Teresa Medeiros

Bratři Burkeovi 2. - Tvůj svůdný dotek

1

Maxmillian Burke si dláždil cestu do pekla.

Sledoval tenký proužek dýmu stoupající z pistole ve své ruce

a snažil se přijít na to, kdy přesně se zhostil role bídáka ve frašce

svého života. Vždycky byl tím čestným, tím zodpovědným, tím,

kdo našlapuje s nejvyšší obezřetností, aby předešel třeba i jen

možnosti, že by mohl zakopnout. Celý život se usilovně snažil

být synem, na jakého by byl každý otec hrdý. Mužem, za něhož

by každá matka ráda provdala svou dceru.

nebo přinejmenším vyvolával takové zdání.

To jeho mladší bratr Ashton se v minulosti neustále zaplétal do rvaček, vyzýval opilé tlučhuby k soubojům a párkrát se dokonce ocitl před popravčí četou, když ukradl nějaký neocenitelný artefakt – či ženu – tomu či onomu šejkovi. Jenže teď si Ash užíval spokojeného života na rodinném sídle v dryden Hall, kde se usadil se svou milující ženou a roztomilou žvatlající dcerkou. děvčátkem, které prý je požehnáno plavými vlasy a rozesmátýma zelenýma očima po své matce. A které mělo být Maxovo.

na okamžik zavřel oči, jako by tím mohl vymazat představu

neteře, kterou nikdy nespatří.

Zatímco si Ash vychutnával rodinné štěstí, které mělo patřit

jeho bratrovi, se ženou, již miloval téměř celý život, Max stál

9

v chladném úsvitu na mýtině v Hyde Parku, drahé boty měl

promáčené od provlhlé trávy a nějakých dvacet kroků od něj

na zemi skučel muž, kterého právě postřelil. Ash by se tomu výjevu vysmál, přestože za něj mohlo opilecké osočení pronesené na adresu jeho ženy.

Zdálo se, že si Max nemůže zapamatovat, že hájit Clarindino

dobré jméno už mu nepřísluší.

když oči otevřel, v jejich šedi se zračila neústupná tvrdost.

„Vstávej a přestaň fňukat, hlupáku!“ řekl muži, který se pořád

svíjel v trávě. „Ta rána není smrtelná. Jen jsem tě škrábl na rameni.“

Se zakrvácenou rukou přitisknutou k ráně vrhl mladík

na Maxe dotčený pohled. Trhaně se nadechl a spodní ret se mu

roztřásl, až se Max lekl, že se co chvíli rozpláče. „nemusel byste

být tak hrubý, pane. Bolí to jako čert.“

Max si netrpělivě povzdechl, předal svou pistoli poručíkovi

z Východoindické společnosti, kterého umluvil, aby mu při souboji sekundoval, a vykročil po trávě.

když pomáhal zraněnému muži na nohy, jen se zapřením

mírnil hrubost, s jakou ho popadl. „Bude to bolet mnohem víc,

když tu budeš naříkat, dokud se neobjeví konstábl a nehodí nás

za tenhle souboj do newgateské šatlavy. V té špíně se ti rána

nejspíš zanítí a nakonec přijdeš o ruku.“

Mladík se do Maxe ztěžka zavěsil. „neměl jsem v úmyslu

vás urazit, pane. Myslel bych, že mi budete vděčný, než abyste

po mně střílel. Vždyť jsem měl odvahu říci vám do očí to, co si

všichni šeptají za vašimi zády. dotyčná dáma vám přece vážně

dala košem u oltáře. A navíc kvůli vašemu bratrovi!“

Max záměrně nasadil ledový tón. na svých podřízených

dobře poznal, jak spolehlivě účinkuje. „Má švagrová je dáma neobyčejné odvahy a výjimečných kvalit. Pokud se jen doslechnu, že o ní znovu mluvíš ve zlém, že ses o ni třeba jen otřel slovem, najdu si tě a dokončím, co jsme tu dnes načali.“ Hoch se ponořil

do zasmušilého mlčení. Max ho přenechal pobledlému sekundantovi a doktorovi postávajícímu poblíž s úlevou, že se ho konečně zbavil. S rukama v bok pak sledoval, jak toho mladého pošetilce nakládají do najatého kočáru.

10

kdyby neměl tolik upito, když zaslechl, jak jeho nešťastný

protivník halasně vykládá přátelům, že si známý dobrodruh

Ashton Burke vzal za ženu sultánovu děvku, jistě by toho hlupáka na souboj nevyzval. Jediné, co ten chlapec zasloužil, byl pořádný výprask a rozkaz jít spát bez večeře.

navzdory výčitkám musel Max přiznat, že vzdát se postu

hrdiny je málem osvobozující. když je muž za mizeru, nikoho nepřekvapí, že navštěvuje temná hráčská doupata, pije moc brandy nebo si zapomene zavázat dokonalý uzel na vázance.

nikdo si nešeptá do dlaně, když mu nezastřižené vlasy padají

přes límec košile nebo je očividné, že se už tři dny neholil.

Max si zachmuřeně přejel prsty po tmavém strništi na bradě

a připomněl si časy, kdy by svého sluhu vyhodil bez doporučení,

pokud by ho v tak nelichotivém stavu nechal vyjít na veřejnost.

od své rezignace na prestižní post ve sboru ředitelů Východoindické společnosti, následující nevyhnutelně po skandálu, jímž londýnská společnost žila celé měsíce, už ho nic nenutilo vést bolestně zdvořilé hovory s těmi, kteří se mu snažili vetřít

do přízně. nemusel ani s elegancí, když už ne s nadšením, sná

šet společnost hlupáků. Místo toho se mu všichni postupně klidili z cesty, aby ušli sžíravým šlehům jeho jazyka a opovržení doutnajícímu v pohledu jeho šedých očí. nikdo z nich nemohl tušit, že to pohrdání nepatří jim, nýbrž muži, jímž se sám stal

– muži, který se celou dobu skrýval pod maskou, již předváděl

světu.

dával přednost tomu, aby se ho lidé spíš báli, než aby ho

litovali. Svým neurvalým jednáním dokázal odradit i ty dobrodušné ženy, kterým nešlo na rozum, že by tak váženého muže, jenž patřil v posledních deseti letech k těm nejobletovanějším svobodným mládencům v Anglii, mohla jeho vyvolená tak bezostyšně odmrštit. Viděly v něm raněného hrdinu a toužily ho zahrnout bezbřehým soucitem a falešnou útěchou, ať už ve víru tance nebo v poduškách své postele.

Max nad tou myšlenkou znechuceně zavrtěl hlavou, obrátil se a zamířil ke svému kočáru. Potřeboval zmizet z Londýna dřív, než zasadí další ránu rodinnému jménu a svému titulu tím, že někoho zabije. nejspíš sám sebe.

11

Poručík uložil pistoli zpět do mahagonového pouzdra, na

čež se pustil za Maxem. „Pppane?“ vykoktal ze sebe nervózně.

„kkam jdete?“

„Zřejmě do pekla,“ odsekl Max, aniž zpomalil. „otázkou zůstává jen to, jak rychle se tam dostanu.“

12

2

„Anno! Anno! něco ti musím ukázat!“

Anna Spencerová vzhlédla od litinové pece v kuchyni cadgwyckého sídla a ohlédla se na mladého dickona, který se vřítil do kuchyně samá ruka samá noha, sršící bezbřehým elánem.

kuchyně byla díky nízkému stropu, odhaleným krovům, velkému kamennému ohništi a několika vybledlým kobercům tím nejútulnějším sálem studeného starého sídla a také místností, kde se jeho osazenstvo ve volném čase nejraději scházelo.

„Pozor na jazyk, mladíku,“ vyčinila mu Anna a při tom z pece vytáhla dlouhou dřevěnou lopatu a máchla s ní k robustnímu dřevěnému stolu, na jehož popraskanou, pořezanou desku nechala sklouznout dva čerstvé bochníky chleba s máslově zlatavou kůrkou.

nikdy ji nenapadlo, že by mohla vynikat v tak všední domácké činnosti, a tak se teď neubránila krátkému spokojenému pohledu na své dílo. Většina jejích počátečních pokusů o pečení skončila tím, že prastará pec nejprve vychrlila černý dým, načež

vyplivla cosi, co se spíš než čemukoli poživatelnému podobalo

doutnající hroudě loje.

než se Anna znovu mohla věnovat dickonovi, hoch se už

samou nedočkavostí vrtěl jako šídlo. „kolikrát jsem ti říkala, aby

sis zvykl, že mě máš za všech okolností oslovovat paní Spencerová?“

13

„I když jsou všichni fuč?“

„Punč? Tady žádný nemáme, chlapče, a i kdybychom měli, ty

jsi moc mladý, než abys ho pil.“

oba se ohlédli na stařenku houpající se v křesle v rohu kuchyně. nana na ně zamžourala očima zakalenýma stářím a dál hbitě štrikovala, přestože prsty už měla zkroucené a klouby oteklé.

Už dávno vzdali snahu uhodnout, co vlastně plete. Zpočátku se

možná snažila o šálu, teď už to ale bylo tak dlouhé, že kdykoli se

nana někam hnula, tahala pleteninu za sebou po zemi, a zvět

šovala svůj výtvor o kousek pokaždé, když se Anně podařilo

ušetřit pár centů a koupit na tržišti další přadeno vlny.

Anna si s dickonem vyměnila veselý pohled, než nahlas řekla: „nebojte se, nano. náš malý dickon měl stejně vždycky raději brandy.“

nana se Anninu žertu tlumeně zahihňala a vrátila se k pletení. Sluch ji sice už pomalu zrazoval, zato ostrovtipu měla pořád na rozdávání.

Anna odložila sázecí lopatu, oprášila si mouku z dlaní a kývla směrem k zavalitému psíkovi pochrupujícímu na koberci nejblíž u krbu. „nana tě už možná dobře neslyší, ale co náš miláček Cinkal? Však víš, jak špicuje uši na každý drb.“ Cinkal, poněkud škaredý a dosti nerudný následek jednoho milostného dostaveníčka mopsice s buldokem, krátce nadzvedl prošedivělou hlavičku a věnoval jim opovržlivé odfrknutí, načež se zase stulil do klubíčka. Anna ukázala na flekatého kocoura, který si hověl na ošoupaném sedáku druhého houpacího křesla, jako by to byl

jeho trůn. „A pak tu máme pana Ťapičku. kdoví, jaká tajemství

je ten rošťák ochotný vyzradit svým dámám, jen aby se jim dostal pod spodničku?“

dickon nakrčil pihovatý nos. „To je ale hloupost. každý přece ví, že kočky spodničky nenosí – mají jen pláštík, holínky a rukavice.“

Anna mu se smíchem pocuchala neposlušné světlé kučery.

„Tak jaký poklad jsi mi donesl tentokrát? další vejce dinosaura,

nebo snad mrtvého vysušeného rejska, který padl za oběť nemilosrdným drápům pana Ťapičky?“

14

dickon po ní loupl dotčeným pohledem. „netvrdil jsem, že

je to vejce dinosaura. Jen jsem říkal, že dinosauři se v mnoha

ohledech podobali ptákům.“

když si hoch sáhl do kapsy, Anna se bezděky odtáhla. Trpká

zkušenost ji naučila, že musí hlídat, jestli dickon v kapse neschovává hada, žábu, myš nebo jiného hlodavce či plaza, kteří by mohli Bety nebo jiné citlivější služebné přivodit hysterický záchvat. Úsměv jí ztuhl na rtech, když hoch ruku vytáhl a podal

jí složený kus draze vyhlížejícího papíru, zapečetěného šarlatovým voskem. „Čekal na nás ve vesnici.“

Anna si od něj dopis vzala a málem zalitovala, že to není

žádný had.

Jak se už poučila, pošta málokdy přinášela dobré zprávy.

A rychlý pohled na exkluzivní adresu v Bond Street, uvedenou

na vrchní straně listu, jí potvrdil, že dnešek nebude výjimkou.

Přesně jak očekávala, dopis nebyl adresován jí, nýbrž panu

Horaciu Hodgesovi, majordomovi a de facto hlavě domácnosti

v případech, kdy stávající majitel domu nebyl přítomen.

Aniž na tuhle drobnost hleděla, Anna strčila zastřižený nehet

pod voskovou pečeť a rozložila krémově zbarvený list. Pustila

se do čtení a její tvář patrně prozrazovala mnohem víc, než by si

přála, jelikož dickon jí dopis po chvilce vytrhl z nejistých rukou

a soustředěně a s tichým brumláním přelouskal zprávu psanou

elegantním rukopisem. Anna ho vedla ke čtení s neustávající

trpělivostí, což vůbec nebylo snadné vzhledem k tomu, že se

mnohem raději potuloval po vřesovištích nebo pátral na útesech

po dávno zapomenutých pašeráckých skrýších a hnízdech kormoránů.

I přes své skromné dovednosti nicméně teď rychle pochopil,

v jak vážné situaci se ocitli. když vzhlédl k Anně, v jeho karamelových očích se zračily nefalšované obavy. „My budeme mít nového pána?“

„Rána?“ opakovala nana hlasitě, aniž se její jehlice zastavily.

„Přišla morová rána?“

„Vypadá to tak,“ povzdychla si Anna a otřela si moučnou

šmouhu z rozpálených tváří. Byla to ironie, že se něco takového

přihodilo. Anna si totiž už dávno přísahala, že žádný muž nikdy

15

nebude jejím pánem. „Tolik jsem doufala, že nám dopřejí alespoň chvilku klidu.“

„nebuď z toho smutná, Anno – totiž, paní Spencerová.“

Ve svých dvanácti letech se dickon považoval za dospělého

a schopného postarat se o ně o všechny. Anna někdy uvažovala,

jestli si počínala správně a není to její vina, že dospěl tak rychle.

„Ten pán tu určitě nevydrží dlouho, nebude dělat potíže. S tím

posledním jsme si poradili rychle, nemyslíš?“

Anna se neubránila úsměvu při vzpomínce na to, jak jejich

bývalý pán pelášil přes kopec k vesnici, jako by měl bodminskou

bestii v patách. Jelikož veřejně přísahal, že na panství už jakživ

nevkročí, Anna doufala, že by je mohl prodat nebo podstrčit nějakému nicnetušícímu příbuznému. nečekala ovšem, že k tomu dojde tak brzy.

„A vzpomeň si na toho před ním,“ připomněl jí dickon.

kvůli němu se málem nevyhnuli oficiálnímu vyšetřování.

Vesnický konstábl se na ni mračil ještě teď, když ji v pátek potkával na tržišti, přestože mu pokaždé věnovala ten nejnevinnější úsměv.

„Toho jsme ale na svědomí neměli,“ namítla. „A měla jsem

dojem, že jsme se všichni shodli, že už o něm nebudeme mluvit.

Bůh dej pokoj jeho chlípné duši,“ zamumlala si pro sebe.

„no, já to vidím tak,“ opáčil dickon podmračeně, „že ten

lump dostal přesně to, co si zasloužil.“

„nikdo se tě na tvůj názor neptal.“ Anna mu vzala dopis

z ruky a znovu a tentokrát pozorněji si jej pročetla. „naším novým pánem je podle všeho lord dravenwood.“

Už když to jméno vyslovovala, zamrazilo ji v zádech neblahým tušením. kdysi by je možná okamžitě poznala, přesně by věděla, kdo jsou rodiče zmíněného gentlemana, a dovedla by vyjmenovat jeho příbuzné až do třetího kolene. Jenže rodokmeny zvěčněné na stránkách debrettova almanachu šlechtických rodů už v její paměti dávno uvolnily místo mnohem praktičtějším znalostem, jako například jak vyprášit mnohaletý prach z koberce v přijímacím salonu či jak upravit jedinou pohublou křepelku tak, aby nasytila deset hladových strávníků.

16

Soustředěně se pokoušela číst mezi řádky, ale nic z toho, co

jim právník napsal, ani v nejmenším nenaznačovalo, zda hrabě nepřijede i s manželkou a půltuctem rozmazlených ratolestí k tomu. S trochou štěstí mohli očekávat tělnatého starce pokrouceného pakostnicí, napůl otupělého přemírou ovocných pudinků a bezuzdným popíjením brandy.

