganovy trpělivosti se přetrhla. Chytil bratrance za zátylek a silně jím zatřásl. Ranald vykřikl bolestí.

„Pravdu, Ranalde,” zařval Morgan. „Nebo ji z tebe musím vytlouct?” Napřáhl ruku.

Zrychlený dech obou mužů se smísil. Oba věděli, že jestli Morgan udeří, jestli uvolní energii, kterou v sobě po většinu života zadržoval, pak nepřestane, dokud nebude všemu konec. Ale ještě více zničující bylo přání v Ranaldových očích. Přání, aby Morgan skutečně udeřil a zbavil ho tak viny trestem, který si zasloužil.

Ten pohled Morganem otřásl do hloubi duše. Spustil ruku a z Ranaldových temných očí vytryskly slzy. „Nebyl to můj

nápad. Přísahám, že nebyl. Víš, že sem nikdy nebyl tak chytrej jako ty. Eva řekla, že nás Cameronové přijížděj zabít. Ze jejich návštěva je jenom trik. Ze je musíme dostat dřív, než voní dostanou nás. Tvoje žena ke mně byla moc milá. Nechtěl sem |i ublížit. Přísahám, že nechtěl.”

Opatrně, aby se nedotkl Ranaldova zraněného ramene, ho Morgan pevně objal. Jeho oči však byly suché a smutné. „Já vím, hochu,” zašeptal. „Ani já. Bůh mi věř, ani já.”

Třetí den po nehodě se Ranald objevil po boku Morgan.i mezi ostatními. Tvářil se provinile a ruku měl zavěšenou na čistém bílém šátku. Cameronové na něho vrhali nenávistní’ pohledy a MacDonnellové se mu vyhýbali. Jen Enid si dovolil.i k němu přistoupit. Tvář měla bílou jako stěna. Obávala se, že příběh, který slyšela, by mohl být pravdivý. Když se Ranald ke své milé přiblížil, sklopil zrak a prošel kolem ní. Enid se odvrátila a v kapesníku zdusila plačtivý nářek.

Jak krátké zimní dny a nekonečné noci ubíhaly, začala se sil Eviny lsti pomalu rozplétat a spřádat se v pravdivý příběh.

Eva zmizela. Dva proradné MacDonnelly zabili Cameronové, kteří uzavřeli kolem svého pána kruh, jakmile padl první výstřel. Tři další uprchli do drsných severních hor, aby unikli Morganovu hněvu.

Cameronští muži se bez obtíží sblížili s MacDonnelly. Při společných modlitbách za záchranu ženy, která ležela

o poschodí výš otupená laudánem, zapomněli na veškerou

nenávist a nepřátelství. Dokonce se ani nikdo nepozastavil nad obhroublou modlitbou světáckého Ferguse.

Jednoho rána těsně před rozbřeskem seděl Morgan na posteli vedle Sabriny, hladil její horečnaté čelo a šeptal keltské něžnosti, kterým mohl rozumět jen on sám. Doktor Montjoy dřímal na lavičce u krbu a tiše chrápal. Pugsley držel hlídku

u nohou postele a jeho hnědé oči byly plné smutku. Dougal zpola seděl, zpola ležel natažený v křesle a v klíně mu ležela tevřená kniha, do které se dosud ani nepodíval. Jeho pohled se střetl s Morganovým.

Ranaldovo přiznání nedalo odpovědi na otázky, které je oba trápily. Proč? Proč ujížděla Sabrina dolů po té zledovatělé cestě na koni, jehož se tak bála? Morgan se hodiny snažil vyčíst odpově’ z jejího nepřítomného obličeje. Neustále se mu ve vzpomínce vracela situace, kdy se Sabrina na Pookahově hřbetě zaklonila a táhla ho za hřívu. Snažila se ho snad otočit směrem na louku, nebo to byl jen zoufalý pokus zpomalit Pookahův divoký trysk? ptal se Morgan v duchu. Snažila se mě varovat před Evinou zradou, nebo chtěla ochránit svou rodinu před lstí, o které si myslela, že ji zosnoval on sám?

Pohled do Dougalových očí Morganem otřásl. Bylo to, jako by se díval do zrcadla svých vlastních pocitů. Viděl v nich šok, hněv a hořké obvinění, které bylo tím silnější, že ho Dougal slyšel přímo ze Sabrininých rtů.

Sabrina se otřela o Morganovu dlaň. Její jemné čelo se svraštilo pod dalším náporem silné bolesti. Pro tuto chvíli musí stačit, že žije, pomyslel si Morgan. Pohladil jemnou křivku Sabrininy tváře a začal zpívat dětskou ukolébavku. Ještě nikdy si neuvědomil, že si nějakou pamatuje.

Někdo zpíval.

Zvučný, plný mužský hlas, roztomile falešný a podma nivější než hlasy sirén lákajících Odysseovu lo’ na zkázonosné skály. Sabrina slovům nerozuměla, píseň jí však připadala neodolatelně něžná. Pokusila se otočit hlavu po směru toho hlasu, ale zjistila, že je připoutána stejně jako Odysseus, aby nepodlehl pokušení.

Děsivá obava ještě podnítila její boj. Ze zkušenosti věděla, že po hlasech přijde prudká bolest. Ale horší než ta bolest byly jemné doteky rukou, které jí přispěchaly na pomoc. Známé

ruce, které voněly kafrem a mátou, ruce, které znala z dětství a které ji vždy nutily polykat hořkosladké medicíny. Měla chuť se vyzvracet, ale byla obrána i o tuto chabou rebelii, když vylétla po osudové spirále zpět do světa zapomnění.

Hrubá ruka ji chytila za bradu. Píseň se změnila ve znavení brumlání. Drsný tón jako by zavadil o nitku v podvědomí. Je to Morganův hlas, uvědomila si. Morganův dotek. To Morganovy ruce na mně spočívají. Naléhavost toho zjištění se vystupňoval.i v poplach. Temné záblesky vzpomínek udeřily plnou silou Zvuk koňských kopyt pádících dolů úzkou serpentinou. Zpo/.i rozevlátých vlasů zahlédla Morgana uprostřed louky. Zuřivé táhne Pookaha zpět za hřívu, až se jí ostré žíně zařezávají do kůže jako ocelová lanka. Musí k Morganovi. Varovat ho před Evou. Ujistit ho, že její víra v něho nikdy nezakolísala.

Sabrina bojovala s ostrými jehlami bolesti, se svůdným hlasem lákajícím ji do říše zapomnění. Prodrala se ke světlu a otevřela oči. Oslepilo ji světlo proudící skrz lesklou spleí Morganových vlasů. Po té ‘ábelské tmě to bylo jako spatřil maják v bouři, který zaléval zlatem ostré rysy Morganovy

tváře. Sabrina pozvedla ruku. Toužila se ho dotknout. Ale silná bolest jí v tom zabránila. Tak se jí to přece povedlo! Morgan je naživu! Štěstím jí vyhrkly slzy do očí.

„Doktore! Začíná být neklidná. Radši poj’te sem.” Zaslechla Morganův hlas, drsný a neúprosný.

Pak bylo slyšet chvatné škrábání, jako by nějaké velké, neklidné zvíře zamířilo k posteli. Sabrina chtěla vykřiknout, ale s prvním nádechem ucítila, jak jí něco nesnesitelně pálí ve vysušeném hrdle.

Když upadala zpět do bezvědomí, stihla ještě zoufale zasténat. Nepovedlo se jí naznačit jim, že cítit bolest je lepší než necítit vůbec nic.

O dva dny později otevřela Sabrina oči. Zmatená i potěšená tím, jak to šlo snadno, je rychle zase přimhouřila. Místnost se jí zdála trochu rozmazaná, ale už ne tak vzdálená. Tenoučká linka slunečního světla probíhala po její přikrývce a dávala tak

s prostou elegancí najevo, že nastalo ráno.

V okně byly vidět dvě mužské postavy. Jejich rozcuchané vlasy zářily proti světlu jako aureola. Muži mluvili, ale Sabrininým uším to znělo jen jako hluboké brumlání. Nakonec však

přece jen oba hlasy rozeznala: otcův lehký, veselý rytmus a druhý, známý hlas, který byl v její paměti spojen s dětskými bolístkami a peprmintovými bonbony. Přítomnost doktora Montjoye brinu zmátla. Nemohla si vzpomenout, že by byla nemocná.

Sabrina byla tak prostoupena zmatenými vzpomínkami na ětství, že ji pohled na zestárlý otcův obličej překvapil. Byl yzáblý a kolem úst měl vrásky. Stříbrné nitky na spáncích už spředly síť skrz jeho tmavé vlasy. Sabrinu zalila vlna překvapení a lítosti, ale když si uvědomila, že Evin plán nevyšel, její pocity se zklidnily.

„Tati?” její rty zformovaly slovo, ale ústa nevydala ani hlásku. Po dlouhém spánku měla úplně ztuhlý jazyk.

Viděla, jak si otec mne neoholenou bradu. „Už jsme čekali dost dlouho. Musíme mu to říct,”, říkal právě lékař.

Doktor Montjoy se kradmo podíval na dveře. „Budete tak laskav? Myslím, že mě by nebral dost vážně. Jestli si vezme do hlavy, že za to nějakým způsobem můžu…” Jeho osudově znějící hlas se vytratil.

„Už není naděje?”

Doktor smutně zavrtěl hlavou. „Její nohy…”

Víc už Sabrina neslyšela. Smrtelná hrůza zaplavila její znovu probuzené smysly. V tuto chvíli se jí nohy zdály jako ta nejskutečnější část jejího těla. Cítila, jak ji bolí zvláštní, tupou bolestí. Ale i ona věděla, že na těžce polámané nohy je jen jeden lék. Vždyť slyšela o vojácích, kteří ztratili své končetiny na bitevním poli, a přesto si stěžovali na bolest v nich. Sabrina těžce polkla a pokusila se poodhrnout pokrývku. Když pod ní zahlédla své nohy, s úlevou si oddechla. Byly sice v dlahách, ale byly na svém místě. Chabě se pousmála.

Doktor Montjoy pokračoval: „Římsa sice zastavila její pád, ale koňská váha zlomila kosti v dolní části jejích nohou. Když mi její manžel nedovolil je amputovat…”

Děkuji, Morgane, zašeptala potichoučku Sabrina. Děkuji, Bože.

„V Londýně se pokoušejí zkušenější rovnači kostí léčit podobné úrazy pomocí dlah, ale nikdo zatím neví, jestli to má nějaký efekt. Podle mého názoru ta dívka bude žít, ale už nebude chodit.”

Sabrinin úsměv povadl.

Muži se pohnuli a otočili se směrem k ní. Neměla čas jednal

ani myslet. Rychle zavřela oči, aby si koupila to jediné, co bylo v jejích silách čas.

Když Morgan vtrhl do pokoje, Sabrina se ani nepohnula Pochodoval podél stěn pokoje jako lev v kleci. „Neměla by už bejt vzhůru, doktore? Přestal ste jí dávat to zatracený laudánnm už před třema dny.”

Když se kroky jejího manžela vzdálily, pootevřela Sabrina jedno oko. Morganův pléd se vlnil kolem jeho širokých ramen Do zatuchlého pokoje vehnal závan jalovce a zimního slunce Morganova živelná vitalita zabolela Sabrinu v očích.

Doktor si vyměnil nervózní pohled s jejím otcem a pokýval hlavou. „Už jsem takové případy viděl, synu. Tělo se prostě uzavře a schraňuje všechnu energii pro léčení. Probere se, až přijde čas.”

Morgan se přiblížil k posteli a Sabrina rychle zavřela oči. Téměř cítila tu vlnu podezření, která vyzařovala z jejího muže

„Zajímalo by mě…,” zamumlal Morgan. Slyšela, jak se na okamžik zastavil a obrátil list papíru. „Přísahal bych, že tadle knížka ležela dneska ráno v nohách postele.”

Sabrinin polštář poklesl pod Morganovými přísnými dlaně mi, které se do něj zabořily po stranách její hlavy. Cítila žár jeho zkoumavého pohledu. Bála se pohnout, dokonce se bála dýchat. Morganovy vlasy ji polechtaly na nose, ale Sabrina potlačila mučivé nutkání kýchnout.

Konečně ji vysvobodil otec. Jeho klidný, rozvážný tón nepřipouštěl žádný odpor. „Ráno tu byla Enid. Možná Sabrině předčítala.”

Morgan odfrknul. „No jo. Nebo si četl Pugsley, aby si zkrátil

čas.”

Aniž by přestal pokyvovat hlavou, vyšel Morgan z pokoje. Jeho nepřítomnost byla mnohem citelnější než jeho přítomnost. Ostatní muži se vytratili za ním. Doktor Montjoy mumlal nějaké otřepané fráze a Sabrinin otec byl zvláštně tichý.

Když odešli, zvedla Sabrina hlavu, ruce si složila za hlavou a pozorovala své nohy.

Hnusné, neužitečné věci.

Najednou si vzpomněla na Morganova slova. MacDonnellové nesnesou žádnou známku slabosti. Nemaj pro mrzáky žádný slitování.

Když Sabrina jednou tajně poslouchala otce hovořícího

s Alexem, dozvěděla se, že Eva zbaběle zmizela. I přesto se jí te’ zdálo, že ta pomstychtivá žena nakonec vyhrála. Skoda jen, že chvíli nepočkala, aby si vychutnala výsledky své práce.

Určitě by ji ironie toho všeho pobavila.

Sabrině zazněl v uších Fergusův hlas plný opovržení. Radši bych si to rozdal se starou chromou Evou, než lízt do postele

s Cameronkou! Te’ to mám obojí, pomyslela si Sabrina. Jsem Cameronka, a ještě k tomu chromá.

Sabrina popadla knihu za hřbet a mrskla jí o protější ze’. Kniha dopadla na zem a rozevřela se. Jen ať si Morgan láme hlavu nad tím, jak se tam dostala, jestli bude mít chuť.

Suché a žhnoucí oči Sabrinu pálily. Cítila, jak jí v nohách tepe tupá bolest. Vítala sice fyzickou podobu bolesti, ale zároveň věděla, že není dostatečně silná na to, aby ji mohla odtrhnout od zmatku v jejím srdci.

V uplynulých dvou dnech měla spoustu času na přemýšlení. Příliš mnoho času. Dost času na to, aby si uvědomila, že od této chvíle bude viset Morganovi na krku jako mlýnský kámen.

Zaslouží si ženu se dvěma zdravýma a silnýma nohama, ženu, která by mohla pracovat pro jeho rod. Zenu, která by mu dala syna, po kterém tolik touží. Sabrina si položila dlaň na břicho. Bránila se pojmenovat jedinou naději, ke které se stále podvědomě upínala.

Morgan riskoval, že ztratí respekt svého rodu už tím, že ctil jejich společnou přísahu. Nepřátelství ze strany

MacDonnellských bylo Sabrininým dědičným právem a svým způsobem byla schopná se s ním smířit. Jejich lítost by mě zabila, mnohem horší by však bylo vidět lítost v Morganových očích, uvažovala. V každém pohledu, v každém doteku, který by mi věnoval. Lítost, kterou snad mohl projevit krahujci se zlomeným křídlem nebo dítěti, které si rozbilo koleno. Sabrin.i stiskla pokrývku. MacDonnellové nejsou jediní, kdo má svou hrdost, pomyslela si.

Křečovitě zavřela oči. Vzpomněla si na jejich poslední společnou noc v posteli, která se od té doby stala jejím vězením Ještě stále pod sebou viděla Morganovo silné tělo, zalité světlem svíček, které musely hořet, kdykoliv se milovali. Viděl,i jeho krásnou tvář napjatou rozkoší v okamžiku, kdy překonal.i své zábrany a odevzdala se mu s nespoutanou žádostí. Vítězný

příliv se jí zmocnil ve chvíli, kdy Morgan burácel vlastní bouři uvolnění a ztratil sebekontrolu, které si tak cenil.

Sabrina otevřela oči. Bylo jí jasné, co musí udělat.

Když Dougal s doktorem vešli do místnosti, opírala se o polštáře a ruce měla složené v klíně.

„Princezno, ty jsi vzhůru!” Otec se rozběhl k posteli, poklekl a vzal její ruce do svých. Jeho dlaně se Sabrině zdály velmi horké.

Na tváři doktora Montjoye se rozhostil radostný úsměv

„Díky Bohu! Věděl jsem, že nás vyslyší. Zůstaňte u ní, Dougale, já dojdu pro toho chlapce.” Vesele se zasmál. „Jsem rád, že mu pro změnu můžu sdělit nějaké radostné zprávy.” Doktor vyrazil ke dveřím a potěšené si mnul ruce.

Sabrina ho však zastavila jediným slovem. „Ne.” Dougal se zamračil. Ačkoliv byla Sabrina po dlouhém mlčení ochraptělá, její hlas měl v sobě cosi mrazivého. „V této chvíli si nepřeji svého manžela vidět,” řekla.

Doktorův úsměv povadl. „Ale, děvče, kdybys ho jen

v posledních čtrnácti dnech viděla! Má skoro nadpřirozené schopnosti. Ještě nikdy jsem neviděl muže, který by vydržel bez jídla a bez spánku tak dlouho.”

„Nepřeji si ho vidět,” opakovala Sabrina. „Jestli bude protestovat, připomeňte mu, že to málo mi opravdu dluží.”

„Ale, děvče…” Dougal sebou trhl, vyděšen bezcitnými slovy své dcery.

„Řekněte mu to.”

Doktor se otočil a brada mu klesla jako zbitému psovi. Sabrina se zahleděla na otcovy ruce. Stále zlehka spočívaly na jejích studených prstech. Oči, které ji tak dobře znaly, si zkoumavě prohlížely její kamennou tvář.

„Chceš si o tom promluvit, děvče?” zeptal se jemně Dougal a vzal Sabrininu tvář do dlaní.

Sabrina nemohla snést otcovu útěchu a zabořila obličej do polštáře. „Ne, tati. Jsem unavená. Chtěla bych spát.”

Když Dougal tiše odtáhl ruce, nedala se bolest v jejích zlámaných nohou srovnat s utrpením, které cítila ve svém srdci.

Morgan se opřel o drsné kamenné zdi cimbuří a zhluboka vdechoval čerstvý vzduch. Nemohl se zbavit toho příšerného nutkavého pocitu, že Sabrina je vzhůru. Přísahal bych, že mě

minulou noc pozorovala, když jsem si u její postele zdřímnul, říkal si. Ale když pohnul hlavou, její řasy byly nevinně sklopené. Ale co ten nedůtklivý výraz kolem jejích rtů? přemýšlel. Předtím tam nebyl, nebo ano? Bojoval s tou nejabsurdnější touhou vzít její tvář do dlaní a ten výraz prostě slíbat. Možná, že už blázním pocitem viny a nedostatkem spánku, připustil si nakonec.

Ledový vítr ho pálil v očích a čuchal mu vlasy. Nic nemůže léčit lépe než tenhle nebeský dech vanoucí z horských úbočí. Hned jakmile bude Sabrině trochu lépe, zabalím ji do svého plédu a vynesu ji sem na věž, aby se ho mohla zhluboka nadechnout, umiňoval si. Od nynějška ji budi nosit na mnoho míst. Po zbytek života bude tím jediným břemenem, které budu nosit s láskou.

Snažil se sedět klidně. Zatímco se mu Dougal snažil vysvětlit, že Sabrina už nikdy nebude chodit, doktor Montjoy se hrbil někde vzadu. Už nikdy nebude moci tančit dolů po schodech v těch svých roztomilých malých pantoflíčcích, přemítal. Už nikdy nebude na Fergusovo naléhání vydupávat divoký skotský rytmus. Už nikdy mě nebude honit letní loukou, dokud se nenechám chytit a pak se spolu nesvalíme do voňavého vřesu a modrých zvonků.

Nikdy mi nepoběží vstříc na konci dlouhého dne, na každé ruce dítě a třetí v závěsu na jejích sukních, pokračoval v trýznivých představách.

Byla to ta nej těžší rána, kterou kdy Morgan utrpěl. Air nedovolil si couvnout. Nenadával, nekřičel, ani nic nezničil Nechytil toho bezmocného doktora za krk, jak toužil udělal Prostě jen poděkoval Dougalovi za jeho upřímnost, omluvil se a vystoupal po schodech nahoru do věže, kde si donekonečna přehrával okamžik Sabrinina neštěstí.

Kdybych jen běžel rychleji, kdybych se vrhl ze skály

o sekundu dříve, rozhodl se obětovat Pookaha o tucet úderu kopyt dřív, než dosáhl kraje útesu, probíral v duchu Morgan promarněné možnosti. Kdybych jen nevěnoval Ranaldovi pozornost a nechal tu zatracenou ovci, aby se utopila. Kdybych jen viděl tu hořkost a zvrácené ambice v Eviných křišťálových očích…

Je to moje vina, že je Sabrina zraněná a nemůže se uzdravi 1. Nemůžu ovázat její křídlo, jako jsem to kdysi udělal orlu, který

omylem vletěl do věže. Nemůžu ji krmit mlékem, jako jsem to kdysi dělal holátku, které vypadlo z hnízda. Nemůžu ji zabalit do plédu a zahřát ji vlastním tělem, jako jsem to udělal pro mrzlému rejskovi, kterého jsem našel ve sněhu.

Morganovy zoufalé oči prohledávaly sněhem za váté skály před ním. Nikdy jsem ji sem neměl vodit, vyčítal si. Raději jsem ji měl nechat v Dougalově přepychu a obdivovat ji jen zpovzdálí.

Morgan zaslechl kroky. Otočil se a přemýšlel, kdo se odvážil na tyhle rozpadající se schody. Vynořil se doktor Montjoy, funěl námahou a ve tváři měl výraz nejhlubšího utrpení.

Morganovi se v hlavě rozvířily myšlenky. Ze by se Sabrinin stav náhle zhoršil? Zemřela? uvažoval neklidně.

Aniž si to uvědomil, přistoupil k příchozímu.

Doktor nervózně vyfoukl obláček páry a pozvedl ruku.

„Mám pro tebe dobré zprávy, hochu. Sabrina nabyla vědomí. Probudila se.”

Morgan vyrazil ke schodům, neschopen potlačit náhlý nával radosti, která okamžitě potlačila jak pocit viny, tak jeho hluboký zármutek.

Doktor mu však zastoupil cestu s odvahou, jakou by u něho Morgan nečekal. Zamrkal skrz svoje zamlžené brýle. „Je mi líto, ale tvoje žena tě te’ nechce vidět.” Doktor odvrátil zrak.

„Říkala, že ti mám připomenout, že jí to dlužíš.”

Dougalova ryzí upřímnost ohledně budoucnosti jeho dcery nebyla ničím v porovnání se zraněním, které mu ted způsobila samotná Sabrina. Měl pocit, jako by dostal ránu její drobnou pěstí. Musel se velmi snažit, aby pod její silou nezakolísal.

Otočil se zpět k oknu. Prastará malta se rozpadala pod drtivým tlakem jeho sevření. „Děkuji, doktore,” slyšel svá vlastní slova, dokonce v sobě měla i jistou dávku zdvořilosti.

„Za všechno, co jste udělal. Určitě na to nezapomenu,” dodal. Když zvuk doktorových vzdalujících se kroků utichl,

zahleděl se Morgan nepřítomně přes nelítostné vrcholky hor. Tolik mi dlužíš.

Dlužím jí všechno. Celý život trvající pokání za zločin, který nebudu moct nikdy odčinit, uvědomil si Morgan.

Někde hluboko pod ním praskla pod tíhou sněhu větev. Morgan ucukl. Snažil se obrnit proti zvuku bolesti, který ho hrozil pronásledovat. Proti Sabrininu výkřiku. Proti výkřiku jeho matky, když se vzdala svého života pro ten jeho. Slyšel

ozvěnu zvuku, o němž věděl, že ho bude jako noční můra provázet všemi ponurými dny a osamělými nocemi, které přijdou praskání Sabrininých křehkých kostí, zvuku, který zněl stejně, jako když tehdy praskl stonek Belmontské růže v jeho neohrabaných rukou.

21

Třetí den poté, co opět nabyla vědomí, se Sabrina uráčila udělit svému muži audienci.

Když Morgan vstupoval do jejího pokoje, snažil se držet své naděje na otěži. Pugsley podřimoval u krbu. Enid seděla v kře sle vedle postele a předčítala Sabrině. Obličej měla protaženy a silné prstýnky vlasů jí splývaly podél tváří. Když uviděl,i Morgana, provinile sebou trhla a omluvila se. Do očí se mu raději vůbec nepodívala. Morgan věděl, že stejně jako on pociťuje část viny za Ranaldovo chování.

Morgan zůstal stát u dveří. V jedné ruce svíral kytici

a pohledem se žíznivě vpíjel do Sabriny s takovou lačností, až ho to samotného překvapilo.

Ještě nikdy nevypadala víc jako princezna tak důstojně, tak nepřístupně.

Seděla opřená o polštáře a kadeře měla stažené levandulovou stuhou. Ruce jí volně spočívaly v klíně. Její tváře plály horečkou. Morgan se pohnul směrem k ní a cítil se jako bosý venkovan předstupující před trůn. Najednou ho zachvátila zlost, nečekaná a nezvaná, zlost, kterou neměl právo cítit.

Zastavil se u paty postele. Najednou si nebyl jistý, kam si má sednout, kam se dívat. Zadíval se na pokrývku přehozenou přes Sabrininy polámané nohy. Sabrina měla pohled sklopený do klína, jako by Morgana ani nebrala na vědomí. Sabrinin povznesený výraz Morgana varoval, že nebyl vyzván, aby se posadil na její postel. Pochopil, že tu není vítán. Morgan pocítil nový nával hněvu, nebezpečný a elektrizující.

Vysunul ruku a nabídl Sabrině květiny. Prohrabával se

k nim přes vrstvu ledu a trhal je s beznadějí žebráka. Když se

na ně Sabrina zadívala zpoza opony svých řas, zdálo se, že povadly a staly se tím, čím vlastně byly žalostnou hrstí plevele. Zena jako Sabrina si nezaslouží plevel, ale náruč voňavých růží, pokáral se Morgan v duchu.

Dostal chuť vzít si je zpátky, hodit je do ohně, kam patřily. Ale už bylo pozdě. Sabrinina něžná ruka se sevřela kolem polámaných stonků a dala si záležet, aby se Morgana ani letmo nedotkla.

„Děkuji. Jsou krásné,” zalhala a položila je na pokrývku.

Morgan si přitáhl křeslo a sedl si. V místnosti se rozhostilo podivné ticho.

Přerušil je až Sabrinin jemný hlas: „Je mi líto Pookaha.”

Morgan cítil, že to myslí upřímně. Znovu jej zachvátil zármutek. „Netrpěl.”

Sabrina se krátce, hořce pousmála. „To řekla i Eva o tvém otci. Je to asi macdonnellská průpovídka o rychlé smrti.”

Upřeně se na Morgana zadívala. Morgan si téměř přál, aby sklopila zrak. Pohled jejích modrých očí jej mrazil. Proč zatraceně nebrečí? ptal se v duchu. Zarmoucený Dougal mu říkal, že přijala zprávu o tom, že už nikdy nebude chodit,

s neochvějným klidem. Bylo to, jako by všechny její slzy zmrzly na té zledovatělé římse. Náhle se mu vynořily vzpomínky, směsice touhy a lítosti. Slaná chuť Sabrininých slz prostoupila omamnou chutí jejich společné vášně.

Morganův hlas vyzněl nevrleji, než zamýšlel. „Ranald mi

řek vo Evě. Vo vobou plánech, jak zabít tvýho tátu. Jeden z nich schválil můj -” Morgan zaváhal, nebyl schopen to slovo vypustit z úst. Vychytralé tahy toho staříka byly zkázou pro celý rod. „Jeden z nich schválil sám Angus. Taky mi řek vo chybě, kterou Eva udělala v Cameronu. Když nás tvůj otec vodzbrojil, vydal se ji Ranald hledat, chtěl ji zastavit. Ale už bylo pozdě. Už našla dýku a schovala se za tapiserií. Zdá se, že dlužím tvýmu rodu a otci vomluvu.”

„Už to tak vypadá, že?” reagovala jemně Sabrina.

Morgan se upřeně díval před sebe. Bylo to jako konverzov.il s cizincem, který se o nic ani nezajímá, natož aby měl chul tolerovat něčí společnost jen ze zdvořilosti. Jeho zoufalství se ještě prohloubilo.

„Ale jednu věc mi Ranald vysvětlit nedovedl. Tvoji

přítomnost na té cestě. Na Pookahovi.”

Sabrina se zdála klidná, skoro necitelně věcná. „Eva mě informovala, žes byl součástí plánu vraždy mého otce. Ze jsi ho napoprvé minul a odešel jsi dodělat svou práci. Ze až pozabíjíš mou nic netušící rodinu, vrátíš se zpět a vymáčkneš duši i ze mě.”

Morgan byl ohromen. Její chladná slova potvrdila jeho nejtemnější obavy. „A tys jí věřila?”

Sabrina sklopila zrak. To gesto mohlo v méně zoufalé situaci působit docela koketně. Morgan se nahnul dopředu. Snažil se dát najevo, že ani jeho srdce, ani jeho budoucnost nekolísá na hraně její odpovědi. Sabrina dlouho mlčela. Její ruce však už klidné nebyly.

„Odpověz,” řekl Morgan tak tiše, že ten příkaz ztratil svou naléhavost.

Sabrina zaklonila hlavu a v očích se jí hněvivě zablesklo.

„Samozřejmě, že jsem jí věřila, ty hlupáku! Proč bych neměla? Polovinu svého života jsi strávil tím, že jsi mi ukazoval, jak mým rodem opovrhuješ. Svou nenasytnost, svou žárlivost, protože máme základní slušné vychování a žijeme jako lidé,

a ne jako zvířata. Dal jsi mi snad někdy důvod, abych uvěřila, že by sis vybral čest a respekt, když se nabízí vražda?”

Morgan hleděl na Sabrinu a nemohl věřit vlastním uším. Nebyl schopný akceptovat, že jí jeho doteky, něžnosti i erotická vášeň neřekly nic o tom, jaký je vlastně muž. Nemohl pochopit, že nenávist mezi jejich rody je tak silná, že by ji to, co spolu po celou dobu sdíleli, nemohlo zlomit. Chtěl se jí dotknout.

Sabrina však prudce ucukla, ale její odpor byl tak výrazný, že se dalo jen těžko uvěřit tomu, že je skutečný. V jejím hlase byl znát tvrdošíjný, úpěnlivý tón. „Nedotýkej se mě! Nesnesla bych to! Je mi z toho na nic! Jsi jenom neotesaný barbar a já už na sobě ty tvoje špinavé ruce nechci nikdy cítit!”

Morganův svět se zbarvil do ruda. Uchopil prsty Sabrinu za bradu a přitlačil ji zpět do polštářů. Cítil, jak jí divoce bije srdce. Ani nemusel vyvíjet žádný nátlak. Prostě ji jen tak přidržel, zatímco očima hledal v jejím obličeji pravdu, kterou by mohl snést. Zatímco netečně hleděl do tváře Sabrinina bezcitného zklamání, jeho ruce se zachvěly na pokraji šílenství. Sabrininy oči se zaleskly nefalšovaným strachem.

Morgan uvolnil prsty a vstal z postele ochromen sebeopovržením. Ozvěna v místnosti odrážela jeho chraplavý dech.

A Sabrina pokračovala, jako by jí nestačilo zabodnout do něj nůž. Ještě jím musela divoce zakroutit. „Copak nerozumíš?” procedila mezi zuby. A s krutostí, kterou jí jak tušila Morgan nikdy neodpustí, zaťala svou poslední ránu. Odhrnula pokrývku a odhalila svá krásně tvarovaná lýtka, která se kdysi opírala o jeho hrud s tak horlivou vášní. Ted ležela bez života a držela pohromadě jen pomocí dřev a provázků. „Udělal jsi mi tohle! Tvé záměry ohledně mého otce jsou te’ nepodstatné. Nikdy ti neodpustím, cos mi udělal! Nikdy!”

Morgan si urovnal pléd a napřímil se. Přešel ke krbu

a sejmul cameronský obřadní meč ze zdi. Sabrina zbledla, ale

zůstala nehybně sedět.

Morgan položil jeho těžkou čepel přes postel. „Něco ses vod Evy naučit zapomněla, děvče. Jesli chceš vyříznout muži srdce, musíš použít vostří. Je to čistší i laskavější.” Strnule se uklonil.

„Jesli mě te’ vomluvíš, nechci ti svou nevítanou přítomností dělat další příkoří.” Morgan se otočil na patě a vypochodoval z pokoje. Sabrina zůstala sama.

Když Morgan odešel, Sabrina se natáhla pro skrovnou kytici, kterou tak bezcitně pohodila na postel. Když se stočila do klubíčka a přitiskla si květy k ústům ve snaze ztlumit přicházející pláč, křehké stonky se jejím pevným sevřením polámaly.

O týden později seděla Sabrina opřená o čelo postele a čekala na kočár, který ji měl odvézt zpět do Cameronu.

Dougal ji oblékl se stejnou něžností a trpělivostí jako v dobách, kdy byla dítě. Když provlékal její ruce rukávy a aranžoval sklady sametového pláště tak, aby nebyly viděl dlahy, byla bezvládná jako rozbitá panenka. Dougal nemohl

snést její mlčení, a tak se postavil k oknu a pozoroval krajinu. Po chvíli si hluboce povzdechl a otočil se k dceři. Její tvá i byla bledá jako perleť a zdálo se, že by tu křehkou skořápku

mohl roztříštit i nejlehčí vánek. Sabrinina plná ústa byla stažen.i do zahořklé linky. Oči měla chladné a pohled vzdálený, jako by odešla někam, kam ji nikdo nemůže následovat.

Dougal cítil, jak mu v žilách koluje bezmocný vztek. Snažil se svalit vinu na Morgana, na Boha nebo na zlý osud, ale pokaždé když prošel kolem zrcadla, zahlédl jen svůj vlastni provinilý pohled. Mohl se slitovat nad Morganem, odpustil

Bohu a jednoho dne se smířit i s osudem, ale pro sebe ve svém srdci milost nenacházel.

Nejvíc se však obával toho, že udělá ještě další obrovskou chybu, když odsud Sabrinu odvede. Ale byla to ona, kdo trval na svém odchodu z MacDonnellů, jen co led na cestě trochu povolí a doktor dá souhlas k její cestě. Dougal si nejdřív myslel, že by ji mohl přemluvit, aby zůstala, aby bojovala o toho drsného muže, který se vyhýbal její přítomnosti od chvíle, kdy Sabrinin otec vstoupil do pokoje a našel dceru, jak spí

s vlhkými lístky květů přitisknutými k mokrým tvářím.

Ale její smutný nářek, přání, aby ji odvedl domů k matce, pohnul jeho uctivou láskou k dceři a přemohl všechny jeho dobře míněné záměry. Neměl to srdce jí cokoliv odmítnout. Moje rozmary už ji stály příliš mnoho, pomyslel si. Kéž by tu byla Beth, zatoužil. Ta by věděla, co dělat. Ona byla tím, kdo odepřel Sabrině loupáček navíc, aby ji nebolelo bříško, kdo trval na tom, aby po pádu znovu nasedla na poníka, když se držela otcových nohou a prosila o milost.

Úpornost, s jakou Sabrina trvala na svém, Dougala mrazila. Jeho dcera vypadala, jako by tak měla sedět na věky, i kdyby kočár vůbec nepřijel.

Když už to nemohl déle vydržet, dovolil si žoviálni úsměv.

„No tak, děvče, jsi v té posteli už tolik dní! Sluníčko se snaží vykouknout skrz mraky. Dovol, abych tě odnesl k oknu.”

„Ne, tati, opravdu nechci.”

Tentokrát však Dougal její ufňukaný protest ignoroval. Opatrně ji vzal do náruče a odnesl k oknu. Opřel se o široký parapet a položil si Sabrinu na prsa, jak to dělal, když byla ještě malým děvčátkem a probudila se noční můrou. Ale tohle je noční můra, ze které se nikdo z nás probudit nemůže, řekl si chmurně.

Sabrina se cítila v otcově náručí bezpečně a knedlík v krku se náhle začal zmenšovat. Ale Dougalův soucit Sabrina nemohla snést. Potlačila slzy, které se v ní hromadily od chvíle, kdy donutila Morgana opustit její pokoj, a opřela se tváří

o otcovu hrud. Alespoň na chvilku si vychutnala bezpečí, které pro ni znamenal, jakkoli oba věděli, že je to jen iluze. Byly tu příšery, proti kterým byl i její otec bezmocný.

Dougal si třel bradu o Sabrininy kudrny. „Nemůžu se přestat obviňovat. Kdybych jen tušil, že to dojde tak daleko…,” začal.

Sabrina chtěla něco říct, ale nemohla.

Otcův rytmický hlas zněl naléhavě. „Miluji své syny víc než svůj život, ale ty, princezno, tys vždycky byla moje srdíčko. Udělal bych pro tebe cokoliv. Možná, že jsem tě rozmazlil, ale nemohl jsem snést představu, že bys nedostala něco, co jsi chtěla.” Dougal se jemně usmál. „Bylo tak snadné tě rozmazlit! Nikdy jsi nebyla chamtivá. Nikdy jsi nebyla lakomá. Vždycky jsi říkala: ,Děkuji’ a ,Prosím, pane’ a obdarovávala jsi svého pošetilého otce pusinkami a úsměvy.” Dougal sevřel Sabrinu pevněji. „Ale když přišel do Cameronu Morgan MacDonnell, zjistil jsem, že chceš něco, co ti já dát nemohu.”

V dálce se objevil kočár z Cameronu a pomalu se blížil nebezpečnými zatáčkami.

„Když ses na něho podívala, uviděl jsem ve tvých očích touhu,” zašeptal Dougal. „Slyšel jsem, jak vzlykáš ve svém pokoji, když tě odmítl. Bože, odpusť, ale když se vrátil do Cameronu jako muž, konečně jsem našel způsob, jak dát tvému srdci to, po čem tolik toužilo.”

Sabrina ted tiše plakala, teplé slzy jí stékaly po tvářích

a dopadaly na kožešinový rukávník. Kočár se dokodrcal na nádvoří a zůstal stát.

Dougal najedou mluvil rychleji. „Nečekám, že uvěříš, že moje důvody byly naprosto nesobecké. Ve vašem spojení jsem viděl budoucnost Vysočiny, naše rody žijící v míru, vnoučata, která přinesou světlo do mých stařeckých let… Možná to byla šílen.i představa, ale od samého začátku jsem v tom klukovi něco cítil Jako by v jeho žilách ještě kolovala krev starých králů Mac Donnellu. Vážně jsem věřil, že mi Bůh dal svatou povinnost zjistil, čeho je hoden.” Dougal políbil Sabrinu do vlasů. „Ale nikdy bych to nedělal na tvůj účet. Je mi líto, že jsem se tak strašně zmýlil.”

Sabrina chtěla protestovat, ale místo toho jen zvedla svc slzami zalité oči. Neodvažovala se dát otci rozhřešení. Kdyby to udělala, mohl by ji nutit, aby zůstala. Dougal však shledal záblesk naděje i v jejím odsuzujícím mlčení.

Zkoumal její tvář. „Nemusíš jít se mnou,” řekl. „Ještě není pozdě změnit názor.”

Sabrina si vzpomněla na Morganův uzavřený výraz, na

polámané stonky květin, které ted ležely vysušené mezi omšelými stránkami její Bible. „Ale ano, ta ti, je pozdě. Víc, než si vůbec dovedeš představit.” Sabrina zabořila tvář do otcovy vázanky

a unaveně vzdychla. „Vezmi mě domů, tati. Prostě chci domů.”

Když Dougal se Sabrinou v náručí vyšel na nádvoří, nebylo nikde ani živáčka. Enid šla vedle nich. V obličeji měla skvrny od pláče, ale tvářila se vážně. Brian, Alex a doktor Montjoy jim kráčeli v patách. Nesli jen cameronský meč zabalený do vlněného sukna. Sabrina si přála, aby všechno, kromě toho, co měla na sobě, a její Bible, zůstalo na místě pro potřeby rodu MacDonnellů, včetně vánočních dárků, soleného masa, štočků tartanu a vyřezávaných dřevěných hraček, které s sebou přivezl otec. Dougalovy protesty Sabrinu neodradily ani od toho, aby nechala Morganovi svůj vánoční dárek něco speciálního na zahřátí, dokud si nenajde novou ženu.

Když Sabrina prázdným pohledem přecházela přes opuštěný dvůr, zachvátila ji nová vlna bolesti. Věděla, že si nic lepšího nezaslouží, ale přece jen ji bolelo, že se Morgan neobtěžoval se s ní alespoň neformálně rozloučit. Zabořila tvář do otcova podpaží. Dougal jí jemně přetáhl kapuci přes hlavu.

Cameronský lokaj otevřel dveře kočáru a Dougal

s Brianovou a Alexovou pomocí usadil Sabrinu na lavici. Pak se posadil vedle ní, Enid a doktor Montjoy zaujali místa naproti.

Přepych kočáru Sabrině najednou připadal nemravný. Nadýchané sametové polštářky a záclonky v oknech byly honosnější než kterákoliv místnost ve tvrzi. Muselo to stát víc zlata, než MacDonnellové uvidí za celý svůj život, pomyslela si.

Sabrina se nepřítomně dívala před sebe a rukama svírala kapesník ukrytý v ruká vniku. Otec se natáhl, aby spustil závěsy v oknech, ale Sabrina ho zastavila dřív, než je mohl pohřbít v té ponuré marnotratné nádheře. Bezradně se na ni podíval, ale neřekl nic.

Kočár se dal do pohybu. Brian a Alex jeli vedle předjezdců a honosný vůz pomalu vyjel z nádvoří.

„Zatraceně, ať se propadnu,” vydechl Dougal.

Sabrina zvedla hlavu. Moc často otce klít neslyšela. Cítila, jak koně zpomalují. Předklonila se a vyhlédla z okna. Vtom spatřila, proč byl dvůr tak pustý.

MacDonnellové vyšli ven, aby se rozloučili se svou paní

jediným způsobem, jaký znali. Postavili se podél úzké cesty

a v tichém pozoru nechali kočár projet. Všichni byli oblečení do parádních věcí, které pro ně vytvořila.

Jejich důvěrně známé tváře se Sabrině rozmazaly před očima. Alwyn se snažila vykouzlit úsměv, ačkoliv si koncem copu utírala slzy. Děti měly vydrhnuté obličeje a učesané vlasy. Fergus hleděl přímo před sebe, tvář měl brunátnou a výraz divoký. Stará žena z kuchyně měla stále tu růžovou stužku ve splihlých vlasech.

Nejsmutnější pohled však byl na Ranalda. Stál stranou svých lidí a ruku měl stále ve špinavém závěsu. Stydlivým pohledem zabloudil do okna kočáru a snažil se zachytit Enidin pohled. Ale ona od něho odvrátila tvář a její výraz napovídal, že mu nemůže odpustit. Kočár se dostal na volnou cestu a opět nabral na rychlosti. Naposledy odvážel Sabrinu z hradu MacDonnellů.

Ruce jí vyklouzly z rukávníku. Prostě nemohla jen tak přejít tu úctu, o kterou tak těžce bojovala.

Otevřela okno a vyklonila se ven. Kápě jí sklouzla po hladkých vlasech. Vytáhla kapesník a zamávala všem na rozloučenou. Za kočárem se ozval radostný křik.

A v tu chvíli ho uviděla. Stál na cimbuří a jeho silueta se rýsovala proti cínovému nebi jako socha některého ze starých macdonnellských králů. Dlouhé vlasy mu vlály ve větru Sabrina se do něho vpíjela pohledem, dokud kočár nedojcl k zatáčce a Morgan jí nezmizel z dohledu.

Zhroutila se do polštářků a už nic necítila. Nevnímala stisk Enidiny ruky ani otcovo pohlazení po svých rozcuchaných via sech. Nevnímala nic než nádherný, žalostný hlas dud, který znenadání přilétl, aby se zabořil hluboko do jejího rozbola vělého srdce.

Morgan měl pocit, že by mohl na věži zůstat navždy.

Zimu téměř nevnímal. Kdykoliv ho začala štípat svými mrzutými prsty, vytáhl ze zdobené dřevěné bedny prostě další láhev brandy a mocně si přihnul. Jak byl jeho tchán prozíravý! Možná že brandy přivezl na vánoční puding, ale Morganovi se zdálo lepší konzumovat ji přímo. Jako by to Dougal tušil, pomyslel si Morgan a zašklebil se. Málem jsem udělal nad jeho bezcitnou dcerou puding sám ze sebe, dodal v duchu.

Pozvedl láhev a zakřičel: „Na Sabrinu Cameronovou, nejupřímnější děvku ze všech!”

Likér rozehříval jeho tělo od hrdla až po ztuhlé palce nohou. Morgan se radostně zadíval na láhev a obdivoval víření zlatavého nápoje. Už se nedivil, že jeho otec tohle pití miloval. Bylo mnohem příjemnější se opít než se litovat. Morgan připil novému filozofickému pojetí svých myšlenek, vyprázdnil láhev a hodil ji přes hradby.

Když byl se Sabrinou, zapomněl na jednu prostou skutečnost. Na to, že nic netrvá věčně. Přitom získal tuto zkušenost poměrně brzy a jeho poznatek se mu vryl do paměti dost dobře, když byl svědkem mnoha náhlých a násilných úmrtí

z rukou jiných i svých vlastních. Život, stejně jako naděje, může umřít jediným nemilosrdným mrknutím oka, pochopil Morgan. Natáhl ruku před sebe a pobaveně zjistil, že má deset prstů.

Nikdy jsem na to neměl zapomenout, vířilo mu hlavou. Nikdy jsem neměl dovolit Sabrininým krásným proradným očím pobláznit mě tak, že jsem si dovolil uvěřit v jistou budoucnost. V budoucnost společných Vánoc před krbem, naplněných smíchem a modrookými dětmi. V budoucnost, kdy se temné vlasy mé paní postupně promění ve stříbrné kaskády.

Z Morganových prokřehlých prstů vyklouzla prázdná láhev. Ano, ano. Zůstal by na věži navždy. Už nebyl žádný důvod sestupovat dolů.

Až když se stíny zimního soumraku přiblížily a hvězdy blikaly průzračným vzduchem jako třpytivé ledové střípky, sebral se Morgan a poslepu se vydal ke schodům. Úzké schodiště se stáčelo do tmy. Morgan zakopl o chybějící schod a rozplácl se o protější stěnu.

Bohužel má Bůh tak zlomyslný smysl pro humor, pomyslel si. Kdyby ho neměl, ležel bych ted mrtvý u paty schodiště.

Morgan vrávoral prázdnými chodbami, podvědomě překračoval hromady suti, které tu však už nebyly, a občas se praštil do čela, když se zapomněl sehnout pod uvolněným trámem. Celou tu dobu si prozpěvoval baladu o namyšlené dívce a o jejím věrném ctiteli, kterou ho naučila Sabrina.

Už držel kliku u dveří jejího pokoje, když si uvědomil, kam ho jeho opilé kroky dovedly. Přestal zpívat a s třesoucíma se rukama vrazil do pokoje.

U toaletního stolku seděla žena a vlasy se jí leskly ve světle

svíček.

Morgan na okamžik pocítil naději, divokou a nespoutanou. Ještě jednou si dovolil snít. Zamrkal a jeho zamlžený mozek se snažil dobrat skutečnosti. Možná že ho Sabrina nikdy neopustila. Možná to byl jen trik, malá pomsta za tu spoustu lumpáren, které jí jako kluk prováděl.

Zena na stoličce se narovnala a jediným nemotorným pohybem mu vzala všechny naděje. Nebyla to jeho éterická nevěsta, ale jen vysmívající se stvoření oblečené v Sabrininých šatech.

Morgan ztratil i poslední zbytky zdravého rozumu. Dřív než si to stačil uvědomit, srazil ženu na zem a prsty sevřel její hrdlo.

Ale Eva neměla chuť zemřít elegantní smrtí. Vzepjala se, oči sc |i zaleskly a rty se pohybovaly v zadušeném proudu nadávek. Pod silnou vrstvou pudru její tvář zfialověla a vzápětí potemněla.

Morgan se vyškrábal na nohy a dlaně si tiskl ke spánkům, jako by mohl utišit vražednou horečku pronikající jeho hlavou. Roztřr seně se pousmál. „Si za posledních několik tejdnů už třetí vosoba, kterou sem málem uškrtil. Musím ten hněv držet víc na uzdě.”

Eva se pomalu postavila, obezřetně Morgana pozorovala a jednou rukou si masírovala zhmožděný krk. „Tys pil, co? Táhne to z tebe jako parfém nějaký kurvy. Je to jed, hochu Viděla sem, co to udělalo s tvým tátou.”

Morgan k ní výhružně vykročil. „Ne, Evo. Já sem viděl, co

ty si udělala s mým tátou. A to sem si myslel, že to nejhorší, cos kdy udělala, bylo učit Ranalda hrát na dudy.”

Eva se ani nepohnula. Založila si ruce na nadýchaném živůtku Sabrininých šatů. „Byla to nehoda.”

Morgan se dál přibližoval. „Jako tvý přepadení Dougala Camerona? Jako Pookahova smrt a Sabrinin pád z útesu?” Shlížel na Evu a s každým nádechem jí víc a víc opovrhoval.

Její kouřově zelené oči na něho náhle pohlédly s nečekanou něhou. Natáhla ruku, aby upravila pramínek jeho vlasů, ale než se ho mohla dotknout, chytil ji Morgan za zápěstí.

„Musíš mi rozumět,” prosila Eva. „Dělala sem to pro tebe, hochu. Pro tvoji budoucnost a pro budoucnost celýho rodu MacDonnellů. Jen kdybys věděl, kolik sem toho pro tvůj drahocenej rod vobětovala. Ted, když je ta malá cameronská děvka pryč, ti to můžu říct. Celej život sem čekala -”

„Další lži!” zakřičel Morgan a odhodil Evu na dveře. „Další

z tvejch pokřivenejch pravd! Už nemám chuť je poslouchat!” Morgan se otřásl náhlým chladem. Klidně natáhl ukazováček a namířil jím přímo na Evu. „Vyhoštěna!”

„Ne!” zařvala Eva a přitiskla si ruce na uši.

Morgan se narovnal, setřásl ochranný kabát opilosti a dovolil si plně procítit trýzeň matčina náhlého odchodu, Eviny zrady a Sabrinina útěku. Mluvil keltsky, starým jazykem králů

a kapitánů rodu, a slova mu splývala ze rtů jako píseň.

„Vyhoštěna. Od této chvíle jsi vypuzena z tohoto rodu. Jestli ještě jednou položíš nohu na půdu MacDonnellů, nechám tě ukamenovat.” Pak chytil Evu za zápěstí, stáhl jí ruce z uší a pokračoval anglicky. „Rozumíš, ženská? Už nikdy nechci vidět tvoji tvář.”

S žalostným křikem se Eva Morganovi vytrhla a vyběhla ze dveří. Její pláč zněl chodbami hradu ještě dlouho poté, co jej opustila.

Morgan stál uprostřed pokoje, ztěžka oddechoval a ruce měl zaťaté v pěst. Eva zapálila všechny svíčky. Morgan zoufalým pohledem prohledával pokoj, ale nalézal jen vysmívající se pozůstatky toho, co hledal. Sabrinin ušlechtilý dotek byl všude. Světlo svíček se odráželo v broušených zátkách jejích parfémů, rozlévalo se po šachové desce, tančilo po kožených hřbetech knížek. Tvrdý jas světla Morganovi otevřel oči, takže nyní viděl, že bez paní, která by jim dala smysl, jsou to všechno jen elegantní ozdoby.

Hračky. Tretky. Cetky. Prázdné iluze. Knihy plné čistých stran. Navždy ztracené hry. Nástroje beze strun.

S výkřikem zraněného zvířete Morgan popadl citeru

a roztříštil ji o okraj stolu. Bral jednu knihu po druhé, rval jejich hřbety a listy na malé kousky. Jediným tahem ruky shrnul ze stolu vše, co na něm leželo. Střepy porcelánových hrníčků se mu zabodávaly do předloktí. Popadl kufr a praštil s ním o ze’. Šachovou desku rozlomil o koleno a figurky hodil do ohně, kde se jejich netečné tváře rozplynuly v plamenech. Z postele strhal krémové povlečení.

Najednou ho přemohla nesnesitelná únava. Zakopl

o rozbitou stoličku a upadl. Zůstal ležet na zemi, obklopen pozůstatky svých snů.

Pak ucítil na tváři čísi jazyk. Morgan otevřel jedno oko. Oči velké jako knoflíky ho zblízka sledovaly. Placatý čumák mu narážel do ruky.

Morgan potřásl udiveně hlavou a přitáhl si prošedivělého

psíka k sobě. Pugsley se s radostí uhnízdil pod Morganovou teplou paží.

Morgan se slepě zadíval na trámoví zalité stíny a zašeptal:

„Jo, jo, sme to ale pěknej párek. Zdá se, že nás ta malá děvka vopustila voba, vid, hochu?”

A Pugsley záhadně zakňučel.

ČÁST TŘETÍ

„Můžeš rozbít vázu, na střípky ji roztříštit, však vůni růží, co v ní byly, tu vždy ucítíš.’

Thomas Moore

„Není růže bez trnů.”

Robert Herrick

„Květiny všech barev a růže bez trní.”

John Milton

22

Lesklý černý vůz uháněl po úzkých cestách pokrytých rozbředlým sněhem. Dougal a Elizabeth seděli v napjatém tichu, hluší k zurčení kaskád padajících do hlubin strže, slepí k záplavě sasanek pokrývajících jako koberec kamenitá úbočí

a neteční ke všem dalším krásám, které nabízí voňavý jarní den na Vysočině.

Elizabeth měla ruce v klíně tak pevně sevřené, jako by byly oděny do ocele, a ne do saténu.

Dougal se podrážděně poškrábal ve vousech. „Co když se s námi odmítne setkat?”

„Musí se s námi setkat,” odpověděla neochvějně jeho žena.

„Tolik jí dluží. Kdyby nebylo jeho, v takové situaci by se vůbec neocitla.”

Kdyby nebylo mě, znělo Dougalovi v uších. Z toho nekonečného refrénu ho rozbolela hlava. Projeli kolem zrádné zatáčky, která stála jejich dceru až na holý život všechno.

Dougal potlačil mrazení. Sledovat první důsledky Sabrininy nehody bylo pro všechny bolestivé. Ruce se jí neustále třásly, plakala i nad sebemenším zklamáním nebo nezdarem a jen

s obtížemi zvládala to, v čem kdysi excelovala, třeba vyšívání nebo hru na cembalo. Vánoce byly spíše nepovedeným maškarním bálem. Plné nucených úsměvů a slavnostních jídel, na které nikdo neměl chuť.

O Vánocích do toho Dougal nemohl zasahovat, ale po nich se všechno změnilo. Zmatek a bolest v Sabrininých očích se proměnily v něco nebezpečného byly jako suchý troud čekající na jiskru.

Jednoho večera Dougal opět snesl Sabrinu do haly a posadil ji do křesla před krb, aby mohli jako obvykle předstírat, že St nic neděje.

„Díky, tati,” řekla Sabrina poslušně, když jí přikryl noh) dekou.

„Rádo se stalo, princezno.”

„Chtěla by sis dnes zazpívat duet, zlatíčko?” zeptala se Elizabeth a zvedla oči od vyšívání.

„Ani ne. Když jsem se odpoledne probrala, měla jsem nějak sucho v krku.” Sabrina si odkašlala, jako by to chtěla názorně předvést.

Brian si obkročmo sedl na stoličku a položil mezi sebe

a Sabrinu šachovnici. „To jediné, co bude ta holka dneska večer zpívat, bude prosba o milost, až ji porazím v šachu.” Vztáhl ruku a zatahal Sabrinu za lokýnku.

„Pozor, bratříčku! Víš přece, co se o ní říká. Tajně ti vysbíra figurky a schová je v sukních.” Alex se nuceně zasmál, až sebou Elizabeth trhla.

Sabrina se rozesmála uličnickým smíchem, který bodl Dougala u srdce. „Ale jdi, Alexi! Nikdy nepodvádím, dokud neprohrávám.”

Když se hlavy dvou Dougalových nejmladších dětí sklonily nad šachovnicí, jejich otec neodolal a pohlédl na ně zpoza své veliké účetní knihy. Sabrinin profil ozářený světlem z krbu vypadal velmi zamyšleně. Během hry si několikrát podvědomě masírovala spánky a vraštila obočí.

Brian vykřikl jako zraněné zvíře a zavrávoral na stoličce. „To je ale ničemnost! Ta holka zajala mého krále! Ó, porážko, tvá

chuť je hořká!”

Alex nad tím teatrálním výstupem obrátil oči v sloup. Sabrina se stále upřeně dívala na šachovnici a ve tváři měla prapodivný výraz. Náhle její ruka vystřelila kupředu a těžká herní deska se roztříštila o kamennou podlahu. Její kousky se rozlétly do všech stran. Brian zůstal sedět s pusou dokořán.

„Nechal jsi mě vyhrát! Myslíš, že to nevím? Myslíš, že jsem hloupá? Myslíš, že jsem tenkrát spadla na hlavu?” rozkřičela se Sabrina a oči jí plály zlostí.

Všichni na ni hleděli v němém úžasu nad tím, jak se jim jejich klidný andílek mění před očima v divokou saň. Ani jako dítě se Sabrina nikdy nerozčílila. Tehdy by ji Elizabeth byla mohla pokárat. Ale te’ směla jen třesoucíma se rukama bezmocně muchlat svou výšivku.

Sabrina těkala pohledem z jednoho na druhého a nedovolila tak nikomu, aby jejímu hněvu unikl. „Cítím se jako v kleci, jako jedna z matčiných pěnkav. Cítím, jak mě pořád pozorujete. Už to nevydržím! Chodíte kolem mě po špičkách, děláte hloupé vtipy a čekáte, že se jim budu smát! Necháváte mě vyhrávat, jako bych nikdy nemohla prohrát!” Sabrinin hlas nabýval na síle. „Na co všichni tak zíráte? Copak jste nikdy neviděli mrzáka?”

Dougal to už nevydržel. Vstal z křesla a klekl si před Sabrinu. Na malou chvilku měla ve tváři tak divoký výraz, až měl pocit, že by ho mohla uhodit. A téměř si přál, aby to udělala.

Pak Sabrina sklonila hlavu a hustá opona jejích řas zakryla hněv, který se jí leskl v očích, až všichni zapochybovali, jestli se jim to všechno jenom nezdálo. „Odnes mě zpět do mého pokoje, tati,” řekla smutně. „Hlava mi třeští tak, že nemůžu ani myslet.”

Kočár se zastavil na nádvoří hradu MacDonnell a Dougal se probral ze zamyšlení. Nad cimbuřím jako by se vznášel oblak bezútešné prázdnoty. Vysoké zdi bránily slunci, aby mezi ně přineslo jaro. Elizabeth vystoupila z kočáru a přitáhla si šálu těsněji k tělu.

Po zvětralých kamenech roztahoval své vyhublé prsty břečťan. Temná okna na hosty shlížela jako prázdné, vytřeštěné oči.

Předjezdci a kočí se nervózně rozhlíželi, zbraně v pohotovosti.

„Dejte to pryč,” okřikl je Dougal, překvapený tvrdostí svého hlasu, který se v tom děsivém tichu rozlehl. „Co myslíte, že

děláte? Chcete rozpoutat válku?”

Muži si vyměnili provinilé pohledy a poslechli. Jeden ze starších kočích však zamumlal něco o „podlých MacDonnellech” a nechal svou mušketu spočívat na klíně.

Dougal se opřel o bránu, a ta se s kvílením otevřela. Než mohl jakkoli protestovat, proklouzla Elizabeth dovnitř.

Vzápětí však téměř vrazil do jejích zad, když se při pohledu na halu v upřímné hrůze zarazila. „Ty jsi nechal naši dceru žil v takové špíně?” řekla vyčítavě.

Děs a úžas zaplnily Dougalovy myšlenky, když sledoval ten masakr hradu MacDonnellů. Rozbité ruiny to bylo vše, co zbylo z nábytku. Stoly byly obrácené vzhůru nohama a rozbite, lavice rozpůlené, jako by do nich udeřila obří pěst. Svícny opřá daly pavučinami, které se pohybovaly v neznatelném průvanu, jako by do nich foukali duchové. Úzkými průrvami ve zdech se proplazily šlahouny brečtanu, pohltily zbytky mdlého světla

a zabořily své hladové prsty do praskající omítky, aby tak ukázaly, že už je jen otázkou času, kdy ovládnou celou místnost.

Dougal se zachvěl. Vypadalo to, jako by celý hrad upadl do

nějakého temného prokletí, jako by jeho duše navždy zmrzla.

Zavrtěl hlavou. „Ne,” zašeptal, jako by nechtěl zneuctít to hrobové ticho. „Naše dcera na tomto místě nikdy nežila.”

Elizabeth se znechuceně zašklebila a vykasala si sukně vysoko nad podlahu pokrytou ptačím trusem a vybělenými kostmi nějakých malých, bezmocných zvířat. Z potemnělé chodby se ozvalo škrábání nějakého většího stvoření. Dougal se postavil před Elizabeth a vytáhl pistoli.

Z chodby vylétl kvílící hlas a za ním muž s obličejem bílým jako křída a s rukama nad hlavou. „Nestřílej, pane. Nejsem vozbrojenej.”

Dougal spolkl pachuť hněvu a zastrčil pistoli zpět do kabátu. Bylo mu jasné, že pokud se jeho žena nedopatřením

dozví o tom, že ta osoba je Ranald, bude dobré mít pistoli dobře schovanou. „Přišli jsme si promluvit s tvým kapitánem,” řekl.

Morganův bratranec šoupl nohou a poškrábal se v tmavých rozcuchaných vlasech. Jeho kdysi snědá pleť ted byla bledá, jako by už celé týdny neviděla slunce. Druhá Ranaldova ruka visela volně v podivném úhlu. Asi se nikdy úplné nezahojila.

„Nemůžu říct, že je to rozumný, pane. Už několik dní se

tady dole neukázal. Vidí mě, jenom když mu nosím jídlo.” Ranald uhýbal očima, aby se nesetkal s Dougalovým pohledem. „Nebo pití,” dodal.

Dougal posbíral veškerou povýšenost a autoritu, kterou mu mohlo jeho postavení poskytnout. „Riskovali jsme přepadení vašimi lidmi a celou cestu z Cameronu jsme jeli po těch kamzičích stezkách, kterým říkáte cesty. Neodejdeme, dokud se nesetkáme s Morganem MacDonnellem.”

Dříve by mu Ranald s největší pravděpodobností odporoval,

ale te’ jen pokrčil rameny. „Jak je libo. Ale doporučoval bych, aby paní zůstala dole. Nemračte se tak. Vrátím se a postarám se vo ni.”

Dougal vrhl na svou ženu pochybovačný pohled, ale ona vykouzlila srdečný úsměv. „Jen jdi, miláčku. Udělej, co musíš. O mě se neboj. Budu v pořádku.”

Když Ranald dovedl Dougala po polorozpadlých schodech

k pokoji, který dříve patřil jeho dceři, Dougal zadoufal, že bude v pořádku stejně jako jeho žena.

Váhavě zaklepal, ale nedočkal se žádné odpovědi. Lehce pootevřel dveře.

Vrčící chlupatá koule se mu vrhla k nohám. Dougal zatřepal nohou. Na okamžik si myslel, že na něj zaútočila vzteklá krysa.

„Pugsley! Lehni!” Zdálo se, že ten rozkaz rozechvěl i trámy pod stropem.

Pejsek se ukryl pod převráceným stolem a nezdálo se, že by se cítil nějak provinile. Dougal si uvědomil, že psovi už nezbyl ani jeden zub, a s úlevou si otřel čelo. „Dobrý Bože! To štěně bylo vždycky trochu vznětlivé, snad i náchylné k poruchám trávení, ale ještě nikdy jsem ho neviděl tak…”

Dougal zmlkl. Ze zmatku pokoje se vynořil kapitán MacDonnellů a postavil se do úzkého kuželu slunečních paprsků, pronikajících do místnosti západním oknem. Dougala znovu překvapila mohutnost Morganovy postavy. Podvědomě stále očekával hubeného vzdorovitého kluka, kterého znával kdysi. Ale z prázdných, lesklých očí toho muže se už vytratily veškeré stopy dětství.

Morgan měl nahou hrud a roztrhaný pléd upevněný v pase. Jeho kamenná tvář byla neholená a pod tmavým strništěm se jeho rysy vyostřily do nebezpečné dokonalosti. Křišťálové oči byly zkaleny jemnou sítí červených žilek. Při představě, že se jeho bezesný duch prohání po nocích po hradě, se Dougal zachvěl.

Se sluncem ve vlasech te’ Morgan vypadal jako padlý anděl ožehnutý pekelnými plameny, jako nějaká temná bytost ne dotčená světlem, které ji obklopuje. Morgan se pohnul ku předu, ale silný zápach whisky ho předešel. Zastavil se někohlstop od Dougala, rozkročil se a založil si ruce na prsou.

Dougal měl strach vydat se pochybné milosti tohoto muže, ale pro Sabrinu by udělal cokoliv. Třeba prodal duši Morgi novu novému pánu. „Přišel jsem, abych si s tebou promluvil o své dceři,” řekl.

„Co je s ní?” Morganův hlas byl plytký a bezduchý jako jeho

oči. „Zhoršil se její stav? Zemřela? Nebos mi jen donesl k podpisu rozvodový papíry?”

Morgan mluvil, jako by všechny ty možnosti měly stejnou váhu, a to Dougala popudilo. „Rozvod nebude třeba. Zažádal jsem o anulování.”

Morgan sklonil hlavu ke straně. V očích se mu temně zalesklo. „Jak chytrý! Vy Cameronové vždycky prosadíte svý. Cos tomu úředníkovi řek? Ze sem na ni nikdy nepoložil ty svý špinavý macDonnellský pracky?” Morgan pozvedl jedno ‘ábelské obočí. „Ale já to udělal. A jí se to líbilo,” dodal jízlivě.

Dougal zaťal pěsti. Vzpomněl si, jak často musel čelit Angusovým opileckým provokacím. Nesmím zapomenout, proč tu vlastně jsem, připomínal si. Jestli to bude třeba, padnu před tím mužem na kolena…

Dougalovy ruce se pomalu uvolnily. „Má dcera tě potřebuje.”

Morgan zaklonil hlavu a propukl ve smích tak hlasitý, až sebou Dougal trhl. Zakopl o cosi na zemi a narazil zády na ze’. Potlačil slzy bezmoci, které se mu vedraly do očí. „Pro Krista, chlape! To ti nestačí, že sem ji zmrzačil? To chceš, abych dokončil, co sem začal? Mám ji te’ zabít?”

Dole v hale Elizabeth upjatě seděla na vysoké židli, kterou pro ni Ranald našel, a čistými nehty křečovitě ťukala na její opěradla. Ranald dřepěl u ohniště jako zpráskaný pes

a pokradmu po Elizabeth pokukoval zpod svých hříšně dlouhých řas. Skoda, že se tak pěkné stvoření muselo narodit v takovém doupěti, pomyslela si Elizabeth. Prohlížela si masivní trámy. Jediným zvukem, který shora přicházel, byl tajuplný šepot pavoucích sítí tančících v průvanu.

Ranald zapraskal klouby. Elizabeth nadskočila. Prokletá atmosféra hradu jí už začínala jít na nervy. „Kde jsou ostatní z vašeho rodu?” vyhrkla. Raději slyšela svůj hlas než to podivné ticho.

Ranald pokrčil rameny. „Rozprchli se. Morgan je všecky vyhnal. Dal jim vovce a krávy, vlastně všecko až na pár kuřat a kousek nasolenýho masa.”

„A ty? Proč jsi tady?”

Ranald věnoval nepřiměřeně velkou pozornost skvrně na svých kalhotách. „Je to můj bratranec. Přece ho tu nemůžu nechat, aby umřel, ne?”

Elizabeth se předklonila a zadívala se do té andělské tváře. Ten náznak loajality, kterou by u MacDonnellů nikdy neočekávala, ji překvapil. „Vážně věříš, že by bez tebe zemřel?”

Ranald se podíval Elizabeth zpříma do očí. „Ne, paní.

Věřím, že by beze mě umřel sám.”

Elizabeth se nezmohla ani na slovo, ale její šok vzápětí přerušil zvuk Dougalových kroků. Její manžel sklíčeně sestupoval po schodech. Elizabeth si pozvedla sukně a vstala, ale Dougal jen zavrtěl hlavou. „Prosil jsem. Žadonil. Dělal jsem všechno, kromě toho, abych se plazil. Ale on je neoblomný.”

Dougal zahlédl záblesk v Elizabethiných očích a myslel si, že to jsou slzy. Ale když ji chtěl utěšit, proběhla kolem něj a vydala se nahoru po schodišti.

„Beth, to nesmíš!” zakřičel a vyběhl za ní.

Ranald se rozběhl za nimi. „Kdybych byl várna, tak bych to nedělal. To není vůbec dobrej nápad. Ale já za to neručím, jesli…”

Na rozcestí chodeb Elizabeth zaváhala, ale Ranald vyběhl zpoza jejích zad a vrhl se ke dveřím, aby jí zabránil vstoupit, a tím jí ukázal cestu.

„Ustupte, pane,” přikázala mu.

Ranald sklonil hlavu a uposlechl. Elizabeth položila svému muži dlaň na prsa. Její ocelové oči zářily odhodláním. „Chci, abyste se oba vrátili dolů. A ať uslyšíte, nebo si budete myslel že slyšíte, cokoliv, necho’te nahoru, dokud vás nezavolám Rozumíš?”

Na krátký pošetilý okamžik pocítil Dougal chuť se zasm.il Nemohl si vzpomenout, že by kdy miloval svou ženu vn Ustoupil, jemně ji plácl po rameni a pobídl ji ke dveřím

„Potěšení je ted na vaší straně, má paní.”

Elizabeth otevřela dveře. Přes její hlavu Dougal zahlédl Morganův překvapený pohled. V jeho vyčerpaných očích byl poprvé znát náznak nejistoty a zranitelnosti.

Elizabeth se pevně postavila a ruce si založila v bok. „Za v n tu svoji drzou pusu, Morgane MacDonnelle! Ode mě se ti žádné lítosti nedostane,” řekla zprudka.

Vklouzla do pokoje a zabouchla dveře před Dougalovou

překvapenou tváří.

Když scházeli ze schodů, poklepal Dougal Ranalda po rameni. „Pomodli se za svého kapitána, hochu. Právě se setkal s pánem silnějším než sám ‘ábel.”

Dougal a Ranald spolu drželi dole hlídku a sdíleli džbánek dobrého piva. Jak hodiny ubíhaly, byl Ranald s každým neče kaným zvukem nervóznější, ale Dougal vždy jen zavířil pivem v hliněném džbánku a tajuplně se usmíval.

Zvuk rozzlobených hlasů vystřídala silná rána, až Ranaldovi leknutím vyšplouchlo pivo přes okraj džbánku.

Dougal ten svůj pozvedl k prípitku. „Na Beth,” zašeptal.

Kakofonie zvuků se stupňovala. Mužský hněvivý křik byl přerušen zvukem tříštícího se skla. Pak následoval další křik, pak zvuk otevřené dlaně, která se střetla s masem. Ranaldovi se s každým novým zvukem rozšiřovaly zorničky. Dougal sklonil hlavu. Najednou nebylo slyšet nic. Zlověstné ticho trvalo, až se i Dougal začal nervózně vrtět na židli. Z kapsy kabátu vytáhl hodinky na řetízku.

Vtom se Elizabeth objevila nahoře u schodů. Její sukně byly zaprášené a poznačené něčím, co vypadalo jako otisky obřích rukou. Když sestoupila, upravila si rozcuchané vlasy a její ostré rysy zářily vítěznou radostí.

Natáhla ruce k Dougalovi. „Slíbil, že nám pomůže. Řekl, že pro Sabrinu udělá, co může. Ať to bude stát cokoliv.”

Ranald praštil džbánkem o zem a zdvihl se od ohniště. „Ale, já věděl, že by ho Sabrina nevopustila. V životě sem nepotkal sladší a hodnější holku.”

Začal tančit improvizovaný dupák a úplně přehlédl Dougalovo přehnaně vysoko zdvižené obočí a prst, který mu Elizabeth varovně položila na ústa.

„Ty nejapné stvoření! Chtěla jsem jahodový dortík, a ne jablkový.”

Zardělá služebná si zmateně prohlížela stříbrný tácek na Sabrinině klíně. „Nikoliv, slečno. Chtěla jste jablkový. Přísahám.”

Sabrina hodila táckem po služebné. „Okamžitě mi zmiz z očí! Jsem sice mrzák, ale hloupá tedy nejsem. Jasně si

pamatuji, že jsem chtěla jahodový. A nepřísahej. Nepřísluší ti to.”

Tácek vypadl roztřesené služebné z rukou a teplý dortík se Sabrině rozplácl v klíně. „Zatraceně!” vykřikla. „Proč zrovna ty musíš být tak příšerně nešikovná?”

Služebná sebrala dortík ze Sabrinina klína a snažila se vyčistit čerstvou skvrnu z jejího převlečníku. Sabrina si útrpně povzdechla. Zaklonila hlavu a opřela ji o vysoké opěradlo divanu, jako by už její krk nemohl tu váhu déle nést.

Slabou rukou naznačila služebné, aby odešla. „Už mě nech být,” řekla dutě. „Mám úplně zkažené zažívání. A te’ jsem příliš znechucená, než abych jedla.”

Když vystrašená služebná vycouvala ze dveří, druhá, která utírala v pokoji prach, se na Sabrinu vyčítavě podívala

a vyběhla ven. Její konejšivý hlas se rozléhal tichým londýnským domem.

„No tak, děvče, neplač. Když je Její Výsost podrážděná, pak ji ničím neuspokojíš. Dneska ráno mě požádala, abych jí podala knihu, která ležela jen několik centimetrů od její křehké ručky.

Prostě dělám, co mi přikáže, dokud nezačne vykřikovat: ,Dolů s jejich hlavami!’ Jí pořád není něco vhod.”

Odporná stvoření, pomyslela si Sabrina a položila si dlaň na čelo, aby zjistila, jestli neobjeví alespoň náznak teploty. Moc dobře věděla, že belmontské služebné trávily nejvíce časti v kuchyni diskusemi o zmrzačené neteři jejich pána. Ale proč by mi to mělo vadit? říkala si. Je mi milejší jejich zlomyslnosl

než soucit. A kromě toho je přece v lidské povaze pomlouval zrůdy, že?