„Ale ne,“ uklouzlo jí a hrdlo se jí sevřelo hrůzou, když zrakem spočinula na datu úhledně nadepsaném v horním rohu listu. na datu, které přehlédla, protože ji nejprve zajímal obsah dopisu.

„Co se děje?“ dickon začínal znovu vypadat ustaraně.

Anna k němu vzhlédla s přepadlým výrazem ve tváři. „Ten

dopis je skoro měsíc starý. Pošta se musela na cestě do vesnice

zdržet. Lord dravenwood nemá přijet ode dneška za týden. Přijede už dnes večer!“

„Sakra,“ ulevil si dickon. Anna by mu možná vyčinila, že

kleje, kdyby ovšem nevyslovil právě to, co měla sama na jazyku.

„Co budeme dělat?“ zeptal se hoch.

Anna se rychle vzpamatovala, zastrčila si dopis do kapsy

zástěry a přitom horečně přemýšlela. „Rychle dojdi pro Pippu

a ostatní. Mámeli našemu novému pánovi přichystat uvítání,

jak se patří, nesmíme promarnit ani vteřinu.“

17

3

Cesta do pekla trvala mnohem kratší dobu, než se Max nadál. Jak se zdálo, doupě zatracených se nenacházelo v temných hlubinách podsvětí, ale na jihozápadním pobřeží Anglie v divokém a větrném kraji, jemuž dali pohané jméno Cornwall.

najatý kočár kodrcal po kamenité cestě vinoucí se přes Bodminská blata, okénka bičoval prudký déšť a v dálce se ozývala bouřka. Max odhrnul sametovou zástěrku zakrývající jedno z okýnek a zadíval se do noci. na kratičký okamžik zahlédl na skle odraz své zachmuřené tváře a hned nato se ostře zablesklo a bezútěšná krajina se na chvíli ukázala ve studeném světle.

Blesk zmizel tak rychle, jak se objevil, a slatina se znovu ponořila do temnoty neproniknutelné a skličující jako smrt. Vzhledem k tomu, jak přehnaně dramaticky celá situace vypadala, by se Max ani nedivil, kdyby zaslechl kopyta koní Artušovy družiny

pronásledované duchem Mordreda, nebo kdyby ve stínech spat

řil bodminskou bestii, děsivý přízrak, který prý v těchto končinách strašil, jak uhání vedle kočáru s rudě se lesknoucíma očima a odhalenými tesáky.

Znovu okénko zakryl a usadil se v měkkém sedadle. Zničehonic se v něm probudil pocit neurčitého vzrušení. Snad proto, že drsná krajina a nevlídné počasí se dokonale hodily k jeho momentální náladě. Jestliže se chtěl vzdálit všem vymoženostem 18

a lákadlům civilizace, lépe si vybrat nemohl. Už jen ta drkotavá

jízda z Londýna by byla dostatečným pokáním pro muže jen

trochu počestnějšího.

Bývaly časy, kdy by se mu otec patrně snažil odjezd z Londýna vymluvit. Jakmile se ale zvěst o Maxově souboji donesla k vévodovu sluchu – a ocitla se na stránkách laciných novin prodávajících senzace –, starý pán sám uznal, že možná bude

v nejlepším zájmu všech, když se Max na nějakou dobu uchýlí

stranou od slušné společnosti. Vévoda se stále ještě vzpamatovával z rány, již mu uštědřil Maxův odchod z prestižního místa ve Východoindické společnosti. A dokonce ani Maxova matka, která stále chovala naději, že si její syn najde novou – a mnohem

vhodnější – nevěstu, se nezmohla na nic víc než jedinou chabou

námitku, když ji informoval o svém úmyslu ujmout se správy

nejodlehlejšího sídla, jaké rodina vlastnila.

kdyby to bylo v jeho silách, Max by se spolu s kariérou velice

rád vzdal i svého titulu. Ash dostal všechno, po čem kdy Max

toužil. Tak proč mu rovnou nepředat i hraběcí titul a neudělat

z něj dědice?

když se s ním rodiče vroucně loučili v hale svého londýnského domova, ani jeden z nich nebyl schopen pohlédnout mu do očí, očividně ze strachu, že by v těch jejich mohl rozpoznat značnou úlevu. ode dne, kdy ho nevěsta nechala stát u oltáře

a na denní světlo vyšly všechny jeho minulé prohřešky, které

jasně ukázaly, že není tím dokonalým synem, za jakého jej považovali, se pro ně stal kýmsi neznámým – nebezpečným a nepředvídatelným.

kočár mezitím sjel z hrbolaté cesty a zastavil na dlážděném

dvoře a Max, navzdory odhodlání statečně přijmout útrapy spojené se svým vyhnanstvím, pocítil nemalou úlevu. Po nekonečných hodinách – a dnech – strávených ve stísněných prostorách vozu, si možnost protáhnout si své dlouhé nohy nedokázal odepřít.

Právě sahal po klobouku, rukavicích a vycházkové holi, když

mu kočí otevřel dveře kočáru. Ze schlíplé krempy klobouku mu

padala dešťová voda.

19

„Už jsme na místě?“ musel Max téměř vykřiknout, aby ho

muž přes neustávající bubnování deště na kamenných kostkách

slyšel.

„Já ano,“ opáčil kočí stručně s kamennou tváří, která by se

nejspíš zcela rozsypala, kdyby ji nalomil třeba jen nepatrný

úsměv. „dál nejedu. na zbytek cesty si budete muset najmout

někoho z místních.“

„Prosím? Měl jsem dojem, že jste dostal za úkol dovézt mě až

na cadgwycké sídlo.“

„dostal jsem zaplaceno za to, že vás zavezu do Cadgwycku,

a to je vesnice pod sídlem,“ vysvětlil mu muž nevzrušeně.

Max si povzdechl. kdysi býval svými diplomatickými schopnostmi proslulý, v poslední době se ovšem studnice jeho trpělivosti zdála značně vyčerpaná. „Pokud jsme ve vesnici, dům přece nemůže být daleko. nebylo by rozumnější dojet rovnou až tam než všechna zavazadla vykládat, jen aby se znovu nakládala na jiný kočár? obzvlášť v tomhle počasí.“

„dál nejedu. Tady končím.“

Max nebyl zvyklý, že není po jeho, ale teď mu rychle docházelo, že s tímhle nemluvným kočím nepohne po dobrém ani po zlém. A jelikož neměl po ruce pranýř, popravčí četu ani oby čejnou pistoli, nezbývalo mu než rezignovat a z kočáru vystoupit.

„Ať je po vašem,“ ucedil a navlékl si rukavice.

Seskočil ze schůdků kočáru a stáhl si okraj klobouku do čela,

aby si uchránil obličej před pichlavým deštěm. když se narovnal

a rozhlédl, zjistil, že stojí na nádvoří sešlého hostince. neudivilo

by ho, kdyby se to tu jmenovalo očistec, na oprýskané ceduli zavěšené nade dveřmi na vrzajících řetězech nicméně stálo

„U kočky a potkana“. Mohl jen doufat, že je to podle vybledlého

obrazu kočky s potkanem v tlamě vyvedeného na ceduli, a ne

podle speciality na místním jídelníčku.

Hostinec měl své nejlepší časy už očividně za sebou, ale hřejivé světlo linoucí se z oken slibovalo unavenému – a promáčenému – cestovateli vytoužené útočiště.

Max sledoval kočího, jak skládá jeho zavazadla ke zdi pod

přesah střechy, kde byla přinejmenším uchráněna před tím nej20

větším nečasem. napadlo ho, že by měl být vděčný, že ho ten

bláznivý chlap nenechal i se všemi kufry trčet někde uprostřed

pustiny.

Muž se vyškrábal zpátky na kozlík a kapucí z voskovaného

plátna si zakryl klobouk i zarputilou tvář. Ten odsud musí mít

pěkně naspěch, prolétlo Maxovi hlavou. nezdržel se tu ani tak

dlouho, aby nabral nové pasažéry nebo alespoň dopřál krátký

odpočinek svému spřežení.

když na Maxe shlédl ze svého místa, oči se mu ve tmě ostře

zablýskly. „Bůh s vámi, pane,“ pronesl, načež si pod vousy zabručel: „Tam, kam jedete, budete jeho pomoc potřebovat.“

S tímhle záhadným rozloučením popohnal koně a kočár se

kolébavě pustil do tmy.

Max stál na dešti a sledoval, jak mu pomalu mizí z dohledu.

Teprve teď si plně uvědomil, jak je zmožený. Jeho únava nesouvisela s namáhavou cestou, mohla za ni celá ta spousta roků, které jí předcházely. Roků strávených honbou za jediným snem, který mu pak proklouzl mezi prsty jako hedvábná kadeř zlatavých vlasů, když už si myslel, že mu nemůže uniknout.

Max se zachmuřil. nezasloužil si ničí soucit, a už vůbec ne

ten vlastní. A tak tu vyčerpanost setřásl z ramen i s kapkami

deště, které se držely na pláštěnce jeho zimníku, a vykročil

ke dveřím hostince.

Max vstoupil do hostince se závanem ledového větru, který

za ním nesl déšť a poletující mokré listí. V krčmě bylo mnohem

živěji, než by za tak nevlídného večera očekával. U nesourodých

stolů porůznu posedávalo na tucet hostů a před většinou z nich

stály cínové korbely s pivem. na dvoře si Max žádných jiných

kočárů nevšiml. Jelikož se jednalo o jedinou hospodu v širokém okolí, místní obyvatelé se tu patrně scházeli večer co večer na pintu piva – či tři –, než se odebrali do pohodlí svých domovů.

V místnosti se vznášel těžký oblak dýmkového kouře. na

roštu kamenného krbu vesele praskal oheň a Max při pohledu

na něj zatoužil být jen obyčejným mužem, který si může dopřát to potěšení stáhnout si provlhlé rukavice, zahřát si ruce nad 21

plameny a pak si vychutnat poctivou pintu a družný hovor se

svými přáteli.

Zavřel za sebou dveře a vytlačil tak vítr, který zakvílel na

protest. Zraky všech mužů i žen v krčmě se k němu obrátily

a v místnosti zavládlo tíživé ticho.

Max jim pohledy oplácel klidně a bez sebemenšího náznaku

rozpačitosti. odjakživa činil na lidi dojem. Většinou mu stačilo jen vejít do místnosti, aby ji zcela ovládl, a tahle vlastnost mu mnohokrát dobře posloužila, například když sjednával smír mezi válčícími skupinami v Barmě nebo přesvědčoval členy

parlamentu, že zájmy Východoindické společnosti se shodují

se zájmy koruny. Cítil, jak zvědavé pohledy kloužou po jemné vlně jeho drahého zimníku s vrstvenou pláštěnkou a mosaznými knoflíky, po slonovinové rukojeti na vycházkové holi, již držel rukou v bílé rukavici, po česané bobří srsti jeho cylindru.

Zámožný gentleman byl dost možná tím posledním, koho by

místní usedlíci v takový – či jakýkoli jiný – večer očekávali.

dal jim dostatek času, aby si ho přeměřili, a pak zřetelně pronesl: „Hledám někoho, kdo mě doveze na cadgwycké sídlo.“

V tu ránu před ním všechny oči uhýbaly. Hosté se začali pokradmu ohlížet jeden po druhém, schovávali obličeje v širokých džbánech nebo zarývali pohled do talířů s dušeným jehněčím před sebou, jako by v nich mohli nalézt odpovědi na veškeré

záhady vesmíru.

Max, vyvedený z míry jejich nepochopitelným chováním, si

hlasitě odkašlal. „Možná jste mi nerozuměli.“ Z jeho hlasu zaznívala autorita získaná mnoha lety cepovaní mladých zpupných poručíků a předsedání radě společnosti, v níž zasedali i ti nejbohatší a nejmocnější muži Anglie. „Rád bych si najal někoho, kdo mě i s mými zavazadly dopraví na Cadgwyck. Jsem ochotný zaplatit. A dobře.“

Ticho ještě zhoustlo a teď je přerušovalo jen hrozivé burácení bouřky. Vesničané už se neodvážili ani podívat se jeden na druhého. Max sledoval jejich stažené tváře a pokleslá ramena a bezděky zjišťoval, že je tím pohledem fascinovaný. Lehce by

je mohl odsoudit jako nevlídný plebs s instinktivní nedůvěrou

k cizincům. Ale jako muž, který viděl bezpočty tváří, na nichž

22

se podepsaly hrůzy bojů, poznal, že za tím nervózním ošíváním

a uhýbavýma očima nestojí nepřátelství, nýbrž strach.

V tu chvíli si k němu zpoza výčepu pospíšila žena, podle

Maxova odhadu krčmářka, a v chůzi si otírala ruce do zašpiněné zástěry. Soudě podle slušivých dolíčků v buclatých tvářích a plných ňader, která jako by mohla každým okamžikem uniknout ze sevření korzetu, to nejspíš kdysi bývala kyprá kráska, za jakou se každý ohlédl.

„Ale mylorde,“ zapředla a věnovala mu úsměv, který byl

kapánek přehnaně přívětivý, „proč byste se hnal zpátky do takové ohavné noci? navíc když tady máte všechno, co si uráčíte.

Můžete si tu dokonce i pronajmout svůj vlastní pokoj, kde vás

nikdo nebude rušit!“ Její úsměv se ještě rozšířil. „Pokud byste

samozřejmě nestál o společnost.“

Žena popadla za loket mladou děvečku s neupravenými vlasy a postrčila ji k Maxovi. dívka mu věnovala laškovný úsměv, který by snad byl i přitažlivý, kdyby jí nescházely oba přední zuby.

Max se jen silou vůle neotřásl při představě, že by měl strávit

noc na posteli prolezlé blechami, s děvčetem, které je možná má

také – nebo ještě něco horšího –, a zdvořile se před oběma ženami uklonil. „Cením si pohostinnosti vašeho skvělého podniku, madam, ale přijel jsem až z Londýna. nerad bych strávil další noc na cestě, obzvlášť když jsem tak blízko svému cíli.“

Žena se zoufale ohlédla po muži, který za barem leštil pivní korbel. „Prosím, pane, když zůstanete jen do rána, pošleme s vámi mladého Ennora, aby vás na Cadgwyck dovezl. A sama se postarám, aby si od vás nevzal víc než půl pence.“

Aniž věnoval pozornost její nabídce, rozhlédl se po místnosti

a unaveným pohledem přeběhl její osazenstvo. „Vy tam!“ houkl

nakonec na muže hřmotné postavy s plešatou hlavou lesklou

jako meloun, oblečeného v jednoduché košili, do níž se jen taktak vešla jeho rozložitá ramena. Muž se hrbil nad miskou polévky a nevzhlédl ani ve chvíli, kdy už stál Max nad ním. „Vypadáte, že něco vydržíte. Trocha deště a obyčejná bouřka vás jistě nedokážou odradit od pěkného výdělku. Máte povoz?“

23

Niky Mataskova » Barakova 322, Skvorec 25083,

„nikam nejedu.“ Chlapík si nabral další vydatné sousto. „ne

před východem slunce. nelíbilo by se jí to.“

„Jí?“ Max se udiveně ohlédl na hostinskou. Přestože nebylo

pochyb, že válečku v její ruce dokáže vzdorovat jen málokdo,

nepůsobila dost děsivě na to, aby se jí bála celá vesnice.

„ Jí.“ Muž konečně zvedl hlavu. Zadíval se Maxovi do očí

a hlasem hlubším než burácení hromu pronesl: „Bílé paní

z Cadgwycku.“

24

4

Mezi ostatními usedlíky to slyšitelně zašumělo. katolictví

v těchto končinách upadlo v nemilost před více než třemi stovkami let – poté, co král Jindřich osmý usoudil, že bude snazší se s kateřinou Aragonskou rozvést než jí dát setnout hlavu. Max teď nicméně koutkem oka zahlédl, jak se jeden z přítomných

mužů rychle pokřižoval.

Jak Maxovi pomalu začínalo svítat, rozezněl se v něm pocit,

který už téměř neznal. Zvrátil hlavu nazad a udělal něco, co

neudělal už celé měsíce a k čemu měl možná tu poslední příle

žitost.

Rozesmál se.

Byl to hluboký, plný, srdečný smích, vyjímající se v ponuré

atmosféře krčmy stejně nepatřičně jako dětský pláč v hrobařově

dílně.