Jako by chtěla potvrdit Sabrinin názor, vplula Enid do pokoje a v ruce držela tenký pamflet. „Podívej, co mi Stefan donesl od pouličního prodavače!” vykřikla radostně. Svalila se do subtilního křesílka ve stylu Ludvíka XIV. a nadšením kopala nožkama ve vzduchu. „Paní Marie Toftová porodila svého již

čtrnáctého králíčka.”

„To je roztomilé,” zamumlala Sabrina. „Sáhla bys mi na čelo, Enid? Mám pocit, že mám horečku.”

Enid nepřítomně uposlechla a očima dál studovala pamflet

„Říkají, že královský lékař byl vyslán na prohlídku a přijel k paní Toftové akorát včas, aby přivedl na svět králíčka číslo patnáct! Jsi docela studená, drahá. Vůbec žádnou teplotu necítím.”

„Jak to můžeš vědět? Nejsi přece doktor.” Zdálo se, že Sabrina prostě nemůže ten nespokojený tón ve svém hlase udržet na uzdě. Byl čím dál silnější. „Zdá se, že bych tě zajímala, jen kdybych porodila tucet ježků přímo tady v salonu tvé matky!”

Enid odložila pamflet. Sladký úsměv však nemohl zakrýt zraněný pohled jejích očí. Sabrina se chtěla omluvit, ale nějak nemohla najít vhodná slova. Za posledních několik měsíců se pro ni podobné formulace staly cizím jazykem. Otvírala ústa, aby si řekla o polštář navíc, nebo komentovala počasí, ale vyšel z nich vždy jen rozčilený příkaz nebo nespokojené pokárání.

Jak mohla vinit Enid za to, že se na ni dívá jako na cizí, když se odcizila i sama sobě?

„Máš pravdu, jistě,” řekla Enid a přehodila Sabrině koleni ramen kašmírový šál. „Jsem vážně sobecká. Vykládám ti stále dokola o takových nesmyslech a vůbec neberu v úvahu tvoje pocity. Mám ti číst?” Vzala do ruky knihu ležící u Sabrinina předloktí. „Zase Homér?”

Sabrina přikývla. Enid se pustila do Odysseovy cesty do království mrtvých, ale Sabrině ten známý příběh nepřinášel žádnou radost. Měla pocit, že je Odysseus nesnesitelně nudný a Penelopa pasivní hlupačka. Co to musí být za romantického blázna, který marní svůj život čekáním na muže, který třeba nikdy nepřijde? říkala si mrzutě.

Sabrina otočila tvář k oknu a prohlížela si elegantní Hannoverské náměstí. Vzpomněla si na klikatou cestu, která ji přivedla na toto místo v naději, že změna prostředí pozvedne její sklíčenou náladu. Přinejmenším tady v Londýně neustále neživila v otci ten nesmyslný pocit viny.

Enid dál jednotvárně drmolila slova staré báje a připravila tak velkolepé dílo řeckého básníka o všechnu jeho dramatičnost. Sabrina se podrážděně zavrtala do příjemného

hladkého šálu. První temné dny po návratu do Cameronu trávila tím, že se proplakávala ke spánku. Ale navzdory těžkému zoufalství chovala v srdci malinký plamínek naděje. Vlastně to byla jen jiskřička zářící v temnotě a dávající smysl horlivým motlitbám před usnutím a po probuzení.

O Štědrém dnu však zjistila, že Bůh její prosby nevyslyšel. Nenosila Morganovo dítě. Nedovolil jí, aby si od Morgana odnesla alespoň to. Tu noc plakala. Suché, trhané vzlykání se zmítalo hluboko v její duši. Ale poté už neuronila ani slzu, ani malou modlitbičku. Proč bych se měla modlit k někomu, kdo se o mě vůbec nezajímá? říkala si v duchu.

Krátce poté ji začaly zlobit nové potíže. Nesnesitelná úzkost v prsou. Bodavá bolest ve spáncích. Kašel. A různé bolesti v ostatních částech jejího těla. Čím víc se jimi zabývala, tím

tíživější se jí zdály. Až se jednoho rána probudila přesvědčená, že určitě umírá. Cameronský kočár se spěšně vypravil do Londýna.

Belmontští ji uctivě přijali a položili ji na divan, odkud řídila jejich domácnost se sebedůvěrou mladé rozmazlené královny.

Sabrinu někdy naplnil zvláštní pocit odstupu. Jako by se

z lustru dívala dolů na jinou dívku, která dostala roli v nějakém špatném melodramatu.

Enid se pohnula v křesle, které pod její vahou lehce zapraskalo. Sabrina dosud nepochopila zálibu příbuzných zaplňovat místnosti jejich obrovského měšťanského domu nábytkem, který by se hodil spíše pro nějaké éterické bytosti Pokaždé, když si někdo z nich sedl do některého z těch zlatých, kudrlinkových křesílek, Sabrina zadržela dech a čekala, že se pavouci nožky křehkých sedátek musejí v tu chvíli zlomit.

Všichni tu byli trochu zaoblení, ale v několika posledních měsících se Enid zakulatila ještě víc. Sabrina se na ni po očku podívala. A vzápětí zase musela za ten malý záblesk žárlivosti, který pocítila, pohrdat sama sebou. Ani bohatě zdobena náprsenka nemohla skrýt Enidino narůstající bříško. Tenoučká bílá vrstva pudru sice utlumila zářící lesk její kůže, ale nebylo možné jej zakrýt docela. Zatímco se Sabrina stala starou zahořklou ženou v mladé kůži, Enid rozkvétala v očekáváni dítěte, které se chystala porodit milovanému muži.

Byla to těžká zkouška i pro dobromyslnou povahu strýce Willieho. Poslal svou dceru pryč, aby předešel skandálu, a ona se

mu vrátila těhotná. Ještě více pokořující však byl zjevný nedostatek lítosti a radost, jakou Enid nad vyhlídkou na porod bezejmenného bastarda nějakého zatraceného horala projevovala.

Zvědavci obléhaný vévoda polapil Sabrinina otce a zavřel ho do knihovny dřív, než mohl utéct. Pak tam spolu celé hodiny vymýšleli příběh o Enidině fiktivním manželovi, jistém

pánu z Vysočiny jménem Nathanael MacLeod, který jí nadbíhal a také se s ní řádně oženil, načež nešťastně zahynul při téže nehodě kočáru, která ochromila Sabrinu.

Ten romantický příběh z Enid v Londýně udělal proslulou osobnost. Muži o ni projevovali zájem a ženy jí zase projevovaly soustrast. Dokonce i její pedantský ex-snoubenec Philip Markham se objevil na prahu domu, jistě ve snaze zvýšit si svou vlastní prestiž tím, že se obětuje a milostivě přijme dítě zesnulého horala za vlastní. Enid nasávala tu nečekanou pozornost, zářila a nadouvala se čím dál víc, až se Sabrina začala

obávat, že samým nadšením pukne. Obě uzavřely tichou dohodu, že se o pobytu na Vysočině nikdy nebudou bavit. Pro obě

bylo toto téma příliš bolestivé.

Sabrina pozorovala zelené, úhledně posečené trávníky

a čistě zametené chodníky. Sluníčko se protáhlo k jejímu klínu a z něj postupovalo stále výš, až dívce položilo své teplé dlaně na obličej. Enid má alespoň klid, uvažovala Sabrina. Všichni ji považují za vdovu. Má omluvu pro občasný tesklivý výraz

v potemnělých očích. Já nemám nic. Nic než lítost.

Aby Dougal usnadnil řízení o anulování manželství, rozhodl se, že se v Londýně nikdo, až na příslušného úředníka, nedozví, že Sabrina byla vdaná. Doba strávená s Morganem jí ted připadala jako nějaká iluze, jako něžný erotický sen ze života nějaké jiné ženy. Často se v noci probudila, zmatená tmou, zaprášenými závěsy své postele s nebesy i nepoužitelností svých nohou.

V hrůze, že ztratí zdravý rozum, vyštrachala zpod péřové matrace Bibli. Škrábala na její ošuntělé stránky tak dlouho, dokud z nich nevyšla vůně sušených květin. Teprve pak začala klidně dýchat. Teprve pak si vzpomněla na sklíčený výraz

v Morganově tváři a našla odvahu sevřít květiny mezi stránkami knihy. Její ruce už se netřásly, ale odevzdaně ležely na zavřené Bibli.

Když se Sabrina dívala z okna, zahlédla chlapce

s blon’atými vlasy, jak pronásleduje malé kulaté štěně. Muž a žena se procházeli ruku v ruce a její usměvavá tvář se obrátila k jeho obličeji, ve kterém se zračil obdiv. Rozezpíval se drozd a jeho písnička se svou hořkosladkou melodií zaryla Sabrině hluboko do srdce.

Klesla hlouběji do křesla. „Zavřela bys to okno, Enid? Začíná mi být zima.”

Když Enid odložila knihu a vstala, aby jí vyhověla, opřelo se slunce do Sabrininy tváře plnou silou. Ucukla a zavřela oči.

„A zatáhni závěsy, prosím. Bolí mě z toho světla oči.”

Když těžké závěsy zastínily pokoj, Sabrina si s úlevou oddechla a ponořila se do příjemného příšeří.

„Cest magnifique!” prohlásil Francouz a políbil si prsty. Morgan se třásl a supěl jako závodní hřebec připraveny vyrazit kupředu. Malý krejčík kolem něho poskakoval

a zastavil se, jen aby si dloubl do Morganových pevných svalů Pugsley se probral ze spokojené netečnosti a hluboce zavyl, jako by byl počínáním krejčího pobouřen.

Mužík poťouchle mrknul na Morgana. „Quelle béte jolie!”

„Co říkal?” zeptal se otráveně Morgan a podíval se na Dougala. „Mám ho zabít?”

„Říkal, že jsi pěkná bestie, a byl bych radši, kdybys ho nezabíjel,” odpověděl suše Dougal ze svého sedátka u okna.

„Aspoň ne do doby, než nám předloží účet za své služby. Slyšel jsem, že mají příšerně nadsazené ceny.”

Ranald políbil své sepjaté prsty a poslal Morganovi posměšný polibek. „Nebu’ na toho malýho vobšívače tak zlej, Morgane! Sem presvedčenej, že si tě voblíbil.”

Během jediného týdne se podkrovní pokoj v Cameronu změnil na krejčovskou dílnu. Metry klotového plátna a hedvábí pokrývaly každou volnou plochu. Krejčovská figurína přihlížela tomu počínání, a přestože neměla obličej, zdálo se, že se báječně baví.

Krejčí s aršíkem špendlíků mezi oschlými rty zmizel za Morganovými zády. Morganovi přeběhl po zátylku mráz. Nevěřil tomu podivínovi a byl by ho měl raději na očích. Jeho nejhorší podezření se potvrdilo v okamžiku, kdy ucítil kradmý tlak na svém plédu. Morgan sebou trhl a začal se s krejčím přetahovat o ošuntělý tartan.

23

„Nebu’ tak stydlivej, Morgane,” pokáral ho Ranald. „Už sem viděl, že stačilo mnohem míň, a shodils spodky.”

„Ale ne pro takový, jako je von!” Morgan trhl plédem tak silně, až se malý mužík odpotácel ke zdi. Dougal ho naštěstí zachytil dřív, než mohl vypadnout z okna.

Krejčí vyplivl špendlíky a hne’ za nimi vodopád francouzských nadávek. Jeho tvář povážlivě zrudla. Mával zaťatými pěstmi a dupal nohama. Morgan na něho obdivné zíral. Nikdy by si nepomyslel, že tak malé stvoření dokáže dát hněv tak impozantně najevo.

Krejčíků v slovní výpad skončil lámanou angličtinou.

„Přijíždím tak daleko z Paříž. Musí mi nechat, abych ho změřil, mais oui?”

Dougal se obával, že by se malý krejčí mohl snadno dopracovat k mrtvici, a tak mu diplomaticky položil ruku kolem ramen. Vrhl na Morgana varovný pohled, odvedl mužíka z dohledu příčiny jeho rozčilení a začal ho zpěvnou francouzštinou konejšit.

Morgan se cítil v roztrhaném plédu hloupě i bezbranně,

a tak se jej alespoň snažil upravit s maximální důstojností, které byl v ten okamžik schopen.

Ranald ho uklidňoval: „Neztrácej vodvahu, chlape. Vzpomeň si, co říkala Cameronova žena. To ubohý děvče se bez tebe utrápí. Umře, jesli jí nepomůžeš.”

Ani jeden z nich však neviděl, jak Dougal obrátil oči v sloup. Ale ani sám Dougal nevěděl, jestli má prosit o odpuštění, nebo o Boží pomoc, kterou bude v okamžiku, kdy se jeho zeť dozví pravdu, dozajista potřebovat.

„Ne, Morgane. Tuhle vidličku ne, tu druhou.” Morgan ucukl, jako by ho vyleštěné stříbro popálilo.

„Tu napravo, co leží vedle ubrousku.”

Elizabethin hlas zvonil v Morganově bolavé hlavě jako splašená zvonkohra. Nikdy nezvedla hlas, nikdy neztratila trpělivost. Bez ohledu na to, že jsem jí určitě musel kolikrát připadat jako naprostý ňouma, říkal si v duchu Morgan. Téměř si přál, aby se na něho rozkřičela a rvala se za vlasy, jak po tom dozajista nesčetněkrát zatoužila.

Morgan zápolil s tou spoustou stříbra a každé cinknutí se v usvědčujícím tichu tisíckrát násobilo. A v okamžiku, kdy

konečně našel tu správnou vidličku na malé ústřice, se objevil.i služebná, aby předkrm odnesla. Před Morganem se objevili miska s polévkou. Její masitá vůně mu připomněla, že má vlastně obrovský hlad. Pozvedl misku ke rtům a už už se připravoval na mohutný, plný doušek.

„Morgane! Musíš se naučit používat lžíci,” upozornila ho Elizabeth.

Morgan rychle misku odtrhl od rtů, až její obsah vyšplouchl na mladíkův nový límec. Brian a Alex na něho hleděli z druhé strany stolu. Dougal hlasitě zakašlal a všichni se začali věnoval svým vlastním polévkám. Baculatá služebná zabořila tvář do zástěrky a spěšně opustila jídelnu. Ranald mrknul na Morgana, pozvedl misku a jediným srknutím ji celou vyprázdnil.

Morganovi se zdálo směšné jíst polévku z takové malé mističky s ouškem. Dřív než mohl polknout dvě sousta, objevila se ta protivná služebná a odnesla misku pryč. Morganův žaludek se bouřil.

Objevil se tác naložený teplým skopovým, velkými bílými bramborami a krajíci chleba s máslem. Morganovi se zdálo, že by ta porce mohla jeho protestující žaludek uspokojit. Odhodlán, že si tentokrát jídlo uniknou nenechá, vytáhl Morgan zpoza opasku u nově ušitých kalhot dýku a hodil ji před tác.

Elizabethina ruka sklouzla po chlebu. Ostří dýky se zabodlo mezi její prsty a minulo malíček o pouhého půl palce.

Smutně zavrtěla hlavou. „U jídla nikdy nesmíš používat dýku, Morgane. Kolikrát ti to mám připomínat?”

Morganova tvář se zalila červení. „Nemám hlad,” zamumlal a odsunul se od stolu.

Když se otočil k odchodu, jeho tchýně si odkašlala. V tu chvíli měl chuť zakroutit tím labutím krčkem, který mu vždycky tak imponoval. Otočil se zpět ke stolu a všem se lehce uklonil, čímž si vysloužil Elizabethin souhlas.

Jsem rád, že není hladovej, protože já hlady přímo umírám,” pronesl Ranald, když Morgan odešel. Stáhl si Morganovu porci na už tak přeplněný talíř. „Nevím, proč se všichni tváříte tak sklíčeně,” podotkl. „Vždyť mu to docela jde. Vsadím se, že z něho eště uděláte džentlmena!”

Trvalo celých čtrnáct dní, než Morgan objevil schopnost, ve které by mohl vynikat. Nedbal bledého, vytáhlého hudebníka před cembalem a nachýlil hlavu, aby si vychutnal andělské tóny Bachovy hudby, které se linuly z klávesnice. Uchopil Elizabeth za ruku a začali spolu kroužit po prostředku vyklizeného pokoje.

Ted mu jeho přirozená elegance dobře posloužila. Přesné

kroky menuetu se nijak nelišily od těch, kterých bylo třeba pro šerm nebo k uhýbání před kulkami.

Vždy, když se k sobě přiblížili a letmo se dotkli, Morgan zavřel oči a nasál růžovou vůni z Elizabethiných vyčesaných vlasů. Toužebná vzpomínka zasáhla Morgana hluboko do srdce. Ale když oči otevřel, neviděl ebenové kudrny a safírové oči. Díval se na temně rudé vlasy se stříbrnými pramínky a do zelených očí, ze kterých četl soucit. Morgan zakopl, ale Elizabethin bezchybný rytmus ho rychle vrátil zpět do kola.

Znovu od sebe odstoupili. Morgan držel Elizabethinu ruku vysoko nahoře a ona ho pomalu obcházela. „Dougal zařídil, abys měl v Londýně pro své potřeby sekretáře,” řekla Elizabeth.

„Sabrina mě chtěla naučit psát, ale vždycky se tak nějak našlo něco lepšího na práci…” Morgan se odmlčel. Uvědomil si, s kým mluví, a provinile se na Elizabeth podíval.

Ale ona se jen vědoucně usmála. „To bych řekla, že našlo.”

Opět se setkali uprostřed imaginárního parketu. Tentokrát

se usmál Morgan. Lehce objal Elizabeth v pase. Nalezl v tomto druhu doteku delikátní potěšení. Zdál se mu jako rituál dvoření, který je zvláště jemný a zdvořile podmanivý.

„Už se nemůžu dočkat, až takhle budu tančit s…” Morgan spolkl poslední slovo. S bolestí si uvědomil, že se Sabrinou

takto nikdy nebude tančit. Nikdy s ní nezažije to svůdné souznění pohybu a hudby. Morgana zaplavil pocit viny a utrpení

Jeho nohy zůstaly stát jako přikované.

Cembalo přestalo hrát. Elizabeth šlehla po hudebníkovi pohledem, a ten spěšně pokračoval ve hře, oči přilepené k notám.

Aniž by jakkoliv zakolísala, přistoupila Elizabeth těsně

k Morganovi. „To poslední, co moje dcera potřebuje, je tvůj soucit.”

Morgan chvíli váhal a pak souhlasně pokýval hlavou. Hudba dozněla a Elizabeth udělala před Morganem elegantní pukrle. Morgan se uklonil a pozvedl její ruku ke svým rtům.

Elizabeth se k němu naklonila a řekla: „Kdyby tvoje matka žila, byla by pyšná na to, jaký muž se z tebe stal.”

Morgan jí políbil ruku. „Rád bych tomu věřil, má paní. Opravdu rád.”

„Kdo by si kdy pomyslel, že necháš nějakýho Camerona, aby se přiblížil k tvýmu krku s nožem? Tvůj ubohej otec se

musí obracet v hrobě.” Ranald se hlasitě zasmál a hodil si hrst rozinek do pusy.

„To by taky měl,” utrousil Morgan. „Protože ten mizera má tohle všechno na svědomí.”

Chladná ocelová čepel břitvy obkroužila Morganův ohryzek a pokračovala dál přes pevně sevřené čelisti. Morgan se pod Elizabethinýma rukama, kterýma s neoblomnou jistotou holila jeho tvář, ani nehnul. Mohla by být schopným chirurgem, pomyslel si. Nebo vražedkyní.

Možná, že Elizabeth a Eva měly mnohem více společného, než jsem si dříve všiml, uvažoval. Až na to, že Elizabeth si žije svůj pohodlný život v jistotě a její muž i děti ji obdivují, zatímco Eva musela neustále bojovat s opovržením příslušníků svého rodu a s netečností starého Anguse. Morganův pohled se při vzpomínce na vyhnanou ženu zamlžil. Vždycky byla součástí jeho života a její nepřítomnost ho bolela téměř stejně silně jako její zrada.

Elizabeth smyla z Morganovy tváře zbytky voňavého mýdla a pokynula mu, aby vstal. Ustoupila o pár kroků a se spokojeným výrazem si prohlížela výsledky své práce. Morgan cítil, jak se napětí, které po celou dobu cítil až v ramenou, uvolňuje. Chyba, uvědomil si vzápětí. Elizabeth tleskla a pokoj rázem zaplnila celá armáda služebníků, kteří se hemžili jako nadšení mravenci kolem kapky medu.

Dokonce i Ranald byl tou invazí zaskočen. Zatajil dech, popadl misku s rozinkami a vytratil se za závěsy.

Morgan by raději čelil hordě krvelačných Chisholmů než tomuhle moru horlivých liliputánů. Šťouchali do něho, strkali, tahali ho, měřili a natřásali, až se mu chtělo křičet.

Krejčík s opičím obličejem se plazil kolem Morganových nohou. S pusou plnou špendlíků neustále mumlal nějaké francouzské oplzlosti a zjevně mu dělalo radost píchat Morgana v nevypočitatel’ných intervalech. Když mu špendlík zajel do lýtka, musel se hodně snažit, aby nevykřikl bolestí.

„Pardonnez-moi,” utrousil ten malý tyran s předstíranou lítostí v hlase.

Elegantní sluha upevnil Morganovi kolem krku nadýchaný lněný nákrčník. Morgan měl v tu chvíli pocit, že se zadusí. Ani oprátka nemůže svírat hrdlo tak pevně, pomyslel si. Přesto však Morgan všechno snášel se stoickým klidem. Pak prošla

davem sloužících Elizabeth, v jedné ruce pudřenku a paruku, ve druhé skleněnou nádobku s tělovým pudrem.

„Dost!” zařval Morgan.

Služební ztuhli do živého obrazu a červená líčka krejčího zbledla.

Morgan ze sebe setřásl všechno to ponížení, které pro dobro Sabriny po celé ty týdny snášel, napřímil se a prstem namířil na Elizabeth. „Nikdy jsem ženu neuhodil, má paní. Ale pokud hodláte pokračovat dál s představou, že mi todle… tudle… tu… vodpornou věc dáte na hlavu a zmalujete mi vobličej, tak dost dobře můžete bejt tou první.”

Dougal vklouzl do pokoje právě včas, aby vyslechl Morganův projev. Ve tváři své ženy zahlédl první známky odporu, a tak rychle pozvedl ruce a začal aplaudovat. Každé tlesknutí znělo v tom šokovaném tichu jako burácení hromu.

„Gratulujú, miláčku. Opravdu věřím, že se ti povedlo stvořit džentlmena.” Služební ustoupili. Dougal prošel kolem

Morgana a prohlédl si ho od hlavy až k patě. „Ta dokonalá řeč, arogance a královské způsoby! Docela působivé, nemyslíš?”

Morgan stál jako socha. Elizabeth ho zkoumavě přejížděl.i pohledem od naleštěných spon na botách až po sametovou tkaničku, která mu na temeni svazovala neposedné vlasy. Její našpulená ústa se postupně roztáhla do úsměvu. „Docela působivé,” opakovala.

„Tak výborně,” řekl Dougal ostře. „Všichni mají volno Vašich služeb už tu není třeba.”

Když služební uposlechli a odešli, svalil se Morgan do křesla. Ulevilo se mu, že už není středem jejich dychtivé pozorností.

Dougal přecházel po pokoji. „Všechno už je zařízeno Ranald ti bude dělat komorníka, jak jsi chtěl. Dostaneš byt, sekretáře a kapesné.”

„Nepotrebujú žádný milodary,” řekl Morgan.

Dougal se zahleděl do jeho tváře. „Už jsi někdy zkoušel žít

v Londýně bez peněz? Ne, vidím, že ne.” Poškrábal se na bradě a pokračoval v chůzi. „Beth a já budeme dočasně bydlet

v Bloomsbury. Sabrina se nedozví, že jsme v Londýně. Už ti chybí jen někdo, kdo by tě uvedl do společnosti.”

„Možná titul,” navrhla Elizabeth a posadila se na okraj pohovky. „Nikdo v Londýně titulu neodolá. MacDonnell je

prastaré jméno. Vaše rodina určitě měla nějaký titul, než jste zpustli.”

Morgan na ni vrhl zlý pohled. „Já takovým nesmyslům nepřikládám žádnou váhu. Co je na ozdobným kusu papíru vod krále, když nemáš žádný zlato, abys podle něho moh žít?” opáčil.

„Mysli, hochu,” přikázal Dougal. „Zalov trochu v paměti.

Někde tam o tom určitě bude nějaká zmínka.”

Morgan se zamračil. „Halbert,” utrousil napůl pro sebe.

„Lord Halbert, Baron ze…” Dougal s Elizabeth si vyměnili nadějný pohled. „Ne, ne, to není ono. Sir Halbert -”

Najednou k nim od okna zalétl veselý, zpěvný hlas:

Z kostí udělá polívku a plást ze tvý kůže. Na oběd tvou játýrku, stehýnko večer může.

Když se blíží k tobě, radši rychle na nohy…

Dougal došel k oknu a roztáhl závěsy. Ranald na něj po očku pohlédl a jemně zazpíval: „…Hrozivý Halbert, ten strašný hrabě z Montgarry.”

Elizabeth si přikryla ústa dlaní. Na Morganově překvapené tváři se zračila hrůza i radost zároveň.

Dougal se vítězoslavně usmál. Otočil se a pohlédl na Morgana. „Hele, chlape. Tak ty jsi zatracený hrabě. No, to jsi na tom lépe než já. Já jsem jen ubohý vikomt.”

Elizabeth vstala, roztáhla sukně a vesele se poklonila. „Tak,

můj pane, jste připraven se hlásit o svou hraběnku?”

Morganovy oči se rozzářily pevným odhodláním, takže vypadal spíše jako pirát než jako šlechtic. „Jasně, má paní. A ona ať se na to raději rychle připraví.”

Sabrina znuděně zívla a skryla tvář za vějíř.

Orchestr hrál čím dál hlasitěji a rozladěné nástroje tahaly Sabrinu za už beztoho dost napjaté nervy. Prostě zas musím přežít další z nekonečných belmontských bálů, připomínala si. Není to o nic zajímavější než soukromá představení, odpolední předčítání poezie nebo karetní společnosti, které její teta Honora tak miluje. Sabrina byla vždy vystavena na polstrovaném divanu pro pobavení a soucit londýnské smetánky.

Sklapla vějíř. Začínala se bát, že ve všeobecné lítosti nachází jakousi zvrácenou zálibu.

Na schodišti se objevil strýc Willie a teta Honora. Uvítal je lehký potlesk. Tetiny tenoučké lokýnky tančily jako párky praskající nad ohněm. Celá rodina Belmontů vypadá tak nějak měkce a po okrajích neupraveně, jako nedopečené chlebové těsto, napadlo Sabrinu. Když se strýc přiblížil, musela se Sabrina zase pozastavit nad tím, jak může její matka pocházet z tak jalového rodu.

Strýc Willie chytil Sabrinu za bradu. „Tak jakpak se dneska má moje oblíbená neteř? Bavíš se dobře, drahoušku?”

„Jsem tvá jediná neteř a bavila bych se lépe, kdyby mi neunavovala ta urputná bolest hlavy. Mám prostě tu nejúděsnější…”

„Tak, tak, to je všechno moc pěkné, cukroušku, ale zrovn.i přijel vévoda z Devonshire. Musím mu vzdát hold.” Otcovsky na Sabrinu mrkl a odkvačil pryč.

Sabrina si povzdechla. Enid stála u vysokého okna a vy hřívala se na výsluní pozornosti svého úskočného ex-snoubence Její líčka se na pozadí smuteční šedi šatů leskla jako broskvičky Horlivý lokaj začal vyvolávat jména nově příchozích.

Enidin bratr Stefan, méně telnatý a rozhodně elegantnější než jeho otec, tanečním krokem přispěchal dolů po schodech Sabrinina pokleslá nálada se trochu zlepšila. „Nazdárek, sestřenko.” Sklonil se a vtiskl jí na tvář povinný polibek. „Držíš si ty frajery od těla, co?”

„Snažím se,” zatrylkovala Sabrina a chytila Stefana za ruko, aby jí hned neutekl. „Mám pocit, že se do mě dává zimnice Hrozně tu táhne. Byl bys tak hodný a skočil mi nahoru pro šál?”

„Pro tebe cokoliv, princezno,” zamumlal a otráveně zvedl

oči v sloup. Ani se příliš nesnažil své pocity skrývat.

„Ne ten vlněný, Stefane,” křikla za ním Sabrina. „Ten kašmírový. Vlněný mě vždycky nutí kýchat.” Při té myšlence si musela přitisknout k nosu krajkový kapesníček.

Když se Stefan vrátil se šálem, byl prostorný parket už

z poloviny zaplněn a Sabrinu obklopoval hlouček patolízalů, kteří jí přáli brzké uzdravení. Jednoho z pozorných mladíků poslala pro sklenku šampaňského a jiného zas, aby našel zdroj

toho vlezlého průvanu. Vládla svými tesknými úsměvy

a mrkáním hustými řasami a využívala tak posledních zbytků moci, které jí ještě zbyly.

Dvě spíše hloupé dívky, jejichž vysoko vyčesané účesy se zdály být vyšší než ony samy, se krčily u zdi za svými vějíři a konverzovaly. Jejich svraštělá obočí prozrazovala jisté rozladění, které jim působil pohled na ty poblázněné muže houfující e kolem Sabriny. Jejich nenávistné hlasy se i přes cinkot kleniček a hlučení sálu donesly až k Sabrininým uším.

„Ubohá malá koketka, že? Vystavovat na odiv svou chorobu, to je jediný způsob, jak může upoutat pozornost mužů.”

Sabrina si nasadila úsměv na tvář jako nějakou masku. Silná vrstva pudru skryla červeň, která se jí zlostí vehnala do tváří.

„Říkají, že se pořád vzteká. Jeden z belmontských sluhů povídal našemu kuchaři, že jen za minulý týden…” Zena ztlumila hlas.

Její společnice se uchichtla. „Chová se jako dítě, protože je jen poloviční ženou. Muž, který by jí věnoval svou přízeň, by musel být jen poloviční muž.”

Jejich kradmé pohledy se stočily na Sabrininy nohy. Sabrina cítila vztek. Přála si strhnout z kolenou přikrývku a ukázat jim něco ze svého ohyzdného znetvoření. Něco, co by je všechny s vyděšeným křikem vyhnalo ze sálu.

Sabrině se před očima objevila uměvavá tvář dychtivého mladíka. „Slečno Cameronová, vaše šampaňské.”

Vtiskl jí sklenku do třesoucí se ruky. Ale dříve než mohla svému dobrodinci poděkovat, zazněly z orchestřiště první tóny. Jeden po druhém se muži trapně omlouvali a odcházeli na parket. Jedna z žen, které Sabrinu před chvílí záštiplně pomlouvaly, přijala nabízené rámě podobaného mladíka ve špatně střiženém fraku, a když odcházela tančit, neodpustila si na Sabrinin účet úšklebek.

Sabrina ťukala prsty o divan. Hlasitá hudba pulzovala jejími žilami v jednom rytmu se srdcem, které jí divoce bušilo. Dokonce i Enid tančí s Philipem Markhamem a jak pevně se drží!

Sabrina měla chuť jimi pohrdat. Všemi. I svou loajální sestřenicí. Za tu jejich nedoceněnou schopnost se točit, ohýbat a vlnit v elegantním rytmu hudby. Bylo to zvláštní. Vzpomněla si na Evu a uvědomila si, že s ní ještě nikdy nepocítila takový

soucit, takové zvláštní spříznění jako te’. Morganova soukmenovkyně strávila život na okraji. Zvali ji na hostiny, ale nesměla jíst. Sabrina si srkla šampaňského. Bylo suché a pálilo ji v hrdle, které alkoholu dosud nepřivyklo.

Kdyby se svět otáčel jinak a MacDonnellové by nikdy nepřišli do Cameronu, mohla ted tančit s ostatními. Sabrina i prohlížela nalíčené tváře mužů a přemýšlela, jestli jsou vůbei hezké, jestli by se do některého z nich mohla zamilov.il Najednou jí připadali hloupí a nezkušení, prázdné schrán k v schopné jen přecházet z bálu ke karetní párty a do divadla Jejich hebké ruce nikdy nepoznaly mozol, jejich parfémovaná kůže nikdy nevoněla sluncem a potem po dni opravdové prán usoudila.

Jestlipak někdo z nich musel někdy lovit, aby přinesl svc rodině maso? Riskovali někdy všechno, i svůj život, pro jiného ze svého rodu? Prodírali se někdy po kolena sněhem, aby zachránili tonoucí ovci?

Dokázali někdy přimět ženu, aby vykřikla jejich jméno na samém vrcholu sladké extáze? Jejich pudrované příčesky jisté nikdy nezahalovaly tvář napjatou vášní. Nikdy nešimralv ženino tělo ve svůdné noční temnotě.

Sabrina zavřela oči. Nemohla snést ten divoký, roztouženy hlas svého srdce.

Hudba ustala. Sabrina otevřela oči. Mladíci se již děkovali svým partnerkám a spěchali k jejím nohám, jako by se cítili provinile za to, že se bavili v kole, zatímco ona se trápila připoutaná na divanu. Sabrina unaveně vzdychla. Najednou si přála, aby všichni odešli.

Lokaj na schodišti si odkašlal. Jeho hlas vznešeně zavibroval. Pokynul rukou za sebe a ohlásil: „Hrabě z Montgarry!”

No, to jsme zrovna potřebovali, pomyslela si cynicky Sabrina a zhluboka se napila šampaňského. Další hloupě se culící aristokrat.

Najednou lál zcela utichl. Hosté zvědavě zírali na schodiště jako stádo tupých ovcí. Zvědavá, co zajímavého mohlo zaujmout jejich otupělou pozornost, se Sabrina lehce předklonila.

Její pohled se střetl s hlubokýma zelenýma očima muže na schodišti. Sklenka se šampaňským jí vyklouzla z ruky

a roztříštila se na mramorové podlaze.

Sabrina nemohla dýchat. Známá úzkost jí ležela na prsou jako kámen. Měla pocit, že plameny svíček ve svícnech uhýbají a slábnou před hypnotickým pohledem jejího muže. Teprve když se jeho pohled bez zájmu odvrátil, dovolila si Sabrina zlehka se nadechnout.

Morgan.

Morgan, naprosto dokonalý, v perfektně střiženém vínově červeném kabátě, který přesně obepínal jeho štíhlý pas a dával vyniknout krátkým kalhotám kopírujícím jeho svalnatá stehna. Sněhově bílý, krajkou obšitý nákrčník rámoval Morganovu bronzovou tvář. Nenapudrované vlasy měl stažené černou sametkou. Ve světle lustrů zářily jako zlaté přadeno.

Sabrina si myslela, že Morgan, kterého znala, byl nebezpečný muž. Ale když te’ viděla toho elegantního cizince, jak pohledem zkoumá zkoprnělý dav a lehký úsměv pohrává koutky jeho úst, pochopila, že je mnohem víc než jen nebezpečný muž.

Je to svůdník, zloděj a vrah ženských srdcí, který nedává milost a nebere zajatce, říkala si Sabrina. Jeho mužná krása byla neodolatelná. Sabrina od něho odtrhla pohled, aby ji tou krásou ještě neoslepil.

Sálem se začínal ozývat šepot.

„Kdo to je? Hrabě z Montgarry? Nikdy jsem o něm neslyšel. Nepotkali jsme snad jeho rodiče v Edinburghu, drahá?”

„Zatracený barbar, nemyslíš?” ozval se nesouhlasný mužský hlas.

24

„Ó ano, barbarský, vskutku!” zazněl vzrušený ženský trylek Sabrina si uvědomila, že zmuchlala kapesník do úplného

uzlu. Pořád si nebyla jistá, jestli Morgan MacDonnell opravdu stojí na schodišti tančírny v měšťanském domě jejího strýce, místo aby vládl na svém hradě na Vysočině a dával nějaké urostlé skotské holce blon’até dětičky. Morgan hrabě z Montgarry? Určitě se musela zbláznit. Morgan přece nebyl žádny hrabě. Kdyby byl, pak by ona musela být hraběnka. Sabrininy zorničky se rozšířily novým úžasem.

Tváře tety Honory a strýce Willieho prolétly kolem jako překvapené balónky. Spěchali přivítat nového hosta. Na druhé straně parketu zahlédla Sabrina Enid, která byla Morganovou přítomností také zcela ohromena. Tiskla si náhrdelník a její tvář te’ byla šedivější než její šaty. Sabrina se zalekla, že její sestřenice omdlí. Tentokrát tu žádný Ranald nebude, aby ji zachytil. A její samolibý Philip je příliš toporný. Ve tváři se mu navíc zračí neustálý nesouhlas, komentovala Sabrina v duchu mladíka. Enid zalétla pohledem k Sabrině. V očích její sestřenice se zračily bezmocné obavy.

Enid loajální jako vždy si s Philipem v patách protlačila cestu k divanu.

Ale nebyla to Enid, kdo dorazil k Sabrině jako první. Jako by se probrali z nějakého transu, do kterého je uvrhl ten tajemný cizinec, několik mužů přispěchalo k jejímu boku. Jeden poklekl, aby sebral střepy skleničky, zatímco jiný jí pohlédl do tváře

a lehce osušil šampaňské, které se jí vylilo do klína.