„Ani tohle se jí nebude líbit,“ varoval ho plešatý muž, načež

se vrátil ke svému jídlu.

Max potřásl hlavou, stále ještě s širokým úsměvem na rtech.

„nechce se mi věřit, že celý ten povyk je kvůli duchovi! Vlastně

by mě to ale nemělo překvapovat. o domorodých pověrách vím

své. V Indii existují bhutové s chodidly obrácenými dozadu a bez

vlastního stínu. V Arábii mají mazané ifrity, kteří mohou člověka posednout a nutit pak ostatní, aby jim byli po vůli. A který 25

rozpadající se hrad či zámek v Anglii nemá svého vlastního pekelného psa nebo přízrak? když jsem se rozhodl, že se vydám do Cornwallu, hodně jsem si o místním kraji přečetl, a jak se zdá, je duchy tak prolezlý, až je hotový zázrak, že jeden o druhého

nezakopávají.“ Začal vypočítávat na prstech. „nejprve musím

samozřejmě zmínit bodminskou bestii, a nesmím zapomenout

na stíny všech těch námořníků, které hrabiví kazisvěti navedli

na útesy, aby mohli vybrakovat útroby jejich lodí. Pak jsou tu

duchové oněch hrabivců a pašeráků proměněných ve skomírající přízraky odsouzené bloudit navěky po blatech za všechny ohavné zločiny, jichž se dopustili.“ Chmurně zavrtěl hlavou.

„Ale když mám mít co do činění s duchem já, nemůže to být

nikdo jiný než Bílá paní. Protože bůh ví, že se kvůli ženám netrápím dost dlouho!“

Vesničané po něm začali vrhat nedůtklivé pohledy, jako by to

byl on, kdo blábolí holé nesmysly. dokonce i jemu samotnému

zněl jeho hlas trochu nepříčetně, jako by měl každým okamžikem vybuchnout.

krčmářova žena si založila ruce v bok a z jejího podmra

čeného pohledu Max ihned pochopil, jak rychle by se proti

němu vesničané mohli obrátit. „Třeba byste nebral naše slova

na lehkou váhu – a nekoukal na nás svrchu –, kdybyste viděl

obličej posledního cadgwyckého pána, když se chvíli po půlnoci

přihnal do vesnice polomrtvý děsem. Bůh ví, co za zlo se tam

skrývá.“

„Vždyť měl jazyk úplně svázaný hrůzou z toho, co viděl!“

přidala se k ní děvečka a tvář lemovaná zplihlými světlými vlasy jí ještě zbledla.

„Tak tak,“ ozval se starý muž s vrásčitou tváří a páskou přes

oko. „Muselo to být něco strašného.“

Postupně se osmělovali i další vesničané a s každým slovem

rozvazovali. „Přísahal, že na to prokleté místo už nevkročí ani

za všechno zlato na světě.“

„Aspoň vyvázl životem. Ten před ním takové štěstí neměl.“

„Vypadl z okna ve čtvrtém patře. našli ho na dvoře se zlámaným krkem a hlavou úplně překroucenou.“

26

V místnosti se znovu rozhostilo ticho. déšť ustal a dlouhou

chvíli nebylo slyšet nic než strašidelné hvízdání větru pod střechou.

když Max znovu promluvil, jeho hlas byl klidný, ale plný

neústupnosti, která varovala každého, kdo by mu snad chtěl

vzdorovat. „Posledních dvanáct let života jsem strávil na cestách po místech, jež většina z vás nikdy nespatří ani v těch nejtemnějších snech. Viděl jsem, jak si lidé navzájem provádějí ty nejhrůznější věci, na bitevním poli i jinde. Můžete mi věřit, že v lidských srdcích se skrývá dost zla a není třeba k němu přidávat fantomy a monstra vykreslené naší představivostí. nuže,“

dodal rázně, „nemám v úmyslu déle plýtvat vaším časem ani

svým.“ Sáhl do kapsy kabátu a vytáhl z něj kožený váček. Hodil

ho na nejbližší stůl, kde pytlík přistál s úctyhodným žuchnutím.

„dvacet liber tomu, kdo má kuráž odvézt mě na cadgwycké sídlo dřív, než se znovu spustí liják.“

oči přítomných se při pohledu na plný váček chtivě zaleskly.

Max věděl, že si nepočíná právě poctivě. Jenže kdyby se

po většinu života nepokoušel jednat čestně jen proto, aby odčinil

jedno dávné pochybení, neskončil by v téhle mizerné krčmě, vydaný na milost bandě přehnaně pověrčivých venkovanů. Muži v hostinci byli rybáři, pastýři a sedláci žijící nuzně z toho mála, co jim moře či půda poskytly. dvacet liber znamenalo víc, než si

většina z nich mohla vydělat za celý rok.

Přesto se při jeho nabídce nikdo z nich ani nepohnul.

Až do chvíle, kdy se pomalu zvedl jeden hubený mladík.

Aniž věnoval pozornost poděšeným vzdechům svých druhů,

v uctivém gestu smekl čapku, kterou pak nervózně zmuchlal

v dlaních. „derrick Hammett, pane. Jsem váš člověk.“

Max si zamyšleně prohlédl jeho vážný obličej s propadlými

tvářemi a oblečení neforemně visící na vyzáblé figuře, načež sáhl

po váčku s penězi a hodil jej po něm. „Výborně, chlapče. Měli

bychom si pospíšit, co říkáš? Ta vaše Bílá paní se určitě nemůže

dočkat, až se seznámí se svým novým pánem.“

Max si představoval, že k branám svého nového domova

přijede v suchém, měkkém pohodlí kočáru, a ne celý zkřehlý,

27

usazený na sedátku rozvrzaného povozu, kde mu voda bude

kapat za límec kabátu a v ledových proužcích stékat po zádech.

navzdory nejlepším úmyslům nebyl chlapec schopen dostát

svému slibu a dovézt Maxe na cadgwycké sídlo dřív, než se déšť

vrátil.

když projížděli mezi kamennými sloupy brány, z nichž jeden

se nebezpečně nakláněl doleva a ten druhý zase doprava, nebe

na ně chrlilo prudké přívaly vody a činilo tak z krempy Maxova

klobouku zcela zbytečnou věc. Během svízelné jízdy po dlouhé

klikaté cestě byl nucen dvakrát slézt z kozlíku, aby chlapci pomohl vyprostit kola povozu z bahnitých brázd vymletých potoky deště, a tohle cvičení mu nejen zničilo rukavice, ale zanechalo jeho holínky i náladu v mnohem horším stavu, než byly.

Počasí v téhle pustině se zdálo stejně nepřátelské jako její

obyvatelé. když se konečně vyšplhali na kopec a přiblížili k vytouženému přístřeší, opřel se do nich poryv větru a odvál poslední kapky. nesl s sebou slaný závan moře a vzdálené burácení zběsilých vln, tříštících se o skaliska pod odvrácenou stranou domu.

Max zaťal zuby, aby mu nedrkotaly, a zamžoural do přítmí

ve snaze zachytit první obraz svého nového domova.

V tu chvíli se zpoza šmouhy mraku vynořil srpek měsíce

a najednou tam byl, usazený na pokraji vysokých skal jako nějaký obrovský drak.

otec Maxovi vysvětlil, že sídlo koupil za hubičku od vzdáleného příbuzného. Jestli je to pravda, napadlo teď Maxe, byl to spíš Jidášův polibek.

Jen stěží mohl uvěřit, že dům někdy zažil i lepší dny, ovšem

pokud by počítal staletí, pak už si jeho zašlou slávu představit

dokázal.

V jednom rohu stavby se tyčila opuštěná kamenná věž, které nechybělo polorozpadlé cimbuří a nahnutá střílna. Šlahouny břečťanu s lesklým listím se plazily po zvětralých kamenech a zalézaly do černých děr zejících na místech, kde bývala okna, takže se zdálo, že ve věži možná spí Šípková Růženka a čeká

na princův polibek, jejž nikdy nedostane.

28

Vstupní dveře byly zasazené jako zčernalý dřevěný zub

v tlamě prastarého strážního domku, který nejspíš býval částí

původního hradu majícího za úkol střežit divoké pobřeží. Potomci hradního pána obestavěli domek bez ladu a skladu křídly v alžbětinském stylu a celou obludnost dokrášlili skvostně komickými neogotickými prvky – štítovými zdmi zkosenými do nepředstavitelných úhlů, pestrými vitrážovými okny s lomenými oblouky, škodolibými chrliči plivajícími dešťovou vodu na každého, kdo se pod nimi lehkomyslně prošel.

Celé místo působilo zanedbaným, zuboženým dojmem. Rozbité okenice se kymácely na uvolněných pantech kolem špinavých oken. na střeše tu a tam chyběly tašky, vytrhané nenechavými prsty větru a nenávratně odnesené do noci.

kdyby s ním nebyl chlapec z vesnice a nepotvrdil mu, že jsou

opravdu na místě, Max by si možná myslel, že přijel k nějaké

zřícenině. dům působil dojmem, že by všem – a zejména Maxovi – prokázal velikou službu, kdyby se dál nebránil nevyhnutelnému a sesunul se ze skaliska přímo do moře.

I přes svůj politováníhodný stav – či možná právě díky němu

– probouzel v Maxovi zvláštní pocit spřízněnosti. Možná budou

jeden druhému vyhovovat. dům nepřipomínal ani tak domov

jako spíše doupě šelmy, která by si v něm mohla beze svědků

lízat rány, jež si sama způsobila.

Vítr zahalil měsíc do chuchvalce mraků. krajina znovu potemněla a dům se opět ponořil do stínů.

A v ten okamžik si ho Max všiml – nepatrného zamihotání

světla v jednom z oken rozpadlé věže, jež pohaslo stejně rychle,

jak se objevilo. Max se zamračil. Možná se zmýlil a věž nakonec

není neobydlená. nebo v jednom z rámů zůstal střep z okenní

tabulky a teď se od něj odrazilo světlo.

Ale co mohlo být zdrojem toho světla?

Jakmile se měsíc schoval za mraky, nebylo široko daleko nic

než rozlehlá planina na jedné straně domu a zubatá skaliska nad

zuřícími vlnami na straně druhé. Bělavý záblesk přišel znovu,

problikl slabě jako pouhá bludička ztracená v neproniknutelné

temnotě.

29

Max se ohlédl na svého společníka, zda si světla všiml, Hammett ale musel soustředit veškeré síly na to, aby spřežení udržel v klidu a zabránil mu prchnout zpět do údolí. oba koně pohazovali hlavami a nervózně odfrkovali, jako by toužili opustit tohle místo stejně dychtivě jako jejich mladý pán. než je dostal pod kontrolu a s trhnutím je zarazil, věž byla znovu obestřená

temnotou noci.

Max si dlaněmi důkladně promnul oči. nepatřil k lidem

ná chylným k fantazírování. ony tajemné záblesky nejspíš vypovídaly jen o jeho vyčerpání – vlastní zrak si s ním zahrával po dlouhé a namáhavé cestě. Vzhledem k zanedbanému stavu budovy bylo mnohem pravděpodobnější, že tu člověka zabije

padající kryt komínu než duch toužící po pomstě.

„Víte jistě, že vás čekají, pane?“ Mladý kočí rychlým zamrkáním setřásl kapky vody z ryšavých řas a s obavami vzhlédl k sídlu hrozivě se tyčícímu na kopci.

„ovšemže to vím jistě,“ opáčil Max bez váhání. „Můj advokát sem posílal vzkaz víc než před měsícem. Služebnictvo mělo dostatek času, aby se na můj příjezd připravilo.“

navzdory svému přesvědčení ale nemohl chlapci vyčítat, že

je na pochybách. S výjimkou onoho záhadného světélka se dům

zdál opuštěný a nevlídný jako hrobka.

Max si vzal příruční kufr, jediné zavazadlo, které si naložil

s sebou, a slezl z kozlíku. V krčmě usoudil, že bude jistější ponechat zbytek tašek tam bez ohledu na nebezpečí, že se jimi vesni

čané prohrabou, než aby je převážel na otevřeném povoze, kde

by se během několika minut promáčely skrz naskrz.

„Je už téměř deset,“ podotkl. „To musíme brát v úvahu.

A v tomhle příšerném počasí bych nemohl ani od těch nejoddanějších sloužících očekávat, že tu budou stát ukázněně v řadě, jen aby uvítali svého nového pána.“

Přestože se Hammett nezdál nijak přesvědčený, povzbudivě

pokýval hlavou. „Zbytek zavazadel vám přivezu s prvním světlem, pane. To vám můžu odpřisáhnout.“

Max vytáhl další váček a chlapci jej hodil. „Za roky strávené u Východoindické společnosti jsem došel k přesvědčení, že 30

za odvahu a galantnost by měl být každý mladý muž vždycky

odměněn.“

„Ach, pane!“ Hammett vykulil oči a vyhublou tvář mu rozzářil nevěřícný úsměv. „Moc vám děkuji, pane! A moje máti i sestry vám taky děkují. nebo určitě budou, až to uvidí!“ Ačkoli byl zjevně celý nedočkavý, až odsud zmizí, znovu se váhavě zadíval na dům. „nemám tu počkat, dokud nebudete uvnitř?“

„Cením si tvé nabídky, ale to nebude…“

než stačil domluvit, Hammett práskl otěžemi, rychle povoz

otočil a opřekot se pustil z kopce.

„… nutné,“ dokončil Max pro sebe šeptem. kodrcání kol brzy

utichlo v dálce a Max zůstal sám jen s tísnivým naříkáním větru.

S kufříkem v jedné ruce a hůlkou v druhé se obrátil k domu.

kdysi snil o návratu z dlouhé cesty za zcela jiných okolností.

Představoval si, jak mu běží vstříc milovaná žena, možná s jedním či dvěma rozcuchanými rošťáky v patách, nedočkavě se mu vrhá do náruče, zasypává ho polibky a vítá zpět doma.

Teď se napřímil, vypudil tu vidinu z mysli a rázně vykročil

k domu. když stoupal po kamenných schodech vedoucích pod

nevzhledný portikus přilepený ke strážnímu domku, vítr mu

do obličeje sfoukl několik studených kapek deště.

Sundal si klobouk a pod sloupořadím na okamžik zaváhal.

neměl nejmenší tušení, jak si má počínat. Ať už přišel kamkoli,

vždy ho vítali s náležitou úctou, nikdy se mu nestalo, že by ho

nechali stát před zavřenými dveřmi jako nějakého nuzáka před

nebeskou branou.

Měl by použít zašlé mosazné klepadlo, aby služebnictvo

upozornil na svůj příjezd? nebo vyzkoušet, zda je otevřeno?

nebo má zkrátka vejít dovnitř, jako by mu to tu patřilo?

Což je samozřejmě pravda.

Už zvedal hůlku, aby na dveře pořádně zaklepal, když tu se

pomalu pohnuly dovnitř za doprovodu nesouhlasného skřípání

zatuhlých pantů.

31

5

Max se tak trochu připravil na to, že ho uvítá nějaký přízračný duch či démon chrastící řetězy. Místo toho se ale ve dveřích objevil podsaditý, nahrbený muž se sněhově bílými vlasy a jednoduchým stříbrným svícnem v ruce. Plamínek svíčky, roztřesený nejistou rukou, vrhal mihotavé stíny na jeho sešlé rysy.

Beze slova na vysvětlenou či uvítanou se muž obrátil do útrob

domu, jako by mu snad ani nesešlo na tom, zda se ho Max rozhodne následovat či nikoli.

Max nad tím tázavě povytáhl obočí, ale dlouho neváhal. Zatuchlý pach domu a slabé světlo svíčky se sice těžko daly označit za přívětivé, oproti tmě a vlhku noci nicméně znamenaly jednoznačné zlepšení.

Stěny dvoupodlažní vstupní haly byly pokryté sametovými

tapetami ve vínové barvě. na některých místech se odchlipovaly v drolících se proužcích a odhalovaly holé zdi. Max hádal, že se pod nimi možná ukrývá i vzácné dřevěné táflování. navzdory ranám utrženým v posledních staletích měl strážní dům podle všeho solidní konstrukci.