„Slečno Cameronová, jste v pořádku?”

„Nepořezala jste se, že?”

Další džentlmen vzal Sabrinin vějíř a začal ji mocně ovívat. Oblak pudru z jeho paruky zašimral Sabrinu v nose.

Pocítila, jak ji jejich pozornost obtěžuje. Kýchla a vytrhla muži vějíř z ruky. „Co to děláte? Chcete mě zabít?” vyštěkla a vzápětí si uvědomila, že by bylo vhodné omluvit tu výtku úsměvem.

Enid dorazila k divanu a jako lvice chránící své mládě se vmáčkla po bok Sabrině.

Morgan sešel ze schodů. Jeho široká ramena v klasicky

střiženém kabátě udělala z ostatních mužů v sále naprosté skřečky. Dav byl uchvácen jeho vlčím šarmem. Sabrinina teta se strýcem ho doprovázeli k divanu, jejich těstovité tváře se zmateně pitvořily. Enid stiskla Sabrině ruku tak silně, až jí zapraskaly klouby.

Jak se Morgan neodvratně blížil, Sabrinin dech se zrychloval a konečky prstů se jí začínaly třást. Od té nehody se mnohokrát s křikem probouzela z noční můry, že je lapená v plamenech, její bezmocné nohy se svíjejí v prostěradlech a plameny olizují závěsy postele. Ale tento muž byl sžíravější než jakýkoliv oheň. Všechny pocity, o kterých si myslela, že jsou dávno pohřbeny, se ted draly na povrch jako fontána, která každou chvílí vytryskne. Sabrina potlačila vnitřní zmatek a upřela pohled do klína. V tuto chvíli ji ochromovalo víc než jen zlámané nohy.

Morgan se zastavil u druhého boku divanu, aniž by se na Sabrinu vůbec podíval.

„Enid, drahoušku,” řekl strýc Willie, „hrabě mě požádal

o uvedení.” Hosté hořeli nedočkavostí a Sabrina zaslechla ve strýcově hlase jisté varování. Co je to za hru, co tady Morgan předvádí? ptala se v duchu. „Říká, že byl známý tvého zesnulého manžela,” dodal strýc.

Teta Honora se skryla za svým vějířem, takže nebylo vidět nic než její chvějící se králičí očka. Enid vymanila ruku ze Sabrinina sevření.

Morgan se natáhl přes divan a přitáhl si Enidinu ruku ke rtům. To gesto v sobě mělo posměšný náboj. „Ano, má paní,” řekl Morgan svým chraplavým barytonem, až Sabrinu zamrazilo. Ani ta nová, uhlazená řeč nemohla potlačit jeho živý rytmus. „Hned po svém návratu z cest po kontinentu jsem se dozvěděl o Natově předčasném odchodu. Byl to dobrý

a poctivý muž. Přijměte mou nejhlubší soustrast.”

Sabrina musela obdivovat Enidin klid a sebejistotu, s jakou

přijala kondolence za manžela, který nikdy neexistoval.

„Děkuji, pane. Byla to pro nás všechny strašlivá rána. Jste moc laskavý, že jste si na mě vzpomněl.”

Philip vykročil vpřed a celý zářil důležitostí. „A jakého druhu bylo vaše přátelství s manželem paní MacLeodové?” zajímal se.

Sabrina pokradmu pohlédla na Morgana, ale hned si přála, aby to bývala nedělala. Jeho úsměv byl okouzlující. „Zcela

běžné. Vyrostli jsme spolu na Vysočině, cestovali jsme spolu po Evropě, studovali v Edinburghu. A kdo jste vy…, pane?”

Philip se napřímil a v ochranitelském gestu položil ruku kolem Enidiných ramen. „Pan Philip Markham. Nastávající paní MacLeodové.”

„Můj bývalý nastávající,” opravila ho sladce Enid a setřásla jeho paži z ramenou.

Sabrina pochopila, jak se asi musí cítit dítě. Kdesi nad ní všichni mluvili a chovali se, jako by byla neviditelná. Nechali ji na úrovni Morganových skvěle střižených kalhot. Ten krejčí musel být mistr svého oboru, úplný umělec, naprostý…

Morgan pokrčil jedno koleno a zaujal ležérní postoj. Sabrině vyschlo v ústech. S námahou polkla a zatoužila po vylitém šampaňském.

Enid nasadila přesný tón, něco mezi zdvořilostí a výzvou.

„Nyní nám povězte, pane, na jak dlouho nás poctíte svou

přítomností?”

Morganův tajemný úsměv se odrážel v jeho hlase. „Jen na tak dlouho, jak bude třeba pro vyřízení mých záležitostí.”

Morganův pohled poprvé zabloudil k Sabrině. Cítila, jak jeho žár spaluje temeno její skloněné hlavy.

Enid si dodala ještě více odvahy, na Sabrinin vkus snad až příliš. „Prosím, dovolte, abych vás představila své sestřenici, slečně Sabrině Cameronové. Nebo jste se snad už setkali?

Pochází také z Vysočiny.”

Bez jediné známky zaváhání Morgan poklekl vedle Sabrinina lehátka. Sabrina upřeně hleděla do nabraných záhybů jeho nákrčníku. Morgan vzal její ledovou ruku do svých teplých, drsných prstů a pozvedl ji ke svým nelítostně dokonalým rtům. Připomnělo jí to dokonalé vzrušení, které tyhle rty byly schopné dávat, a pocítila, jak se v ní někde hluboko uvnitř roznítil plamínek.

Morganovy rty se její ruky téměř nedotkly. „Obávám se, že jsem dosud neměl to potěšení.”

Lháři, pomyslela si Sabrina zlostně. Vztek jí však dodal dost kuráže na to, aby zvedla hlavu a pohlédla Morganovi do očí.

„Můj pane,” zamumlala. „Potěšení je zcela na mé straně.” Za zeleno-zlatými vodami Morganových očí něco problesklo. Něco zlého a nahánějícího strach. Pak ale posměšná hrozba poznání zmizela a Morganovy oči byly opět prázdné.

Narovnal se a chladně pustil Sabrininu ruku. „Možná byste mne mohl seznámit s některými z vašich hostů,” obrátil se Morgan ke strýci Williamovi. „Věřím, že budu moci během svého pobytu v Londýně učinit pár návštěv. Vždycky jsem byl přesvědčen o tom, že obchod, jakkoliv významný, by neměl muži zabránit ve studiu mnohem” jeho hlas ta slova přímo laskal „uspokojivějších aspektů života.”

„O prosím, nechte to na mně,” nabídla se teta Honora, která se najednou vynořila zpoza svého vějíře a popadla Morgana za paži. „Znám jednu mladou dívku, která se ukrývá támhle za palmou a absolutně touží po seznámení.”

Strýc a teta popadli Morgana každý za jednu paži a odváděli ho pryč. Strýc Willie ještě stačil vrhnout přes rameno zoufalý pohled.

Philip otevřel stříbrnou tabatěrku a dal si šňupeček.

„Troufalý chlapík, nemyslíte? Nikdy jsem neměl Skoty příliš v lásce. Jsou to arogantní divoši, většina z nich.”

„Zmlkni, Philipe. Nikdo se tě na nic neptal,” vyštěkla Enid, evidentně otřesena slovní přestřelkou s Morganem. Omluvně se podívala na Sabrinu a spěšně se vydala za rodiči.

Dřív než mohl rozzlobený Philip zareagovat, byla už Sabrina opět středem pozornosti.

„Donesl jsem vám novou číšku šampaňského, slečno Cameronová.”

„Mám vám natřepat polštáře?”

„Nedala byste si trochu paštiky?”

Ale Sabrinin pohled byl stále připoután k širokým ramenům muže, který dirigoval celou tančírnu, jako by mu patřila. Zase měla pocit, že je polapená v nějaké bizarní komedii plné omylů. Ta představa sama o sobě by ještě nebyla tak znervózňující, říkala si Sabrina, kdybych neměla pocit, že to budu já, kdo bude terčem každého vtipu. A poprvé po těch dlouhých měsících se opět uchýlila k modlitbám.

Prosím, Bože, dobrý Bože, prosím… Ale ani te’ si nebyla jistá, zda se modlí za to, aby Morgan odešel, nebo aby jí už nikdy nezmizel z očí.

Morgan ještě nikdy necítil takové nutkání vraždit. Zatímco pravé objekty jeho zloby byly ukryty v bezpečí útulného salonu v Bloomsbury a jistě ted připíjely na nekonečnou pošetilost

svého zetě, on jen vrhal zlověstné pohledy na jejich dceru, přičemž se musel nutit do tance a trousit zdvořilé odpovědi na dotazy střídajících se partnerek.

Ubohá, smutná Sabrina! Jak mě strašně potřebuje! Morgan bezděčně zmáčkl ruku své partnerky, až žena vykvikla bolestí.

„Promiňte,” zamumlal Morgan a předal ji dalšímu muži v menuetu.

Už chápal ty zvláštní, varovné pohledy, které si v posledních týdnech Dougal s Elizabeth vyměňovali byl to jen úskok, umně skrývající skutečnost prostřednictvím pokroucených pravd a drzých lží. Prý se bojí o život své dcery, jestli se Morganovi nepodaří vrátit jí do tváří zdravou barvu! Ted však budou teprve mít důvod bát se o její život! zapřísahal se novopečený hrabě.

Morganův pohled se proti jeho vůli stále znovu stáčel ke královským křivkám Sabrinina divanu. Provokativní výraz v mladíkově tváři vyvolal u jeho tanečnice stydlivé zamrkání.

Morgan se týdny připravoval na to, až poprvé spatří Sabrinu. Cekal, že bude chřadnout v nějakém temném pokoji, její kůže bude ochablá a bude těsně obepínat křehké kosti. Nečekal, že ji nalezne zmalovanou jako absurdní panenku, jak si udržuje přízeň stáda zaslepených bláznů jako nějaká invalidní kurtizána. Když viděl, jak se mile usmívá na jednoho z těch posluhujících neřádů, hlasitě zabručel.

„Říkal jste něco, můj pane?” jeho baculatá partnerka mu dupla na nohu.

Morgan se přinutil mile se usmát. „Jen jak lehce tančíte, paní.” Ale ne na mé noze, dodal v duchu.

Zrovna když se Morganova partnerka chvěla štěstím nad tou poklonou, pozvedla Sabrina ruku, aby ji mohl políbit nějaký hloupě se culící hoch v napudrované paruce. Morgan ji sžíravým pohledem pozoroval. Vypadala naprosto směšně. Její husté tmavé vlasy byly sčesány do pevného uzlu na vrcholku

hlavy a na něm byl připevněný malinký krajkový čepeček. Tvář měla natřenou bílým pudrem, který zcela skryl přirozenou červeň jejích líček. Když Sabrině sklouzl šál, Morgan zahlédl, že ten nepřirozený odstín pokrývá i její krk, ramena a pokračuje dál až na prsa, která byla téměř celá obnažená díky nestoudně hlubokému výstřihu jejích šatů.

Morgan si uvědomil, že žádný z těch krasavců nepřispěchal,

aby Sabrině šál upravil. Jeden obrýlený chlapík se dokonce postavil na špičky, aby si ten pohled mohl vychutnat.

Když Sabrina sešpulila červené rty, Morgan pocítil nával primitivní žádosti. Chtěl se k ní vrhnout a třást jí, dokud ty temné kudrny nesplynou podél jejího obličeje, seškrábat tu masku z její tváře, strhnout jí korzet a hledat to růžové teplo, které ho pronásledovalo ve snech za těch dlouhých, osamělých nocí. Morganova touha a zlost se smísily v tak silný pocit, že cítil, jak se ho zmocňuje nová beznaděj, čerstvá bolest

z odmítnutí.

Byl jsem zatracený blázen, když jsem na tohle místo přišel, plísnil se v duchu. Sabrina mě nepotřebuje. Nikdy mě nepotřebovala. Poslala mě pryč, odhodila květiny a řekla, že nejsem hoden ani toho, abych se dotýkal lemu jejích šatů.

Prostě se omluvím svým překvapeným hostitelům a odejdu. Pak pojedu do toho úzkého domu na náměstí Bloomsbury, hodím své kapesné a honosné šaty do těch špinavých tváří Dougala a Elizabeth a prokleju den, kdy jsem se poprvé podíval na nějakého Camerona.

Odhodlán opustit tuto frašku, dokud na to má dost vůle, předal Morgan svou partnerku dalšímu muži a vydal se za Enid Belmontovou. Převzal ji od jiného muže, sevřel její ruce a začali kroužit v rytmu jako dvě hladové šelmy.

Šťastný, že našel pro svůj opovržlivý sarkasmus cíl, pohltili Morgan na Enidino rostoucí bříško. „S potěšením shledávám že vám váš manžel zanechal něco, co vám ho bude navždy připomínat, paní MacLeodová.”

Enid sklopila zrak v důstojném souhlasu. „Stejně jako já, pane z Montgarry.”

Sabrinina sestřenice byla sebejistější, než jak si ji Morgan pamatoval. Stal se z ní sebevědomý a významný oponenl Rozdělili se, uklonili a pak se zase obrátili jeden k druhému Morgan se znovu zvědavě zadíval na Enidino břicho.

Opovrhoval sám sebou za tu špetku naděje, kterou stále nosil v srdci. Jeho hlas zněl tvrdě a lhostejně. „Slečna Cameronová, jak doufám, požehnána nebyla.”

Enid zavrtěla hlavou, ale když kolem Morgana zezadu obcházela, zašeptala: „Byla z toho naprosto zničená.”

Z divanu dolehl veselý dívčí smích a ťal hluboko do Morganova srdce. „Vypadá na to,” ušklíbl se ironicky.

Morganovy myšlenky potemněly ještě víc. Jakým právem Sabrinu odsuzuju? ptal se sám sebe. Kdyby nebylo bezohledných ambicí mého rodu, mohla by ted vířit mezi ostatními, nejjasnější hvězda jejich klenuté oblohy. Najednou si uvědomil, že už nedostane druhou šanci, aby mohl uspokojit svou příšernou zvědavost, a tak pokaždé, když se bezmocná Enid přitočila, vybafl na ni nějakou dotěrnou otázku.

„Jak to zvládá?”

„Má pokoj v přízemí. Stefan nebo otec ji přenášejí. Nebo

některý ze sloužících.”

„A když chce ven?”

„Nechce. Nebyla venku od chvíle, kdy dorazila do Londýna.

Říká, že ji z čerstvého vzduchu bolí hlava.”

Morgan se zamračil. Nedovedl si představit, jak se jeho dříve nadšená a zdravím překypující nevěsta dobrovolně vzdává jarní nádhery. „A co její nohy? Nebolí ji? Byly na tom tak špatně, jak se obával doktor? Co se stalo, když zkusila chodit?”

Enid se vyhnula Morganově pohledu. „Nikdy to nezkusila.” Morgan přestal tančit. Beztoho už hodnou chvíli tanec jen předstíral. Ignoroval znechucené hosty, kteří byli nuceni všelijak manévrovat kolem nich, popadl Enid za ramena a zpříma jí

pohlédl do tváře. „Nikdy nezkoušela chodit? Ani jednou?”

Konečně se mu podařilo vyvést Enid z rovnováhy. Do očí jí vstoupily slzy. „Doktor Montjoy se ji ze začátku snažil přimět, aby to zkusila, ale pokaždé, když se její nohy dotkly podlahy, křičela bolestí tak, že to Dougal nemohl snést.”

Morganovi se na tváři objevil zvláštní výraz. Tak zvláštně veselý, až Enid nervózně ustoupila. Ještě víc ji však překvapilo, když ji Morgan popadl, zvedl a vtiskl jí na ústa divoký polibek.

„Moje hodná holčička! Ale ty jsi nějak pobledla. Zajdi si raději pro trochu teplého mléka, abys mi tu neomdlela.”

Pak už Morgan vykročil pevným krokem skrz dav. Enid se jen bezmocně dívala za ním, tiskla si dlaně k horkým tvářím

a přemýšlela, co za dábla to zase vypustila na svou milovanou sestřenici.

Sabrina schovávala své pohnutí za masku přehnané veselosti. Její ruce mávaly ve vzduchu jako křídla nějakého drobného ptáčka. Jednoho džentlmena tahala za rukáv, zatímco

druhého už posílala pro šál, který by se více hodil k barvě jejích šatů.

Všechen šarm, který si po léta pilovala na svém otci a na bratrech, te’ rozehrála na nic netušící hosty strýce Willieho. Žádný z nich neodešel, aby si zatančil. Setrvávali po Sabrinině boku polapeni jejím zářivým úsměvem. Dokonce i ženy její kouzlo přitahovalo. Její velkomyslnost byla tak zřejmá, že se usnesly na tom, že pověsti o její marnivosti musejí být jen zlomyslnou pomluvou.

Ale ani ve chvíli, kdy Sabrina s nadšením udržovala své publikum v očekávání svého dalšího moudrého slova, nepouštěla Morgana ze zorného pole. Kombinace jeho naleštěné elegance a syrové mužnosti jako by hrozila každým okamžikem vybuchnout. Muži se snažili vyrovnat se jeho ohromující postavě. Zlostně funěli, jako by si nějaký divoký hřebec dovolil vběhnout do jejich stáje, zatímco ženy klopýtaly jedna přes druhou, aby mu v tanci přišly pod ruce.

Sabrina předstírala plachý úsměv a skryla tvář za vějíř, jen aby se mohla na Morgana pokradmu podívat. Znovu se cítila jako zamilovaná šestiletá holčička. A když ho v davu nenašla, cítila se ještě hůř. Odešel? Zmizel s nějakou z těch žen, které se vrhají k jeho naleštěným botám? Uvidí ho ještě?

„Strašná nehoda,” informoval jeden z mužů nově příchozího do jejich kroužku obdivovatelů. „Zledovatělá cesta na Vysočině. Vůz se převrátil. Paní MacLeodová ztratila svého muže a slečna Cameronová…”

Slečna Cameronová ztratila všechno, pomyslela si Sabrina a uhladila si přehoz na klíně. Fiktivní nehoda kočáru byla až příliš blízko pravdě. Zavřela oči. Opět slyšela ostrý zvuk vystřelené kulky a Pookahovo agonické ržání.

Skrz hustou clonu parfémů a vůni rýžového pudru proniklo k Sabrině něco čerstvého. Borovice. Ostrá a omamná vůně naplnila Sabrininy plíce jako čerstvý vzduch a přinesla s sebou obraz širého modrého nebe a sněhem pokrytých vrcholků hor. Vůně borovice se smísila s opojnou mužskostí santalového dřeva.

Sabrina prudce otevřela oči. Uvědomila si, že se Morgan líně opírá o opěradlo divanu a hltá každé její slovo. Dobrý Bože, pomyslela si, jak dlouho už je tady? Pro jednou ho všichni opomíjeli. Byli příliš zaneprázdněni zíráním na její nohy.

Morganův dech sladký, horký, nezkažený šampaňským pohyboval krajkovými okraji jejího čepečku. Sabrina si přetáhla šál přes prsa. Příliš dobře tušila, jaký pohled Morganovi jeho uvolněný postoj umožňuje.

Muži se zdáli být soustředěni na závěr děsivé historky.

„Slečna Cameronová byla vyhozena z kočáru. Zlomila si obě nohy. Obávám se, že už to nelze napravit.”

Sabrina sebou trhla. Moc dobře věděla, jak asi musí neobezřetná slova toho muže na Morgana působit.

Zpoza divanu se ozval žertovný hlas. „Jednou jsem takhle ztratil klisnu. Smutný příběh. Musel jsem ji zastřelit.”

Morganova nemístná poznámka donutila všechny, aby

k němu pozvedli oči. Nevypadal vůbec smutně. Jeho zelené oči se naopak vesele leskly. Sabrinini obdivovatelé na něho překvapeně zírali.

Někdo se plaše dotkl Sabrininy ruky. Sabrina s vděčností odtrhla zrak od Morgana a obrátila se. Hleděla na ni mladá dívka a ve tváři rámované lokýnkami se jí zračil čirý soucit.

„Vaše nohy, slečno Cameronová, bolí vás?”

Sabrina si s úlevou oddechla. Její zdraví, to bylo vždy bezpečné téma. „Někdy. Hlavně před deštěm to bolí úděsně.”

Dívčin hlas se změnil v ustrašený šepot. „Jsou… zdeformované?”

Sabrina se zamračila. Bála se přiznat, že na ně už několik měsíců ani nepohlédla. Když ji služebné koupaly, vždy poslušně odvracela zrak. A ve všech ostatních případech měla nohy překryté přehozem nebo šaty. Ani si už neoblékala punčochy. Vždyť její nohy se stejně nedotýkaly podlahy.

„Možná jen takhle malinko.” Odměřila Sabrina ilustrativně prsty.

Bez sekundy zaváhání obešel Morgan divan a strhl přikrývku ze Sabrinina klína. Šaty se jí vyhrnuly až na stehna a chladný vzduch ovanul její holé nohy. Sabrina se zajíkla. Cítila se strašně. Dívka, která se před chvílí odvážila zeptat, omdlela, ale naštěstí ji zachytil muž stojící za ní. Ostatní vyděšeně couvli, ale za chvíli se nenápadně přiblížili, aby si mohli Sabrininy nohy prohlédnout. Sabrina seděla jako přikovaná, to ponížení bylo příšerné.

Morgan si prohlížel Sabrininy nohy, jeho zamyšlený pohled je studoval od stehen až po konečky prstů. Dav zadržoval dech,

jako by čekali odborný výrok samotného královského lékaře.

„Mně se zdeformované nezdají,” prohlásil Morgan a upustil

přehoz. „Trochu bledé a vyhublé, to ano, ale upotřebitelné.” Pod ochranou mlčícího davu se Morgan sehnul a přitáhl si

Sabrininu ruku ke svým rtům. Když přejížděl rty klouby Sabrininých prstů, jeho oči vyzývavě zazářily. „Slečno Cameronová. Na brzkou shledanou.”

Sabrina cítila, jak se jí svírá hrdlo, jak ztěžka zlostně vydechuje. „Proč-ty-ty-ty zatracený-”

Když Sabrininy výkřiky přešly v rozhořčené kvíleni,

přebíral už Morgan plášť od pobaveného služebného. Jeho oči radostně zamrkaly. „Doufám, že přijdete zase,

pane.”

Morgan si přehodil plášť přes rameno, jako by to byl jeho pléd, a spiklenecky na muže mrkl. „Na to se můžete zatraceně spolehnout.”

Když Morgan scházel po předním schodišti, Ranald prudcí1 otevřel dveře čekajícího kočáru.

Stačil mu jediný pohled na Morganův bouřlivý výra/

a soucitně pokýval hlavou. „Moc to nešlo, co? Co ti zatracena udělali? Vyvedli tě za ucho ven?”

„Právě naopak.” Morgan se pohodlně roztáhl na kožené sedačce a uvolnil si nákrčník. „Rek bych, že to šlo tak, jak to jíl mělo.”

Ranald zabouchl dvířka kočáru a vyskočil na schůdky jako správný lokaj. Na rozdíl od Morgana se Ranaldovi život v nové parádě docela líbil. Nejvíce času trávil v jejich novém domově před zrcadlem zkoušením saténové livreje a pudrováním paruky.

Ranald strčil hlavu do okýnka. „Kam že to zatraceně jedem?” zeptal se a pak se stydlivě zašklebil. „Mám na mysli, jakou adresu mám udat kočímu, pane.”

Morgan zaskřípal zuby. To slovo z něj vylétlo jako zlá kletba.

„Bloomsbury.”

Stálo je to jen tři mylná odbočení a jednu Ranaldovu krátkou šarvátku s opilým námořníkem. V okamžiku, kdy Morgan sestupoval v Bloomsbury ze schůdků kočáru, spustil se lehký déšť. Dlážděné ulice se ve chvilce leskly, jako by je někdo naglazoval, a kolem pouličních luceren se vytvořila mlžná

světelná kola.

Morgan zanechal Ranalda před výkladem, kde mohl v klidu obdivovat svůj obraz, vešel do pěkného domu, vystoupal úzkým schodištěm do druhého patra a nachystal si ruku, že zaklepe na dveře. Zaslechl cinkot křišťálu a tichý souzvuk hlasů.

Znovu pocítil nával hněvu. Rázně pěstí zabušil na dveře, až se rozletěly dokořán a narazily do zdi.

Cameronové vzhlédli od příjemné večeře, kterou si prostřeli před krbem, a jejich pohledy byly tak provinilé, jako by Morgan přistihl Dougala pod Elizabethinou sukní.

Morgan pokýval hlavou, znechucený jejich domácí pohodou, jejich stálou náklonností, která přetrvala roky radosti i nesnází a kterou on a Sabrina nikdy sdílet nebudou. Měl chuť převrhnout ten stůl, rozmlátit celý pokoj na třísky a pak si sednout na ten čisťounký ubrus a vylít do sebe láhev brandy.

Dougal nervózně, obezřetně vstal. „Viděl jsi ji, že?”

„Lhali jste mi.”

Dougalovy oči krátce zalétly k jeho ženě. Morganovi se

z jejich prohnaných pohledů dělalo nanic. Popadl láhev brandy, ale místo aby ji vypil, mrštil s ní do ohniště. Elizabeth sebou trhla.

Hrála si s ubrouskem a aranžovala stříbrné příbory do předepsané polohy. „Neměli jsme na vybranou. Kdybychom ti řekli, že se naše drahá, milá dcera změnila v hašterivou příšeru, kterou jsme ani my nemohli poznat…,” Elizabeth umlkla.

„Tak jste si mysleli, že kdybych to věděl, nepomohl bych jí?” zeptal se Morgan.

Eizabethino mlčení všechny odsoudilo. Dougal položil ruku na rameno své ženy a napřímil se. „Zbývá jen jediná otázka: Pomůžeš jí? Te’, když víš, co se z ní stalo?”

Morgan probodl Dougala smutným, ale nemilosrdným pohledem a z jeho chraplavého hlasu bylo cítit zklamání.

„I když jsem vás nenáviděl, vždycky jsem věřil, že jste dobrý muž, Dougale Camerone. Ale ted vím, že nejste o nic lepší než můj vlastní otec. Taháte za struny našich osudů a nutíte nás všechny tančit, jak vy pískáte, jako nějaký zatracený paňácy.” Morgan zaťal prsty do měkkého polstrování křesla. Zachytil Elizabethin prosebný pohled. Byla jedinou ženou, které by

nemohl nic odmítnout. „No jo. Udělám tu špinavou práci za vás. Budu na ni tlačit tak tvrdě, až si vzpomene, jak má za sebe bojovat. Ale všichni víme, jaká bude cena. Až s ní budu hotovej, bude nenávidět mě, a ne vás.”

S těmi slovy je Morgan zanechal příjemné večeři

a uklidňujícímu pleskání dešťových kapek na okenní tabule Ranald se mezitím schoval v kočáře. Morgan si vyhrnul límec kabátu a vystoupal po schůdcích za Ranaldem. Tomu stačil jediný pohled do Morganovy tváře, a věděl, že bude lépe mlčel

Když kočár projížděl ulicí a rozstřikoval vodu v mělkých kalužích, nikdo z cestujících si nevšiml osamocené postavy, jak stojí na rohu ulice a nechává se smáčet proudy deště.

25

„Já už tam za ní zpátky nepůjdu! Jeho Milost mě může vyhodit na ulici, když bude chtít. To mi za to nestojí.” Služebná si utírala zarudlé oči zástěrou.

„Podívej, Beo, takové věci nesmíš říkat. Víš přece, že na tebe tvoje máma spoléhá, že doneseš jídlo pro své sestry a bratry.”

„Ale ona je zrůda!” zakvílelo děvče a vrhlo se do mohutné kuchařčiny náruče.

Kuchařka ji poplácala po chvějících se zádech a vyměnila si zoufalý pohled s dalšími sloužícími, kteří hledali v kuchyni trochu klidu. Už celé dopoledne se tam handrkovali a sázeli, kdo bude další ubohou duší vhozenou do doupěte mladé lvice. Dokonce i pěkné dárky, které za to vévoda nabízel, ztrácely na své přitažlivosti.

Ozvalo se nervózní zvonění a kuchařka se zašklebila. Zahleděla se vzhůru, směrem k pokoji mladé slečny, a se záští, která jí byla za normálních okolností cizí, si přála, aby měla vévodova invalidní neteř ten zlatý provázek zvonku omotaný kolem svého jemného krčku. Pan Stefan vytvořil to nešťastné zařízení, když Sabrina přijela. V té době nemohl mít nejmenší tušení, že bude jeho zvonění znít sloužícím v uších i poté, co odejdou do svých domovů.

Sabrina měla od včerejšího bálu špatnou náladu. Držela celou domácnost na nohou až do svítání. Každých pět minut zvonila, aby jí někdo vyměnil obklady, namasíroval nohy nebo ochladil bušící spánky. Jejich hodný zaměstnavatel byl od rána zamčený v knihovně a Enid a pan Stefan se vytratili do

relativního klidu zahrady.

Zvonek zazvonil znovu a kuchařka se otřásla hrůzou. Jeho vytrvalý halas přehlušil i lehké zaklepání na vstupní dveře.

Zdroj úzkosti sloužících ležel osamocený na pohovce v ranním pokoji a vřel podrážděním.

Sabrina znovu rozčileně zatahala za provaz vedoucí ke zvonku a tentokrát už to nevydržel ani on. Utržený konec provázku spadl na zem. Sabrina na něj tupě zírala a její panika ještě vzrostla. Na chodbě nebylo slyšet žádné spěchající kroky, žádné šustění saténových livrejí. Nikdo nepřijde, pomyslela si Sabrina. Možná, že už nikdy. Možná, že zůstanu sama se svými pochybnostmi a obavami.

A se svýma nohama.

Odvrátila od nich zrak. Pozlacení andílci zdobící krbovou římsu se na ni hloupě culili. Přestože bylo v místnosti dusivé horko, donutila Sabrina služebné, aby zatopily v mramorovém krbu. Ranní slunce pronikalo okny, jako by se chtělo Sabrině vysmívat. Sabrina ucítila, jak jí mezi ňadry stékají kapky potu. Rozčileně zatahala za živůtek svého županu, ale pak se donutila složit ruce klidně do klína.

Strnulá póza možná mohla obalamutit ostatní, ale samu

sebe tím nezmátla. Bylo čím dál obtížnější se kontrolovat. Celé měsíce to zvládala, a ovládala tak sebe i všechny kolem, jako by tím mohla odčinit tu kratičkou chvilku, kdy kontrolu ztratila

a přelétla přes okraj útesu. Sabrina se začala obávat, že bez tohoto brnění se rozpadne na tisíce drobných střepů a teplý jarní větřík ji rozfouká do všech stran.

„Zatracený Morgane MacDonnelle,” zašeptala.

Morgan si dovolil vrátit se do jejího života a vyvést ji

z rovnováhy, tak jak to dělal vždycky. Vždycky byl tady, aby ji postrčil, ale nikdy aby ji zachytil, když padala.

Sabrina se zadívala na pokrývku na svých kolenou a pak vrhla pohled směrem ke dveřím. Dokud kolem ní pobíhali lidé a dělali jí pomyšlení, cítila se bezpečná před pokušením, které do ní Morgan zasel. Bezpečná před posměšnou výzvou v jeho zářivých očích.

Ticho se do Sabriny zavrtávalo hlouběji a hlouběji s každým tiknutím bronzových hodin na krbové římse. Už to nemohla

déle snést. Zhluboka se nadechla, aby si dodala odvahy, odložila pokrývku a obnažila si nohy.

Prohlížela si je, jako by patřily někomu jinému. Sklonila hlavu na jednu stranu a pak na druhou. Bála se přiznat, že měl Morgan pravdu. Jsou sice bledší a hubenější, než jak si je pamatuje, ale jinak vypadají docela normálně. Zakývala palci. Byla tím prostým pohybem fascinovaná jako malé dítě.

„Tady máš, zlato. Přinesla jsem ti obklad na hrudník.” Teta Honora vlétla do pokoje a zasmušilá služebná ji následovala.

Sabrina si v mžiku přetáhla pokrývku přes nohy, a aby skryla provinilý výraz, majestátně zavětřila ve vzduchu. „Doufám, že je to zimostráz. Z máty mám kopřivku.”

Sabrinina teta smířlivě zamlaskala. „Zimostráz lékárníkovi zrovna došla. Musíme si vystačit s tím, co máme, miláčku.”

Služebná, jejíž obličej byl pokrytý skvrnami od předchozího pláče, držela nádobu, ze které se kouřilo.

„Nevidělas můj šál?” vyštěkla Sabrina. „Je tu hrozná zima.”

Teta Honora stáhla obočí. „Ale, zlatíčko, je tady přece docela teplo.”

„Ne, když máte špatný oběh a ještě vás nechají celý den ležet v průvanu.”

Ve dveřích se objevila Enid a Stefan a vysvobodili tetu Honoru z oprátky Sabrinina jazyka.

Stefan přiskočil k Sabrině a vrazil jí přímo pod nos kytici.

„Koukej, sestřenko, hele, co pro tebe sestřička natrhala. Napadlo nás, že by ti pár pěkných kytek udělalo radost.”

Sabrina však prudce odstrčila Stefanovu ruku a začala divoce kýchat. „Hned je odnes! Víš přece, že hyacinty nesnáším!”

Enid s matkou na sebe polekaně pohlédly. Stefan cosi zamumlal a vrazil květiny do vázy na krbové římse. Ale po chvíli, když se Sabrina začala kašlem zajíkat, začali si dělat starosti všichni. Dokonce i služčina zakaboněná tvář změnila výraz.

„Pane Bože,” vyrazila ze sebe Sabrina. „Dusím se. Pomoc! Pomoc, prosím!”

Vyděšený křik tety Honory zalarmoval ostatní sloužící. Stefan silně plácal Sabrinu po zádech, zatímco jeho matka vyslala jednoho ze sluhů pro doktora. Muž okamžitě vyrazil, ale hned ve dveřích pokoje se srazil se svým pánem.

„Co je to tady?” zaburácel strýc Willie. „Proč tolik povyku?”

Nikdo si nevšiml komorníka ani muže, jehož přivedl a který sloužícícho o několik desítek palců převyšoval. Stáli tiše před pozlacenými dveřmi na druhé straně ranního pokoje. „Hrabě

z Montgarry,” ohlásil monotónním hlasem komorník.

Nikdo mu však nevěnoval sebemenší pozornost. Vévoda křičel, Enid a vévodkyně fňukaly a ostatní sloužící pobíhali zmateně kolem.

Komorník se na hosta omluvně podíval, decentně si odkašlal a zkusil to ještě jednou. „Hrabě z Montgarry!”

Sabrina však dýchala čím dál hůř. Chytila se za krk a její tvář se pomalu barvila do fialova a začínala ladit s hyacinty ve váze. Ostatní zůstali stát a s hrůzou v očích zírali na Sabrinu.

Hrabě s úsměvem na rtech poklepal komorníka po rameni a vyrazil směrem k hloučku zkoprnělých obyvatel domu

Jedním pohybem vytáhl kytky z vázy a celý její obsah vychrstl Sabrině do obličeje.

26

V ranním pokoji se rozprostřelo hrobové ticho. Sabrinin dávivý kašel se změnil ve škytavku a nemohoucí výraz v jejím obličeji ve výraz podrážděného býka.

Při pohledu na rozladěnou Sabrinu se pomalu měnily

i výrazy vyděšených přihlížejících u jednoho se dostavilo křečovité zaškubnutí, u druhého nervózní mrkání, další si začal kousat ret. Stefan zaťal pěsti, vrazil si je do kapes a se shrbenými zády se odvrátil směrem k oknu. Komorník, jehož jedinou povinností bylo zachovávat v domě Belmontů důstojnost, se rozkašlal. Spěšně se omluvil, jako by se obával, že pokud se okamžitě neovládne, vychrstne madam do jeho tváře vodu z malého kulatého akvária i se zlatou rybkou.

Sabrina zamžourala na Morgana. Voda jí kapala z temných řas. Saténový župánek se jí přilepil na ňadra a v klíně měla pěknou kaluž.

Morgan to však přešel bez jediné výčitky svědomí. Otočil se k tetě Honoře a pozvedl její ruku ke svým rtům. „Prosím, odpusťte mi tu neomalenost, Vaše Milosti. Mám starého psa, a ten takovým záchvatům také občas propadá.”

„Záchvatům?” opakovala Sabrina a hlas měla čistý a zvučný jako zvon.

Morgan se na ni přes tetinu ruku úkosem podíval. „Kašle. Záchvatům kašle, samozřejmě.”

„Překvapuje mě, že ho prostě nezastřelíte,” odtušila Sabrina.

Teta Honora nervózně sledovala chvíli Morgana a chvíli zase Sabrinu. Morgan jejího zmatku využil a stal se na okamžik pánem celé situace.

„No dovolte.”

Morgan vytáhl z kapsy svého kabátu veliký kapesník

a zamával jím. Poklekl k divanu a začal Sabrině otírat čelo. Nemotorně se prsty zachytil v jejím drdůlku a vytáhl z něj pramen temných vlasů.

„Uvolníme to, abyste mohla lépe dýchat, ano?” Morganovy velké, neohrabané ruce začaly tančit kolem knoflíčků Sabrinina živůtku a v okamžiku bylo vidět její nenapudrované tělo.

Sabrina na Morgana zlověstně pohlédla, odstrčila jeho ruce

a rychle si přitáhla živůtek až ke krku dřív, než jak si pomyslela

ji tady dočista svlékne před zraky vlastních příbuzných.

Morganova dobrá nálada se však ani v nejmenším nezhoršila. Přistoupil k oknu a otevřel je dokořán. „Není divu, že ta dívka nemůže dýchat. Každý, kdo by byl zavřený v tomto zatuchlém starém domě, by musel dostat astma. Trocha čerstvého vzduchu ji jistě osvěží.”

„Nenávidím čerstvý vzduch,” řekla slabě Sabrina, ale už začínala cítit porážku. „Je mi z něj zle.” Vážně se cítila zle. Morgan vtáhl do pokoje nějakou hrozivě vypadající věc ze dřeva a železa. „Co je proboha zase tohle? Středověký mučicí nástroj?” zvolala popuzeně.

„Toto, má drahá slečno Cameronová, je dárek. Nejnovější vynález. Říká se mu kolečkové křeslo. Už vás nebudou muset přenášet jako nějaký balík.”

Když Morgan tlačil tu věc po perském koberci, všimla si Sabrina, že je to skutečně křeslo s kolečky. Ještě více ji však znepokojilo, když jí Morgan sebral přikrývku a pohodlně ji poskládal na tvrdé dřevěné sedátko.

„Příjemná projíž‘ka po zahradě vám jistě udělá dobře,” ohlásil.

Sabrina si spěšně přetáhla župan přes odhalené nohy.

„Promiňte, pane. Kdo si vlastně myslíte, že -”

Morgan popadl Sabrinu do náruče. Skutečnost, že ji bez nejmenší známky námahy zvedl a že se jí přitom rozbušilo srdce, Sabrině okamžitě připomněla, kým Morgan je. Jejím

manželem. Přinejmenším ještě do konce tohoto měsíce, kdy její otec přijede s anulovacími dokumenty, aby je podepsala.

Sabrina odolala pokušení opřít se tváří o Morganův široký hrudník, zavrtat se do jeho snědé náruče do jediného místa, kde by se mohla opět cítit bezpečně. Místo toho si zachovávala strnulou pózu. Morgan ji opatrně posadil do křesla. Jemně vytáhl ruce zpod jejího těla a naprosto důvěrně a překvapivě něžně jí upravil nohy. Když ucítila dotek Morganových rukou na své holé kůži, zrychlil se Sabrině dech. Ale mozoly prozradily Morganovu malou džentlmenskou lest. Sabrina odvrátila zrak.

Když Morgan vkládal Sabrině za hlavu polštářek,

překvapená teta Honora se konečně začala vzpamatovávat.

„Myslím, že bych vás měla doprovodit. Nehodí se, aby -” Jediné, co Morganovi stačilo k tomu, aby prosadil svou vůli,

bylo zahledět se na okamžik na Enid. V tu chvíli si vévoda uvědomil, že Morgan by mohl být jediným problémem v jeho plánu na záchranu dceřiny dobré pověsti. Dokud se nebudu moci poradit s Dougalem Cameronem, budou všichni jen figurky v tajemné hře hraběte z Montgarry, problesklo mu hlavou.

„Nesmysl,” snažil se vévoda uklidnit svou ženu. „Trocha

čerstvého vzduchu, to je to pravé, co naše poupátko potřebuje.”

„Strýčku Willie!” vykřikla popuzeně Sabrina, překvapená jeho zradou.

Ale protesty jí nebyly k ničemu. Morgan se opřel do křesla a zamířili po navoskovaných parketách k francouzskému oknu vedoucímu do zahrady.

Sabrina sebou cukla. Oslepující sluneční světlo se naplno opřelo do její tváře. Křečovitě zavřela oči a zadržela dech.

Každým okamžikem zase ucítím tu strašnou bolest ve spáncích,

říkala si.

Jemný vánek ji pohladil po kůži. Slunce svou teplou dlaní pozlatilo její tvář. Sabrina pomalu otevírala oči a mrkáním se snažila přimět zorničky, aby si na ten jiný svět znovu přivykly. Nazelenalý opar se plazil přes živý plot a terasu a měnil obyčejný městský dvůr na svět plný tajemných možností.

Tisové keře se pyšnily čerstvými lístky. Výhonky obsypané světlounce růžovými kvítky se proplétaly železnou mříží. Ptáci

poskakovali, švitořili a zobali do vyschlé půdy, zatímco motýli malátně poletovali z květiny na květinu a jejich křidélka vířila jako babí léto v jasmínem provoněném vzduchu.

Sabrina se zkusmo zhluboka nadechla a s překvapením zjistila, že nepřišlo žádné šimrání, kýchání, kašel, a dokonce ani to obyčejné posmrkávání. Chtěla nenávidět všechno to čerstvé

a nové, co přinášelo jaro, ale nemohla si pomoct a musela sledovat včelku, na jejíž zdánlivě nekoordinovaný, ale přesto tak krásný let během těch chladných bezesných zimních nocí úplně zapomněla.

Morgan tlačil křeslo kolem klokotající fontánky. Jeho mlčeni bylo mnohem slyšitelnější než praskání kamínků pod koly křesla. Sabrinu to popichovalo. Je naprosto zbytečné pokoušet se o nějakou rozumnou konverzaci, pomyslela si. Musel se zbláznit. Je dost silný na to, aby mě unesl, ale mluvit mě nepřinutí.

„Nikdy jsi mi neřekl, že jsi hrabě,” vyhrkla však vzápětí.

„Nikdy ses mě neptala.”

„Připravený jako vždy, jistě. Nikdy jsem tu tvoji upovídanost nemohla snést.”

„Kromě jiných věcí,” odpověděl Morgan.

Sabrina si vzpomněla, jak křičela, že nesnese jeho dotek. Přišel snad jen proto, aby mi tu krutost vrátil? Aby se pomstil a ponížil mě před celým Londýnem? ptala se v duchu. Po zádech jí přeběhl mráz. Z minulosti věděla, že Morgan MacDonnell není snadným soupeřem.

Mohl by mě snad potrestat hůř než tím, že si vybere novou ženu z řad těch hloupě se usmívajících krásek, které se bude zdát svatba se záhadným horalem jistě nanejvýš romantickým zážitkem?

„Tak copak jsi vyvedl?” zeptala se. „Zavraždil hraběte

z Montgarry? Ukradl jeho šaty? Znásilnil jeho ženu?” vyjela kousavě Sabrina, ale sama si uvědomovala, jak nuceně to zní.

Až příliš pozdě si všimla, že dojeli ke schůdkům vedoucím

na štěrkovou terasu. Avšak místo toho, aby ji z nich poslal dolů, jak by si zasloužila, chytil Morgan křeslo za rukojeti a opřel si ho celou vahou o hru’ a boky. Napjaté svaly jeho předloktí Sabrinu uvěznily v křesle. Dívala se zespod do Morganovy tváře

a nemohla se odtrnout od drzého výrazu v jeho jiskrných očích.

„Nikoho jsem neznásilnil” odpověděl tiše „poslední

dobou.”

Mužná vůně santalového dřeva a borovice, která Morgana obklopovala, zaplavila Sabrininy vyprahlé smysly. Nikdy od té nehody se necítila tak bezbranná, tak naprosto vydaná na milost a nemilost nějakému muži. Morganova čerstvě oholená tvář byla jen několik centimetrů od jejích rtů; jeho horký dech se mísil se Sabrininými tichoučkými vzdechy.

Zavřela oči. Byla příliš zbabělá, než aby sledovala další pád, ze kterého by se už třeba nikdy nevzpamatovala.

Křeslo se dvakrát otřáslo a dosedlo na štěrkovou zem pod schody. Sabrina otevřela oči a s hrůzou zjistila, že se klidná krajina kolem ní míhá čím dál tím rychleji.

„Nevěděla jsem, že ses dal na závodění!” zakřičela do rachocení koleček o štěrkem pokrytou zem. „Je to spíš civilizovaný sport, nemyslíš? Asi se ale nedá srovnat s únosem a s ublížením na těle.”

Nezdálo se však, že by Morgan hodlal zpomalit. Zahnul za roh. Křeslo se prudce nahnulo ke straně a Sabrina se pevně chytila opěradel, aby z něj nevypadla.

Sabrinin hlas byl čím dál hlasitější, hádavější, urgentnější, plný hořkosti, kterou si po celé ty dlouhé měsíce tak pilně střádala. „Jestli nezpomalíš, tak asi vyprázdním žaludek na ty tvoje nové naleštěné boty.” Popadla polštářek, který měla za hlavou, a začala jím mávat Morganovi před obličejem. „Jestli jsi přišel dokončit svou práci, tak proč mi prostě jen nepřidržíš tohle na obličeji? Bylo by to mnohem příjemnější.”

Tohle na Morgana platilo. Prudce zastavil, nadzdvihl zadní kolečka a vyklopil Sabrinu do vlhkého mechu.

Přistála na kolenou. Drdůlek se rozpadl a vlasy jí zakryly tvář. Sabrina se zhluboka nadechla. Taková potupa! zastyděla se.

Morgan obešel Sabrinu a postavil se přímo před ni.

„Promiň,” řekl suše, bez jediného náznaku lítosti v hlase.

„Musel jsem najet na kámen.”

Sabrina pomalu zvedla hlavu a při pohledu na jeho arogantní postoj, na bezchybný střih jeho kalhot, na čistou, naleštěnou kůži jeho bot pocítila nový nával zlosti. Měla pocit, že je polapená v jakési časové smyčce, zpátky v okamžiku, kdy to všechno začalo. Všechny ty roky mezi tím se zdály jako minuty. Jak roztomile jsme se vrátili do svých dětských rolí! ušklíbla se sama pro sebe.

Sabrina se přes prameny vlasů zadívala Morganovi do tváře.

„Tobě se vždycky líbilo, když jsem byla na kolenou, že, Morgane MacDonnelle?” řekla jemně.

V Morganových očích se rozhořely posměšné plamínky. Milostné vzpomínky, které se s takovými obtížemi snažil vymítit, se ve vteřině vrátily zpět. „Pokud si dobře pamatuju, tak tahle póza patřila k tvým největším přednostem.”

„Nenávidím tě!” Sabrina naslepo udeřila Morgana do holeně, ale zřejmě to zabolelo víc ji než jeho.

„Dobře,” odpověděl klidně Morgan. „Tím to bude snadnější.” Sabrina se posadila na paty a foukala si naražené prsty. Morgan si založil ruce na prsou a shlížel dolů na svou ženu.

Za jeho chladným, nedotčeným výrazem však vířily silné emoce. Chtěl ji nenávidět. Vážně chtěl. Za těch bezútešných rán prosáklých brandy, kdy její obviňující křik jako by stále ještě rozezníval zdi hradu MacDonnell a pronikal do jeho rozbolavělé hlavy, málem přesvědčil sám sebe, že ji nenávidí. Dokonce i te’, když tam žalostně seděla v mokrém mechu, vlasy jí splihle visely přes obličej a na tváři měla špinavou šmouhu, i ted by byl schopen se obrátit a odejít.

Ale ten divoký lesk v jejích očích Morgana hypnotizoval. Vyzývavý vzdor čišel z každého hrbolku Sabrininy páteře, tak toporně upjaté, až dostal strach, že by ji jediným dotekem mohl zlomit. I shozená ze svého trůnu tvrdě bojovala za svůj status princezny. Ale místo lítosti se v Morganovi ozvaly jiné pocity. Pocity prudké a nebezpečné jako dýka s dvojitým ostřím.

Hýbalo mu to žlučí, ale musel uznat, že Dougal měl pravdu. Ona ho potřebuje, a to dokonce mnohem víc, než si sama dovede představit.

Klekl si vedle ní do vlhké hlíny. „Nepřišel jsem, abych tě viděl plazit se. Přišel jsem, abych tě viděl chodit.”

Sabrina se od něho odtáhla a odhrnula si vlasy z obličeje.

„Nebu’ směšný. Slyšel jsi doktora Montjoye. Zrovna ty bys měl

vědět, že já už nikdy chodit nebudu,” opáčila.

Morgan však nehodlal hádáním ztrácet čas. Chytil ji za ramena a postavil na nohy. Aby nesklouzla zpátky na zem, objal ji kolem pasu, boky se opřel o nízkou kamennou zídku a doširoka se rozkročil.

Poté co strávila tolik měsíců odháněním lidí všemi možnými způsoby, zdála se Sabrině Morganova blízkost nesnesitelná.

Jeho teplé mohutné tělo hrozilo rozpustit tu ledovou krustu, kterou kolem sebe vybudovala. Její ruce se zaťaly Morganovi do předloktí a i proti její vůli se pevně vzepřely. Nesnesitelná kombinace něhy a síly, která z Morgana čišela, měla za následek, že se Sabrininy ruce roztřásly víc než její nohy.

Sabrina a Morgan byli tak těsně u sebe, jako by chtěli zablokovat odpovědi na otázku, kterou se ani jeden z nich neodvažoval položit. Morganův dech hladil Sabrininy spánky a pohupoval uvolněnými kadeřemi.

Sabrina zabořila tvář do Morganova nákrčníku. „Zatraceně,” zašeptala zlomeně. „Kde bereš to právo?”

Morganův hlas byl neúprosný stejně jako jeho objetí. „Jsem tvůj manžel.”

„Už ne na dlouho,” dovolila si Sabrina.

„To záleží na tobě.”

Dech se jí zastavil. Cítila strach i naději. „Co tím myslíš?” Morgan chytil Sabrinu za bradu a obrátil její tvář k sobě.

„Jestli mi nedovolíš chodit za tebou po příští čtyři týdny, nikdy ti to drahocenné anulování nedám. Navštívím všechny úřady, od Londýna až po Vysočinu, a všem řeknu, že jsi pro lumpa, jako jsem já, dobrovolně roztáhla své nohy. Pak budeš muset zažádat o rozvod a urozené jméno tvého otce ztratí svou cenu.”

Chladná, nelítostná krása Morganovy tváře Sabrině opět učarovala. „Proč?” zašeptala. „Proč mi tohle děláš? Takhle si představuješ pomstu?”

Na maličký okamžik to vypadalo, jako by Morgan vedl nějaký vnitřní zápas. Pak však zavřel oči a zakryl svůj výraz tak dokonale, až Sabrina dostala pocit, že se jí vše jenom zdálo Morgan chytil Sabrinu oběma rukama kolem pasu a vysadil j i na zídku. Pak si oprášil ruce, jako by mu je snad zašpinila ona.

Lehce se pousmál. „Věř, čemu chceš. Možná se chci pomstít, možná si chci jenom očistit svědomí.”

„Nebu’ směšný,” řekla Sabrina a pevně se chytila žulové zídky. „Všichni vědí, že MacDonnellové žádné svědomí nemají.”

Morgan si upravil nákrčník a vyrazil směrem k zahradní bráně. „Zastavím se zítra okolo druhé. A jestli nechceš, abych se představil jako tvůj ztracený manžel, doporučujú ti, abys nějak uklidnila tetu a strýce. Pěkný den, slečno Cameronová.”

„A když ti pomůžu uklidnit tvé špatné svědomí, co z toho budu mít?” volala za ním Sabrina.

„Svobodu,” křikl Morgan přes rameno. „Ten den, kdy zase začneš chodit, bude dnem, kdy budeš moct navždy odejít

z mého života.”

Zahradní brána se za Morganem prudce zavřela.

Sabrina si zhluboka oddechla, ale vzápětí si uvědomila, že ji nechal trčet na zídce bezmocnou jako nějakého zahradního červíčka. Terasa domu byla ukrytá za hustou řadou vavřínů. Jedinými zvuky, které k ní dolehly, bylo bublavé zurčení fontánky a hluboké bzučení čmeláka, který nenasytně poletoval z květu na květ. Kolečkové křeslo stálo několik stop od zídky. Nedosažitelné hladké dřevo a naleštěný kov jako by se jí vysmívaly.

Sabrina však neztrácela čas zíráním na nečinné nohy. Rukama se pevně zapřela o okraj zídky a natáhla nohy, až se palci dotkla chladné hlíny. Místo strašného utrpení s překvapením ucítila jen tupou bolest. Přidušeně zaklela a pokusila se přenést část váhy na nohy.

Bohužel to nevydržely. S tupým žuchnutím dopadla na zadek.

Prsty zaryla do měkké hlíny. Cítila, jak jí hněv prostupuje celým tělem. Ale věděla, že je očistný a po dlouhých měsících si zase připadala živá. Te’ už mě nějaké kňourání neuspokojí, uvědomovala si. Nebude mi stačit nadávat na zlý osud. Ted má můj vztek konkrétní cíl. Zlatovlasý, zelenooký, obrovský, zlomyslně se usmívající cíl.

Sabrina zaklonila hlavu, zahleděla se do azurového nebe a začala volat o pomoc hlasem, o kterém budou jednou belmontští služebníci tvrdit, že byl slyšet až na půl cesty do Edinburghu.

27

Hodiny na krbové římse právě odbily druhou. Sabrina sebou prudce trhla. Enid i teta Honora na ni překvapeně hleděly. Nikdo nechápal, proč chce sedět v tom tvrdém kolečkovém křesle, když kterékoliv z křesel v domě by bylo mnohem pohodlnější.

Sabrina však jejich zájem ignorovala. Obrátila stránku. Byla přinucena číst další z Enidiných senzačních pamfletů a fakt, že bohatý chov králíků paní Mary Toftové skončil poté, co byl ohrožen hrůzostrašným chirurgickým zákrokem jedné z nejpověstnějších londýnských porodních bab, a že paní Mary Toftová bude zřejmě odsouzena k pobytu za mřížemi, Sabrinu naprosto nezajímal.

Hodiny odtikávaly další minuty. Sabrina hleděla na svůj obraz v naleštěném podstavci svícnu na benátském stolku.

Zatímco se drbala za uchem, nenápadně vytáhla pramínek vlasů z upjatého drdůlku a uvolnila křečovité sevření tváře. Vědomě se snažila vypadat naprosto uvolněně.

Z podstavce svícnu na ni však hleděl cizinec. Plachá, nejistá žena s pootevřenými rty třesoucími se vědomím vlastní bezbrannosti. Nebylo v ní ani stopy po nedůtklivém stvoření, jaké Sabrina očekávala.

To zjištění ji vyvedlo z rovnováhy. Upravila si sukně

v barvách světlého nefritu. Byly to jedny z jejích nejhezčích šatů. Neoblékla jsem si je ovšem kvůli Morganovi, ujišťovala sebe samu. Zřejmě ani nepřijde. Jenom mě škádlil, jako vždy. Jako muž je stejně nesnesitelný, jako když byl chlapcem.

Enid přerušila tu chvilku jasného prozření a odložila pletení.

„Mám ti číst, sestřenko?” nabídla.

„Ne, děkuji,” odpověděla nepřítomně Sabrina. „Proč by mi

měl někdo číst, když mám dvě naprosto zdravé oči?” Enid s vévodkyní si vyměnily další zmatený pohled.

Do salonu vešla po špičkách služebná. Ze stříbrného tácu nabídla Sabrině odpolední čokoládu. Popraskané ruce se jí přitom třásly tak, jako by čekala, že ta horká tekutina vzápětí přistane na její hlavě. Jakmile Sabrina převzala porcelánový hrneček, snažila se služebná rychle vyklidit pokoj.

„Beatrice.”

Služebná se zastavila v půli kroku. Na kulatých tvářích se jí objevily světlé flíčky. „Ano, slečno?”

Sabrina se na ni usmála. „Je to docela dobré. Děkuji.”

Bea zůstala stát s otevřenými ústy a hleděla na slečnu překvapena tou změnou. Vždycky měla dojem, že je vévodova neteř jaksi sinalá a nehezká. Ale te’, když neměla rty křečovitě sešpulené, jako by si lízla citronu, vypadala docela pěkně. Bea spěšně udělala pukrle a vyšla z pokoje, aby se mohla o svůj nový objev podělit s ostatními.

Sabrina odložila hrneček na stolek a jako nervózní kočka si slízla sladkou pěnu z horního rtu. Ručičky na hodinách odtikávaly další vzácné minuty, až měla Sabrina pocit, že

v jejich rytmu bije i její srdce. Dostala strach, že až naprázdno odbijí půl, srdce se jí zastaví docela.

Chodbou se rozlehl mužský hlas. Jeho sytý přízvuk Sabrinino srdce opět rozbušil. Odhodila pamflet, ale hned jej

zase sebrala a zabrala se do jeho studia, aniž by si všimla, že je vzhůru nohama. Když strýc Willie přivedl Morgana do salonu, jen lehce mrkla přes okraj brožury. Strýc poplácal Morgana po zádech, jako by byli už po léta přáteli. Sabrina se lehce otřásla. Měla pocit, že jejich přátelství pro ni nevěstí nic dobrého.

Morgan už zase hrál toho elegantního, starostlivého džentlmena. Lichotil tetě Honoře, až se jí samou radostí třásly lokýnky, a Enid pochválil pletení. Když se vyzbrojen svým strojeným šarmem obrátil k Sabrině, zabořila nos do pamfletu a přála si být neviditelná.

Morgan se sklonil, aby jí políbil ruku. Sabrině vypadl pamflet z rukou a zůstal ležet na koberci.

Morgan přejížděl rty po jejích prstech a dovolil si i podrážd 11 ji jazykem tak, aby to ostatní neviděli. Zklamání, kteiv zastřelo jeho nadšený výraz, by rozplakalo i skálu.

„Ale, slečno Cameronová, asi jsem něco opomněl. Měl jsem vám říct, abyste se oblékla. Dnes půjdeme ven.”

Sabrina strnula. Na mysli jí vytanuly katastrofické představy. Ukazováčky. Posměšné pohledy. Úlisné šeptání Proč by tak skvělý muž jako Montgarry věnoval pozornost mrzákovi?

„Ven,” opakovala tupě Sabrina, jako by Morgan navrhl

půjčit si okřídlený vůz a odletět na měsíc. „Nepůjdu ven.”

„Ale půjdete.” Morgan se tak mile usmíval a jeho pohled tak naprosto postrádal trpělivost, že Sabrina už te’ viděla své zmrzačené tělo v nějaké londýnské stoce. „Počkám, než se obléknete.” Opřel se o opěradla kolečkového křesla, naklonil se k Sabrině a zašeptal: „Ledaže byste preferovala, abych vám přitom asistoval.”

Ta slova vyvolala v Sabrině zcela jasné představy: opálené ruce rozvazují korzet a odhalují bílou, jemnou kůži jejích zad; spodničky padají na hromadu; horké rty se otírají o její stehno, zatímco silné prsty stahují krajkové podvazky. Sabrina se snažila dýchat klidně, a hlavně nepřemýšlet nad tím, proč má představy o svlékání, a ne o oblékání.

Teta Honora však Morganovo kouzlo naštěstí zlomila.

„… dost nevhodné bez gardedámy.”

Morgan se napřímil. Jeho úsměv byl jemný jako hlt kvalitní brandy. „Maličkost. Jsem si jistý, že nás paní MacLeodová

s radostí doprovodí. Jako vdaná žena a vdova její reputace

nebude nikterak ohrožena.”

Tvář strýce Willieho se stáhla nervózním tikem, který se objevil vždy, když musel čelit Morganově jaksi pokřivené, přesto však nevyvratitelné logice. „Ano, dobře, příteli, když říkáte…”

Ačkoliv to pro Enid vůbec nebylo typické, chopila se

v zájmu sebezáchovy celé situace. Odložila pletení, přešla k Sabrině a začala ji tlačit směrem ke dveřím. „Jestli bude pan hrabě tak laskav a počká na nás. Pomůžu sestřenici

s oblékáním.”

„Ale já s ním jít nechci. Je to blázen!” vykřikla Sabrina, ale nikdo jí nevěnoval pozornost.

Sabrina strpěla Enidino obskakování bez jediného slovíčka. Enid použila veškerých svých mateřských dovedností. Oblékla Sabrinu, učesala a napudrovala ji, dokonce si dovolila vtisknout jí polibek na upjaté líčko, načež ji předala do rukou nepřítele.

„Jidáši,” zasyčela Sabrina, když Morgan roztlačil křeslo směrem k bočnímu východu.

Ale v okamžiku, kdy vyjeli do sluncem zalité ulice, dostalo se Sabrině zadostiučinění. Enid tu najednou stála tváří v tvář olivrejovánému Ranaldovi s parukou na hlavě. Enid zjevně nikdy nenapadlo, že by Morgan Ranaldovi tak ohavný zločin odpustil a navíc mu dovolil, aby ho doprovázel na cestách.

Enid zbledla, ale vzápětí lehce zrůžověla. Ranald pohlédl na její kulaté břicho s neskrývaným údivem.

Morganův pobavený hlas jejich šok ještě podtrhl. „Eště sem mu neřek, že bude tátou. Myslel sem, že to raděj uslyší od tebe.”

Sabrina si dovolila jízlivý úsměv, ale její škodolibá radost netrvala dlouho. Morgan ji zvedl z křesla a pevně ji objal, jako by se bál, že uteče, ačkoliv věděl, že to jediné nemůže. Když ji vyzvedl na kožené sedátko, otřeli se o sebe nosem.

„Surovce,” utrousila Sabrina.

„Skvrně,” kontroval Morgan.

Enid pokrčila nos a vstoupila do kočáru za Sabrinou. Morgan zaklínil těžkopádné křeslo na zád kočáru a lenivě se usadil naproti dívkám.

„Proč prostě nevyvěsíš na dveře nápis?” navrhla Sabrina, když se dal kočár do pohybu. „ZHLÉDNĚTE ZRŮDU ZA PŮL PENNY. Možná, že by o mně vydali i pamflet.”

„Nebu’ směšná.” Morgan si ji drzým pohledem prohlédl od čepečku až po špičky střevíčků vykukující zpod volánků spodniček. „Stojíš minimálně za dvě pence.”

Sabrina si složila ruce v rukavičkách do klína. Jiskřivý, vyzývavý pohled Morganových očí jí vzal slova z úst. Kdy/ projížděli zatáčkou, objevila se v okénku Ranaldova tvář. Enid natáhla ruku a spustila krajkovou záclonku.

Nad jejich hlavami se ozval nějaký zvuk a všichni obrátili zrak vzhůru. Ranaldova tvář se te’ objevila ve druhém okénko Nos měl přilepený na skle a zíral na Enid. Ta však roztáhla vějíř a schovala za něj svou tvář.

Kočár se zastavil. Jeho uzavřený prostor zakrátko naplnil vzduch provoněný řekou. Obklopil je klapot a řinčeni přeplněné ulice. Sabrina natáhla krk a zahlédla hrůzostrašnou budovu londýnského Toweru.

„To je přesné,” řekla suše. „Člověku připomíná hrad MacDonnell, ačkoliv bych řekla, že ten je o něco útulnější.”

„Dala bys přednost blázinci?” zeptal se Morgan drze.

„Dala bych přednost posteli. Své vlastní posteli v domě mého strýce.”

Morgan se na Sabrinu uličnicky zašklebil. „Skoda, žes mi to neřekla dřív. Mohl jsem to zařídit.”

Sabrina zaťala ruce v pěst. Ten mizera je ještě nesnesitelnější, než jak jsem si ho pamatovala, pomyslela si.

Když Morgan vystoupil z vozu a postavil křeslo na kamenný most, který se klenul přes široký příkop, snažila se zachovat ledový klid. Enid odmítla Ranaldovu oporu a vystoupila za Morganem. Její předstíraný nezájem se však pod Ranaldovým prosebným pohledem povážlivě zmírnil. Chytila se baculatýma rukama za okrouhlé bříško a vypadala, že se jí náhle udělalo nevolno.

Ale Morgan nenechal Sabrině moc času na to, aby se probírala neštěstím své sestřenice. Když posadil Sabrinu do křesla, pevně se chytila opěradel a cítila, jak se jí chvějí nervy v celém těle. Lidé kolem nich procházeli, smáli se, šklebili se, šeptali si právě tak, jak se toho obávala.

Malý rusovlasý chlapec zastavil svou vyhublou matku

a ukázal na Sabrinu. „Podívej, mami, tam s tou pěknou paní

něco je,” řekl nevinně.

Sabrina sklonila hlavu. Alespoň děti mají dost upřímnosti

a nešeptají, pomyslela si.

Morgan zahlédl, jak jí pod nestoudnými pohledy kolemjdoucích rudnou tváře.

Přetáhl jí přes kolena pokrývku a hlasitě, aby přehlušil zvědavé mručení davu, se zeptal: „Bude vám to takto vyhovovat, Vaše Výsosti?”

Sabrina okamžitě napřímila hlavu. Ucítila, jak se jí srdce sevřelo nefalšovanou nenávistí. Jak si dovoluje se jí te’ posmívat! Pohlédla Morganovi do očí ve snaze najít tam tu proradnou faleš, ale vše, co v nich zahlédla, byl jen jasný zelený plamen. Byl to pohled, na který už dávno zapomněla. Dobrota bez lítosti, porozumění bez přítěže soucitu. Poprvé pocítila, že si z ní nedělá legraci, ale že to je hra mezi nimi.

Dav na ně ted hleděl s neskrývanou úctou a s respektem a nahlas spekuloval, zda je Sabrina nějakým zahraničním

majestátem, který přijel navštívit jejich milovaný Tower. Jeden postarší džentlmen začal vysvětlovat, že to zvláštní kolečkové křeslo bude asi variace na stará známá nosítka, která musejí nést dva sloužící.

Sabrina chtěla něco říct, ale jediné, na co se zmohla, byl vděčný úsměv, který věnovala Morganovi, a noblesní pokynutí směrem k bráně Toweru.

Když Morgan objel zbrojnici, zatvářil se Ranald trochu zklamaně. Doufal, že si prohlédne meč, který setnul hlavu Anně Boleynové. Enid zase posmutněla, když se vyhnuli klenotnici, ve které se skrývala královská koruna. Ale když vjeli na opuštěné západní nádvoří, kde každý kamenný oblouk vyplňovala železná mříž, bylo Sabrině jasné, že tohle místo bylo Morganovým cílem od samého počátku.

Morgan mě sem nepřivezl, abych si prohlédla zbraně nebo klenoty, pochopila. Přivezl mě do towerského zvěřince, aby se mohl pokochat pohledem na bílého medvěda bloumajícího po svém doupěti, aby se smál opicím pobíhajícím volně po nádvoří, aby mohl obdivovat majestátného lva, jehož povznesený pohled zmizel, jakmile zívl a vystavil na odiv neuvěřitelně obrovskou tlamu. Morganovo nadšení bylo nezměrné. Ještě nikdy taková zvířata neviděl. Sabrina si záhy uvědomila, že sleduje Morganovu rozzářenou tvář víc než zvířata. Zatoužila dívat se na jeho čistý, upřímný úsměv co nejdéle.

Když Morgan krmil mývala oříšky, pocítila Sabrina nepříjemné svědění za krkem. Hlídač v šarlatovém stejnokroji dřímal u brány. Ranald a Enid stáli o několik stop dál a stydlivě po sobě pokukovali. V zastíněných podloubích nebylo nic vidět. Sabrina se otřásla, aby ten zvláštní pocit zahnala. Je to tak dávno, co jsem byla naposledy venku mezi lidmi, že už se mě zmocňují přeludy, uvažovala. Byl to asi jen některý z těch diváků, který se chtěl podívat na tu záhadou „Výsost”, usoudila nakonec.

Sabrina ucítila, jak ji něco lehce zatahalo za sukni. Pohlédla dolů a spatřila malinkou opičku. Byla tak zaujatá tím malým stvořením, že si ani nevšimla, jak dal Morgan za jejími zády Ranaldovi znamení.

Ranald chytil jednou rukou protestující Enid a druhou znuděného ošetřovatele a odváděl je směrem ke vzdálenému konci nádvoří. Enidin odpor se vzápětí změnil v čiré zaujetí historkou, kterou začal ošetřovatel vyprávět. Byla o nějakém nešťastném vikomtovi, který přistoupil příliš blízko ke lví kleci.

„Dva prsty?” opakovala Enid, nadšená tou hrůznou historkou. „A spolkl je, nebo je vyplivl?”

Morgan vyčkal, až budou z dohledu, a pak si klekl k Sabrině.

Sabrina zlověstně hleděla na svůj klín. Dvě teplé, mužské ruce vklouzly pod její sukně. „Co si myslíš, že děláš?” zeptala se.

„Tvoje nohy se už několik měsíců nehýbaly. Musíme v nich zase rozproudit krev.”

Sabrina hleděla na Morganovu skloněnou hlavu. Silnýma rukama masíroval její hubená lýtka, a přesto bylo jeho sevření velmi jemné. Z copánku se mu uvolnil neposedný pramen vlasů. Sabrina odolala pokušení uhladit jej a promnout mezi svými prsty. Morganova tichá služba přinášela své ovoce: Sabrina cítila, jak jí krev buší ve spáncích, v uších, v hrdle, v každičkém zákoutí jejího těla.

Všude, jen ne v nohách.

„Plýtváš časem,” vyštěkla. „Nemůžu chodit.”

Morgan zaklonil hlavu a podíval se Sabrině do očí. „Bojíš se chodit, děvče, nebo se bojíš, že spadneš?”

Když Sabrina hleděla do těch stříbřitých hlubin Morganových očí, začala se obávat, že už vlastně padá. Stále v nich

nebyla ani stopa lítosti, nic, co by nasytilo tu kňourající příšeru, která se usídlila v její duši.

Polštářky prstů hladil Morgan jako zhypnotizovaný Sabrinina lýtka, přejel žilku tepající pod jejím kolenem a pokračoval výš, dokud ho nezastavily okraje podvazků. Jemně, jako peříčkem, hladil její nahou kůži nad nimi. Morganův dech ztratil svou pravidelnost. Jejich společné snění přerušil náhlý křik opic.

Morgan strhnul ruce zpátky dolů a začal opět masírovat Sabrinina lýtka. Třel je s takovou intenzitou, až vydoloval ze Sabriny hlasitý vzdech.

Provinile se na ni podíval. „Bolelo to?”

Ne, ale ty mi ublížíš, napadlo ji. Kousla se však do rtu a zavrtěla hlavou.

Morgan se neobtěžoval cokoliv Sabrině vysvětlovat. Obešel křeslo, chytil ji pod pažemi a zdvihl ji. Visela ve vzduchu jako nějaká drahá panenka ve výloze. Morgan jednou nohou odkopl křeslo a pak ji opatrně postavil na kamennou zem.

A potom ji nechal jít.

Sabrina zaťala pěsti. Stála, ale odmítala udělat jediný krok.

„Nehodlám hrát tvou hloupou hru,” odsekla.

Morgan ji trochu postrčil. Sabrina se naklonila jako kuželka. Morgan ji chytil za rukáv a zase ji narovnal.

„Tak. To je dobrý, děvče. Jeden krok. To je to, co od tebe dneska chci. Zkusíme to znovu, ano?”

Sabrina rozhořčeně stáhla rty a zpevnila kolena. Morgan ji znovu lehce postrčil. Tentokrát však nebyl dost rychlý, aby ji zachytil. Sabrina se překotila a dopadla na ruce.

Morganovu arogantní mlčení se Sabrině zdálo hlasitější než pobavený řev opic.

Když tak ležela na břiše a studovala kameny pod svýma rukama, jen upjatě pronesla: „Vážně by tu měli častěji uklízel Ta špína je příšerná.”

Během následujícího týdne se Sabrina důvěrně seznámila s každým centimetrem londýnského dláždění. S hladkým, chladným mramorem ve Westminster Abbey, s luxusními

perskými koberci v obchodech na Ludgate Hill, s mozaikovou dlažbou Hudební Akademie, jejíž vzor později do nejmenšího detailu nakreslila na kousek tetina dopisního papíru. Jen hustý

trávník obnovených zahrad ve Vauxhall přinesl jejímu rozbolavělému pozadí trochu úlevy.

A při tom všem, nad ní, za ní, kolem ní Morgan, borovice a santalové dřevo, vytrvalý, a přece vzdálený. Jeho neměnný, přátelský výraz ji po každém neúspěšném pokusu o chůzi přiváděl k šílenství.

Morgan MacDonnell je mnohem větší nestvůrou než ten první hrabě z Montgarry, uvědomila si. Halbert si bral jen kůži svých obětí; Morgan se pod ní ještě s ‘ábelskou rozkoší vrtěl. Stal se Sabrininým osobním Satanem zabaleným do perfektně šitých kalhot a do krajkového nákrčníku. Popichoval ji, dobíral si ji, protahoval ji tím svým nóbl peklem, které si sám vymyslel.

To byl ten Morgan, kterého si pamatovala z dětství tvrdohlavý, vychytralý, podlý, jeho oči nikdy nepřestaly jiskřit pobavením na její účet. Jeho humor byl břitký, sarkastické repliky zanechávaly šrámy tak neviditelné, že Sabrina nikdy nedostala možnost si je pofoukat. Jeho posměšný výraz ji pronásledoval i ve snech.

Pohrdala jím. Hnusil se jí.

Každý den žila jen pro okamžik, kdy Morgan vejde do strýcova domu a znovu jí rozbuší srdce.

Už jí nedovolili chřadnout v županu na pohovce. Musela sedět na tvrdém sedátku kolečkového křesla, řádně oblečená, s narovnanými zády a s rozbolavělými svaly. Bez ohledu na svou hrůznost by ani Halbert nevymyslel lepší mučení pro své bezmocné nepřátele, usoudila.