Max se podíval nad sebe na velký lustr. Zašlá mosazná ramena propojovaly závěsy pavučin a z elegantních štíhlých svící už zbyly jen beztvaré hrudky včelího vosku. na vzdálené straně haly se zvedalo široké schodiště vedoucí na ochoz, ponořený

32

ve stínu. Zeď u paty schodiště zdobily pěkné pendlovky, jejichž

kyvadlo viselo nehybně a tiše. Zlacené ručičky jako by navěky

zamrzly na čtvrt hodiny po půlnoci.

Za svým nemluvným doprovodem došel Max až k otevřeným posuvným dveřím, jimiž vstoupil do přijímacího salonu.

nevlídné přítmí tu rozhánělo světlo několika lamp porůznu rozestavěných na stolcích. I přes jejich nezdolnou snahu ovšem nebylo těžké pochopit, proč sídlo vyhlíželo z příjezdové cesty tak nehostinně. oken tu bylo víc než dost, všechna do jednoho

ovšem zakrývaly zaprášené sametové závěsy.

S toužebnou vzpomínkou na veselé praskání ohně U kočky

a potkana si Max povšiml, že tady se neobtěžovali k jeho uvítání

ani zapálit ve velkém mramorovém krbu. Copak je tu služebnictvo tak neotesané, že nezná ani základní pravidla pohostinnosti? pomyslel si nešťastně a položil své zavazadlo na vybledlý turecký koberec. Majordomus – což se Max mohl jen domnívat, vzhledem k tomu, že dosud nedošlo k řádnému představení – postavil svícen na nízký stolek pod zrcadlem, došoural se ke zdi

a malátně zatáhl za otrhaný provázek zvonku. na hlavu se mu

snesl obláček prachu, což mu přivodilo divoký záchvat kýchání.

Stále ještě popotahoval a otíral si oči do rukávu košile, když

se prudce otevřely dveře na opačném konci salonu. Zdálo se, že

Max svůj nový personál podcenil. nakonec se přece jen ukázali,

aby svého pána pozdravili.

napochodovali do přijímacího salonu a po řádné době poš

ťuchování, chichotání, tlumeného brblání a zakopávání jeden

o druhého se jim podařilo vyrovnat se do ukázkové řady. Max

cítil, jak se jeho vztek pomalu mění v odevzdanost. Žádný div,

že je panství tak zanedbané. na tak velkou domácnost tu zdaleka nebyl dostatek personálu. Vždyť i o jeho městský dům na Belgrave Square se staral dvojnásobek služebnictva!

nemusel ani zapojit své matematické schopnosti, aby si spo

čítal, že kromě majordoma, stále popadajícího dech, je tu pět

služebných a chlapec v komornické livreji očividně střižené pro

dospělého muže. na hlavě mu nakřivo seděla napudrovaná paruka, která budila zdání, jako by ji sebral nějakému nešťastnému francouzskému šlechtici, ještě než dotyčný naposledy vydechl 33

pod gilotinou. Max nevěřícně zamrkal, když se z paruky vynořil

mol a zamířil k jedné z blikajících lamp.

Zatímco všechny služebné rychle sklopily zrak k zemi, hoch

se napřímil a věnoval Maxovi bojovný pohled.

nebylo tu vidět kuchařku, správce vinného sklepa ani vrchního sluhu. Max již začínal litovat, že nepřiměl svého osobního sluhu, aby se do vyhnanství odebral s ním. Soudil nicméně, že na Cadgwycku nalezne někoho, kdo se na tu pozici bude hodit.

když už se vzdával naděje, že bude řádně přivítán, ve dve

řích se objevila další žena a postavila se na konec řady s úslužným úsměvem na rtech. „dobrý večer, mylorde. Jsem paní Spencerová, hospodyně této domácnosti. dovolte mi, abych vás uvítala na panství Cadgwyck.“

Ze zkušenosti Max věděl, že v případě oficiálního uvítání se

této povinnosti obvykle ujímá majordomus. Jenže ten jeho byl

momentálně plně zaměstnaný obíráním prašných chuchvalců ze

svého kabátu prožraného moly, a když už neměl ruce zatížené

těžkým svícnem, bylo ještě zjevnější, jak se mu třesou.

Max krátce pokynul hlavou. „Paní Spencerová.“

V porovnání s poněkud nesourodým zbytkem personálu mu

paní Spencerová připadala jako ztělesnění všeho, co se od anglické hospodyně čeká. Měla dokonalý postoj, držela se vzpřímeněji než většina vojáků, s nimiž se Max kdy setkal. na přísných černých šatech jí jasně zářila naškrobená bílá zástěra.

Hnědé vlasy měla stažené z obličeje do síťky na temeni hlavy

tak pevně, až se to zdálo bolestivé. Její světlá pleť byla hladká

a bez vrásek, takže se dalo těžko odhadnout, kolik jí může být

let. Max soudil, že možná bude tak stará jako on, neli starší.

Vzhledem působila zcela nevýrazně a na jejích rysech nebylo nic pozoruhodného či jedinečného, co by přitáhlo mužské oko. Měla špičatou bradu, vysoké lícní kosti, nos úzký a rovný, byť poněkud dlouhý, než aby jej bylo možno označit za jemný.

Usmívala se se rty semknutými, jako by byla skoupá na slovo.

nebo se snad jen snažila zakrýt špatný chrup.

Jediné, co mohlo zlákat muže k bližšímu pohledu na její tvář,

byly její oči. V jejich tmavozelených hloubkách se zračila inteligence, jaká by se u ženy méně rezervované dala snadno zaměnit 34

s koketností. Marnivost jí ale podle všeho byla vzdálená, zdobila

ji jen krajka vykukující zpod límečku a tenký stříbrný řetízek,

který se pod ní skrýval. Vrozená zvědavost nutila Maxe přemítat, co se asi nachází na jeho konci. Možná lacině vyvedená miniatura pana Spencera?

„doufám, že jste měl příjemnou cestu,“ řekla a tázavě povytáhla jedno půvabně klenuté obočí.

Max se podíval na své oblečení. Z lemu kabátu mu ještě kapala voda, která vsakovala do hustého koberce, a kdysi měkkou teletinu na jeho oblíbených wellingtonkách obaloval čerstvý nános bahna. Vzhlédl paní Spencerové do tváře. „doslova nezapomenutelnou.“

Jak očekával, jeho ironie vyšla naprázdno. „To mne velmi

těší. Bohužel jsou i tací, kteří naše podnebí považují za poněkud

nehostinné.“

„Ach tak,“ opáčil suše za tlumeného burácení hromu. „Tomu

se mi ani nechce věřit.“

„když dovolíte, představím vám zbytek personálu.“

kdyby ho tak nerozptylovalo sametové zabarvení jejího hlasu, Max by hospodyni neprodleně informoval, že jediné, o co v tuto chvíli stojí, jsou sklenka brandy a teplá postel. kultivovanost, s jakou se projevovala, by ho neměla překvapovat. Vyš ší služebnictvo v panských domech často pocházelo z místních

vesnic, ale zcela běžně přejímalo zvyky pánů, u kterých pracovalo. Jeho nová hospodyně podle všeho nebyla žádnou výjimkou.

„Tady jsou služky,“ řekla mu a ukázala na řadu mladých dívek. „Bětka, Betka, Betyna, Bety a Líza.“ Paní Spencerová právě došla k poslední z nich, když do salonu vtrhla šestá služebná a pospíšila si na druhou stranu řady. „A Pippa,“ dodala o poznání méně radostně.

Zatímco ostatní dívky si daly alespoň práci s účesem a oblékly si zástěry a čepečky, mladá Pippa vyhlížela, jako by se právě vysoukala z postele. Šaty měla pomuchlané, límeček u krku nedopnutý a se zapínáním knoflíčků na ošoupaných botách se ani neobtěžovala.

Služebné udělaly zdvořilé pukrle; Pippa si zívla a poškrábala

se v tmavém spletenci vlasů, načež zamumlala: „Vaše Milosti.“

35

„oslovení mylorde úplně postačí,“ ujistil ji Max. „ Jeho Milost

nebudu, dokud nezemře můj otec, a ten je obdařen tak pevným

zdravím, že mě možná ještě přežije.“

„když budeme mít štěstí,“ zamumlal mladý sluha tlumeně.

„Prosím?“ Max se na něj zamračeně ohlédl.

Paní Spencerová nepatrně ztuhla, ale rychle se po chlapci

natáhla a jemně ho zatahala za ucho. „náš komorník, dickon,

právě říkal, jaké máme štěstí, že cadgwycké sídlo získá nového

pána. Ten poslední odsud odjel v takovém spěchu, že jsme od té

doby úplně nesví.“

„Hmm,“ zabručel dickon, promnul si ucho a střelil po paní

Spencerové dotčeným pohledem zpod světlých řas. „Přesně to

jsem říkal.“ Pokud mohl Max soudit, chlapec nebyl jen komorníkem. Byl jediným sluhou na celém sídle.

„Předpokládám, že ho povolali zpět do Londýna za nějakou

neodkladnou záležitostí.“ Max nechtěl zatím přiznávat, že ví, že

poslední majitel z domu v hrůze uprchl, pronásledován jakýmsi

děsivým přízrakem vytvořeným vlastní fantazií.

„Můžeme se jen dohadovat, co se stalo,“ oplatila mu paní

Spencerová tu malou lest s nevzrušeným pohledem. „obávám

se, že se tu nezdržel ani tak dlouho, aby se nám stačil svěřit

s důvodem svého odjezdu.“ odvrátila se od Maxe a jemnějším

hlasem pokračovala: „Byla by ode mě velká nedbalost, kdybych

vám opomenula představit kapitána téhle skvělé lodi, které říkáme Cadgwyck – našeho váženého majordoma, pana Hodgese.“

Místo odpovědi se ozvalo tlumené zachrápání. Max otočil

hlavu, načež shledal, že muž, který ho pustil do dveří, se mezitím svezl do vybledlého polstrovaného křesla a usnul. Brada mu klesla, a tak teď připomínal vykrmeného holuba se zobáčkem spočívajícím na péřovém hrudníčku.

„ Pana Hodgese,“ zopakovala hospodyně mnohem hlasitěji.

Majordomus sebou prudce cukl a to ho v mžiku probudilo.

„Už je čas na čaj? Hned dovezu stolek.“ Vyskočil na nohy a vyrazil z místnosti, přičemž ho sledovaly oči všech přítomných.

Max zvedl obočí. Stařík očividně nebyl němý, jak se Max zprvu obával, ale zkrátka a jednoduše pomatený.

36

než se paní Spencerová otočila zpět k Maxovi, stačila se

vzpamatovat a vrátit na tvář zdvořilý úsměv. S rukama sepjatýma před sebou jako nějaký blažený buddha pronesla: „Po tak dlouhé cestě musíte být příšerně unavený, mylorde. dickon vás milerád doprovodí do hlavní ložnice.“

Podle mladíkova mrzutého výrazu Max soudil, že by ho

chlapec mnohem raději postrčil z nejbližšího srázu. nebo z prvního otevřeného okna.

„To nebude nutné, paní Spencerová,“ odtušil. „Budu raději,

když mi ložnici ukážete vy.“

Přestože si Max dosud myslel, že to není možné, dickon se

zakabonil ještě víc.

Zato výraz paní Spencerové zůstával pečlivě uhlazený.

„Mohu vás ujistit, že mladý dickon je dostatečně…“

Max k ní přistoupil blíž a využil tak své výšky a charismatu

k tomu, aby svým slovům dodal váhu. „Trvám na tom.“

Hospodyně se svým dokonalým úsměvem zaváhala. Ačkoli

Max viděl, že ji svým přáním podráždil, nezbývalo jí než vyhovět jeho přání, nebo se odvážit vzdorovat mu před ostatními sloužícími, což by dávalo vskutku nepěkný příklad.

Úsměv se jí vrátil. když pootevřela rty, Max se neubránil

srovnání s tvorem zahnaným do kouta, který varovně cení zuby.

Ty její nakonec nebyly vůbec špatné, ale malé a bílé a působivě

pravidelné až na roztomilou mezírku mezi dvěma předními.

„Jak si přejete, mylorde,“ přitakala stroze a popadla těžký

svícen, který majordomus zanechal na stolku. Bůhví proč Maxovi prolétla hlavou představa, jak mu tvrdý kov přistává na zátylku.

Vykročila ke vstupní hale a krátce se na něj ohlédla přes rameno. kdyby se setkali jako rovný s rovným, a nikoli jako pán a jeho služka, bral by její pohled jako otevřenou výzvu. „Půjdeme?“

Max následoval svou novou hospodyni po stinném schodišti

do šera druhého podlaží. Byl si vědom toho, že by se za sebe měl

stydět. Vždycky měl sklony chovat se autoritativně, ale v životě nikoho neponižoval. Tak proč mu teď činí takové škodolibé 37

potěšení trápit ženu, kterou ani nezná – a která mu je navíc pod

řízená?

Stěží mohl paní Spencerové vytýkat, že se ho pokusila zbavit

a poslat s ním mladého dickona. Většinu života se podřizoval

jako ochotný otrok všemu, co se sluší a patří. Velmi dobře tudíž

věděl, jak je nevhodné, aby muže do jeho ložnice doprovázela

žena, obzvlášť když se právě seznámili. Možná chtěl jen zjistit,

jestli se v neotřesitelném klidu, který paní Spencerovou chránil

jako brnění, nacházejí nějaké skuliny.

Mohlli ovšem soudit podle její prkenně vzpřímené šíje,

nesmlouvavého držení ramen a téměř vojensky pravidelného

klapání bot, žádné slabé místo by nenašel. Vypadala tak neoblomně, že by snadno mohla pochodovat za Hannibalem a jeho slony, když za druhé punské války překračoval Alpy.

Max zabloudil pohledem níž a v lehkém kolébání jejích boků

zachytil zranitelnost, jakou by nečekal. Představa sebemenšího

náznaku ženské jemnosti skrývající se pod těmi nažehlenými

vrstvami škrobeného plátna v sobě nesla cosi znepokojujícího.

Po očku se na něj ohlédla; a Max rychle zvedl pohled do její tvá

ře. neměl ve zvyku zálibně pokukovat po ženských zadečcích,

zejména pokud se jednalo o ženy, které zaměstnával.

„Mám to brát tak, že dole v salonu jsem viděl veškerý personál?“ zeptal se v naději, že sobě i jí připomene svou novou roli pána domu.

„ovšemže ne!“ zvolala paní Spencerová, jako by pronesl

hotový nesmysl. Max se nicméně neměl radovat dlouho. „Ještě

je tu kuchařka nana. neviděla jsem důvod, proč ji budit, když

musí brzy ráno vstávat, aby přichystala snídani. A každé druhé

úterý v měsíci sem chodí paní Beedleová z vesnice, aby nám

pomohla s praním. Sám se budete moci přesvědčit, že si při vedení domácnosti tady na Cadgwycku počínáme více než zdatně.

není nic, co byste nám mohl vytknout.“

když Max přejel bříšky prstů po zábradlí pokrytém silnou

vrstvou prachu, neubránil se myšlence, zda hospodyně není

stejně bláznivá jako jeho nový majordomus.

V té rozpačité chvíli ticha si povšiml jedné pozoruhodné věci

– jeho hospodyně při chůzi cinkala. Jeho znavenému mozku

38

chvíli trvalo, než se dopátral zdroje toho melodického zvuku –

úctyhodného svazku klíčů, který nesla zavěšený u pasu.

„Máte pěknou sbírku klíčů, to se musí nechat,“ poznamenal,

když se blížili k vršku schodiště.

Paní Spencerová bez nejmenšího zaváhání odvětila: „někdo

si musí hledět sklepů stejně jako spižírny.“

„Musí to pro vás být obtížné, nepozorovaně se k někomu

přikrást. Jste tak trochu jako kočka se zvonkem zavěšeným na

krku.“

„ Au contraire, mylorde,“ zavrněla a opět Maxe překvapila,

tentokrát šarmantní lehkostí, s jakou jí francouzská slova sklouzla z jazyku. „když čekáte, že kočka bude mít zvonek, a ona si ho sundá, je potom o to nebezpečnější.“

Znovu se na něj ohlédla a v jejím úsměvu bylo tentokrát něco

sladce šelmovského. Pak opět soustředila pozornost na schody

a Max se s přimhouřenýma očima zadíval na její záda. Představoval si, jak se pod rouškou noci krade po chodbách sídla s nějakou neplechou na mysli. Bylo by od něj prozíravé ji nepodceňovat. Tahle kočka by nakonec ještě mohla mít drápky.