Morgan přicházel bez výjimky každé odpoledne ve dvě. Vychvaloval tetinu a strýcovu dobrou vůli, z Enid vyloudil úsměv, Philipa Markhama přiváděl k šílenství, když křížil jeho vlastní plány, protože paní MacLeodová doprovázela svou sestřenici a záhadného hraběte na vycházkách za dalším dobrodružstvím.

Londýnská společnost žila řečmi o Morganově otrocké pozornosti, kterou věnoval Sabrině. Doprovázel ji na karetní sedánky a na odpolední představení ochotnického divadla. Když navštívili nějaký ples, zůstával po jejím boku a nikdo ho nikdy neviděl, že by alespoň toužebně pokukoval po ostatních. Jeho laskavé chování k osobě stižené takovým neštěstím jako

Sabrina způsobovalo, že ho ostatní ženy zbožňovaly, muži obdivovali a Sabrina mu zlostně odsekávala.

Nejednou pak cítila Sabrina ono zvláštní šimrání za krkem. Vždy, když se otočila, však neviděla nic než mizející stín, temný přelud v prudkém jarním slunci.

Jednoho odpoledne, když Morganův kočár zahýbal za roh, zahlédla Sabrina vousatého muže a ženu se závojem. Chtěla zakřičet, že jsou to její rodiče, ale když se otočila, oba už spolkl dav. Morgan jen pozdvihl jedno obočí, jako by chtěl udělat poznámku ohledně jejího duševního zdraví. Otřesená Sabrina

se usadila zpět na lavici a přemítala, zda se jí vlastně po domově nestýská víc, než si vůbec uvědomuje.

Stále však nemohla pochopit, proč si Morgan vybral taková veřejná vystoupení. Na konci druhého týdne měli za sebou návštěvu všech zábavních podniků v Londýně, snad kromě veřejné popravy a blázince. Určitě ho nepřitahuje skandál, pomyslela si Sabrina. Kterémukoliv muži, který vyrostl pod závojem takové proslulosti, jakou poskytoval rod MacDonnellů, musí být absolutně jedno, co si o něm ostatní myslí. A kromě toho to její pověst byla ohrožena, ne jeho.

V době mezi Morganovými návštěvami Sabrina jen zřídkakdy vybuchla zlostí. Byla příliš posedlá svým novým trýzniví

tělem, než aby plýtvala svou škodolibostí na služebnictvo. Začala si každé ráno masírovat nohy. Třela je tak dlouho, dokud jimi krev neproudila jako voda v horské bystřině. V soukromí své ložnice se pokoušela dělat první kroky. Sloužící se brzy naučili ignorovat zvláštní dunění, rány a nadávky, které po celou noc vycházely zpoza zamčených dveří jejího pokoje, když se jí chůze nedařila.

Na začátku třetího týdne začala Sabrina propadat panice. Morgan prostě nikdy neodejde, napadlo ji. Můžu být jakkoliv zlá, kyselá, jízlivá, a on bude vždycky čekat u prahu strýcova domu. Bez zaváhání setřásá takové urážky, které by

sloužící přivedly k zoufalému pláči.

Během těch pustých měsíců po nehodě Sabrina vrazila klín mezi sebe a všechny, které kdy milovala to platilo o Enid, o jejích bratrech, dokonce i jejích rodičích. Ale Morgan stál v její cestě nehnuté, šest stop a tři palce vysmívajícího se muže, který vyzařoval takový žár, že se začínala bát, že by mohl roztavit

i její zmrzlé srdce.

Jednou v noci ležela ve své posteli a srdce jí bilo a tělo se jí roztřáslo, jen na něho pomyslela.

Ruce měla zaťaté v pěst. Už jednou se mi nepovedlo ho vyhnat, ale ted mám celé měsíce na to, abych své umění zdokonalila. Všechno, co bude zapotřebí, bude jen několik ran dýkou mezi žebra. Několik dobře mířených ran, přesvědčovala sebe samu.

Cekala, že jí ten plán poskytne nějakou útěchu. Ale místo toho si přetáhla pokrývku přes hlavu a zahrabala se jako nějaké malé, vystrašené zvířátko do temnoty vlastních pletich.

„Ale, slečno, paní mne požádala, abych vám řekla…” Služebná stačila zavřít dveře jen o sekundu dřív, než se o ně roztříštila váza.

Sabrina zaslechla klapot pospíchajících střevíčků. Terorizovala služebnictvo po celý den s vědomím, že se zpráva o tom donese Morganovi dřív, než padne soumrak.

Obrátila se zpět k zrcadlu, k první zbrani v její vzpouře proti Morganovi. Natřela si kůži nabilo a zdůraznila prohlubně pod lícními kostmi a tvar svých rtů. Vlasy si stáhla tak pevně, až se jí trochu sešikmily oči. Kolem drdůlku na temeni si upletla frivolní copánek. Načechrané pramínky se z něj spouštěly jako jemné pavučinky. Dobře věděla, že v průsvitném bílém župánku vypadá slabě a žalostně, křehce jako ta míšeňská váza, kterou před chvílí rozbila o dveře.

Viděla svou budoucnost v těch prázdných modrých očích ženy, která se na ni dívala ze zrcadla. Budoucnost bez Morgana.

Budoucnost bez naděje. Budoucnost strávenou pod rubášem z téhle panenské krajky, se seschlýma rukama a s kůží

přetaženou přes zapadlé kosti. Sousedé si o ní budou šeptat: To je ta excentrická panenská neteř starého vévody. Přijela na jaro, a už nikdy neodjela…

Protože už se nikdy nemůže na Vysočinu vrátit. Už si nikdy nedovolí ani snít o oparu vznášejícím se nad vřesem pokrytými stráněmi, o vodopádech zurčících v zelených roklinách, o silné vůni divokých růží, které si razí cestu na vrcholy pustých hor.

Za Sabrininými zády vrzly dveře. Stefan strčil hlavu dovnitř, zjevně připraven ji okamžitě stáhnout zpět, kdyby zahlédl nějaký letící porcelán. „Matka mě pro tebe poslala. Už

jsi připravená, sestřenko?”

„Jo,” odpověděla měkce Sabrina svému obrazu v zrcadle.

„Tak, jak už budu vždycky.”

Sabrina odpočívala na plyšové sedačce, podepřená horou nadýchaných polštářků. Ve zrůžovělých konečcích prstů držela sklenku šampaňského. Musela ji vylákat od jednoho z hostů, protože vystrašení sloužící se jí snažili raději zdaleka vyhnout. Sabrina dokonce zapochybovala, že by jí někdo z nich nabídl sklenici vody, kdyby z některého svícnu vytrhla svíčku a podpálila se.

Sabrina pohledem prozkoumávala bujarý dav. Po Morganovi však stále nebylo ani vidu ani slechu. Teta Honora poletovala kolem a v tlumených světlech vypadala jako nějaký rozervaný anděl. Nadšeně jako malé dítě zatleskala baculatýma rukama, aby se všichni usadili na svá místa.

Když Sabrina zahlédla štíhlého muže v červeno-zeleno-

-bílém kostýmu, jak vstupuje na jeviště, ztěžka si oddechla Pantomima ji nikdy příliš nezajímala a navíc tu ohranou komedii o Harlekýnovi a jeho hašterivé ženě Kolombíně znala až příliš dobře. Brian s Alexem ji nacvičili k jejím loňským narozeninám. To, co ji na tom nejvíc pobavilo, byla Alexova chlupatá kolena vykukující zpod jedné z matčiných spodniček. Najednou Sabrina pocítila špetku nostalgie.

Její pozornost však náhle upoutal pohyb u dveří. Aniž si to uvědomila, opustila svou znuděnou polohu a narovnala se. Když zahlédla Morgana, jak si razí cestu davem, jako vždy vyzbrojen svým oslnivým úsměvem, jejím srdcem projelo ostří nefalšované touhy.

Hosté si nenápadně šeptali ukrytí za vějíři a krabičkami šňupacího tabáku. Grandiózní hrabě je zjevně zaujal víc než příběh odehrávající se na scéně. Sabrinu napadlo, jestli si vůbec uvědomil, jak efektní byl jeho pozdní příchod. A jak tíživý pro její ubohé srdce.

Když při pozdravech skláněl hlavu, jeho vlasy zářily ve světle svíček jako zlato. Sabrina tušila, že už zřejmě nebude mít další příležitost, a tak se doslova vpíjela do jeho obrazu. Když ho v Londýně poprvé spatřila, myslela si, že mu sebedůvěru dodávají ty skvěle ušité šaty. Ale ted si uvědomila, že eleganci a způsoby králů měl vždy. Ani roztrhaný pléd a holé nohy to

nemohly změnit. Sabrina sklonila hlavu. Snažila se obrnit proti pocitům, které zaplavovaly její hrdlo.

Když znovu vzhlédla, zastavil Morgana zamračený sluha. Mužův nervózní pohled směřoval k její pohovce. Sabrina se okamžitě sesunula do polštářů a hřbetem ruky si přejela čelo, aby naznačila, jak špatně se cítí.

Byla odměněna. Morganova tvář na malinkou chvilku ztratila ten strojeně zdvořilý výraz. Sevřel čelisti a zamračil se způsobem, který si tak dobře pamatovala. Ale vzápětí se vzpamatoval. Povzbudivě na sluhu mrkl a vyrazil směrem k pohovce.

Bez povšimnutí obešel připravené křeslo a sedl si na zem k pohovce, tak tak že nesedl Sabrině na nohu.

Sabrina rychle ucukla a kýchla. Krajkovým kapesníkem si začala otírat fiktivní slzy. „Vaše holicí mýdlo mě zřejmě dráždí, pane,” pronesla povzneseně.

Morgan upřeně hleděl na jeviště a bojoval s pokušením ukázat Sabrině svůj hněv tak, že by létalo peří od Londýna až po Glasgow. Zena, která seděla před nimi, se pootočila

a pohlédla přes okraj svého vějíře. Připomněla Morganovi, proč si pro jejich souboje vybral veřejná místa. Bál se zůstat se Sabrinou sám. Bál se, že by podlehl tomu pocitu viny, který stále cítil, a že by ji začal hýčkat, jako to dělají ostatní.

Ale ještě více se bál, že by podlehl nebezpečnému nutkání zastavit ten její hašterivý jazýček zásahem toho svého.

Jeho pokušení ještě zesílilo při pohledu na Sabrinu zabalenou v průsvitné látce, která by se spíše hodila pro chvilky s milenci v její ložnici. Silná vůně lilií, která se kolem ní vznášela, jako by se chtěla vysmívat čisté, omamné vůni růží, na kterou si tak dobře pamatoval. Měl chuť ji tady přede všemi položit na záda, zajet prsty do toho směšného drdůlku, roztáhnout její mléčná stehna a zabořit se hluboko…

Lačnící Harlekýn si přehodil ječící Kolombínu přes rameno a publikum se rozesmálo. Ted už by však Morgan toho muže

nevinil. Už začínal rozumět, proč je občas nutné použít na ženu hrubou sílu. Otřesený Morgan zaťal ruce v pěst a vlna nové zlosti a starého studu zamlžila jeho pohled.

Sabrina kopla nohou a trefila Morgana do boku. „Uhni kousek! Nevidím. Stíníš jeviště.”

Z řady, ve které seděla teta Honora, se ozvalo hlasité: „Sšš!”

Několik krků se otočilo jejich směrem. Harlekýn přerušil své tiché představení a rozmrzele se podíval jejich směrem.

Morgan sáhl za sebe a chytil Sabrinu za nohu. Palcem objížděl citlivé kontury jejích kotníků. „Dneska jsme trošku silnější, vi’, drahá?”

Sabrinina noha okamžitě přestala reagovat. „Musela to být

křeč. Dost mě bolí, víš.”

Ale Morgan její nohu nepustil. Zasunul palec hlouběji do střevíčku a začal dráždit bříška jejích prstů, až cítil, jak zrychleně dýchá. Morgan cítil takový soulad, že vnímal Sabrinin dech jako šelest za svými zády.

Sabrinina noha znovu ožila. Tentokrát se mu vytrhla ze sevření.

„Zdá se, že se tvoje křeče zhoršují,” řekl Morgan. „Možná ještě není příliš pozdě k přehodnocení amputace.”

„Vyschlo mi v krku. Nemohl byste mi donést trochu šampaňského, prosím,” požádala Sabrina v naději, že získá čas, aby se mohla trochu vzchopit.

Ale Morgan jen jediným líným gestem přivolal sluhu.

„Slečna by si dala šampaňské,” předal mu Sabrinin požadavek.

Se zřejmou nervozitou nabídl sluha Sabrině sklenku. Ruka se mu třásla tak, že zlatavá tekutina vyšplíchla přes okraj skleničky Sabrině rovnou do klína.

„Ty nemotorný neřáde!” Sabrina si kapesníkem sušila mokrý satén. „Strýc by vás měl všechny povyhazovat.”

Morgan s pohledem stále upřeným na jeviště vyslovil jen dvě lakonická slova: „Omluv se.”

„Promiňte,” zabreptal sluha.

„Ty ne. Ona.”

„Ona?”

„Já?” ozvala se překvapeně Sabrina. „To si tedy nemyslím!”

„Byla jsi k tomu muži nesnesitelně zlá. Te’ se omluv.”

„Omluvte mne, pane,” pronesla Sabrina se zjevným sarkasmem v hlase. „Zapomněla jsem, že MacDonnell je poslední výspou dobrých mravů na Vysočině. Kdyby rozlil to šampaňské na tebe, zřejmě bys jen vytáhl pistoli a zastřelil ho.”

Zdálo se, že slovní přestřelka na pohovce přerůstá v otevřený boj, a tak se sluha raději rychle vytratil.

Morgan se otočil a podíval se Sabrině do tváře. Při pohledu na jeho divoký výraz sebou Sabrina trhla. Dokonce i Harlekýn

a Kolombína přerušili své představení. Morganův hlas se pomalu měnil v řev.

„Já nebudu ty tvý zatracený vrtochy tolerovat!” Rozčilení sebou přineslo i potlačovaný akcent a všechna r mohutně rachotila sálem a g zalétala až ke stropu. „Ubohý děvče! Chudák princeznička! Bylo jednoduchý hrát posla dobrejch mravů, když všecko, cos chtěla, bylo ve vteřině v těch tvejch nenasytnejch rukách, co?”

„Všechno ne,” zašeptala Sabrina, ale Morgan ji neslyšel.

„Stačí jediný šťouchnutí do tvý vzácný cameronský korunky

a je z tebe kňourající, ufňukaný skvrně. Tak ses konečně ukázala, že?” Morgan se naklonil. Sabrina se přitiskla k polštářům, ale před Morganovým spravedlivým hněvem nebylo úniku. Ztišil hlas, tak aby ho slyšela jen ona. V očích se mu objevil radostný divoký smích. „Kdybych bejval věděl, že se z tebe stane taková mrcha, raděj bych zastřelil tebe než Pookaha.”

Sabrinina ruka vystřelila a uhodila Morgana do tváře. Dav užasle hleděl na nečekané představení. Morgan se ani nehnul. Sabrinino zoufalství se prohloubilo.

Znovu ho uhodila tak silně, až na jeho tváři zůstal otisk dlaně. Ale Morgan se na ni jen díval. Ten muž, který by jí mohl holýma rukama rozdrtit hlavu. Zlost v jeho očích vystřídala tichá bolest, která neměla s fackami nic společného. Morganova tvář byla tak krásná, tak odhodlaná jako tvář anděla vytesaná z mramoru.

Její kontury se však Sabrině rozmazaly před očima. Teplé slzy jí vhrkly do očí. Dostala strach, že by mohly vytrysknout a že by se přede všemi rozplakala.

S vyschlého hrdla jí vylétla zlostná slova a pronikavě se rozlehla ztichlým sálem: „Proč mi nedáš pokoj? Co je s tebou? Nemáš na to, abys byl mužem opravdové ženy?”

Morgan sebou trhl takřka neznatelně, ale přece. Sluncem vyryté vrásky kolem očí ho prozradily. Pomalu se narovnal, jako by mu na ramenou spočívala velká váha, a Sabrina věděla, že se jí konečně podařilo dopustit se neodpustitelného hříchu. Veřejně ho ponížila a pro MacDonnella neexistovalo nic horšího.

Jeho pohled byl vzdálený jako mlha na Vysočině. Uctivě se uklonil a potlačovaná důstojnost toho gesta je oba zatratila.

„Omlouvám se, pokud jsem vás urazil, slečno Cameronová. Hezký večer.”

Když se Morgan ztuhle prodíral obecenstvem k východu, Sabrina věděla, že nechtěl říct „hezký večer”, ale „na shledanou”.

28

Déšť pleskal na dláždění za Sabrininým oknem. Jeho šumění

bylo melancholické a uklidňující. Zabušil na sklo dveří vedoucích na terasu a stékal po jejich výplních v klikatých potůčcích. Zahrada se zahalila mlžným závojem.

Někdo tiše zaklepal na dveře.

„Dále,” vyzvala hosta Sabrina, aniž by se v kolečkovém

křesle pohnula.

Dveře za jejími zády se otevřely. „Přinesla jsem vám trochu čaje, slečno. Kuchařka myslela, že by jste si dala čerstvé koláčky. Koupila od pouličního prodavače jablka. Za vlastní peníze, vážně.”

Beátina pihovatá tvář se objevila Sabrině ve výhledu. Sabrina se přinutila usmát. „Děkuji, Beatrice. Řekni kuchařce, že jsem si jistá, že budou skvělé.”

Bea položila tác na stolek u Sabrinina lokte, pak se narovnala, začala si mačkat zástěru a nervózně přešlapovat.

„Ještě něco, Beatrice?”

Bea hleděla na ošuntělou Bibli pod Sabrininýma složenýma rukama. Ležela jí v klíně už třetí den, ale nikdo ji nikdy neviděl knihu otevřít. „Jenom jsem myslela, jestli bych vám neměla donést nějakou další knihu na čtení. Nebo nějaké vyšívání, jestli by vám nezvedlo náladu.”

Sabrina zavrtěla hlavou a znovu se zasněně zahleděla do zšedlé zahrady. „Ne, děkuju. Ale je od tebe milé, že ses zeptala.”

Bea však stále postávala za Sabrininými zády. „Mám vás učesat, slečno?” Její dotek se v mase Sabrininých temných vlasů, které jí spadaly až pod ramena, zdál jako dotek pírka.

„Nikdy bych neřekla, že je máte tak husté.” Pak rychle stáhla ruku, jako by si uvědomila, že byla až příliš důvěrná.

Sabrina však místo pokárání vykouzlila další milý úsměv.

„Můžu si je učesat sama, ale děkuji, že ses zeptala.”

Bea vzdychla. Musela se spokojit s uhlazením prachové přikrývky na Sabrininých nohách. „Pošlu Teddyho, aby vám donesl trochu dřeva do krbu. Nechceme, abyste se nám tu nachladila. Nechcete, abych vás odvezla od dveří? Asi tu táhne.”

Sabrina jen zavrtěla hlavou a stále hleděla před sebe jako náměsíčná. Slyšela, jak Bea naklepala polštář a přehodila přes opěradlo křesla ztracenou punčochu. Viděla ženin obraz

v okně. Její domácká tvář byla starostlivě znepokojená.

„Kdybyste cokoliv potřebovala, slečno…, cokoliv…,

zazvoníte na mě, že ano?”

Sabrina přikývla. A když se za služkou zavřely dveře, zašeptala: „Neměj strach, Beo. Jsem Cameronová. My vždycky dostaneme, co chceme.”

Opřela si hlavu o opěradlo a zavřela oči. Dokonce i to ponuré světlo za oknem bylo příliš jasné, než aby je mohla snést.

Dvě hodiny poté vstoupila Bea do kuchyně a nesla tác s nedotčeným čajem.

Sklíčeně pokývala hlavou a kuchařčin netrpělivý výraz posmutněl. „Ani kapku. Nesnědla ani drobeček.”

Kuchařka ztěžka dosedla na stolek a zabořila prst do jednoho ze studených, gumových koláčků. „Kdyby mi před týdnem někdo řekl, že se budu snažit podpořit slečninu chuť k jídlu něčím jiným než arzenikem, myslela bych, že se

zbláznil.” Pak se její tvář rozjasnila. „Co kdybych jí připravila hrudní zábal?”

Bea zavrtěla hlavou. „Nezdá se, že by ji něco bolelo. Nestěžuje si. Vlastně si nestěžuje na nic. Ještě jsem v životě neslyšela tolik ,děkuji’ a Jestli se vám to hodí, madam’. Kdybych ji požádala, asi by mi i donesla ten čaj.”

Kuchařka si opřela bradu o dlaň. Obě ženy tu seděly v chmurné náladě a uvědomovaly si, že jim byly milejší

Sabrininy nekonečné vrtochy, než tahle bolestná zdvořilost V očích mladé slečny pohaslo poslední světýlko. Ted byly temné jako pohaslá svíčka. Přestala nosit vybrané župánky a kašmírové šály. Oblékala si te’ jednoduché noční košile

a používala prostou prošívanou přikrývku. Vlasy nechávala rozpuštěné nebo je splétala do dvou copů, jaké nosí děti.

Odmítala opustit ložnici. Seděla v nepohodlném kolečkovém křesle po celé hodiny a hleděla oknem do zahrady, jako by čekala na něco, co nikdy nepřijde. Nebo na někoho.

Rány a nadávky už z jejího pokoje nezaznívaly. Nic než prázdné ticho.

Kuchařka žalostně pokývala hlavou. „Kdybych ji neznala, tak bych řekla, že má mladá slečna zlomené srdíčko.”

Bea si lokla chladného Sabrinina čaje a pak se zašklebila.

„Ještě před týdnem bych přísahala, že žádné srdce nemá.” Kuchařka vylepšila čaj trochou džinu z láhve s nálepkou

,vanilka’. „Jak říkala moje stará máma, pokoj její drahé duši, co

tě nezabije, to tě posílí.”

Bea pozvedla šálek. „Tak na to si připiju.”

Přiťukly si, jedna šálkem, druhá lahví, jako by to byla spíš modlitba než přípitek.

Někdo tahal Sabrinu za košili.

Otevřela oči a nezvykle snadno se přenesla ze světa snění do reality. Poslední dobou se jí zdálo, že mezi oběma rovinami není přílišný rozdíl. Oba světy byly zbarveny uklidňujícími odstíny šedé. Sabrina bez mrknutí zírala nahoru na baldachýn, sklíčená pocitem tak zásadní a zničující ztráty, že pořád pociťovala na jazyku její hořkou pachuť.

„Sabrino, prosím, vzbu’ se!”

Sabrina otočila hlavu a uviděla Enid, jak se choulí u boku její postele. Noční košile její sestřenice byla naprosto promočená. Na nohou měla pantoflíčky ozdobené něčím, co nápadně připomínalo bláto. Zplihlé lokýnky jí visely podél tváře. Ale líčka jí hořela a v očích jí jiskřilo takovou energií, až měla Sabrina pocit, že si musí zastínit oči.

„Raději se rychle převleč,” řekla Sabrina. „Nechceš přece, aby se děťátko nachladilo.”

„Potom. Ale ted potřebuji tvoji pomoc. Jde o Ranalda.” Sabrina nemilosrdně potlačila naději, která jí stáhla hrdlo.

„Ranald? Myslela bych, že už je zpátky na Vysočině.”

„Já taky.” Enid se bláznivě uchichtla. „Ale není. Odmítl odjet, dokud mě ještě jednou neuvidí. Chce se mnou mluvit o naší budoucnosti.”

Sabrina se zamračila. Budoucnost. Bylo to pro ni něco tak vzdáleného, že význam toho slova téměř nechápala. Pro ni existovaly jen minuty, které se pomalu měnily v hodiny.

Enid stiskla Sabrině ruku a slova z ní vylétla jako zoufalá litánie. „Philip mě pozval na maškarní bál do Vauxhallu zítra večer. Ale já se tam chci potkat s Ranaldem. V masce se může klidně pohybovat mezi hosty, a nikoho nic nenapadne. Ale matka mě nechce nechat jít, pokud mne nebudeš doprovázet ty. Zdá se, že si myslí, že když půjdu sama, dostanu se do problémů.”

Sabrinin pohled sklouzl k Enidinu značně vyčnívajícímu

bříšku. Do jakých problémů by se Enid v tomhle stavu mohla

dostat? napadlo ji. Podezírala tetu, že pravým důvodem spíš bude snaha dostat Sabrinu z ložnice. A z domu. Zbývala už jen jedna otázka.

„Bude tam i on?”

Enid sklonila hlavu. Světlo z krbu sklouzlo po jejích hladkých, plavých vlasech a zbarvilo je dozlatova. „Ne. Připravuje se na cestu domů.”

Domů, pomyslela si Sabrina. Morganovy nohy opřené

o ohniště. Záplava zeleně plazící se přes rokliny. Tající sníh stékající z vrcholků hor ve stříbřitých kaskádách. Domů, kde ode mě konečně bude mít klid. Jediná škoda je, že já od něho nikdy klid mít nebudu. Ani podpis na dokumentech, které koncem týdne otec přinese, mi nedá svobodu.

Enidin výraz byl napjatější než její zaoblené bříško. „Prosím,

řekni, že půjdeš.”

Sabrina si vzpomněla, jak klečela u Enidiny postele v tvrzi MacDonnellů a prosila ji, aby opustila teplé, útulné objetí Ranaldových paží a vyrazila s ní do zasněžené noci. Tenkrát také utíkala od Morgana. Ale on byl takový blázen, že se vydal za ní. Podruhé už stejnou chybu neudělá, pomyslela si.

Sabrina se usmála a pohladila Enid po vlasech. Uvědomila si všechny ty oběti, které pro ni přinesla. „Samozřejmě, že půjdu. Možná, že tím aspoň trochu vynahradím to moje

sobecké chování.” Nadzdvihla roh přikrývky. „A te’ si vlez ke mně, než děťátko začne kýchat.”

Enid poslušně skopla zablácené pantoflíčky a vylezla k Sabrině. Rám postele pod její požehnanou vahou vesele zapraskal.

Když příštího večera tlačil Philip Sabrinino křeslo k prázdnému místu u zdi sálu, ve kterém se konal maškarní

bál, litovala svého rozhodnutí. Zvědavé pohledy ji probodávaly jako neviditelné šípy. Bylo to poprvé od té skandální hádky

s Morganem, co se objevila na veřejnosti. V naději, že nebude

přitahovat příliš pozornosti, si oblékla jednoduché bílé šaty a vlasy si upravila do pleteného věnečku.

Možná jsem si také měla vzít masku, pomyslela si. Pak se ale smutně pousmála. Vždyť by jí to stejně nepomohlo. Nikdo jiný nebyl vtlačen dovnitř jako čaj na servírovacím stolku.

Jarní deštík už ustal, ale blízké burácení hromu zvěstovalo blížící se bouřku. Lampiony připevněné podél zdí bojovaly

s temnotou dlouhého sálu opatřeného vysokými stropy a maskovaným postavám dodávaly záhadného vzezření.

Philip zdařile zaparkoval křeslo. Pak se sklonil těsně

k Sabrininu obličeji a každé slovo vyslovoval s takovou pečlivostí, jako by v důsledku pokleslé nálady ohluchla

a oněměla. „Tak, slečno Cameronová, cítíte se dobře? Nemůžu si pomoci, ale nějak se za vás cítím zodpovědný. Až se s Enid vezmeme, doufám, že mne začnete brát jako bratra.”

Enid soucitně zachránila Sabrinu, když se vedle Philipa objevila s pohárem punče a s ubrouskem naloženým zákusky. Zrovna si chtěla kousnout, když ji Philip chytil za ruku.

Blahosklonně se na ni usmál. „Myslím, že už by to docela stačilo, drahá. Chceš se přeci vejít do těch nádherných svatebních šatů, až se to malé narodí?”

Enidiny oči zpoza masky zaplály, ale v tu chvíli se dveře na opačném konci sálu rozletěly dokořán. Prudký poryv větru

a vůně přicházejícího deště prolétly sálem.

Sabrina zalapala po dechu a upustila kapesník. „Ale, drahoušku, toho nikdy nemohu dosáhnout. Kdybys byl tak laskav, Philipe…”

Philip se sehnul, aby zdvihl lněný kapesníček. Když se zase narovnal, byla Enid pryč a nenápadně směřovala k tmavookému, ‘ábelsky pohlednému cizinci, který stál ve dveřích.

„Tak, řekl bych,” Philip předal Sabrině kapesník. „Kam

k čertu odešla?” Kroutil svým tenkým krkem a přehlížel dav. Jeho přiškrcené rysy vypadaly tak žalostně, až ho Sabrině náhle bylo líto.

Ale to ji nezabránilo, aby neukázala na obtloustlou dívku

v péřové masce, podobné té Enidině. „Hele, tamhle je! Když si pospíšíte, zastihnete ji ještě před prvním tancem.”

Philip si uhladil kabát a vydal se za dívkou. Sabrina si oddechla. Nikdo nepřispěchal, aby zaujal jeho pozici. Ve zvědavých pohledech, které k ní směřovaly, cítila zvláštní strach.

Možná se rozhodli, že nejsem jen zmrzačená, ale taky nebezpečná, usoudila. Byla ráda, že ji ignorují. Jejich předchozí lítost jí najednou připadala odporná. Byla to jen další připomínka toho, co jí její hrdost stála.

V sále byli samí mladí a veselí lidé. Orchestr spustil svižnou čtverylku. Bujarý lidový tanec ostře kontrastoval s rafinovanými kostýmy a drahými maskami. Sabrina podvědomě

vyťukávala nohou rytmus tance, který ji naučil Fergus.

Čerstvý závan větru roztančil plameny svíček v lampionech. Když zahlédla siluetu zlatovlasého obra proti potemnělému nebi, měla pocit, že se jí zastavilo srdce.

Naděje rozestřela svá křídla. Přece jen jsem se mýlila! Morgan se pro mě vrátil, zaradovala se.

Ale když se podívala důkladně, křídla naděje se zlomila, a ona dopadla na tvrdou zem. Morganovi po boku stála zamaskovaná kráska.

29

Morganova tvář jako by byla vytesána z leštěného mramoru. Nebyly na ní vidět naprosto žádné emoce, byla absolutně dokonalá a nezdálo se, že by se na ní někdy mohlo objevit něco tak lidského jako úsměv nebo vrásky. Sabrinino srdce křičelo touhou.

Chtěla ho nenávidět, chtěla mít vztek na tu vysokou, nohatou krásku, která se tak intimně tiskla k jeho boku. Ale není to snad právě to, co jsem mu tak vroucně přála? připomněla si bolestně. Zenu, která může po jeho boku vejít do sálu, která může tančit, která mu může dát vše, co já nikoliv?

Jediné, co mohla Sabrina dělat, bylo zírat. Zkamenělá touhou tak vroucí, že ani nemohla dýchat. Jejich pohledy se setkaly. Sabrina měla pocit, že se Morgan trošku zamračil. Ale mohla to být jen hra tančících světel. A pak spustil orchestr

a Morganova společnice ho vtáhla do něžného rytmu menuetu.

Morgan mlčky proklel svou vlastní pošetilost. Měl opustit Londýn už před týdnem. Ted bez jediného zaváhání vytáčel záludné obraty a jeho zdvořilý výraz zakrýval zmatek v jeho mysli lépe než maska. Byl blázen, že se nechal Ranaldem přemluvit a zůstal ještě jednu noc, když i prosby Elizabeth Cameronové dopadly na neúrodnou půdu.

Moc dobře si uvědomoval, jak je lidé pozorují. Dav by byl novým skandálem zcela jistě nadšen, pomyslel si.

Morgan se snažil nalézt v davu Ranalda. Nechtěl víc než svého bratrance zaškrtit. Taková zrada! Ranald prosil Morgana, aby se zúčastnil tohohle divokého plánu, a přísahal na svou macdonnellskou čest, že Sabrina tady určitě nebude. Morgan

tiše zafuněl. MacDonnellská čest, no jistě! Skvělý vtip! Ne

nadarmo mě Angus už od dětství učil, že se ta dvě slova vzájemně vylučují…

Morgan nečekal, že tu uvidí Sabrinu, jak sedí uprostřed toho bláznění jako nějaká princezna na trůně. Nenápadně na ni pohlédl. Jeho princezna, pomyslel si a snažil se rychle zahnat ten majetnícky pocit. Vypadala v té bílé tak upjatě. Její založené ruce a zapletený věneček jako by jí navracely čistotu malé holčičky, která mu tak odvážně a bláhově nabídla své srdce. Ale ona už není malou hočičkou. Je ženou a v jejích očích se zračí zranitelnost.

Morgan se donutil otočit se a odlepit tak od ní svůj zrak. Proč jen, proboha, neodjel dřív? Divil se sám sobě. Trvalo mu týden, než přesvědčil Dougala, že si nad Sabrinou jednou provždy myje ruce. Hořká výtka v Elizabethiných očích ho ještě stále bolela.

„Vypadáte tak zlostně, můj pane,” vykřikla Morganova partnerka a horlivě pod bohatě zdobenou maskou zamrkala. Pak ztlumila hlas a zašeptala: „Možná jsme měli zůstat v mém bytě a udělat si soukromou oslavu.”

Morgan přišel na bál, aby svou poslední noc v Londýně věnoval oživení reputace MacDonnellů jako zhýralého, hýrivého rodu. Ze všech pozvánek, které obdržel, si schválně vybral tuhle mladou ovdovělou vikomtku a doufal, že její sošná, plavá elegance bude tím nejlepším protijedem na Sabrininu temnou, drobnou krásu.

Vnitřně o tom odmítl smýšlet jako o cizoložství. Zítra ráno Sabrina stejně umístí svůj elegantní podpis na příslušné dokumenty, a bude po manželství. Bude smazáno, jako by nikdy ani neexistovalo.

Přitáhl si vikomtčinu ruku v rukavičce ke rtům. „Obávám

se, že máte pravdu, má paní. Jít sem bylo naprostým omylem.”

Chytil ji za loket a byl odhodlaný odvést ji pryč. Vtom menuet skončil a sál se naplnil živým rytmem prastaré písně z Vysočiny.

Morgan zavřel oči. Nevnímal civilizované tóny houslí

a harfy, ale hořkosladké melodie dud a citery. Ta hudba ťala do živého. Eva a ostatní z jeho rodu mu vyvstávali v paměti, ale tohle byl jiný svět. Svět, kam by nikdy nemohli patřit. Morgan otevřel oči a zahlédl Ranalda, jak seskakuje s orchestřiště. Bylo jasné, kdo tu nevhodnou hudbu zajistil.

Někteří tanečníci se snažili najít vhodný krok, ale většina odešla z parketu a zamířila k punči a zákuskům. Morgan věděl, že dělá chybu, ale přesto se ještě naposled podíval na Sabrinu.

Oči měla přilepené na posledních tanečnících. V její tváři se nezračila hořkost ani žárlivost, jak očekával, ale jen teskná touha, jakou mají děti, kterým ukážete poklad, který nikdy nedostanou.

Morgan zadrmolil omluvu překvapené vikomtce a přešel téměř pustý taneční parket. Všechny páry očí v sále ho následovaly. Zastavil se před Sabrinou a natáhl k ní ruku. Šokované publikum umlklo.

„Nechtěla byste si zatančit, má paní?”

Sabrina zírala na bod někde v nekonečnu za Morganem. Skousla si třesoucí se ret a z nenalíčené tváře mohl Morgan číst všechny její pocity. Nejistota jeho vyhlídek. Obava, že je to zase jen jeden z jeho krutých žertů. A ten nejkřehčí pocit ze všech, naděje, že to žert není.

Morgan zadržel dech. Sám se bál doufat. A pak, s vyhlídkou na výsměch a odsouzení ostatních, které riskovala spolu s něčím daleko křehčím, než si kdokoliv z nich dovedl představit, Sabrina s důvěrou vložila svou malou ručku do Morganovy dlaně.

Když k němu pozvedla své temné oči, zářily. „Byla bych poctěna, pane.”

Obecenstvo zatajilo dech. Morgan se sehnul a něžně, jako by byla malé dítě, vzal Sabrinu do náručí.

Sabrina se chytila jednou rukou kolem jeho krku. Nemohla odolat touze otřít tvář o teplou, důvěrně známou kůži. Od nehody se ještě nikdy necítila tak živá.

Když se Morgan se Sabrinou v náručí roztančil po parketu, ostatní hosté zůstali stát strnule jako sochy. Morgan zavřel oči a opřel si tvář o Sabrininu korunku. Tenhle tanec, nový, a přece starší než pronikavá balada, která beze slov zpívala o lásce

a ztrátě, patřil jen jim. Zdál se starší než bouře, jejíž majestátný chorál rozezníval klenutou střechu sálu.

Orchestr přestal hrát. Sabrina otevřela oči a těsně před sebou spatřila Morganova ústa. Pootevřela rty v tichém pozvání, ale než mohl Morgan pozvání přijmout, ozval se ostrý hlas.

„Pusťte tu ženu! To nemáte žádné ohledy, pane? Možná, že vy neotesaní Skoti se k ženám takhle chováte, ale my Angličané

jsme civilizovaní lidé. My netolerujeme takové otřesné výstupy!”

Když Sabrina zahlédla Philipa Markhama, jak rezolutně pochoduje jejich směrem, nevěděla, jestli se má smát, nebo úpět. Ranald, který se postavil na jejich obranu, uchránil Morgana od nepříjemností. Byl by Philipa rozmáčkl jako mouchu.

„Neotesaní?” vykřikl Ranald. „Neotesaní? Co tím zatraceně myslíte, když říkáte, že kapitán rodu MacDonnellů je neotesanej? Málem si sedřel kůži z rukou, aby se stal tím nejkultivovanějším mužem v Londýně. Jestli chceš vidět někoho neotesanýho, tak já ti ho ukážu, ty hopsající nádhero!”

Philip zamrkal. Jeho oprávněné rozhořčení ochablo dřív, než mohl ten maskovaný ‘áblík zaútočit. „Kdo vás pozval?” zeptal se chabě. „Ví snad někdo z vás, zda měl tento muž pozvání?”

Odpovědí mu bylo jen krčení ramen a odvrácené pohledy. Nikdo se nenabídl, že Ranalda prohledá.

Ranald si strhl masku a paruku a bojovně pozvedl pěsti.

„Tohle je jediná pozvánka, kterou potrebujú, abych ti rozmáz ten tvůj povýšenej ksicht.”

Dav znovu zašuměl a čistá cikánská krása Ranaldova obličeje se naplno rozzářila. Některé z dam se za svými vějíři zarděly.

Ted si ovšem vzal slovo Morgan, a to, co vykřikl, vzalo dech všem. I Sabrině. „Cože, ať se propadnu! Nathanael MacLeod, to snad nemůže být pravda! Nate, ty jeden mizero! Řekli mi, že jsi po smrti!”

Ranald se uvolnil a klidným hlasem zareagoval: „No jo. Ale nejakej pád kočáru na neotesanýho Skota nestačí.”

Z davu se ozval teatrální výkřik, který by zahanbil i Kolombínu. „Můj drahý manželi! Ty žiješ!”

Dvě dámy už nový nápor vzrušení nevydržely a poroučely se do náručí svých partnerů. Sabrina jen hloupě hleděla stří davě na Enid, na Ranalda a na Morgana. To bylo vše, na co se zmohla. Uvědomila si, že to ti lumpové měli všechno naplánované.

„Ale ty přece nemůžeš být její manžel,” zakňoural Philip.

„Už jsem jí koupil svatební šaty! Budu si ji brát.”

„To víš, že jo.” Ranald se znovu napřáhl k úderu. Pak se

však vzpamatovali Philipovi přátelé a přispěchali mu na pomoc. Přítomných se zmocnil zmatek.

Křišťálový pohár prolétl Sabrině těsně kolem hlavy. Morgan si přitiskl její tvář na prsa a proplul rozvášněným davem. Ted se jim jeho mrštnost náramně hodila.

„Neměl bys pomoct Ranaldovi?” snažila se Sabrina překřičet dav.

„S čím?” vykřikl Morgan.

Přes Morganovo rameno Sabrina zahlédla dva džentlmeny v saténu, jak se svalili na hromadu poté, co jim Ranald srazil hlavy dohromady. Musela dát Morganovi za pravdu.

Přikrčený mladík se vrhl proti Morganovi, zjevně odhodlán zachránit Sabrinu. Sabrina však popadla láhev od šampaňského a praštila mladíka do hlavy.

„Děláš svýmu příjmení čest, děvče,” prohlásil zvesela Morgan a pozvedl obočí. Pak se zastavil před velkými dvoukřídlými dveřmi a opatrně Sabrinu postavil na zem. Smál se neodolatelně, jako malý chlapec. „Moc se to neliší od úniku před Chisholmy a Granty, vid?”

Dvě ženy zaklesnuté jedna druhé ve vlasech provrávoraly kolem nich. „No, já nevím,” odpověděla Sabrina. Ještě pořád se nemohla vzpamatovat z jeho blízkosti, a vůbec z toho, jaký obrat ten večer nabral. „Myslím, že Granti by asi byli trochu kultivovanější.”

Morgan pohlédl klidným zrakem na Sabrinu. Ruce měl stále zasunuté v jejím podpaží a jemné hladil kraje jejích ňader. Pak palci kradmo poškádlil jejich vrcholky. Sabrina přerývaně vzdechla. V tu chvíli se za nimi ozval zlostný výkřik. Když se otočili, spatřili Enid a Ranalda, jak se udýchaní řítí ruku v ruce ke dveřím.

„Zatraceně!” zaklel Morgan. „Myslel jsem, že budeme mít trochu víc času.”

Ale času už opravdu nebylo nazbyt. Dav nezadržitelně směřoval k nim. Morgan vysadil Sabrinu na stůl, aby jí nikdo neublížil, a pak rozrazil obrovské dveře.

Bouře divoce zaduněla. Dveřmi prolétl prudký závan chladného vzduchu, sfoukl svíčky a ponořil sál do chaotické tmy. Zazněly vyděšené výkřiky.

Sabrina se roztřásla: Opustil mě snad Morgan? Ale dlouho se tou otázkou netrápila.

Vítr k ní vzápětí opět přinesl vůni borovice a santalového

dřeva. Silné, důvěrně známé paže ji sevřely do objetí divokého a vyzývavého jako přicházející bouře. Morganovy rty pak uloupily polibek tak naprosto důvěrný, jako kdysi bývalo splynutí jejich těl. Jazykem pronikal do Sabrininých úst znovu a znovu, až ji spoutal v lačném rytmu, který rozproudil vlny touhy i v těch nejtajnějších zákoutích jejího těla.

V tom polibku byla skryta všechna smyslnost, která kdy mezi nimi proudila. Veškerá posedlost. Každý dotek jeho dlaně, každé polaskání jazykem, vše úhledně zabalené do jediného polibku, který Sabrině ukradl duši a vzal jí dech.

Sabrina chtěla víc, ale Morgan se od ní odtáhl a v potemnělém sále se zdál být jen stínem bez tváře. Sabrina měla pocit, že na vlasech ucítila jeho ruku. Pak ji ale do tváře uhodil vlhký, chladný vítr, a Morgan byl pryč.

Zachvěla se hrůzou. Teprve te’ si uvědomila, že Morgan zmizel a nechal ji tam stát na vlastních nohou.

Svezla se po zdi a klesla do pohodlí svých sukní. Dvěma prsty se dotkla chvějících se rtů. Přemítala, zda to byl polibek naděje, nebo rozloučení.

Pozdě téže noci seděla Sabrina v kolečkovém křesle na terase před svou ložnicí. Dúm Belmontů byl temný a tichý. Strýc Willie se s lahví portského zamkl v knihovně a teta Honora utekla do své ložnice s dramaticky vypadající dózou na naparování.

Sabrina nikdy nezapomene na jejich vyjevené tváře, když jim zkrvavený a zválený Philip Markham líčil, jak jejich dcera

uprchla z bálu se svým zemřelým manželem. Musela obdivovat klid, s jakým tu zprávu přijali. Prostě jen poděkovali zkoprnělému mladíkovi a vytratili se do svých soukromých pevností. Sabrinu zanechali péči sloužících.

Zaklonila hlavu a studovala temné nebe. Od západu se vyjasňovalo. Temná břicha těžkých mračen však ještě pohlcovala měsíční svit. Blesky se mezi nimi míhaly a dodávaly vzduchu elektrizující příchuť. Umně sestříhané vrcholky vavřínových stromů se mrskaly v horečném tanci.

Než přijel Morgan do Londýna, schovala by se Sabrina před takovou bouří pod peřinu. Te’ vítala nebezpečí její přirozené zběsilosti, pocítila touhu ji ochutnat, tu divokou, sladkou touhu, kterou tak dlouho potlačovala.

A přání se jí splnilo. Veliká dešťová kapka spadla přímo mezi její pootevřené rty. Sabrina se překvapeně zasmála. Déšť

nabíral na síle. Bil te’ silně a ostře jako padající kamínky. Místo toho, aby před ním ujela do skrytu pokoje, zaklonila Sabrina hlavu a nechala déšť, aby jí v kaskádách stékal po tvářích a po krku a svým perlivým zanícením ji očistil.

A v příštím zablesknutí ho zahlédla. Zaleskl se proti temnému obzoru jako zlatavá divoká kočka. Už na sobě neměl frak a rozepnutá košile vlála kolem jeho nahé hrudi. Vítr mu šlehal rozpuštěnými vlasy kolem ramen. Uhlazené chování bylo to tam a Morgan tam stál, drsný a nebezpečný, dravec ve světě kořistí.

Prostor mezi nimi jako by vyzývavě zajiskřil. Sabrina pocítila takové nadšení, jako by jí v žilách místo krve kolovala elektřina.

O křeslo se Morgan nestaral. Vzal prostě Sabrinu do náruče a odnesl ji do ložnice. Položil ji mezi polštáře rozházené po posteli.

„To křeslo,” zaprotestovala Sabrina. „Mohlo by zrezivět.”

„Tak ať,” odpověděl Morgan. Zavřel dveře na terasu a rámusení bouře se ztišilo. Vítr tlačil déšť proti okenním tabulím

a pokryl je nekonečným vodopádem.

Sabrina sledovala Morgana, jak oživuje skomírající oheň. Najednou pocítila stud. Mokrá košile se mu přilepila na široká záda.

„Zajisté jste již v Londýně dost dlouho na to, abyste věděl, že se nehodí, aby mladá dívka ve své ložnici bavila džentlmena,” pronesla Sabrina napůl škádlivým tónem.

Morgan se k ní obrátil a z očí mu tryskala radost. „Ani když je to jeho žena?”

Jeho žena. Morganův majetnícky tón naplnil Sabrinu vzrušením.

Morgan věděl, že přijít sem byla jen jedna z celé řady chyb, kterou započal, když souhlasil s tím, že si vezme dceru Dougala Camerona za ženu. Vzdálenost mezi nimi se s každým Sabrininým plachým úsměvem, s každým nervózním olíznutím rtů zmenšovala.

Jeho žena. Ta slova by měla být svatá a neodvolatelná, tak jak to Bůh zamýšlel. Svatá jako ta Bible, která čouhala zpod matrace. Svatá jako zmačkané prostěradlo a péřové podušky,

na kterých ted Sabrina spočívala.

Morganova postava zastínila postel. Sabrina se přitiskla k polštářům. Neměla strach z něho, ale ze sebe.

„Já nemůžu,” zašeptala a odvrátila zrak.

Morgan si sedl na pelest, chytil Sabrinu za bradu a pohlédl jí do očí. „Ať se zítra ráno stane cokoliv,” řekl jemně, „dnes v noci jsi ještě stále mou ženou.”

Sabrina se znovu zastyděla. Slzy, které tak dlouho zadržovala, jí vytryskly z očí. „Ty mi nerozumíš! Nejsem tě hodna. Už nejsem opravdová žena. Nevím, co mám dělat. Nemohu ti dát takové potěšení, jaké si zasloužíš.”

Morgan políbil Sabrinu na tvář, pak na druhou. Jazykem stíral slaný vodopád, který jí prýštil z očí. Z hrdla se mu vydral

hluboký vzdech. „Ale, děvče, jsi pro mě víc než ženou. A můžeš mi dělat potěšení takovými způsoby, o jakých jsi nikdy ani nesnila.”

Nesnesitelně sladký žár Morganových úst putoval níž a níž, přes oblouk Sabrinina hrdla, kolem klíčních kostí, až našel svůj cíl kousek pod okrajem promočené noční košile. Když začal jemně dráždit vrcholky jejích ňader, Sabrina vzdychla. To bylo pro Morgana znamením, aby začal sát a dráždit její prsa s takovou divokou vášní, až vlna ryzí rozkoše zaplavila Sabrinin klín.

Prsty splétala jeho hebké vlasy. Morgan zdvihl hlavu a jejich vášní zamlžené pohledy se setkaly. „Bude lepší, když si to svlečeš. Je to celé promočené, nechci, aby ses nachladila.”

Sabrina věděla, že je to nebezpečné. Když jí Morgan svlékal mokrou košili, její kůže se chvěla vzrušením. Sabrina se ještě nikdy necítila tak bezmocná. Ten muž se mnou může udělat cokoliv, problesklo jí hlavou. Naprosto cokoliv. Je to můj manžel, připomínala si naléhavě. Ale stále se nemohla zbavit toho trýznivého pocitu, že to, co by jí v temném a tichém srdci tetina a strýcova domu mohl udělat, je jaksi nemravné. Zakázané.

Ale vše, co až do této chvíle dělal, byly polibky. Líbal jí jemně. Něžně. Ústy sledoval křivky jejích rtů a jejich dotek byl čím dál lačnější. S každým nárazem jeho jazyka se Sabrina stále víc poddávala jeho rytmu, až její nahé tělo prosilo to jeho oblečené o další rozkoš.

Morgan jí zuby jemně kousal do krku. „Bože, děvče,” zamumlal, „vždycky jsem věděl, že Cameronové budou moje

smrt.”

Sklouzl níž a nešetřil polibky. Poznačil jimi její prsa, lehce vyklenuté bříško i křehkou hráz pánevní kosti. Když sklouzl až na stehna, světlo z krbu problesklo jeho rozcuchanými vlasy.

„Ne!” zašeptala rozhodně Sabrina.

Morgan užasle pozvedl hlavu. Přece nemůže být tak krutá, aby mě ted odmítla. Jestli ano, pak je konec, uvažoval. Můžu si na násilníka hrát, ale pokud bych jí měl nutit, raději bych vstal a odešel. Jeho hrdost by zůstala netknutá stejně jako jeho šaty.

„Ne,” opakovala Sabrina, tentokrát už o něco smířlivěji, a přitáhla si ho k sobě.

Rukama ho objala kolem ramen a jemně ho přiměla, aby si lehl na záda. Morgan se zatvrdil. Nehodlal se poddat ženě. Ne tak moc.

„Prosím,” zašeptala Sabrina.

Nepodívala se mu do očí, ale z jejích třesoucích se rukou Morgan vycítil, že ať je to, co po něm chce, jakkoliv neznámé, je to pro ni velmi důležité. Možná to bude ten největší dar, jaký jí kdy dám, napadlo ho. Morgan si lehl do podušek a poddal se něžné péči jejích rukou.

Morgan si nikdy nedopřál ten nádherný pocit nechat se svléknout ženou. Ani když byl malým chlapcem. Te’ mu Sabrina rozvazovala košili. Trochu se nadzdvihl, aby mu ji Sabrina mohla přetáhnout přes hlavu. Když vzala jeho tvář do svých dlaní

a něžně ho políbila, dech se mu zastavil. Odhrnula mu vlasy z tvá-

ře tak hypnotizujícím pohybem, až se mu málem zatočila hlava.

Ten pocit však ještě zesílil, když horkými polibky pokryla jeho krk a pokračovala dál na prsa. Bylo to, jako by ho olizovaly plameny.

Sabrina cítila, jak se Morganovy pevné břišní svaly pod jejími rty chvějí. Když začala jazykem dráždit linii zlatavých chloupků vedoucích po Morganově podbřišku k hornímu knoflíku jeho kalhot, ozval se hluboký, napůl vášnivý, napůl bolestný vzdech. Sabrina chytila mosazný knoflík mezi zuby a zatáhla za něj. Když povolil, Morganovo vzdychání se změnilo ve sténání.

Jeho boky se nadzdvihly. „Víš vůbec, co mi to děláš, děvče?” procedil Morgan mezi zuby.

„Tak trochu,” zamumlala Sabrina a stejným způsobem uvolnila druhý knoflík. Černé plátno Morganových kalhot se

napjalo a jeho perfektně šité švy hrozily prasknout.

„Zatracenej krejčík,” zaklel Morgan. „Kdybych ho tak moh chytit za ten jeho hubenej krk…” Morgan zasténal. Poslední knoflík povolil a uvolnil prostor jeho roztouženému mužství.

Morgan vpietl prsty do Sabrininých hustých vlasů a donutil ji, aby se na něho podívala. Její oči zářily světlem, o kterém si myslel, že už je zřejmě nikdy neuvidí.

Sabrina jím byla fascinovaná; bylo to, jako by Bůh stvořil tohoto tvora bezchybné mužnosti jen pro její potěšení. „Můžu? Prosím.”

Ta slova bylo to poslední, co by od ní Morgan očekával. Svalil se do polštářů a nevěřícné kroutil hlavou. „Jak můžu odmítnout, když tak hezky prosíš?”

„Tak zavři oči a předstírej, že jsem Syrs,” přikázala mu strojeně Sabrina. „Jestli se nepoddáš mé vůli, proměním tě v prase.”

Morgan odevzdaně natáhl ruce za hlavu. Jeho horoucí po hled sliboval sladkou pomstu. „Aby nikdo nikdy nemohl říct, že Morgan MacDonnell neumí pokorně čelit svému osudu.” Pod Sabrininou něžnou nadvládou ho však čekala škola pokory, jakou dosud nezažil. Když její jemné rty objaly jeho

mužství, měl pocit, že se v tu chvíli na místě rozpadne. Stiskl zuby a s hrdelným zasténáním zaklonil hlavu. Vzrušení jím proudilo v nekonečných přívalech. Sabrininy rty byly příslibem pokračování rajské rozkoše.

Sabrina hlasitě vzdychla. Konečně mohla dát Morganovi všechnu lásku, kterou v sobě za ta léta nastřádala. Ochutnávala ho, nadšená vlastní schopností přinášet mu takovou rozkoš. Od chvíle, co přepadla přes okraj útesu, to bylo poprvé, kdy zase cítila nějakou sílu, a znova milovala Morgana za to, že se jí pro ni vzdal. Byl jejím nádherným zlatým dravcem a Sabrina si uvědomila, že ho vlastně nikdy nechtěla zkrotit. Naopak ho chtěla přivést k ještě divočejší nespoutanosti.

Morgan zabořil prsty do jejích vlasů a držel ji jako otrokyni, ačkoliv ona z něho udělala nevolníka jen pouhým medovým příslibem vysvobození ze svých sladkých mučidel.

Morgan chtěl něco říct, ale v tom okamžiku si uvědomil, že takhle to už déle nevydrží. Rychle Sabrinu přetočil na záda

a celým tělem se k ní přitiskl. Prsty zkoumavě objížděl její rty, jako by si chtěl zapamatovat jejich tvar a hebkost na svém

mužství.

Rysy jeho tváře se stáhly bezmocnou potřebou. „Už nemůžu

čekat, děvče. Už je to moc dlouho.”

Prsty jí zajel mezi hebké tmavé kudrlinky v klíně a zasténal rozkoší. Ucítil, že i ona taje touhou. Sabrininy oči potemněly obavou i vášní zároveň. Ačkoliv byla Morganova potřeba naléhavá, našel si čas na to, aby pečlivě upravil Sabrininy nohy tak, aby se mezi ně pohodlně vešel a neublížil jí.

Přisál se k jejím rtům a snažil se zklidnit jejich naběhlé kontury. Jeho mohutné mužství přitom zajelo hluboko do Sabrininy skryté komůrky a jediným mocným pohybem rozštěpilo její tělo i srdce. Sabrina už téměř zapomněla, že syrová rozkoš vůbec existuje. Morganova ústa zdusila Sabrinin divoký výkřik.

„Princezno,” zašeptal jí do ucha. „Moje nádherná, překrásná princezno! Chci tě rozmazlovat. Chci tě hýčkat. Chci tě uspokojit.”

Svůj slib splnil. Rozmazloval ji tak, že by jí už nebyl schopen vyhovět žádný jiný muž. Nadšeně ji hýčkal. Uspokojil ji svým silným tělem, až nemohla dělat nic, než ho pevně objímat kolem ramen, a její výkřiky zněly jako nekonečný chvalozpěv plný vděku. Ale ani to Morganovi nestačilo. Vložil ruku mezi jejich těla a palcem začal dráždit to rozechvělé poupě rozkvétající mezi jejími hedvábnými kudrnkami.

Sabrina vzrušením ztrácela vědomí. Prohnula se jako luk

a její ochablé nohy ožily. Objaly Morgana kolem pasu a nutily ho směřovat hlouběji a hlouběji.

Morgan měl jen maličkou chvilku na to, aby si vychutnal toto vítězství. Pak -už pulzování Sabrinina hedvábného objetí dokonalo celé dílo extáze. Morgan se proti ní mohutně vzepjal a jeho chraplavý výkřik byl k nerozeznání od hlasu bouře za okny pokoje.

Morgan seděl oblečený na kraji postele a pozoroval Sabrinu, jak spí. Pohladil nahou křivku jejích zad, fascinován bělostí její kůže. Zářila v mdlém světle svítání a sváděla ho, aby pokračoval níž a kopíroval prohlubně a výstupky Sabrininy páteře. Dívka nespokojeně zamručela a zabořila se hlouběji do polštáře.

Morgan se usmál. S vlasy rozhozenými po polštáři

a s přikrývkou, která sotva zakrývala jemné obliny jejího

zadečku, vypadala spíš jako dívka z harému po divoké noci strávené se sultánem než jako princezna.

Morgan pokračoval dlaní na hebké Sabrinino lýtko a zmáčkl její napnutý sval. Nikdy nezapomněl na ten nádherný okamžik, kdy ho její překrásné nohy objaly kolem těla.

To děvče bude zase chodit, pomyslel si. Na to už dohlédnu. Morganovi se na tváři rozhostil uličnický úsměv. Prostě jsem na to šel ze špatného konce. Mělo mi být jasné, že existuje mnohem účinnější a příjemnější způsob, jak rozproudit krev

v Sabrininých nohách.

Někde hluboko uvnitř domu odbily hodiny pátou. Morgan věděl, že bude lépe, když odejde dřív, než se vzbudí služebnictvo. To už by asi ubozí Belmontové nezvládli, najít dalšího Skota se špatnou pověstí, jak si užívá se ženou z jejich rodu. Také potřeboval dát zprávu Dougalovi a Elizabeth, že se rozhodl zůstat v Londýně a bojovat o svou nevěstu.

Pohladil Sabrinu po vlasech a na nepatrnou chvilku zapochyboval. Už jednou mi svěřila své tělo a pak jsem byl tím jediným, koho obvinila, když se polámalo. Možná bude trvat dlouho, než mi zase s důvěrou svěří své srdce, uvažoval.

Vzdychl, přikryl její nahé tělo a vstal, aby si zasunul košili do kalhot. Něco spadlo na zem k jeho nohám.

Když se podíval lépe, poznal Bibli, která předchozí noc vyčuhovala zpod matrace. Shýbl se pro ni a instinktivně vycítil, že ze všech knih by se právě tato měla ctít nejvíce. Její křehké stránky se mu otevřely v ruce a vyjevily mu suchou větvičku

s květy a lístky.

Srdce se mu prudce rozbušilo.

Třesoucí se rukou hladil průsvitné okvětní lístky. Poznal

v nich květy z jeho rodné Vysočiny. Udiveně se podíval na Sabrinu. Jeho odvrhla, ale tenhle plevel zahodit nemohla. Místo toho jej uchovala a vtiskla mezi stránky této knihy jako své spící srdce.

Morgan je opatrně zasunul do kapsy na své hrudi a zastrčil Bibli do rohu postele. Pocítil nový příliv energie. Ještě toho budu muset hodně udělat, než se budu moci vrátit domů, pomyslel si.

Když procházel zahradní brankou, na východě už slunce rozprostíralo své první paprsky. Z mokrých chodníků vzlínala pára a utvářela ranní mlhu.

Morgan byl tak zabraný do svých plánů, že málem zakopl

o zahalenou postavu, která mu zastoupila cestu.

„Nemáte půl penny, pane?”

Morgan se zamračil. Zdálo se mu na žebráky trochu moc brzy. Ale prosebníkův ošuntělý plášť byl skrz naskrz promočený, jako by spal venku v té bouřce. Morgan si vzpomněl na chvíle, kdy on sám byl hladový a promočený, a vytáhl váček s penězi. Hrábl do něj pro pár stříbrňáků, ale pak hodil celý váček žebrákovi do ruky. Chtěl se podělit o trochu radosti a naděje, kterou cítil, s někým, kdo má zjevně méně štěstí.

„Dobře si to užij, kamaráde.”

„Díky, pane,” zavolal za ním žebrák. „Určitě na vás nezapomenu, přísahám.”

Ale Morgan na žebráka zapomněl, sotva mu zmizel

z dohledu. Zvesela si vykračoval po chodníku, pískal si a po dlouhé době nepřemýšlel nad minulostí, ale nad budoucností.

Sabrina se poprvé po měsících probudila s úsměvem na rtech. Skrz dveře na terasu se do pokoje prodíralo ranní slunce. Protáhla se a s radostí pocítila tu lehkou bolest v unavených svalech. Znova se cítila jako dítě, které se probudilo do slunečného dne plného nejrůznějších možností.

Aniž by si to uvědomila, pokrčila nohy. Pak se na ně zadívala, nadšená tím plynulým pohybem. Co kdybych se chovala jako předtím? napadlo ji. Co kdybych si prostě sedla, spustila nohy přes okraj postele a opřela se chodidly o podlahu?

Rychle se oblékla do odhozené noční košile, stáhla ze sebe přikrývku a začala sunout nohy ke kraji matrace, až visely jen kousek nad zemí. Po spánku jí stekla kapička potu. Stiskla jazyk mezi zuby, vzepřela se na rukou a kousek po kousku se sunula z postele, až se nataženými palci dotkla studené podlahy. Za okamžik už se dotýkala celými chodidly.

Zhluboka se nadechla, zatajila dech a pomalu přenášela váhu svého těla z matrace do nohou, až zůstala zcela bez opory stát. Stát. Tak jako už tolikrát předtím. K chůzi bylo ještě daleko.

Pak se ale pokusila nevnímat slabost, kterou cítila v lýtkách a ve stehnech, a posunula jednu nohu o několik centimetrů vpřed. Pak druhou. Palci narážela do tvrdé podlahy, jak se zoufale snažila udržet rovnováhu.

Sabrina pocítila obrovské nadšení. Byla sice jen několik centimetrů od postele, ale přesunula se tam sama. Šla. Nebyl by

to pro Morgana šok, kdybych mu vběhla do náručí? přemýšlela. Z té představy se jí zatočila hlava. Sabrina zakolísala, a dřív než dopadla na tvrdou podlahu, stihla se chytit táhla zvonku.

Oběma rukama za něj zatahala a rozezněla veselou zvonkohru. „Beatrice!” zakřičela. „Beo, honem!”

Mladičká služka v noční košili a s vlasy spletenými do malých copánků vběhla do pokoje. Baculaté tváře jí plály. „Ale, slečno, copak je to? Neublížila jste si? Upadla jste?”

V tu chvíli už se Sabrina vzpírala o sloupek postele a snažila se dostat zpět na nohy. „Samozřejmě, že jsem upadla. Není to skvělé? Už se nemůžu dočkat, až zase spadnu!”

A nemusela na to dlouho čekat. Pustila se sloupku, naklonila se na jednu stranu a pak na druhou. Bea přispěchala, aby Sabrinu podepřela, ale než tak mohla učinit, svalily se obě na podlahu.

Sabrinin smích byl nakažlivý. Beatin strach se brzy vytratil a dívka se ani příliš nesnažila své rozpustilé hihňání skrývat.

„Mám probudit pána a paní?” zeptala se Bea. „Vím, že by tohle rádi viděli.”

Najednou Sabrina pocítila stud za to všechno, co kvůli ní musela její drahá teta a strýc vytrpět. „Možná později. Nejdřív musím něco vyřídit. Ať Teddy přistaví kočár k zahradní bráně.”

Bea vyrazila ke dveřím, aby vyřídila Sabrinino přání.

„A Beo?”

„Ano, slečno?”

Sabrina se uličnicky usmála. „Přines mi nejdřív něco k snědku. Mám strašný hlad.”

Sabrina vystrčila hlavu z okýnka kočáru. „Rychle, Teddy! Jsi si jistý, že máš tu správnou adresu? Nemůžou ti koně běžet trochu rychleji?”

„Máme adresu pana hraběte a koně běží, jak nejrychleji mohou, slečno,” odpověděl podrážděně lokaj. „Na poslední křižovatce jsme málem přejeli toho milého džentlmena.”

Ten „milý džentlmen” zahrozil za kočárem pěstí a hlasitě zanadával na adresu lokajových rodičů. Sabrina nadskakovala na sedátku, jako by chtěla jít koním příkladem. Teplý ranní vánek vytáhl pramínky vlasů z jejího volně uvázaného drdolu. Bouřka vyčistila londýnské ulice a vzduch jiskřil čistotou.

Sabrině připadalo, jako by byl celý svět náhle svěží a plný nadějí, dokonce i zahalený žebrák na rohu Morganovy ulice.

Kočár prudce zastavil naproti prostého dřevěného domu. Sabrina rozrazila dvířka a málem jimi uhodila šokovaného Teddyho do tváře. „Křeslo, Teddy. Já podržím dveře. Ty podej křeslo.”

Zatímco Teddy sundával křeslo z háku na zadní straně kočáru, Sabrina vroucně doufala, že je už dlouho nebude potřebovat.

Usmála se a netrpělivě klepala chodidly. Ale dřív, než se Teddy vrátil s křeslem, dveře domu se rázně otevřely. Na prahu se objevil muž se ženou. Švitoření a hlasitý mužský smích se donesly až do kočáru. A když žena zaklonila hlavu, aby se podívala vousatému muži do tváře, sklouzl jí závoj

a odhalil záplavu rusých vlasů stažených do elegantního účesu. Slunce se zalesklo ve stříbrných pramíncích, které se jimi proplétaly.

Sabrina se rychle stáhla do stínu kočáru a úsměv jí zkameněl na rtech.

Za nimi se objevil další muž. Obrovský, elegantní muž

s neoholenou tváří. Jeho bílé zuby zářily v oslnivém úsměvu. Ten muž s vousem ho poplácal po zádech a pak se zastavil na schodech, aby mu předal plný váček.

Sabrina sledovala své rodiče, jak jdou ruku v ruce ulicí

a jejich kroky jsou lehčí než vzduch. Morgan ještě chvíli stál na prahu, usmíval se a pohazoval si váčkem, jako by chtěl odhadnout jeho obsah. Pak se otočil a zašel zpět do domu.

Třicet stříbrných.

Sabrině se v paměti vynořila vzpomínka. Strašná, plná podlosti a zrady. Vzpomínka na Morganova zanícená slova v otcově vězení. Slova plná vášně, která s ní nemá pranic společného.

Jsou vším, co mám. Vším, co jsem. Udělal bych pro ně cokoliv.

Dokonce i naplnil macdonnellské pokladny nečestně získaným zlatem. Odměnou za svádění dcery Dougala Camerona, dodala v duchu trpce Sabrina.

Vzpomněla si na obrázek muže a ženy, které onehdy zahlédla z kočáru. Na ten zvláštní pocit, že ji někdo neustále pozoruje. Copak to všechno její rodiče sledovali? Každý pád, každý výbuch hněvu, každou ostrou výměnu názorů? Ruka jí vylétla ke rtům. Jen s obtížemi zadusila hysterický výkřik.

Jestlipak otec platil Morgana paušálně, nebo mu hradil každou návštěvu zvlášť? Platil mu líbezné úsměvy zvlášť?

A polibky? A co poslední noc? Ti tři zjevně něco oslavovali. Ze by je Morgan obšťastnil detaily z jejich milostných hrátek? Při vzpomínce na své rty na Morganově hladké kůži zavřela Sabrina oči. Jeho chuť se změnila v pachuť kdesi vzadu na jazyku.

Takové ponížení! Sabrině se stáhl žaludek, až se jí udělalo nevolno.

Otec by pro ni udělal cokoliv.

Morgan by udělal cokoliv pro svůj rod.

I Eva by musela pochválit jejich nechutně vychytralý plán, jeho nezdolnou logiku.

Teddy se objevil přede dveřmi kočáru. Tvář měl brunátnou, jak zápasil s těžkým křeslem. Sabrina pohlédla na to monstrum ze dřeva a železa. Nenáviděla je. Nenáviděla všechny kolem.

„Odnes to,” přikázala ostře.

Lokaj se bezradně zamračil. „Ale, slečno, řekla jste -”

„Je mi jedno, co jsem řekla. Dej to pryč! Už to nechci nikdy vidět.”

Sabrina přibouchla dveře kočáru a čekala, až se lokaj vrátí. Jeho tvář se objevila v okénku a vypadala bídně, právě tak, jak se Sabrina cítila. „Kam ted, slečno?” zeptal se dutě.

„Domů,” odpověděla Sabrina a hleděla přímo před sebe.

„Odjíždím domů.”

30

Sabrinini rodiče se objevili na prahu domu na Hanno verském náměstí necelou hodinu poté. Jejich tváře vyzařovaly tajuplné nadšení. Tichá Bea je uvedla do ranního pokoje, kde za tetiným psacím stolem seděla Sabrina. Oba se k ní vrhli s takovou radostí, že i matka, jindy tak přísně elegantní, poskakovala jako splašené kůzle.

„Miláčku!”

„A, tady je moje princeznička! Tak moc jsi nám chyběla!” Sabrina nastavila líčko jejich polibkům s takovým klidem,

jako by to byly hodiny, a ne týdny, co se viděli naposled. Dougal a Elizabeth si vyměnili vědoucí pohled, přesvědčeni, že

její póza je jen trik.

Když povykládali novinky o Alexovi a Brianovi a o jaru, které konečně dorazilo i do Cameronu, Sabrinin otec si odkašlal a nasadil vážný výraz.

Z kapsy vytáhl složené dokumenty. „Nemusím ti říkat, proč jsme přijeli, děvče. Konečně jsem dostal doklady potřebné

k anulaci tvého manželství.”

„To vždycky trvá tak dlouho, když chce někdo prohlásit manželství za neplatné?” zeptala se Sabrina.

Její rodiče si vyměnily další provinilý pohled a zamumlali cosi o „omezeních” a „polehčujících okolnostech”.

„V každém případě,” vyhrkl horlivě Dougal a rozložil dokumenty, „už chybí jen tvůj podpis tady pod úřední pečetí. Pak už budeš mít od toho odporného MacDonnella navždy pokoj.”

Zamával Sabrině papíry před obličejem a zjevně očekával, že odmítne.

Sabrina mu však vytrhla papíry z ruky a položila je před sebe na stůl. Matka překvapením pootevřela ústa. Dougal vydal zvláštní zvuk a Sabrina věděla, že by stačilo slovo a prozradil

by se. Aniž by se vůbec obtěžovala si dokumenty přečíst, namočila Sabrina pero do inkoustu a bez mrknutí oka je, tentokrát bez obvyklých kudrlinek, podepsala. Posypala podpis pískem, pak ho setřásla a podala listiny zpět otci.

„Tady. Hotovo. Můžu ted odejít?”

„Odejít,” opakoval otupené Dougal. Stiskl papíry v ruce, jako by bojoval s pokušením zmačkat je do koule. „Kam odejít?”

Elizabeth s prázdným výrazem ve tváři žmoulala ve vlhké dlani kapesník.

„Domů,” odpověděla prostě Sabrina. „Do Cameronu. Moje zavazadla jsou už na chodbě.”

„Jistě, děvče, cokoliv chceš,” pronesl nezřetelně otec. „Jestli si to přeješ, pojedeme hned ted.” Otočil se od stolu, jako by už se na ni nemohl déle dívat. Jeho kroky ztěžkly, jako by za deset minut zestárnul o deset let.

„Tati?” Sabrina natáhla ruce. „Budeš mě muset odnést. Copak si nepamatuješ? Nemůžu chodit.”

Přesně ve dvě hodiny odpoledne stoupal Morgan s obrovskou kyticí skleníkových růží po schodech domu Belmontů. Vyžadovalo železnou vůli, aby nepřišel dřív, ale cítil, že tak významná událost vyžaduje alespoň trochu společenských způsobů.

Nedočkavě zaklepal na dveře, ale místo lokaje mu otevřela pihovatá služebná se zarudlýma očima. Byla tak překvapená, že zapomněla pronést jediné zdvořilé slovo na účet té úžasné kytice.

„Zajdu hned pro pána, pane.” Když odváděla Morgana do salonu, utírala si zástěrou nos. „Promiňte. Jsem asi strašná. Byly doby, kdy bych udělala cokoliv, jen aby odsud odjela. Ale ted, když je pryč…” Služebná se rozvzlykala.

Morgan nechtěl, aby dnes kdokoliv trpěl. „Ale, děvče. Nemusíš přece plakat. Jsem si jistý, že slečna Enid bude jezdit na Vánoce a tak. Měla by ses radovat, že se její manžel vrátil. To dítě, co nosí, přece potřebuje otce.”

„Ale já jsem šťastná pro slečnu Enid, pane. Mluvila jsem o mladé slečně.”

„O mladé slečně?” Morgana se zmocnila mrazivá předtucha. Zastavil se v půli kroku.

Služebná šla dál. „O slečně Sabrině, pane.”

Morganovi vypadly růže z ruky. Dohnal služebnou, popadl

ji za ramena a otočil čelem k sobě. Očima horečně pátral v jejím obličeji po pravdě, kterou se bál objevit. „Sabrina? Sabrina odjela? Kam? Kdy? Jak je to dlouho?”

Služebná se v jeho pevném sevření roztřásla. „Přijeli její rodiče a odvezli ji zpátky do Skotska.”

Morgan služebnou zatřásl. „Kdy? Jak je to dlouho?”

„Několik hodin. Asi v deset ráno.”

Morgana zaplavily smíšené pocity. Ohromení. Vztek. Zoufalství. Byla to zas jen další cameronská zrada? Ale čí vlastně? Dougalova, nebo Sabrinina?

Služebná se při pohledu na Morganův divoký výraz

v obličeji zachvěla strachy. Pustil ji a vyrazil ke dveřím. Křehká poupata růží se rozpadla pod drtivým tlakem jeho podpatků.