Zdálo se mu, že se jí teď boky pod usedlou sukní pohupují ještě výrazněji, jako by ho naschvál dráždila. když stanuli na galerii v poschodí, lelkující stíny prchly před jemným svitem svíce. na zeď vyšplhal kruh světla a odhalil portrét zavěšený

přímo proti schodišti.

Max se nechal světlem vést, bezmocně přitahovaný k obrazu

jako můra ke smrtícímu plameni.

dech se mu zatajil. Paní Spencerová byla v tu chvíli zapomenuta, stejně jako zoufalá touha zhroutit se do vyhřáté suché postele.

na významu ztratilo všechno kromě vidiny vznášející se

před jeho očima.

39

6

„Můj bože,“ zašeptal Max, sebral paní Spencerové svícen

z ruky a zvedl ho nad sebe.

Hospodyně mu v tom nebránila. Její povzdech zněl odevzdaně, málem jako by podobnou reakci očekávala.

Max už byl hostem v těch nejvybranějších domech v Anglii,

během cesty po Evropě navštívil bezpočet muzeí v Benátkách

i Florencii a portrétů viděl za svůj život celé stovky, včetně mnoha od takových mistrů, jako byli Gainsborough, Fragorand či sir Joshua Reynolds. dryden Hall, rodinné sídlo, v němž vyrostl, se pyšnilo celou sbírkou portrétů jeho přísně se tvářících předků. dosud nikdy však nebyl v pokušení zapomenout, že jsou to všechno jen skvrny zaschlé barvy na plátně.

Autor tohoto portrétu vystihl nejen podobu, ale i duši. I tomu

nejapatičtějšímu pozorovateli muselo být zřejmé, že malíř vyobrazenou dámu bláznivě miloval a ze všech sil se vynasnažil, aby se do ní zamilovali i všichni, kdo na její portrét pohlédnou.

Jakýmsi nevysvětlitelným způsobem se mu podařilo vyvolat

dojem, že její tvář zachytil v jediném kratičkém okamžiku těsně

předtím, než se usmála. Jeden koutek úst měla lehce zvednutý,

takže se pozorovateli tajil dech v očekávání, až se na její tváři

objeví půvabný dolíček. Ale jestliže její plné, korálově zbarvené

rty si s člověkem jen pohrávaly v příslibu úsměvu, zlatohnědé

40

oči s ladně zaobleným obočím se na Maxe otevřeně smály. Byly

to oči dívky, která poprvé okusila moc ženy nad mužem a užívá

si ji plnými doušky.

kadeře měla volně vyčesané nahoru a svázané jedinou stuhou v barvě pruské modři. několik loken ze sevření uniklo a rámovalo jí plné tváře zkrášlené jemným ruměncem, jaký by nemohla nahradit ani ta nejdražší růž. Její vlasy nebyly všedně

hnědé, leskly se v tmavých, výrazných odstínech hnědočerné.

oblečená byla do šatů zářivě žlutých jako pryskyřníky zjara –

ostře kontrastujících s ponurostí galerie. Měly vysoký pas a korzet se čtvercovým výstřihem, zvýrazňujícím plná ňadra.

Cosi v její kráse i odění vyvolávalo pocit nadčasovosti. Mohla

vězet v pozlaceném rámu jen deset let, nebo i celé století. Uhádnout to bylo nemožné.

„A kdopak jste vy?“ zamumlal si Max pro sebe. Zběžný pohled podél ochozu mu potvrdil, že ostatní obrazy byly odstraněny – na tapetách, tam, kde kdysi visely, po nich zbyly jen tmavé čtverce.

Hospodyně si otráveně povzdychla a připomněla tak Maxovi svou přítomnost. „Zbytek obrazů se prodal, ale ona patří k domu. Je to součástí prodejní smlouvy. Ať už dům projde sebevětším počtem rukou, portrét v něm musí zůstat.“

Pro Maxe nebylo obtížné pochopit, proč asi předchozí majitelé domu proti tak výstřední podmínce nic nenamítali. Snad každý muž by kolem portrétu rád procházel den co den a představoval si, že to rozkošné stvoření je jeho žena.

nebo milenka.

„kdo je to?“ zeptal se s nepochopitelnou neochotou ponechat ženu na portrétu minulosti, kam bezpochyby patřila.

„Možná vám to povím někdy jindy, mylorde. Je pozdě a vím,

že jste vyčerpaný. nerada bych vás tím nudila.“

S těmi slovy se paní Spencerová chtěla otočit, ale Max k ní

rychle natáhl ruku a chytl ji za předloktí. „Jen mne nuďte.“

Zastavila se, zaražená panovačným tónem v jeho hlase,

a střelila po něm polekaným pohledem. Sotva před pár vteřinami málem zapomněl, že ji má vedle sebe. nyní si ale palčivě uvědomoval, jak blízko u něj stojí v poskakujícím světle vosko41

vice. Vnímal každé přerývané nadechnutí, které jí prošlo přes

pootevřená ústa. nepravidelné zvedání a klesání její hrudi pod

škrobenou látkou šatů. Slabou svěží vůni mýdla na praní a čerstvě upečeného chleba, která ji provázela, tak jako vůně drahých parfémů neodmyslitelně patří k jiným ženám.

Pod stiskem dlaně se její paže zdála téměř křehká. Zmýlil

se, když soudil, že musí být jistě stvořená z něčeho studeného

a nezničitelného, jako například z žuly nebo oceli. Zastavil se

pohledem u jejích rtů. když je netiskla ve zdvořilém úsměvu,

který se ani nedal úsměvem nazvat, vypadaly překvapivě něžně

a vláčně a lákavě…

nevědomky naklonil svíčku, kterou držel v druhé ruce,

a pravidelné odkapávání vosku na jeho zbědovanou botu nakonec prolomilo ono zvláštní kouzlo, jemuž oba na okamžik podlehli.

Pustil ji a křečovitě pohnul rukou, která jako by patřila někomu jinému. Pak řekl: „nebyla to prosba, paní Spencerová. Byl to rozkaz.“

Paní Spencerová si urovnala nakrabacenou látku na rukávu

a pohledem, který mu věnovala zpod svých bledě hnědých řas,

mu dala nepokrytě najevo, co si o jeho rozkazech myslí. „Jmenuje se… jmenovala se Angelica Cadgwycková.“

Angelica.

Max znovu pohlédl na ženu na obraze. To jméno jí slušelo.

navzdory své rozpustilé kráse skutečně měla tvář anděla. „Hádám, že dům i vesnice jsou pojmenovány podle její rodiny.“

„Ještě před nějakými deseti lety široko daleko nežila vznešenější rodina než Cadgwyckovi. A podle toho, co vím, byla Angelica jejich korunní princeznou. Její matka zemřela při porodu a otec, lord Cadgwyck, na ni od narození nenechal dopustit.“

„kdo by se mu divil?“ zamumlal si Max pro sebe, nanovo

omámený smyslným příslibem v těch jiskřivých hnědých očích.

„Co se s ní stalo?“

Paní Spencerová se loktem otřela o rukáv jeho kabátu, když

se kolem něj prosmýkla a stoupla si před portrét vedle něj. Zadívala se na obraz se znechucením tak silným, že si nezadalo s Maxovým okouzlením. „Totéž, co potká každou dívku, která 42

je vedena k přesvědčení, že může dostat vše, nač si vzpomene,

bez ohledu na následky. Skandál. neštěstí. Zkáza.“

Maxe zaujal opovržlivý tón v jejím hlase, a tak se na ni

po očku ohlédl a v její tváři zaznamenal pohoršený výraz. Mohl

tušit, že někdo jako ona nebude mít pochopení pro ženy, které

podlehly světským pokušením. Patrně nikdy nezakusila ani tu

nejnevinnější rozkoš.

„o jaký skandál se jednalo?“ zeptal se, ačkoli to už tušil.

„na slavnosti uspořádané na počest jejích osmnáctých narozenin byla přistižena v kompromitující situaci s jistým mladým mužem. Tuším, že s malířem, který namaloval tento portrét.“

Hospodyně pokrčila rameny. „nepocházím z Cadgwycku, tak

že nejsem zasvěcená do všech podrobností. Vím jen, že se říkalo,

že její bratr toho malíře ani nevyzval na souboj a rovnou ho zastřelil. Jejího otce ranila mrtvice a žalem přišel o rozum. Bratra odvezli do vězení…“

„do vězení?“ přerušil ji Max, bezděky vtažený do toho smutného příběhu. „Měl jsem za to, že za vraždu se věší.“

„Cadgwyckovi tu vždycky měli velký vliv, takže mladý pán

šibenici unikl a byl deportován do Austrálie. Jak se ukázalo, ještě před tím vším provedl otec jakousi velmi neuváženou investici. Věřitelé se na ně vrhli jako supi a rodina přišla o všechno – o majetek, dobré jméno…, nakonec i o tento dům, který byl

v držení Cadgwyckových celých pět století od založení původního hradu.“

Max se znovu soustředil na portrét. „Co se stalo s ní?“

Paní Spencerová pokrčila rameny, jako by jí na osudu jedné

hloupé dívky jen pramálo záleželo. „Co mohla ještě dělat, když

zničila všechny, které milovala? Večer předtím, než měli sídlo

opustit, se vrhla z útesu do moře.“

od okamžiku, kdy ztratil Clarindu, si Max uvykl na neustávající tupou bolest na prsou. Pronikavé bodnutí, jež pocítil teď, ho ale zaskočilo. neměl důvod truchlit pro dívku, s níž se nikdy nesetkal. Možná jednoduše nemohl uvěřit, že by se mladé stvo

ření tak plné života dokázalo vzdát bez boje.

„Proběhlo vyšetřování? neobjevilo se podezření z vraždy?“

43

Niky Mataskova » Barakova 322, Skvorec 25083,

„kdepak,“ opáčila paní Spencerová nevýrazně. „dívka po

sobě zanechala vzkaz, který jakékoli pochyby rozptýlil.“

„Vzkazy je možné zfalšovat.“

Hospodyně na něj vrhla sarkastický pohled. „Leda v nepovedených ochotnických představeních nebo gotických románech.

Ale tady v Cornwallu neoplýváme takovou chytrostí ani mazaností. Sama tu sebevraždu považuji za impulsivní čin zbrklé dívky přemožené záplavou výčitek a sebelítosti.“

Max vzhlédl k obrazu a opět měl pocit, jako by se okolní svět

vytrácel. „Velmi rád bych se s ní býval seznámil.“

„nezoufejte, mylorde. Možná k tomu ještě budete mít příle

žitost.“

Paní Spencerová mu vzala svícen z ruky a rychle vykročila

ke schodům na vzdálené straně ochozu, takže mu nezbývalo

než ji následovat, nebo zůstat na chodbě v úplné tmě.

Jak mu docházel plný význam jejích slov, neubránil se poslednímu ohlédnutí za portrétem nezkrotné slečny Cadgwyckové, pomalu se nořícím zpět do stínů.

na konci chodby ve třetím patře východního křídla použila paní Spencerová jeden z klíčů ze svého objemného svazku a odemkla ložnici. když otevřela dveře, Max pocítil, jak ho přepadá sklíčenost. Prostorná komnata stále nesla stopy své bývalé krásy, mramorový krb byl ale stejně temný a zaprášený jako ten v přijímacím salonu. A nečekala před ním ani večeře.

na stolku vedle postele s nebesy svítila jediná lampa, která

víc stínů vytvářela než rozháněla.

kdyby Max býval tušil, že se mu dostane tak nevlídného

uvítání, zdržel by se v hostinci přinejmenším na talíř dušeného.

Tady se od něj očividně očekávalo, že se spokojí s neodolatelnou

vůní chleba obklopující paní Spencerovou. Zničehonic pocítil

tak příšerný hlad, že se musel držet, aby se k ní nesklonil a nesmlsl si na ní.

Ustoupila stranou, aby mohl projít, a dala mu tím jasně najevo, že nemá v úmyslu překročit práh jeho ložnice ani špičkou své boty. Copak skutečně věří, že jí hrozí nebezpečí? Zdá se tak prahnoucí po ženské společnosti, že by byl schopný hodit 44

na plesnivou matraci ve své ložnici první ženu, která mu přišla

pod ruku, a bez ptaní si ji vzít?

Max cítil, jak v něm bublá vztek. Většinu života jej držel pod

kontrolou tak přísně, že téměř nerozpoznal varovná znamení,

dokud nebylo příliš pozdě.

když nakonec promluvil, čelist měl tak pevně stisknutou, že

se mu rty sotva hýbaly. „Bylo by příliš troufalé žádat o oheň

v krbu? A možná i o něco k snědku?“

Úsměv na tváři hospodyně zůstal stejně mírný, což Maxe dovádělo k zuřivosti. „ovšemže ne. okamžitě sem pošlu dickona s podnosem a vaší taškou.“ Už se otáčela, pak se na něj ale ještě ohlédla. „nemějte obavy, mylorde. dáme si záležet, abychom

vyhověli každému vašemu přání.“

Její zastřený hlas, tak jemný v porovnání s jejím škrobeným

zevnějškem, působil na Maxovy napjaté nervy jako pohlazení.

Ten nevinně pronesený slib mu před očima vyvolal prchavý obraz, šokující víc než všechny, jaké mu přišly na mysl v posledních hodinách…, nebo možná ještě mnohem déle.

Aniž se přestala usmívat, pomalu mu zavřela dveře před nosem a nechala ho úvahám nad tím, zda si nezvolil trest, jaký si snad ani on nezaslouží.

Anně se podařilo dojít až na chodbu v druhém podlaží,

než se přerývaně, těžce oddechujíc opřela o zábradlí balkonu.

Měla pocit, jako by právě nesešla jediné patro, ale celý tucet jich

vyběhla. Zvedla ruku a upravila si vlasy roztřesenými prsty.

Za všech okolností klidná paní Spencerová se vytratila a nechala

na Anně, aby zaplatila za její hranou vyrovnanost.

„Vypadá to, že Jeho Milost není taková, jak jsi očekávala.“

Posměšný hlas se ozval ze tmy a vyděsil Annu tak, že nadskočila a přitiskla si ruku na srdce. Snad by se tolik nevylekala, kdyby ta slova nevystihovala její myšlenky s tak děsivou přesností.

Pippa s úsměvem vyklouzla ze stínu. „Co se děje? Copak sis

myslela, že jsem duch?“

S rukou stále přitisknutou na hruď se Anna zlostně podívala

na dívku. „Ještě na mě takhle vyskoč a bude z tebe dřív, než bys

45

čekala. Proč nejsi zpátky v posteli? Vždyť jsem tě z ní stěží dokázala dostat, abys pozdravila našeho váženého nového pána.“

Pippa už oslavila šestnácté narozeniny, ale když na Annu

nakrčila svůj drzý nosík, vypadala, jako by jí znovu bylo sedm.

„nebuď taková jezinka. Jen jsem se chtěla ujistit, že si Jeho nadutá Milost nedovolí nic ke své nové hospodyni.“

„A co bys udělala, kdyby si něco dovolil?“

„Vzala bych ho přes hlavu pohrabáčem.“

kdokoli jiný by usoudil, že Pippa žertuje, zato Annu ani neudivilo, když dívka vytáhla štíhlou ruku ze záhybů sukně a ukázala jí dotyčný nástroj. Soudě podle krvelačného výrazu v očích by se svého úkolu patrně ujala s větším potěšením, než by bylo nezbytně nutné.

„Ach bože, Pippo!“ ulevila si Anna. „kvůli tobě nás jednou

všechny pověsí za vraždu. není třeba, aby sis hrála na rytíře

v blýskavé zdroji, nejsem žádná dáma v nesnázích. dokážu se

o sebe postarat sama.“

„A lord Mračoun by si jistě dokázal poradit se svou hospodyní a ještě jednou či dvěma děvečkami k tomu, a při tom všem by si ani nesvlékl kabát a nezmuchlal vázanku.“

když si vzpomněla na pevný, nečekaně důvěrný stisk jeho

ruky na své a na to, jak blízko měla ke ztrátě sebekontroly, sklesle si povzdechla. Musela uznat, že Pippa se tak docela nemýlí.