31

Morganův kůň prolétl vřesovištěm, jeho železné podkovy se sotva dotýkaly země. Kdyby Morgan chtěl, mohl by zavřít oči a na chviličku předstírat, že zase sedí na Pookahovi, vlasy mu vlají ve větru a vůně svobody proudí všemi jeho smysly.

Ale Pookah byl mrtvý a Morgan zjistil, že na světě existují věci dražší než svoboda. Dokonce i vzácnější než hrdost. Hrdost by mu velela vrátit se do hradu MacDonnell a sebrat své muže k útoku na ty proradné Camerony.

Místo toho docela sám pádil tryskem ke Cameronu, aby konečně pokořil to tvrdohlavé ženské srdce. Jediným ústupkem

hrdosti byl nový tartan, který ho zahaloval.

Fialové mraky zbarvily horizont. Nebe pomalu temnělo

a získávalo modrý nádech jako Sabrininy safírové oči. Kulatý měsíc visel nad vrcholky hor jako mrazivá perla. Morgan vedl koně za světlem a doufal, že nebude příliš pozdě. Ze ho dohoní dřív, než navždy zmizí z jeho dosahu.

Ten večer se nijak nelišil od jiných klidných jarních večerů na Cameronském panství.

Brian s Alexem hráli v salonu před krbem šachy. Pugsley dřímal u krbu. Elizabeth protahovala štíhlou jehlu bělostným plátnem vyšívaného paravánu, otevřený košík s šitím u nohou. Dougal seděl za psacím stolem zavalený katalogy s jarními rostlinami. Pugsleyho chrápání odpočítávalo ubíhající minuty.

Najednou někdo zběsile zabušil na dveře. Všichni sebou polekaně trhli, ale nikdo se ani nepohnul. Pugsley nadzdvihl hlavu a začal vrtět ocáskem.

Dougal otočil stránku, oči stále zabořené do tlustého svazku. Elizabeth uvázala uzlík a zbytek nitky odtrhla zuby. Alex ukořistil Brianovu věž a zatvářil se zlověstně.

Masivní dubové dveře se otřásaly pod sprškou ran, které na ně dopadaly zvenčí. Z kuchyně přiběhl lokaj, ale Dougal ho varovným pohledem zastavil. Pugsley vyběhl s nadšením, jaké neprojevoval už po mnoho týdnů, a začal poskakovat přede dveřmi.

Dougal si promnul bradu. Únava se zračila v každé vrásce na jeho čele. Nebyl si jistý, jestli by jeho rodina přežila ještě jedno macdonnellské vítězství. Věděl, že jeho dcera určitě ne. Prastaré dřevo veřejí se pod mohutným nárazem rozlomilo.

Pugsley uskočil a začal nadšeně štěkat na kapitána MacDonnellů, který překročil třísky a vkráčel dovnitř. Morgan Pugsleyho jediným pohledem utišil. Pes si provinile lehl na bříško a čumák zabořil mezi přední tlapky.

„Přišel jsem navštívit svou ženu.” Morganův hlas se rozezněl tichým pokojem.

Dougal povstal. Elizabeth však pokračovala v šití a její ruce protahovaly jehlu látkou v nezměněném rytmu. Brian si zkoumavě prohlížel šachovnici, jakoby jeho další život závisel na příštím tahu.

„Sabrina už není tvou ženou,” oznámil Morganovi chladně Dougal.

Bolestná křeč stáhla Morganovu klidnou tvář a vzápětí ji vystřídala zlost. „Možná ne v očích vašeho anglického práva. Ale v očích Boha jsem stále jejím manželem.”

Alex vyskočil na nohy a postavil se po boku svého otce.

„Podívej, příteli, není tu jediný důvod chovat se nerozumně -”

„Nejsem tvůj přítel,” vyštěkl Morgan. „A taky mě nezajímají žádné důvody. Hlavně tehdy, když si je Cameronové přizpůsobují svým potřebám. Jediné, co mě zajímá, je Sabrina.”

Dougal pokrčil rameny. „Tak dobře. Briane, zajdi pro sestru.”

„Ne!” Rozkázal ostře Morgan, až sebou všichni trhli.

Byla to pistole v rukou MacDonnella, co zastavilo Briana v půli cesty a vyrazilo Elizabeth dech.

„Ne,” opakoval Morgan. „Tentokrát už nestrpím jakýkoliv zasahování. Zvláště pak tvoje, Dougale. Toho mám dost na celej život.”

Dougal se postavil před svou ženu. „Nedělej nic, čeho bys litoval, hochu.”

Světlo lampy se zalesklo v hlavni pistole. Morgan namířil na zemanovu hrud. „To jsem už udělal. Věřil jsem Cameronům.”

Morgan bral schody po třech. Proletěl galerií. Jeho kroky se rozléhaly domem, jako by tu nikdy nezněl lidský smích nebo veselé melodie písní. Otevřela se před ním tmavá chodba.

Bez zaváhání se pustil do jejího nitra. Hledal dveře, které si pamatoval z dětství. Dveře, které tolikrát toužil otevřít, lákán jemnou zvonkohrou dívčího smíchu.

Tentokrát je otevřel a zjistil, že se v něm zastavil čas. Byl prázdný. Přehoz na posteli byl hladký a nedotčený jako tvář hadrové panenky spočívající na polštáři. Miniaturní čajový servis ležel na růžovém stolku. Morgan pozvedl jeden hrníček. Najednou mu připadalo, že mu nějak vyrostla ruka.

A křesílka už nebyla prázdná, ale obsazená duchy Morganovy lítosti: Sabrina se zářivýma očima a s tančícími lokýnkami; hadrová panenka nahnutá přes svůj hrníček; tříbarevné kotě líže z hrnku smetanu a s panenčiným péřovým kloboukem uvázaným pod bradou vypadá hrozně legračně.

Prosebný dívčí hlásek proťal ticho. „Morgane, dej si se mnou

čokoládu. Izabela, panenka a já máme dneska perník.”

Morganovi vyklouzl hrníček z nemotorných prstů a roztříštil se o podlahu.

Tichounce zavřel dveře pokoje, jako by si chtěl zachovat vzpomínky nedotčené. Probíhal temnými chodbami panství, otvíral jedny dveře po druhých, ale nacházel jen další duchy, další vzpomínky. S pocitem marné snahy vběhl zpět na galerii, ruce zaťaté v pěst.

Jedny dveře zůstaly ještě nedotčeny. Ty hned u schodiště. Morgan se trochu uklidnil a vydal se k nim. Každý krok vážil, jako by to měl být jeho poslední.

Leštěný dub dveří vedoucích do podkrovního pokoje chladil jeho dlaň. Dveře se bez jediného vrznutí otevřely.

Měl jsem vědět, že na mě bude čekat právě tady, zalitá měsíčním světlem, tak jako tenkrát tu podzimní noc, která se zdá být už tak dávno, pomyslel si. Sabrina odpočívala na sedačce u okna a její bílá noční košile zářila ve světle měsíce. Zadumaně hleděla na tu zářící kouli, jako by byla uchvácena jejím tajuplným kouzlem, a pomalým, zasněným pohybem si kartáčem pročesávala vlasy.

Morgan zaváhal na prahu pokoje. Měl pocit, jako by měl zneuctít svatou zem. Jako by měl zrušit oltář postavený životu, který si vybrala místo toho, který jí mohl nabídnout on. Život prázdného klidu místo sladké radosti a hořké bolesti. Žádné riskování. Žádná bolest. Žádné ztráty, protože tady nebylo co ztratit. Morgan věděl, co ted musí udělat. Jeho vlastní pocit ztráty hrozil, že ho přeroste.

Pěnkavy ze své klícky švitořily na pozdrav, ale Sabrina ani neotočila hlavu.

Dál si klidně pročesávala své temné kudrny. „Nebylo od tebe právě vhodné zavřít mou rodinu do kostela. Sloužící to hrozně vyděsilo,” ozvala se.

„Dobře víš, že já fér nebojujú. Jestli budou chtít ven, tak klidně můžou vyrazit okna.”

Sabrina na něho káravě pohlédla přes rameno. „Matka by to nikdy nedovolila,” namítla. „Ta okna jsou víc než sto let stará. Byla dovezena až z Heidelbergu”

Morgan přistoupil k Sabrině. Jeho oči však nebyly fixovány na osvětlený kostel za starobylými hradbami, ale na světélkující vlny hedvábí rozestřené po Sabrininých zádech. Sabrina

pootevřela okno, jako by zdvořilá zvědavost byla tím jediným, co ji popouzí.

Nachýlila hlavu a Morganovi se v tu chvíli zdála nesmírně vzdálená, vzdálenější než měsíc na obloze. „Jsou příliš potichu, nezdá se ti?” prohodil. „Možná se modlí za spásu tvojí duše.”

„Měli by se modlit za tu tvoji. Jestli ovšem ještě vůbec

nějakou máš.”

Sabrina přibouchla okno. Zastavila příliv čerstvého nočního vánku a uzavřela je do ticha, které najednou připadalo Morganovi nesnesitelnější, než kdy bylo hašteření a povykování jeho mužů.

„Jestli jsi nás přišel vyloupit,” řekla Sabrina a odložila kartáč, „matčiny šperky jsou v kufříku pod podlahou tam v rohu. Na stole leží zlatem vykládaná krabička na tabák.

A cameronský meč visí tamhle nad krbem. Stejně ti po právu náleží.”

„Tak jako ty?”

Sabrininy tváře lehounce zrůžověly. Ale barva se z nich vytratila stejně rychle, jak nečekaně se objevila, a její tvář byla zase bílá a bez výrazu.

Morgan tu čistotu zničil se zlomyslným zadostiučiněním. Jeho hlas zněl v provoněném vzduchu hrubě a nevrle.

„Nepřišel jsem si něco vzít, děvče. Přišel jsem něco vrátit. Něco, co patří tobě.” Sáhl si do plédu, vytáhl sušené květy

a bezohledně je hodil Sabrině do klína.

Její ruce ji prozradily. Až příliš náruživě se snažily sesbírat květiny rozhozené po celém klíně. A pak, jako by si uvědomily, co udělaly, klesly zpět do klína jako dvě zlomená křídla. Horní ret se jí začal třást.

Morgan jí zastínil výhled. „Copak sis řekla, děvče? Žes prostě byla ušlechtilá? Žes udělala velký gesto, voběť, když si mi dala volnost?”

„Zasloužil sis víc,” zašeptala Sabrina a z řas jí skanula slza

přímo na vysušený květ.

Morgan si klekl na koleno vedle sedačky. „Máš zatraceně pravdu. Zasloužil,” procedil Morgan mezi sevřenými zuby. Horlivost v jeho očích Sabrinu vyděsila. „Lhala jsi! Lhalas mi a lhala jsi i sobě. Nejsi ušlechtilá ani statečná. Seš jenom malej zbabělec, Sabrino Cameronová, a i kdybys měla zdravý nohy, pochybujú, že by tě tvoje páteř unesla!”

Sabrině stékaly slzy po bledých tvářích, ale Morgan je ignoroval, stejně jako ignoroval výčitky, které pocítil ve vlastním nitru. „Ale v jednom jsi přece jen měla pravdu. Nejsi mě hodna. Já chci vodvážnou ženu, která bude po mým boku

v dobrým i ve zlým, na nohách, nebo na kolenou. Nepotrebujú nějakou slabou holku, která uteče, hned jak se vobjeví první náznak nějakýho problému. Ano, Sabrino, zasloužím si za ženu někoho silnějšího.”

Morgan se postavil a snažil se, aby jeho hlas zněl naprosto klidně, ačkoliv to v jeho nitru bouřilo. „Bůh tě provázej, děvče. Nepřeju ti nic zlýho. Přeju -”

Ale Morgan tu větu už nedokončil. Život plný ztracených přání a zlomených snů mu stáhl hrdlo. Prsty se jemně dotkl Sabrininy tváře. Ztvrdlým bříškem ukazováčku zachytil slzu vzácnější než jakýkoliv drahokam.

Sabrininy oči ho zapřísahaly a Morgan věděl, že jestli vysloví jedinou prosbu, jediné slovo na svou obranu, zůstane. Ale Sabrina mlčela. To ticho bylo jejich zkázou. Morgan zaťal ruku v pěst a zničil tu slzičku stejným pohybem, kterým ji zachránil.

Otočil se a bez jediného slova odešel.

Otupělá a zničená zůstala Sabrina sedět na pohovce

a poslouchala, jak se zvuk Morganových kroků pomalu ztrácí v dálce. Ta hrozivá pravda jeho slov jako by ji svlékla donaha. Všechna ta šlechetnost jejích záměrů byl jen klam, žalostná parodie sebeobětování. Než aby riskovala jeho odmítnutí nebo výsměch jeho lidí, raději udeřila první a první je také všechny odmítla. Nemohla chodit, ale to jí nezabránilo k útěku.

Sáhla po jednom z těch drahých suchých květů a rozdrtila jej na prášek. To nebyla Morganova hrdost, která je zničila, ale moje vlastní, uvědomila si. Táž hrdost, která jí bránila naposledy padnout k jeho nohám, ted Sabrině položila dlaň na ústa

a nedovolila jí zavolat ho zpět.

Měsíční jas jako by se jí vysmíval. Kolem okna proplul znepokojivý bílý chuchvalec. Sabrina zamrkala, aby potlačila slzy. Další chomáč prolétl kolem okna a rozplynul se v temné náruči noční oblohy.

Sabrina otevřela okno. Štiplavý dým jí vlétl do očí. Pohledem stopovala, odkud ty chomáčky dýmu vycházejí,

a s hrůzou zjistila, že z mozaikového okna v zadní části kostela šlehají plameny. V okamžiku jasného šílenství ji napadlo, že Morgan zapálil kostel, aby ji potrestal za tu zbabělost. Ale její srdce tu myšlenku ve stejném okamžiku zamítlo.

„Morgane!” To milované jméno vylétlo z jejích rtů a bylo plné touhy.

Ale Sabrinin výkřik byl přehlušen hrozivým nářkem, který stoupal a rozléhal se všude kolem, až se vystupňoval jakoby na pokyn nějaké čisté, nezkažené vznešenosti.

32

Ten zvuk byl překrásný a hrozivý zároveň. Jako by se osvobodil ze svého vězení mezi zdmi panství. Instinkt Sabrině zavelel, aby si zacpala uši.

Nemohla to snést. Bříšky prstů si tiskla spánky, ale ten zvuk kolem ní stále rezonoval, pronikal každým jejím pórem

a neomylně směřoval k otevřené ráně v jejím srdci. Lkal o lásce, o ztrátě a o životě plném promeškaných příležitostí. Oplakával zradu a zklamání a upouštěl chvějící se noty jako slzy do bezedné studny žalu.

Byl to hlas ženy, cameronské nebo macdonnellské, ženy, jež ztratila otce, bratra, muže nebo syna kvůli nesmyslné nenávisti, která hlodala mezi jejich rody. Byl to zlomený žalozpěv všech žen, které kdy byly přinuceny obětovat lásku na oltář hrdosti.

Byl to pláč Penelopy čekající na návrat Odyssea. Ani nářek Diny nad mrtvým tělem Sechemovým, který ji unesl a zbožňoval. Eva vyšla ze zahrady a dál oplakávala proradnou hadí faleš.

Eva.

Sabrina se narovnala a snažila se setřást to kouzlo tajuplného žalozpěvu. Jeho melodické nitky upředly síť zkázy, síť, do které už její rodina byla polapena, síť, do které se Morgan zrovna chystal vejít. Sabrina se s tím snažila bojovat. Věděla, že musí najít něco dostatečně silného a odolného, něco, co by mohlo přetrhnout ta všestravující vlákna.

Sabrina horečně prohledávala pohledem stinný pokoj, ale nacházela jen matčiny poklady, křehké drahocennosti, které

představovaly neuvěřitelné bohatství, avšak te’ jí nebyly k ničemu.

Ze zadního traktu kostela vycházel stále hustší kouř. Kdyby se oheň rozšířil i dopředu, kde je ted zavřená moje rodina, jistě by nebyli potichu, myslela si Sabrina. Každý další plačtivý tón dud bušil Sabrině v hlavě a přehlušoval vše, co by jinak mohlo být slyšet. Alespoň neuslyším jejich křik, pomyslela si zoufale a bezmocně si položila hlavu na opěradlo sedačky.

Měsíční světlo se vlnilo po masivní čepeli obřadního meče, který visel nad krbem. Při pohledu na něj se Sabrině zatajil dech. Starobylá zbraň poznamenaná spoustou bitev přece nemá v tomhle pokoji místo, napadlo ji. A přece tu visí a třpytí se

v nadpozemském světle jako nová naděje.

Sabrina nevěděla, jestli se má smát, nebo brečet. Ten meč by nebyl méně dostupný, ani kdyby visel na tenoučké nitce

z měsíce. Ale vždyť získat Morganovy city se kdysi zdálo taky tak nemožné, pomyslela si Sabrina. A jestliže ji otec něčemu

naučil, pak právě tomu, že nic není nemožné, pokud to člověk opravdu chce.

Sabrina neměla čas bojovat se svými slabými končetinami. Vzepřela se na rukou, odšoupala se ke kraji pohovky a hluboce se předklonila. Dopadla na tvrdou zem a bolestivě se kousla do jazyka.

Pomocí rukou a boků se pomalu plazila ke krbu. Noční košile jí překážela. Neustále se omotávala kolem jejích netečných lýtek. Nekonečný nářek dud Sabrinu oslaboval.

Když dorazila ke krbu, funěla vyčerpáním. Aby viděla na meč, musela zaklonit hlavu tak hluboko, až se vlasy dotýkala podlahy. Zdálo se jí, že se meč vlní, že se kymácí mezi zánikem a nadějí jako zlověstné kyvadlo.

Zachytila se prsty o krb a vytahovala se nahoru, kámen po kameni, až měla pěstěné nehty olámané do krve. Po několika minutách, které se jí zdály jako věčnost, se postavila. Nohy se jí třásly, balancovala na nerovné kamenné podlaze před krbem.

Najednou měla pocit, jako by se pokoj zmenšoval, a v té chvíli už věděla, že upadne. Neměla čas uvolnit jílec meče

z háčků, na kterých držel. Sebrala poslední síly a hmátla po meči. Když dopadla na zem, cítila, jak se jí jeho čepel zařízla hluboko do ruky.

Chvíli se jen zoufale snažila nabrat dech. Nakonec se jí přece jen podařilo překonat tu nesnesitelnou bolest a zhluboka se nadechnout. Zápach ohně pronikal otevřeným oknem. Cítila, jak jí po ruce stéká krev a vpíjí se do noční košile. Pozvedla ruku a zahýbala prsty. Byly v pořádku.

Chytila meč pevně do zdravé ruky a po kolenou se doplazila ke dveřím. Ostří meče zanechávalo na naleštěné podlaze matčina pokoje ošklivou rýhu. Sabrina se smutně pousmála. Jestli tuhle noc někdo přežije, bude se muset nějak dostat sem a přikrýt ji kobercem.

Vyplazila se z otevřených dveří na galerii. Její okraj ji vábil.

Najednou dudy přestaly hrát. V tichu, které se zdálo ještě hrozivější než předtím hudba, se Sabrina přitiskla k podlaze galerie. Vzpomněla si na podobný okamžik, když se Morgan vkradl do matčina pokoje, aby jí ukradl srdce. Musím si vybrat ten správný okamžik, jinak ztratím Morgana i svou rodinu, vštěpovala si.

Z haly pod ní se ozval líný, posměšný potlesk a zvuk

Morganova hlasu. Sabrina nikdy neslyšela nic raději. Jeho hluboký, důvěrně známý tón zněl výrazněji než Evina píseň.

„Výborně, Evo,” řekl. „Jako na příkaz. Opravdu působivé.”

Sabrina vykoukla přes okraj galerie. Eva a Morgan stáli dole tváří v tvář, natočeni bokem k ní. Eva odložila dudy.

„Co tady, k čertu, děláš?” Zeptal se Morgan a založil si ruce na prsou.

„Koukám, jak ze sebe děláš zatracenýho blázna, stejně jako v Londýně,” odpověděla Eva a zaujala stejnou pózu jako Morgan.

Morganův klid utržil ránu. „Tys byla v Londýně?”

„No jo.” Eva vytáhla cosi zpod plédu a hodila to Morganovi. Když to dopadlo Morganovi na hrudník, Sabrina si všimla, že je to měšec podobný tomu, který mu dal její otec. „Jenže já se cameronským zlatem tak snadno koupit nedám,” dodala Eva.

Morgan hleděl na měšec a jeho tvář zkameněla. „Ten žebrák?”

„Raději bych žebrala, než abych prodala svoji duši Dougalu Cameronovi.”

Měšec vyklouzl Morganovi z ruky a s chřestěním dopadl na kamennou podlahu. „Proč ses sem vrátila, Evo? Odpustil sem ti, žes naučila hrát Ranalda na dudy. Možná bych ti mohl odpustit i to, žes omylem zabila mýho tátu. Ale nikdy ti neodpustím, žes zmrzačila moji ženu.”

Moji ženu. Sabrina rychle zavřela oči před přívalem slané vody. Zase ta slova. Drahá. Milovaná. Ani úřední pečeť nemá tu moc, aby je smazala. Ale následující Evina slova Sabrinou otřásla.

„Nebyl to žádnej omyl, hochu. Moje ruka byla přesná, když sem zasáhla tvýho tátu.”

Kdyby stála za Morganem židle, určitě by si na ni te’ sedl, napadlo Sabrinu. „Ale proč?” Morganova tvář vyjadřovala naprostý zmatek.

Eva se otočila a začala kolébavě přecházet po hale. Sabrina se rychle stáhla za okraj galerie. Pokaždé, když se Eva otočila, byl slyšet svist jejího silného copu. V jejím hlase se ozval hněv.

„Protože už sem to dýl nemohla snýst! Když pozved pohár, aby připil na svoji drahou Beth, prostě sem mu jenom chtěla zavřít pusu. Beth!” Vykřikla Eva. „Pořád jenom Beth! Chtěl, aby byla tvoji matkou, víš to? Říkával mi, že její rodokmen by byl hodnej

králů, hodnej mocnýho kapitána MacDonnellů. Takovýho, jakým jednou bude jeho syn.”

„Nerozumím tomu. Myslel sem, že ho miluješ.”

Eva se otočila a pohlédla Morganovi do očí. Ve svém hněvu byla skoro krásná. Sabrinu její proměna tak uchvátila, že se zapomněla schovat. Ale Eva měla oči jen pro Morgana.

„Nenáviděla sem toho vodpornýho mizeru! Jedinej důvod, proč sem ho nezabila už dřív, bylo, že sem ho chtěla vidět umírat pomalu. Jak se pomalu votravuje tou svojí prochlastanou krví!”

„Ale on jim přece zabránil, aby tě ukamenovali,” zašeptal Morgan. „Zachránil ti život.”

„Tobě zachránil život!” Evina slova zněla tvrdě a neodvolatelně.

Morgan se zatvářil ostražitě. Cítil nějaký další trik, nějaký další úskok její zmatené mysli.

Eva stála s rukama v bok. „Proč myslíš, že mě zachránil, hochu? Z křesťanský lásky? Z lítosti nad holkou s dřevěnou nohou? Z dobroty jeho černočernýho srdce? Ha!” Eva chytila Morgana za pléd. „Zachránil mě, protože sem nosila budoucího kapitána MacDonnellů.”

Sabrina málem vykřikla. Srdce ji bolelo za Morgana. Ještě nikdy se jí nezdál tak zranitelný. V jeho obličeji se zračily pochyby a nesouhlas. „Ale tobě přece bylo…”

„Dvanáct let,” dokončila za něho Eva a její slova byla tvrdá jako ocel.

Sabrina spolkla pachuť soucitu. Soucitu, kterým by Eva jistě pohrdala. Morgan sklonil hlavu. „Když si ho tak hrozně nenáviděla, proč si u něj celý ty roky zůstávala?”

„Copak to nevíš, hochu?” zašeptala Eva. „Abych ti byla nablízku. Věděla sem, že by tě se mnou nenechal vodejít. Pronásledoval by mě až na kraj světa, kdybych si tě vodvedla. Ukrýval mě, dokud ses nenarodil. Nechtěl, aby lidi věděli, že sem tvoje matka. Ubohá, zmrzačená nestvůra jako já.” Sabrina sebou trhla. Jakoby ozvěnou k ní dolehla její vlastní slova. „Bál se, aby vostatní neřekli, že je tvoje krev poskvrněná. Aby nechtěli za kapitána radši některýho z jeho bratranců nebo bratrů. Taky by mi nikdy nedovolil ti to říct. A když byl pryč, bylo už pozdě. Už jsi měl za ženu tu cameronskou holku.”

Sabrina si nemohla pomoct, ale musela s Evou soucítit. Pochopila, že se každý Evin plán obrátil proti ní samé. Tím, že zabila Anguse, nechtěně dostala Morgana do cameronské postele. Tím, že zavinila Sabrininu nehodu, si vysloužila synovu nenávist.

Morgan stále stál s hlavou skloněnou, jako by se snažil všechny ty rány nějak vstřebat. Sabrina zatajila dech. Eva vztáhla ruku a odhrnula Morganovi vlasy z čela. Vtom dolehl do haly nezřetelný zvuk vzdálených výkřiků a praskání hladového ohně.

Sabrina se pokusila vyškrábat na nohy. Odřenými prsty jedné ruky se vzpírala o zábradlí a třísky se jí zabodávaly hluboko do dlaně.

Morgan zdvihl hlavu a jeho zamlžené oči zase dostávaly svůj jas. „Dobrý Bože, ženská! Cos to zase vyvedla?” křikl na Evu.

Vyrazil ke dveřím, ale Eva mu zastoupila cestu. Zpod plédu vytáhla pistoli a namířila mu ji přímo na prsa.

Její hlas už byl zase ledový jako ocel. „Ne. Radši tě uvidím mrtvýho, než aby tě dostali voni. Všechno, co jsem dělala, celý ty roky jsem mlčela, všechno pro rod MacDonnellů. Dřív než umřou, budou Cameroni křičet a zbaběle prosit vo milost.

Nikomu nedovolím, aby to překazil. Ani tobě ne.”

Morgan ostražitě zvedal ruce nad hlavu a pravou rukou se nenápadně přibližoval k otvoru ve svém plédu. Sabrina věděla, co tam u srdce nosí. Ale zároveň znala jeho srdce natolik, aby věděla, že bude váhat zastřelit svou matku, po které tolik toužil. A bylo jí také jasné, že ten okamžik zaváhání ho bude stát život.

Sabrina se pořádně zapřela a konečně se postavila. Odněkud zvenku se ozval zvuk tříštícího se skla, a to jí dodalo nové naděje. „Jak ses tak rychle dostala zpátky do Cameronu?” zeptal se Morgan Evy, zjevně aby odvrátil její pozornost.

Sabrina se pustila zábradlí a ustoupila. Kolena měla pevně sevřená, aby nespadla.

„Vodjela sem z Londýna vo několik hodin dřív než ty. Viděla sem tu holku, jak k tobě přijíždí. Když viděla svýho otce, jak ti platí za tvý služby, bylo mi jasný, že uteče sem a schová se za máminy sukně.”

S omračujícím úsilím pozvedla Sabrina masivní čepel ze

země, její svaly se vzepjaly k rozhodujícímu činu.

Evin smích byl odporný. „To bezpáteřní skvrně nemá dost kuráže na to, aby bojovalo o muže, jako seš ty.”

Sabrina zaklonila hlavu a setřásla si vlasy z očí. „Udělala jsi hodně chyb, Evo MacDonnellová,” zakřičela z horního schodu.

„Ale tahle tě bude stát nejvíc.”

33

Morgan zíral na ducha na schodech a přemýšlel, jestli už se náhodou úplně nezbláznil. Zamrkal, ale ona tam stále byla: Sabrina v bílé noční košili potřísněné krví, s třpytícími se rozcuchanými vlasy spadajícími až po pás. Sabrina, náhle vysoká a neuvěřitelná, třímající rukojeť masivního meče jako anděl pomsty.

Morgan pocítil sladký záchvěv touhy, a když si uvědomil, že ho její čepel vlastně nikdy neopustila, tedy nikdy od té bezměsíčné noci v horním pokoji, kdy mu prostřednictvím pouhého polibku položila své srdce na dlaň, vůbec ho to nepřekvapilo.

Eva se otočila a vyděšeně vykřikla. Její pohled na to éterické zjevení bylo přesně to, co Morgan potřeboval. Chytil Evu za předloktí a zkroutil jí ruku. Sevřel její tvář do dlaně, a když

v jejích očích uviděl potěšení z jeho něžného gesta, smutně zavrtěl hlavou.

„Vodpusť mi, mami,” zamumlal a jeho pěst ostře dopadla na Evinu bradu. Sesunula se mu do náruče.

Dougal, Elizabeth, jejich synové a několik služebníků vběhli polorozpadlými dveřmi do haly. Měli ohořelé šaty a začouzené tváře. Když Elizabeth uviděla svou dceru stát na schodišti, vykřikla a přikryla si ústa dlaní. Brian vyrazil vpřed, ale Dougal ho zastavil.

Špička meče těžce dopadla na podlahu galerie. Sabrina se vyčerpaně opřela o jeho rukojeť. „Co s ní uděláš?” zeptala se Morgana.

Morgan si prohlížel matčinu důvěrně známou tvář. Angusovy zvrácené ambice ji téměř přivedly k šílenství, ale jediné, nad čím te’ byl schopen přemýšlet, byly ty dlouhé roky, kdy nemohli být spolu. Roky, kdy on toužil po něžném doteku matky a Eva, zotročená Angusovým sobectvím, byla bez dítěte a bez lásky.

Něžně ji položil na podlahu. „Postarám se vo ni,” odpověděl a postavil se k patě schodiště. Když vzhlédl k Sabrině, v jeho očích bylo jasné poselství. „My MacDonnellové se vždycky staráme vo to svý.”

Sabrina cítila, jak mezi nimi visí veškerá tíha minulosti -

jeho tvrdohlavost, její strach, jejich hrdost. Pohlédla hluboko do Morganových očí a našla tam cenu toho, co jí nabízel. Jen

kdybych měla dost odvahy si to vzít, povzdychla si Sabrina

v duchu. Nabídnul jí své srdce, život v dobrém i ve zlém, pláč a smích, slunce i déšť.

Sabrina pustila meč a zůstala nejisté stát na horním schodu. Brian podvědomě stiskl bratrovi rameno. Dougal se zhluboka nadechl. Sazemi na Elizabethiných tvářích si razily cestu slzy. Morgan vyběhl do poloviny schodiště a pak se zastavil.

Pokýval hlavou a věnoval Sabrině jeden z těch vzácných, vášnivých úsměvů.

Ten úsměv Sabrině prozradil, čím vlastně byly všechny ty kruté žerty, kterými ji častoval v Londýně byly to laskavosti. Tytéž laskavosti, které jí dělala matka, když jí jako dítěti nechtěla dovolit, aby bylo po jejím. Laskavosti, které její mysl znetvořená pádem nebyla ochotna přijímat.

„Poj’, děvče,” zašeptal Morgan. „Jsem tady. Nenechám tě spadnout.”

Sabrina se zhluboka nadechla a pomalu položila jednu nohu o schod níž. Přesunula váhu a udělala krok směrem

k Morganovi. Pak druhý a další, zářícíma očima hypnotizovala jeho tvář. Sabrina se pokusila ignorovat svou nejistou rovnováhu a natáhla k Morganovi ruce. V tu chvíli riskovala všechno.

Tentokrát ji však Morgan zachytil a sevřel její rozechvělé tělo ve své láskyplné náruči. Jeho pevné paže ji objaly a přitiskly

k hrudi tak pevně, až slyšela, jak mu pod plédem mocně bije srdce. Konečně jsem zlomila obrovu kamennou tvář, blesklo jí hlavou. Něco vlhkého a slaného dopadlo na její tváře a stékalo na rty.

„Je to tak, děvče,” zašeptal jí Morgan do vlasů. „Máš mý slovo. Už tě nikdy nenechám spadnout.”

„Neslibuj něco, co nemůžeš splnit, Morgane MacDonnelle,” pokárala ho skrz příval slz Sabrina. „Nevadí mi, že spadnu, pokud budeš nablízku, abys mě zvedl.”

Morgan jí odhrnul vlasy z obličeje a zadíval se jí hluboko do

očí. „Vždycky tam budu, děvče. A tohle splním.”

Do kostela pronikly sluneční paprsky. Očazené kamenné zdi čněly proti azurovému nebi, ale vnitřek svatostánku už byl čistý a uklizený. Mraky se proháněly po nebi jako baculaté ovečky spokojené s prosluněnou pastvinou za letního rána.

Malý kostelík byl přeplněný lidmi. Camerony i MacDonnelly. Rozbořená západní ze’ poskytovala vesničanům, kteří se usadili na protějším kopci, skvělý výhled do nitra kostela. Byli ochuzeni o první svatbu dcery jejich pána, a tuhle příležitost si nehodlali odepřít.

Jeden starý muž seděl uprostřed hloučku dětí. „No jo, někteří tvrdí, že existuje jen jedna věc, která může zkrotit tvora tak divokého a prudkého jako je MacDonnell.”

„A co to je? Pověz!” žadonila malá pihovatá holka.

„Polibek krásné dívky!”

Starý muž se vesele zachichotal, zavřel oči a našpulil vrásčité rty. Všechno, co za svou námahu sklidil, bylo hihňání děvčat a znechucené bručení kluků. Když oči opět otevřel, pihovatá holka byla pryč. Zahlédl ji o kousek dál, jak se stydlivě usmívá na bosého plavovlasého hocha, který se ve vsi za svítání objevil s ostatními MacDonnelly.

Mezitím uvnitř kostela doprovázel Dougal Williama Belmonta na jeho místo. Poplácal svého švagra po rameni. „Už jsem si myslel, že nás tu raději nechá shořet na uhel, než aby vyrazila ta odporná germánská okna. Všechny nás odbývala, ale když začal Pugsley sípat, najednou to šlo. Vzala jeden z těch svých drahocenných svícnů a prohodila ho oknem!”

Strýc William hýkal smíchy. „Měl jsi ji vidět, když jí bylo deset. Náhodou jsem si sedl na její…”

Honora a Stefan si vyměnili pohledy a snažili se ignorovat MacDonnella, který se na lavici vedle nich škrábal v rozkroku.

Brian a Alex pospíchali k místu, kde ještě včera stála zadní stěna kostela, aby uklidnili další rozmíšku mezi Camerony

a MacDonnelly, kteří se mezi sebou dohadovali už od samého rána. Jejich třenice byly provázeny popuzenými výkřiky jako:

„Ten divoch do mě strčil jako první!” a „Ale von mi dupl na palec!”

V okamžiku, kdy se objevil kněz, který přiváděl dva ženichy na jejich místa u ohořelého oltáře, všichni ztichli.

Když se na druhé straně kostela objevila Enid, Ranald ve své nové luxusní paruce se rozzářil. Enid se pomalu vydala po rudém běhounu k oltáři a ženy vzdychaly nadšením. Ale musely se hodně snažit, aby nehleděly na její velikánské břicho. Elizabeth se pootočila a stiskla Honoře ruku.

„Sundej si čapku,” zakřičel Fergus MacDonnell a praštil

jednoho ze svých soukmenovců. „Copak v sobě nemáš ani trochu úcty?” Alwyn se k němu přitulila a polibkem zklidnila jeho rozčilení.

Když se objevila Sabrina, mezi Camerony i MacDonnelly proběhl uctivý šum. Byla celá v bílém a vypadala jako anděl. Náruč jí přetékala obrovskou kyticí čerstvě natrhaných divokých růží. Nikdo si nedovolil komentovat její kulhání. Aspoň ne te’, když se na publikum z výšin oltáře mračil ten obrovský MacDonnell.

Sabrina se na každý krok soustředila, jako by to měl být její poslední. Byla odhodlaná neklesnout. Pokaždé, když klopýtla, zvedla hlavu a pohlédla do tváře muže, který ji očekával na konci její dlouhé cesty.

Pýcha, která mu zářila z očí, jí dodávala novou energii. Srdce se jí plnilo láskou, až měla pocit, že jí roztrhne hrud.

Když vystupovala na stupínek k Morganovi, zakopla o konec běhounu. Jeden z ostnů na růžích, které tak pevně

svírala, se jí zapíchl do prstu. Sabrina sykla bolestí a kapička krve potřísnila její bělostné šaty.

Morgan ji podepřel, pak si přitáhl její zraněný prst ke svým rtům a odsál novou kapku krve.

„Ale ne,” zanaříkala potichu Sabrina a otírala si živůtek.

„Chtěla jsem, aby tentokrát bylo všechno dokonalé.” Morgan jí prstem pozvedl bradu a mrkl na ni. „Nesmysl,

děvče. Vzpomeň si na macDonnellský heslo: V bitvě, kterou stojí zato vyhrát, musíš uronit trochu krve.”

Sabrina sešpulila rty, ale pak se usmála. Nejdřív mile a pak rozpustile. Morgan nedbal knězova káravého pohledu, zaklonil hlavu a mohutně se rozesmál.

Když si padli do náruče, jejich rty se setkaly ve sladké

a něžné harmonii, stejné jako byla píseň omamné vůně, kterou zpívaly, křičely i šeptaly růže uvězněné mezi jejich těly.

Fergus MacDonnell si vzal heslo svého rodu k srdci

a železnou pěstí vypálil na počest novomanželů první ránu.