„Máš pravdu, není to žádný vetchý pomatený stařík, který má

ve zvyku přihnout si portského a pak si snadno splete prostěradlo navlečené na koštěti s hrůzostrašným přízrakem.“

dívčina slova jí navíc připomněla šok, který zažila, když

vstoupila do salonu a našla tam lorda dravenwooda. Stál uprostřed místnosti, tmavé obočí měl zachmuřeně svraštělé a vodou ze svého kabátu máčel perský koberec, dovezený na bývalý hrad jakýmsi výbojným předkem Cadgwycků z poslední z křížových

výprav. když se poprvé ocitla v jeho blízkosti, musela vynaložit

veškeré úsilí, aby na tváři udržela milý úsměv paní Spencerové.

Hrabě byl jistě přes šest stop vysoký, ale ve výšce jeho hrozivost nespočívala – ani v úctyhodné šířce jeho ramen skrytých pod vrstvami kabátu. Mohla za ni lehkost, s jakou okamžitě ovládl celou místnost i všechny přítomné. Jiný muž by možná

46

vypadal směšně, kdyby tam tak stál v zablácených holínkách

a s kloboukem v ruce, dravenwood ale spíš vyvolával dojem, že

co chvíli vyštěkne: „Setněte jim hlavy!“ a jeho oběti se rozprchnou, aby mu donesly sekeru pro vlastní popravu.

Jeho lazebníka a osobního sluhu možná právě takový osud

postihl. Husté černé vlasy neměl zastřižené tak, jak si žádala

poslední móda, ale poněkud přerostlé, takže mu padaly až na límec kabátu. Spánky protkávaly působivé nitky šedin a jeho dokonale tvarovanou bradu pokrývalo přinejmenším dvoudenní strniště.

oči lemované tmavými řasami byly šedé, tak šedé jako mlha,

co se sbírala na blatech. Anna vždy považovala šedou barvu

za obyčejnou, ale v jeho očích se skrývalo cosi znepokojivého,

a když se zlobil, blýskalo v nich jako při letní bouřce.

největší hrozbu ovšem představovala inteligence, jež se

v nich zračila. nepatřil k mužům, kterým by mohlo něco uniknout, takže Anna rychle poznala, že nebudouli opatrní, právě to by je mohlo nakonec zničit. když se mu představila, přelétl ji pohledem, rychle ji odhadl a zařadil tam, kam patří – k lidem,

kteří jsou hluboko pod ním, kteří mu mají sloužit. nezdála se

mu přitažlivá; jednoduše shledal, že mu nestojí za další pohled.

A právě tak to musí i zůstat.

„Musíš uznat, že poslat ho na onen svět by vyřešilo většinu

našich problémů,“ podotkla Pippa rozhorleně. „nebo by nám

to aspoň poskytlo víc času k hledání, než by se tu ukázal další.“

„nemohli bychom hledat, kdybychom seděli ve vesnické

šatlavě a čekali, až si pro nás přijde kat. V jednom máš ale pravdu: čím dřív bude lord Mrač – lord Dravenwood,“ opravila se Anna, „sedět v kočáře na zpáteční cestě do Londýna, tím dřív se tu všechno může vrátit do starých kolejí.“

„do starých kolejí? Za poslední čtyři roky jsme převrátili celý

dům vzhůru nohama, jen abychom našli poklad, který možná

ani neexistuje. nevím, jestli si vůbec ještě vzpomínám, jak to tu

kdysi chodilo.“

Anna její pochybnosti sdílela, ale teď doufala, že to Pippa

nepozná. Pevně proto pronesla: „Poklad existuje a je jen otázkou

času, než ho najdeme. Jakmile se nám to podaří, můžeme tohle

47

místo navždycky opustit a vybudovat si nový domov daleko

odsud.“

„Ale co když to není víc než jen rodinná legenda? Pohádka, která má zabavit děti a povzbudit představivost snílků? Jim podobní pátrají už přes sto let po lupu kapitána kidda a zatím nenašli jedinou minci.“

Anna se bříšky prstů dotkla medailonku, který stále nosila

ukrytý pod živůtkem blízko svého srdce. Připomínal jí, že nemá

na výběr a musí stůj co stůj hledat dál. „Snít jsem přestala už

dávno. A právě proto vím, že poklad je skutečný a my ho najdeme. Jen musíme vypravit lorda dravenwooda na cestu, jak nejrychleji to půjde, a pak se vrátit ke své práci. Pokud možno bez pomoci náčiní od krbu.“ Vytrhla Pippě pohrabáč z ruky a vykročila po chodbě s nově nabytou sebejistotou. „Hrabě sice vypadá neporazitelně, ale už ukázal, že je něco, proti čemu je

stejně bezbranný jako každý jiný muž.“

Pippa si za ní pospíšila. „A co je to?“

Anna se zastavila před portrétem a zvedla k němu svíci.

„ Ona.“

Angelica Cadgwycková na ně shlížela ze svého vyvýšeného

místa a nepatrně se usmívala, jako by skrývala nějaké rozkošné

tajemství, které by byla ochotná prozradit leda výměnou za polibek.

„Ach tak,“ přitakala Pippa tlumeně. „Takže naše dáma si už

přidala další srdce do své sbírky. Je vážně nenasytná, nemyslíš?“

„Byla bych přísahala, že lord dravenwood nemá srdce. Ale

jen do okamžiku, kdy spatřil její portrét.“

Výraz, který měl hrabě ve tváři, viděla Anna u mnoha mužů

před ním. Všichni ztuhli na místě a zírali na ženu na portrétu,

jako by zničehonic oslepli a ohluchli a přestali vnímat vše kromě

té krásy před sebou.

když Anna sledovala, jak jejich nový pán pomalu podléhá

stejnému kouzlu jako všichni před ním, měla pocit, že se sama

vytrácí, podobně jako hvězda blednoucí s příchodem úsvitu.

Měla mít radost, že ve své snaze učinit se neviditelnou tak dokonale uspěla.

Místo toho ale cítila jen závan zklamání.

48

na kratičký okamžik si dovolila uvěřit, že by tenhle muž

mohl být jiný. Že by ho povrchní krása mohla nechat chladným.

neměla nejmenší tušení, co ji k tak pošetilé a nebezpečné myšlence mohlo přivést. Snad ten cynický úsměv na jeho rtech, ten nepokrytý sarkasmus v jeho slovech nebo to, jak se mu vrásky kolem úst prohloubily ve chvílích, kdy by se jiní muži možná

usmáli.

Ale jakmile viděla, jak odevzdal své srdce – a rozum – do liliově bílých dlaní dívky na portrétu, věděla, že se od jiných v ni

čem neliší.

když teď vzhlédla do těch vědoucích očí, pocítila bodnutí

něčeho bolestnějšího, než je zklamání, něčeho, co se spíše podobalo žárlivosti. Taková hloupost. Angelica jim dobře poslouží, tak jako už mnohokrát.

„Pojď, Pippo. Musím poslat dickona s večeří pro našeho nového pána. Čím dříve půjde lord dravenwood spát, tím dřív se může seznámit s ženou svých snů.“ Sklonila svícen a oloupila tak Angelicu o zářivou aureolu. když popohnala Pippu ke schodům, naposledy se na portrét ohlédla a málem neodolala dětinskému pokušení vypláznout na tu samolibou tvářičku jazyk.

„A se svými nejhoršími nočními můrami.“

Angelica Cadgwycková stála u postele a pozorovala cizince,

který vpadl do jejího domova. Ani zarostlá brada a rozcuchané

vlasy nemohly zakrýt, že je to velmi přitažlivý muž. Ale sama se

až příliš bolestně poučila, že za krásnou tváří se může skrývat

temné a zlovolné srdce.

doufala, že by mohla nahlédnout i do srdce tohoto muže,

když za ním v noci přijde, jenže on byl ve spánku stejně neproniknutelný, jako když bděl. Rty měl semknuté do přísné linky a jemná rýha mezi jeho obočím vytvářela dojem, jako by se i teď, ponořený do snů, zarytě mračil. Přepadla ji zvláštní touha se ho

dotknout, přesvědčit se, zda nedokáže tu vrásku zahnat jemným

pohlazením.

Jenže zatímco on byl z masa a kostí, ona nebyla nic než pouhý sen určený k tomu, aby zaséval neklid do mužských srdcí.

49

Začínala mít podezření, že pro něj duchové nejsou žádnou

neznámou. Zamumlal cosi ze spaní, zaskřípal zuby a neklidně

se zavrtěl a do očí mu spadla kadeř tmavých vlasů.

Angelica k němu vztáhla bledou ruku. Jak jen toužila dotknout se něčeho hřejivého a pevného, dýchajícího životem, než se bude muset znovu odebrat do chladné noci.

Max nikdy neměl sny. když se s tím kdysi svěřil Clarindě,

své nastávající, vzhlédla k němu oslnivě zelenýma očima a zvolala: „Ale jdi! ovšemže máš sny. Všichni lidé je mají. Jen si nepamatuješ, co se ti zdálo.“

dlouho mu ta myšlenka připadala nesmyslná, to se ale změnilo oné první noci strávené na Cadgwycku, když ucítil, jak mu chladivé ženské prsty jemně odhrnují vlasy z rozpáleného čela.

Vzdechl a neklidně se převalil na posteli. Ten prostý dotek byl

uklidňující a zároveň vzrušující, zasahoval jeho tělo i duši. Tou

žil vzít ji za útlé zápěstí, přitáhnout si její prsty k ústům a jeden

po druhém je zlíbat, než by ochutnal hebké rty.

S tou představou k ní vztáhl ruku. Ale ta sáhla do prázdna.

otevřel oči a vzhlédl do stínů nahromaděných pod baldachýnem postele. Zjistil však, že je sám.

Jak se mohlo stát, že mu obyčejný sen připadal barvitější

a skutečnější než ta nepropustná mlha, v níž během posledních

měsíců tápal? I kdyby se na něj snažil zapomenout, pochyboval,

že by to dokázal.

Možná by pro něj bylo snazší vyhnat jej z hlavy, kdyby nebyl

stále vzrušený a nedychtil tolik po doteku ženské ruky na mnohem intimnějším místě, než je obočí.

navzdory chladné fasádě, již Max ukazoval světu, byly jeho

touhy mnohem intenzivnější než u většiny mužů. Proto si přísahal, že nad nimi nikdy neztratí vládu. Pokud mu bratr něco předal, bylo to ponaučení o tom, kolik škody může napáchat muž, který se sobecky zaobírá jen vlastním chtíčem, aniž by dbal

na to, jak draze za jeho počínání zaplatí ostatní.

To ale samozřejmě neznamenalo, že by Max žil v celibátu.

na to, aby platil za rozkoš, byl vždy příliš galantní, ale uspokojit

své přízemnější potřeby s nějakou diskrétní vdovou, která spíš

50

než manželský svazek hledá chvilkové rozptýlení, se mu nijak

nepříčilo.

když ale Clarinda konečně vyslyšela jeho žádost o ruku, se

starými zvyky skoncoval. odolat pokušení nebylo zdaleka tak

obtížné s vědomím, že se brzy bude moci pomilovat se ženou,

již zbožňoval většinu svého života. Pevně věřil, že manželství

s Clarindou naplní touhy jeho srdce i těla.

Zatracený blázne, zaklel teď v duchu, odkopal změť přikrývek

a spustil dlouhé nohy přes okraj postele. když odhrnul těžký

závěs a posadil se, vlhký chlad visící ve vzduchu se mu zaryl

do přehřátého těla jako ledové pařáty.

na roštu ještě skomíral oheň, který tam rozdělal mrzutý mladý komorník, a dohasínajícím světlem ozařoval starodávnou mahagonovou almaru krčící se v rohu a tác s téměř nedotčenou večeří, položený na rozkládacím stolku. Poté, co mu jídlo donesli, Max zjistil, že je nakonec přece jen příliš vyčerpaný a chybí mu apetit. Chvíli apaticky šťouchal do mdlých kousků hovězího a brambor, až znechuceně odhodil vidličku a odebral se do postele.

nyní ho z úvah vytrhl nečekaný závan chladného vzduchu,

který mu přelétl po chloupcích na odhalené hrudi a zanechal

na těle husí kůži všude tam, kde se o něj otřel. když se Max pomalu ohlédl k proskleným dveřím vedoucím na balkon, ke svému údivu zjistil, že jsou otevřené dokořán, jako by ho vábily do noci a za tajemstvím, které mu nachystala.

51

7

krajkové záclony lemující dveře na balkon se zvedaly v nočním vánku lehce jako cípy nevěstina závoje. Max je sledoval s čím dál zamračenějším výrazem a čím dál větším údivem.

když se před několika hodinami odebíral za zatuchlé sametové

závěsy na lože, dveře byly zavřené. Byl by ochotný vsadit na to

vlastní život.

natáhl se k nohám postele pro svůj župan, vděčný za to, že

si ho nezapomněl přibalit do příruční tašky, jelikož ostatní zavazadla měla dorazit až ráno. když si zavázal hedvábný pásek, zvedl se a naboso došel ke dveřím.

déšť ustal, ale měsíc se stále schovával za vysokou hradbou

mraků, takže krajinu pod balkonem halila neproniknutelná tma.

Maxe napadlo, že dveře mohl rozrazit vítr, a tak zkontroloval

západky i jejich úchyty. obojí se zdálo být v pořádku, což ovšem

neznamenalo, že dveře nemohly povolit pod obzvlášť silným

náporem větru.

Bylo to logické vysvětlení, které ho zcela uspokojilo, a tak se

pohnul, aby dveře zajistil a vykázal noc ze své ložnice. než to

ale stačil udělat, zachytil ve vzduchu vůni, jakou by nečekal. neměla nic společného se svěžím vzduchem po dešti ani se slanou příchutí moře.

Byla to jemná květinová vůně, nezaměnitelně ženská.

52

Max zhluboka nasál ten opojný elixír do plic. Čeřil dávno pohřbené vzpomínky na smyslné letní noci a sametové bílé květy, příliš stydlivé, než aby se odvážily rozvinout v plném denním světle.

Jasmín.

Zmámený neodolatelným závanem vykročil Max na balkon

a přitom téměř ani neucítil chlad mokrých dlaždic pod svými

chodidly. kdyby nevěděl, že na tak choulostivou aromatickou

květinu právě není doba, snad by sám sebe dokázal přesvědčit,

že se kdesi poblíž pod balkonem nachází pergola či květinová

mřížka. Ale s dalšími nárazy větru, který mu šlehal do tváře

a chamtivými prsty chňapal po županu, se mu zdálo čím dál obtížnější uvěřit, že by v tak drsném podnebí mohlo přežít cokoli jiného než jen ta nejodolnější zeleň.

Vítr rozehnal i poslední stopy parfému a ponechal Maxe

na pochybách, zda si vše nevymyslel. Po chvíli se ale vzpamatoval z omámení a otočil se k balkonovým dveřím. Měl by se nejspíš vrátit do pochybného pohodlí své postele, kde by další takové absurdní představy mohl svést na sny, které si ráno nebude pamatovat.

A pak to uslyšel – vzdálené drnkání hrací skříňky, melodii

nesmírně krásnou a přitom mírně falešnou, takže se člověku při

jejím poslechu ježily drobné chloupky na zátylku.

Max se pomalu otočil na patě a přimhouřenýma očima zapátral ve tmě. Východní křídlo bylo k hlavní budově přistavěno v takovém úhlu, že se Maxovi naskytl otevřený pohled na věž stojící jako tichá stráž na vzdáleném konci sídla. Bez měsíčního světla, které jí dodávalo pochmurně romantickou atmosféru, z ní najednou byla jen ruina – tmavý stín na pozadí oceánu rozbouřených mračen. okna věže připomínala slepé oči, v nichž se neobjevil jediný tajemný záblesk světla, aby je alespoň na okamžik přivedl k životu.

Přesto by Max přísahal, že ona ozvěna valčíku, která se nesla

k jeho uším na křídlech větru, přichází právě odtamtud. došel

na okraj balkonu a dlaněmi sevřel vlhké železné zábradlí.

V tu chvíli melodie utichla, téměř jako by nějaká přízračná

ruka zaklapla víko skříňky.

53

Max dlouze vydechl. Teprve teď si uvědomil, že celou dobu

zadržoval dech. dlouho ještě stál na místě, ale další tóny se už

neozvaly, neslyšel nic kromě hučení větru a vzdáleného burácení vln tříštících se o skály.

Jiný muž by možná začal pochybovat o svých smyslech, na

Maxových rtech se ale místo toho objevil posměšný úšklebek.

„Vyděsit se mě pokoušeli ti nejlepší,“ zamumlal. „Jestli se mě

chceš zbavit, zlatíčko, budeš se muset snažit mnohem víc.“

nechal svá slova viset ve vzduchu, otočil se k noci zády

a vrátil se do panské ložnice. Pomalu, ale pevně za sebou zavřel

balkonové dveře a zajistil západky.

Jelikož předchozí pán jen zřídkakdy vstával před polednem,

Anna očekávala, že lord dravenwood stráví většinu dopoledne

v pohodlí své postele. Proto ji zaskočilo, když už v půl osmé

zaslechla klapaní jeho podpatků na ochozu v druhém podla

ží. Právě se věnovala pečlivému nanášení čerstvých pavučin na

lustr ve vstupní hale, a tak rychle schovala koště za rezivějící

brnění, pospíšila si ke zdi, na níž viselo starodávné držadlo zvonku, a pořádně za něj zatahala. Mohla jen doufat, že je na druhém konci někdo, kdo jeho varovné cinkání uslyší.

Ze zvyku si uhladila vlasy a běžela zpátky. Vstávala před

úsvitem, aby měla dostatek času pečlivě si vybrat oblečení – což

nebyl žádný snadný úkol, když měla jen jeden starý šatník s několika černými a šedými kousky, ušitými z praktického plátna či vlny. nakonec se rozhodla pro šaty ze silné vlny v barvě mlžné šedi, jakou měly oči lorda dravenwooda. Svůj úbor doplnila čerstvě naškrobenou zástěrou. Zástěra byla vždy poznávacím znakem služebných, jehož úkolem bylo zajistit, aby se nikdo nedostal do trapné situace tím, že by si služku spletl s paní domu.

Anna se ujistila, že má svůj medailonek pečlivě ukrytý pod

živůtkem. Věděla, že díky portrétu v patře získá ještě vteřinu či

dvě navíc, aby se mohla na lorda dravenwooda připravit. Žádný muž nedokázal kolem Angelicy Cadgwyckové projít, aniž by alespoň zpomalil, aby jí vzdal hold. Přesto Anna neodolala pokušení, a když se jeho kroky nad schody zastavily, nenápadně

k němu vzhlédla. nepochybně pátral v dívčině dokonalé tváři

54

ve snaze zjistit, zda se s příchodem rána rozplynulo kouzlo, které na něj v noci seslala.

než se pustil ze schodů, Anna už stála pod nimi, ruce měla

sepjaté před sebou a poslušně očekávala spokojený pozdrav

svého pána.

Žádného se ale nedočkala, a soudě podle jeho podmračeného

výrazu se zdálo, že lord dravenwood není příliš dobře naložen.

Pod očima měl tmavé stíny, jako by v noci spal jen málo. nebo

možná vůbec. Anna křečovitě stiskla rty, aby jí neuniklo vítězoslavné ušklíbnutí.

Možná stačila jediná noc strávená na Cadgwycku, aby si uvědomil, že přijet sem byla obrovská chyba. S trochou štěstí se jí jde zeptat, jak rychle mu dokáže zařídit zpáteční cestu do Londýna. Takové přání by zcela jistě neváhala splnit.

když sestoupil z posledního schodu, nevrle se ohlédl na zamrzlé ručičky pendlovek. „Jak se tu má člověk vůbec dozvědět, kolik je hodin? Zajistěte, aby někdo ty zatracené hodiny spravil.“ Musel si všimnout, jak vykulila oči, protože přesunul svůj zachmuřený pohled na ni. „doufám, že se nenecháte urazit, když někdo tu a tam zakleje. obávám se, že jsem během své

kariéry u Východoindické společnosti trávil víc času s prostými

chlapy než s urozenými dámami.“

„Já ale nejsem žádná dáma,“ připomněla mu mírně. „Jsem

vaše hospodyně. A mám dojem, že těm hodinám již nikdo nepomůže. Jak jsem vyrozuměla, zastavily se tu noc, kdy…“

když zmlkla, beze slova povytáhl obočí na znamení, aby pokračovala.

Smutně si povzdychla a pokusila se najít slova, která by uhasila jeho zvědavost. „Zkrátka nejdou už velmi dlouho.“

Podle jeho tlumeného zamručení poznala, že s její odpovědí

není ani zdaleka spokojený, ale je ochotný se jí dál nezabývat.

Prozatím.

„doufám, že jste spal dobře,“ pronesla tázavě a pátravě se

mu zadívala do tváře.

„Tak dobře, jak lze očekávat v nové posteli. Ačkoli jeden by

řekl, že za ty roky budu už na spaní v neznámých postelích

zvyklý.“

55

nyní nechápavě zvedla obočí Anna.

Chladné šedé oči mu na okamžik zahřál plamínek nečekaného pobavení. „Místo ve sboru ředitelů Východoindické společnosti vyžadovalo spoustu cestování. nezřídka na mnohem nevlídnější místa, než je tohle.“ Rozhlédl se po chladné vstupní hale a vrásky kolem úst se mu nepatrně prohloubily. „Jakkoli se

to zdá nemožné.“

„Měl jste takové štěstí! Většina místních prožije celý život,

aniž by se vzdálili víc než na míli od toho kousku půdy, na němž

se narodili.“

„nikdy jsem o kočovný život nestál. Mnohem víc než nepředvídatelnost neznámého mne vždy lákalo prosté kouzlo rodinného krbu.“

„Takže až se tu usadíte, přijede k nám na Cadgwyck i vaše

paní?“ zeptala se Anna opatrně.

Po tváři mu přelétl další stín. Anna si neuvědomila, že zadr

žuje dech, dokud lord dravenwood krátce neodvětil: „nemám

ženu.“ Zvedl ruku a přejel si prsty po tmavnoucí bradě. „V tuto

chvíli potřebuji spíš osobního sluhu.“

Jeho momentální vzhled skutečně postrádal vytříbenou eleganci, jaká se vyžaduje od pravého gentlemana. Vlnité tmavé vlasy měl rozcuchané, jako by si je místo učesání jen ledabyle prohrábl prsty. dal si alespoň tolik práce, že se oblékl do vínové

vesty z moaré a do černého saka, ale s vázankou se neobtěžoval.

košili měl u krku rozepnutou, takže odhalovala svaly na jeho

šíji.

Cosi v jeho nenuceném stylu vyvolávalo v Anně pocit, jako

by se ve svém vlastním límci najednou začínala škrtit. dotkla se

prsty krku, aby se ujistila, že se žádný z knoflíčků nechystá bez

jejího svolení vyskočit z poutka. „dickon by snad mohl…“

Zakaboněný výraz byl rázem zpět na jeho tváři. „Ten malý

nevychovaný spratek ať se k mému krku s břitvou ani nepřibli

žuje. Copak v téhle domácnosti není nikdo jiný, kdo by mi mohl

být ráno a večer k službám? Co třeba majordomus?“

„To nejde,“ namítla Anna spěšně. „obávám se, že Hodges

má na starosti příliš mnoho věcí. nemohli bychom ho postrádat

ani na chvíli.“

56

následovalo další pochybovačné zamručení. „A co ten chlapec z vesnice, který mě sem včera večer přivezl? Samozřejmě nemá žádné zkušenosti, ale vypadal jako někdo, kdo se rychle učí a rád je k užitku.“

„derrick Hammett?“ kývla směrem k bednám ovázaným

koženými popruhy, naskládaným v rohu vstupní haly. „Ten

krátce po úsvitu vyložil zbytek vašich zavazadel na zápraží

a odjel dřív, než mu kdokoli stihl poděkovat nebo nabídnout

šilink za jeho ochotu. Vážně pochybuji, že by o to místo stál.

Většina vesničanů se k domu nepřiblíží ani na doslech. dokonce

i paní Beedleová, pradlena, která sem chodí jednou do měsíce,

odmítá vkročit dovnitř a trvá na tom, abychom jí pokaždé vynosili všechno špinavé prádlo do kotle na dvoře.“

Hluboký, zvučný baryton hraběte byl plný posměchu, když

odpovídal: „Hádám, že za to můžou ty pověrčivé povídačky

o duchovi.“

„Vy tedy na přízraky nevěříte?“

Lhostejně pokrčil jedním mohutným ramenem. „každého

tak či onak něco pronásleduje, nemám pravdu? když ne duchové, pak naši vlastní démoni nebo výčitky svědomí.“

„Mluvíte ze své zkušenosti, mylorde?“ neodpustila si Anna.

Chlad se do jeho očí zničehonic vrátil a dodal jim mrazivý

třpyt. „Jak se zdá, paní Spencerová, mluvím především bez rozmyslu. odmítajíli místní vesničané sloužit na Cadgwycku, tak kde jste našla personál, který tu máte? Byť musím říci, že za moc nestojí,“ dodal s pohledem upřeným na lustr, jemuž podle všeho hrozilo, že se co nevidět zřítí pod tíhou pavučin navěšených na dlouhých ramenech.

„najala jsem je jinde. Samozřejmě s odbornou pomocí pana

Hodgese.“

Tentokrát se neobtěžoval ani se zamručením. Jen si ji prohlédl přimhouřenýma očima tak pronikavě, že měla pocit, jako by před ním stála úplně obnažená. náhle měla dojem, že se na ni dosud žádný mužský takhle nepodíval.

neubránila se myšlence, co asi takový muž jako lord dravenwood při pohledu na ni vidí. neměla žádné růžové mléko, které by dodalo hebkost její kůži, rýžový pudr k zakrytí lesk57

noucího se nosu ani pastu smíchanou se sazemi, kterou by si

zvýraznila řasy. největším přepychem, jaký si za poslední roky

dopřávala, byl zubní prášek, jímž si čistila zuby každé ráno i ve

čer před spaním.

Uvědomuje si dravenwood vůbec, že pod těmi knoflíčky

na jednoduchém korzetu zakrytém prostým suknem bije srdce

ženy? Má tušení, že se někdy budívá uprostřed noci v rozházených přikrývkách a tělo ji bolí touhou, jakou neumí pojmenovat?

Touhou, která se ozývá nanovo pod jeho upřeným pohledem?

Anna se raději uchýlila zpět k formálnímu tónu, který jí

v jednání s lidmi jako on vždy dobře sloužil, a řekla: „Už jsem

zazvonila do kuchyně, aby vám nachystali snídani, mylorde.

dovolíteli, doprovodím vás do jídelny a dohlédnu, aby vás okamžitě obsloužili.“

Chtěla se od něj odvrátit, aby unikla jeho nebezpečnému pohledu, když vtom ji chytl za paži. Bylo to už podruhé, co se jí dotkl, ale rozkošné zachvění, které při tom pocítila, bylo stejně intenzivní. Už dlouho si nepřipadala křehká či ženská, ovšem

v blízkosti mužného lorda dravenwooda, který ve své velké

dlani bez obtíží sevřel její štíhlé předloktí, bylo obtížné se takovým pocitům ubránit. Viděla, jak má hřbet dlaně protkaný namodralými žilkami a pokrytý jemnými tmavými chloupky. Trhaně nasála vzduch pootevřenými rty a pak mu váhavě vzhlédla do tváře, zpola v obavách, co v ní asi nalezne. „Mylorde?“

„Vaše oči…,“ zamumlal, a jak se do nich zadíval, příkrý výraz v jeho tváři zjihl náznakem nechápavého údivu.

58

8

Anna musela sebrat každou špetku sebeovládání, kterou

v sobě našla, aby nesklopila zrak a dál hleděla lordu dravenwoodovi srdnatě do očí. nikdy by nečekala, že bude tak všímavý. „Prosím?“

„Vaše oči,“ zopakoval důrazněji. „Včera večer bych byl přísahal, že jsou zelené, ale teď se zdají být hnědé.“

nabídla mu ten nejkonejšivější úsměv, jakého byla schopna.

„Moje oči jsou úplně obyčejně oříškové, mylorde. V různém

světle se ale může zdát, že mají jinou barvu – někdy hnědou,

jindy zase zelenou.“

Tentokrát nečekala, až ji pustí. Zkrátka mu elegantně vyklouzla ze sevření a zamířila do jídelny, aniž se třeba jen letmým pohledem přes rameno přesvědčila, že ji následuje. Jejím jediným přáním bylo uniknout před ním dřív, než se údiv v jeho pohledu promění v pichlavé podezření.

Max seděl o samotě v čele dlouhého mahagonového stolu,

který by bez obtíží pohostil i třicet lidí, a cítil se poněkud hloupě. Jediným dalším kusem nábytku v místnosti byl zaprášený příborník, na němž stál stříbrný čajový servis zoufale volající po důkladném vyleštění.

omšelé sametové závěsy na impozantní řadě oken obrácených na útesy byly roztažené a nechávaly dovnitř proniknout 59

mdlé paprsky něčeho, co připomínalo světlo. Zvlněné tabulky

skla byly téměř stejně umouněné jako samotné závěsy, takže dodávaly zčeřenému šedému moři v dálce ještě nevlídnější nádech.

Během čekání na svou snídani se Max přistihl, jak naklání

hlavu a napíná uši, aby zaslechl cinkání klíčů paní Spencerové.

Ten veselý zvuk, který ji doprovázel na každém kroku, se zcela

rozcházel s jejím přísně úpravným zevnějškem. když ji po ránu

našel, jak na něj čeká pod schody, každičký knoflíček i vlásek

na ní byly na svém místě, jako by je držel tentýž škrob, který

používala na límeček a zástěru.

Jak se zdálo, jedinou nepředvídatelnou věcí na téhle pekelné

ženské byla barva jejích očí.

Max už nyní litoval té rozpačité chvíle, kdy ji chytl za ruku.

nemohl přijít na to, co ho to popadlo, že se jí dotkl, a to ne jen

jednou, ale dokonce už dvakrát, třebaže sotva přijel. k obtěžování služebnictva nikdy sklony nemíval. Stejně tak ale neměl ve zvyku se s personálem vybavovat. V otcově domácnosti, a později v té jeho, se na služebnictvo nahlíželo zhruba podobně

jako na kus nábytku – jako na nezbytnost, která nicméně sotva

stojí za větší pozornost.

S kým jiným by si ale měl povídat na tomhle proklatém místě?

Sám se sebou? nebo snad s duchem? Posměšně se ušklíbl. Ještě

pár osamělých nocí v tomhle mauzoleu a možná s tím začne.

neexistoval jediný důvod, proč by se svou současnou situací

neměl být spokojený. Copak se dobrovolně nevydal sem na konec světa právě proto, že chtěl mít klid?

dveře do jídelny se v tu chvíli prudce otevřely a Max si dychtivě poposedl. Z kuchyně k němu zavanula dráždivá vůně čerstvě upečeného chleba a rozhýbala mu prázdný žaludek.

Ve dveřích se objevil mladý sluha s tácem v rukou. Propadlá

hruď se mu ztrácela v příliš velkém kabátu vybledlé modré livreje. nohavice kalhot měl zašpendlené u kotníků, aby si na ně nešlapal. A napudrovaná paruka mu držela na hlavě ještě vachrlatěji než předchozího večera.

Chlapec práskl tácem na stůl před Maxe, až porcelánové nádobí zazvonilo, a s neochotně zdvořilým gestem odklopil stříbrné víko zakrývající jídlo.

60

Maxovo zklamání bylo pronikavé. To, co před ním stálo, ni

čím nepřipomínalo ukázkovou anglickou snídani: dvě ztracená

vejce, miska řídké ovesné kaše, okoralý uzenáč, tři plátky přesmažené slaniny a jeden kousek nedopečeného toustu. Všechno se to zdálo právě tak nelákavé jako bezbarvé. Po jemném zlatavém chlebu, který nemohl vypudit ze svých kulinářských fantazií už od chvíle, kdy zachytil jeho vůni ve vlasech paní Spencerové, tu nebylo ani stopy.

Sluha beze slova zaujal místo vedle příborníku s pohledem

upřeným vzorně před sebe, jako by patřil ke královské stráži.

Chlapcovo zaryté mlčení dávalo znát, že před sebou mají

dlouhé stolování. Velmi dlouhé. Max si lokl vlažného čaje, s politováním, že se nejedná o něco mnohem silnějšího, a pak se zeptal: „Máte tu nějaké noviny, které bych si při snídani mohl přečíst?“

Hoch si otráveně povzdechl, jako by ho Max právě požádal,

aby mu bez prodlení donesl Svatý grál a podával mu čaj do něj.

„Podívám se.“

Max dojedl slaninu a právě netečně dloubal vidličkou do vajíček, když se dickon vrátil se zažloutlými novinami v podpaží.

Max je rozevřel a zjistil, že má v rukou vydání Timesů… z října

roku 1820. Jelikož netoužil číst si o tom, jaké šaty si zvolila královna karolina pro příležitost korunovace svého chotě před šestnácti lety, odhodil ten zbytečný štos papíru stranou. Vypadalo to, že unikl nejen Londýnu, ale i modernímu světu vůbec.

Podařilo se mu spolykat několik lžic hrudkovité kaše, než ho

směs nudy a zvědavosti přiměla znovu promluvit. „dickone?

Jmenuješ se dickon, že ano?“

Chlapec po něm střelil podezíravým pohledem. „Ano, pane…, totiž… mylorde.“

„Jak dlouho už sloužíš na Cadgwycku?

„Skoro pět let, mylorde.“

Max se zamračil. „kolik je ti let?“

„Je mi sedmnáct,“ opáčil chlapec bez váhání.

Je ti vidět na nose, že lžeš, jako když tiskne, pomyslel si Max.

neodhadoval ho víc než na třináct, a to k němu byl ještě velice

štědrý. „najal tě pan Hodges?“

61

„ne, An… paní Spencerová mi tu dala místo.“

„na to, že je to obyčejná hospodyně, tady má ta tvá paní

Spencerová neobyčejně velký vliv,“ poznamenal Max zamyšleně.

„není to moje paní Spencerová. nepatří žádnému muži.“

„Ani panu Spencerovi?“ optal se Max, proti své vůli pobavený nepřeslechnutelnou hrdostí v chlapcově hlase.

„Ale ne, žádný pan Spencer není,“ vyhrkl hoch. když ale viděl, jak Maxovi vylétlo obočí vzhůru, po tváři mu přelétl náznak poděšení. „Tedy už není. Pan Spencer zemřel při jedné strašlivé… nehodě. Přejel ho… povoz, víte. obrovský, strašně těžký povoz.“

„Jak smutné,“ zamumlal Max a přitom uvažoval, jak dlouho

je asi paní Spencerová vdovou. Mohlli soudit podle toho, jak se

jí zrychlil dech a rozevřely rty pokaždé, když se jí dotkl, musela

ovdovět už dávno. když ji dokázal rozrušit i tak nevinný dotek,

jak by asi reagovala, kdyby se ji nějaký muž pokusil políbit?

Max tu nesmyslnou a nebezpečnou otázku rychle vyhnal z hlavy a řekl: „není divu, že se z ní stala hospodyně. Ženě, kterou nechrání manžel a musí si místo v životě zajistit sama, zbývá jen málo možností na výběr.“

dickon se ani nesnažil zakrýt úsměšek. „ochranu by spíš potřeboval mužský, který by paní Spencerové zkřížil cestu.“

než se Max stačil zarazit, potutelný úsměv chlapci oplatil

a na zlomek vteřiny mezi nimi vzniklo téměř spojenecké pouto.

ovšem hned nato, jako by si uvědomil, že se paktuje s nepřítelem, se dickon vymrštil zpět do pozoru a zahleděl se před sebe s ještě urputnějším výrazem než předtím.

Max se s povzdychem vrátil ke své snídani. Jelikož neměl

tušení, zda k obědu dostane něco vydatnějšího – či chutnější

ho –, donutil se sníst ten nemastný neslaný pokrm do posledního sousta, načež se zvedl a nechal chlapce, aby sklidil ze stolu.

Za dveřmi jídelny se málem srazil se svou oddanou hospodyní, která se zrovna nakláněla nad květináč s fíkusem s konví v ruce. Její počínání by možná vyhlíželo mnohem přesvědčivěji, kdyby rostlina měla alespoň jeden živý list. nebo kdyby v konvi

byla třeba jen kapka vody.

62

Skrývala se snad celou dobu za dveřmi a poslouchala každé

slovo, které si Max s mladým dickonem vyměnil? Možná měl

věnovat větší pozornost jejímu varování o kočce a zvonku. Měl

přece vědět, že pokud bude stát v klidu, svazek klíčů ji neprozradí.

S odhodláním nenechat se zavléci do další nevhodné konverzace jí Max věnoval jen krátké pokývnutí a pokračoval dál svou cestou.

Paní Spencerová byla ale v mžiku za ním a umíněnost, s jakou se ho držela, zkazila poslední zbytky jeho už tak nevalné nálady. „nebyla jsem si jistá, jaké plány máte na své první dopoledne na Cadgwycku, mylorde. Pokud budete chtít, mohu se na chvíli uvolnit ze svých povinností, abychom společně prošli chod domácnosti a účty.“

„To nebude nutné,“ ujistil ji, aniž zpomalil. „Poradila jste si

i beze mě. Jednoduše pokračujte tak, jak jste zvyklá.“

Pokud ji zaskočila jeho slova či lhostejné máchnutí rukou namířené jejím směrem, z veselého cinkání jejích klíčů to poznat nedokázal. „doufám, že jste byl spokojený se snídaní, mylorde.

Budete vyžadovat…“

Max se k ní prudce otočil, takže se musela na místě zarazit,

jinak by vrazila do jeho široké hrudi. „Jediné, co žádám, paní

Spencerová, je trocha dobré kávy k snídani a noviny vydané

přinejmenším v posledním desetiletí. Jinak budu rád, když mě

necháte být. kdybych stál o to, aby se o každé mé přání starala

nějaká žena, která má sice dobré úmysly, ale neví, kdy dát pokoj,

byl bych býval zůstal v Londýně.“

S tím se otočil na patě a zamířil k nejbližšímu francouzskému

oknu, rozhodnutý uniknout nejen z domu, nýbrž i z dosahu své

nenechavé hospodyně.

V místnosti se rozhostilo naprosté ticho.

Maxovi stačila jen krátká obchůzka kolem domu, aby zjistil,

že okolí sídla je stejně zanedbané a neudržované jako vnitřek.

Mezi popraskanými dlažebními kameny na terasách rostl v bujných trsech plevel a nepěstěné, nestříhané křoviny a převislé popínavé keře proměnily všechny cestičky ve stinné bludiště.

63

Niky Mataskova » Barakova 322, Skvorec 25083,

Trávník už dávno kapituloval před propletenými chapadly téhož břečťanu, který se drápal po stěnách rozpadající se věže.

Uprostřed zahrady, která kdysi musela být vskutku nádherná,

stálo bohatě zdobené napajedlo pro ptáky, korunované mechem

obrostlou sochou Botticelliho Venuše a plné staré stojaté vody.

nad vším visel nádech zádumčivé pustoty.

Přestože Max přešel z jednoho konce pozemku kolem domu

na druhý, nenarazil za celou dobu na jediného hajného, na žádné

zahradníky ani čeledíny. nač by ale koneckonců bylo zapotřebí čeledínů, když stáje obývaly jen šelestící myšky a vlaštovky, které si našly cestu dovnitř skrz děravou střechu a vybudovaly si svá hnízda v chátrajícím krovu? Poprvé Maxe přepadl pocit,

že je na tomhle místě uvězněný.

neklidné kroky ho nakonec zavedly až na okraj útesu. Zu

řivé nárazy větru mu rozhalily kabát a smetly vlasy z obličeje.

Jednou botou se opřel o čnící kámen a naklonil se proti jeho nespoutané síle, vděčný za to, že konečně našel vyrovnaného protivníka, s nímž může změřit síly. někoho jiného, než je on sám.

daleko pod ním u paty skalisek pěnil vichr hřebeny vln do

bílých řad, než je nahnal na smrtící zubaté kameny. na horizontu se shlukovala vysoká stěna mraků, které jako by svou neustálou přítomností zostřovaly pach hrozícího nebezpečí, visící ve vzduchu.

navzdory narůstajícím pochybám o rozhodnutí vydat se do

Cornwallu musel Max uznat, že místní krajina má určitý syrový

svůdný půvab, divokost stejně opojnou jako doušek staré whisky nebo pohled na krásnou ženu. Jako by stál na pokraji bouře, která může vypuknout každým okamžikem a pak zničí všechno, co jí stojí v cestě, aby uvolnila místo něčemu novému.

nalevo pod sebou viděl, jak se do útesů zakusuje mělká zátočina a skály neochotně ustupují půlkruhu písčité pláže. V dětských letech by podobný pohled zaplnil jeho obrazotvornost barvitými sny o pašerácích a tlumeném svitu luceren rozvěšených podél břehu pod bezměsíčným nebem, o utajených chodbách vinoucích se daleko do kamenných hlubin, o hromadách blýskavých pokladů pohřbených ve věky zapomenutých jeskyních.

Jenže tyhle sny už dávno vystřídaly účetní knihy plné nekoneč64

ných sloupců čísel a dlouhé, nudné porady, při nichž předsedal

několika staříkům pokrouceným pakostnicí, zaujatým plněním

vlastní kapsy víc než starostí o budoucnost společnosti – a své

země.

Max pocítil mravenčení na krku. Přestože byl čelem obrácený k moři, stále za sebou vnímal stín domu a jeho okna, shlížející na okolí jako ostražité zraky. Uvažoval, zda ho sleduje i někdo jiný – někdo s proměnlivýma očima s nesnesitelným sklonem

přecházet v tu nejneočekávanější chvíli z živě zelené barvy listí

v plném létě do tmavě hnědé, jakou mají zralé kaštany.

nezdržel se dostatečně dlouho, aby se dozvěděl, jestli po jeho

příkrých slovech potemněly dotčením.

Maxe se zmocnil nový neklid, a tak se odvrátil od moře a vydal se podél útesu. Podařilo se mu vyhnat hospodyni ze svých myšlenek, ale rázem se v nich objevila jiná žena. A ne ta, kterou by čekal – ta, která je šťastně provdaná za jeho bratra.

ne, tohle byla povýšená malá koketa s lesklými loknami vy

česanými do nedbalého účesu a s náznakem úsměvu, který by jí

co chvíli vykouzlil dolíčky na nepatrně zardělých tvářích. Max

zpomalil, neboť musel pečlivěji volit cestu po kamenech, a při

tom přemýšlel, kolikrát na tatáž místa asi vkročily drobné nožky

Angelicy Cadgwyckové.

A kde přesně se rozhodla ukončit svůj život.

když došel na samý konec skalnatého výběžku vyčnívajícího nad moře, dostal tak jasnou odpověď na svou otázku, jako by ji byl vyslovil nahlas. Vítr tu byl ještě neúprosnější. Málem pod jeho náporem zavrávoral, když se opatrně přiblížil ke kraji

útesu a shlédl na rozvířené moře lámající se o rozeklané blyštivé

čepele skalisek v hloubce pod sebou.

odráželo se od nich měsíční světlo té noci, kdy Angelica zemřela? nebo měsíc zahalily mraky a lstí ji přiměly uvěřit, že když se vrhne ze skály, bezbolestně se snese do náruče moře?

Max zvedl zrak ke vzdálenému obzoru. Téměř jako by ji viděl – mladou ženu oslepenou slzami, čekající na vypovězení z jediného domova, jaký kdy poznala. nemilosrdný vítr jí vytrhal spony z vlasů jako prsty žárlivého milence a kadeře se jí roztančily kolem krásné, slzami zmáčené tváře.

65

Její milenec byl mrtvý, bratr zavřený v žaláři, kde čekal na

cestu do vyhnanství, odkud se už nikdy neměl vrátit, otec zešílel

zármutkem. Pro kterého z nich v tu chvíli truchlila nejvíc? Věnovala onomu drzému umělci nejen své tělo, ale i srdce, nebo si je ponechala nedotčené pro svou budoucí lásku? Lásku, kterou jí už nebylo souzeno prožít.

V onom zlomku času, než vykročila do prázdna, unikala

před svým osudem, nebo mu naopak spěchala vstříc s otevřenou náručí?

Tenká kamenná římsa pod Maxovýma nohama se v tu chvíli

bez varování začala rozpadat. Max uskočil dozadu právě včas

a mohl jen sledovat, jak se zbytek převisu zřítil v překotné spirále do moře, kde se roztříštil o kameny na milion malých kousků.

66

9

Max sledoval, jak se rozvířená voda zavřela nad rozdrceným

kamením, nejspíš podobně jako kdysi nad rozlámaným tělem

Angelicy Cadgwyckové, a hruď se mu náhle sevřela, když si celou situaci uvědomil. navzdory zběsilému tlukotu srdce – nebo možná právě díky němu – měl po dlouhé době znovu pocit, že skutečně žije.

Po včerejším příjezdu na Cadgwyck naivně usoudil, že největším nebezpečím, jaké člověku na takovém místě hrozí, je uvolněný kryt komínu či ztrouchnivělé zábradlí. Ani ve snu by jej nenapadlo, že by se ho do záhuby mohla pokusit nalákat samotná skaliska. kdyby oplýval poněkud pověrčivější – a méně rozumnou – povahou, snad by dokonce pojal podezření, že na něj uvolněné kameny někdo nastražil. Zdravý rozum mu

nicméně říkal, že kamenná římsa na okraji skalisek zkrátka podlehla působení času a živlů. Že se málem zřítil do moře, nemohl vyčítat nikomu jinému než sám sobě. Vůbec se neměl tak přibli žovat k okraji.

Max zavrtěl hlavou a se smutným výrazem se ohlédl na dům.

Zajímalo by ho, zda jeho pošetilé chování mělo nějakého svědka.

Tak trochu očekával, že spatří Angelicu, jak se na něj směje z některého z tmavých vikýřů, ale na pohybu, který zachytil v okně v druhém podlaží, nebylo pranic přízračného.

67

¬ ¬ ¬

když Anna viděla, jak lord dravenwood přelétl zadní část

domu pozorným pohledem a pak se s děsivou přesností opět

zadíval právě do okna, v němž stála, rychle se skrčila za sametové závěsy. V ústech měla sucho a pod rukou stále cítila bláznivý tlukot srdce, které se jí doslova splašilo, když hrabě uskočil z okraje útesu jen okamžik před tím, než by i s kameny navždy zmizel v nicotě.

Pokusila se zklidnit svůj dech, než se odvážila znovu vykouknout zpoza lemu závěsu. k její nezměrné úlevě se dravenwood opět otočil k domu zády a vykročil dál po útesech, tentokrát ale v bezpečné vzdálenosti od zrádného okraje.

„S tímhle budou potíže, viď?“ poznamenala Pippa, odložila

kbelík s popelem a připojila se k Anně u okna útulné pracovny

v druhém podlaží.

Ve své snaze zhostit se role služebné se Pippa tentokrát velmi polepšila. Tmavé neposedné kudrny zkrotila do dvou pěkných copů úhledně stočených nad ušima a oblékla si zástěru, jejíž sněhově bílý povrch hyzdilo jen několik vybledlých skvrn od čokolády.

Anna pozorovala, jak si dravenwood opatrně hledá cestu

po kamenech, a z nepochopitelného důvodu se na něj zlobila

za to, že ji tak zle vylekal. „Se všemi jsou potíže, drahoušku,“

opáčila temně. „Jen někteří jsou horší než ti ostatní.“

navzdory svému ujištění ale věděla, že Pippa má pravdu.

Lord dravenwood měl potíže vepsané v každém pohybu těla –

ve strnulém držení ramen, v postoji, kterým jako by dával najevo, že utrpěl jakési smrtelné zranění, pro jiné neviditelné. Zračily se ve stínech pod jeho očima i v tom, jak mu kabát volně visel na dlouhém štíhlém těle, jako by byl střižený pro docela jiného muže.

Pro muže, který se nezapomněl smát.

To všechno byla ovšem toliko varovná znamení. I bez nich

stále zůstával mužem, který dokáže dostat ženu do potíží jediným pohledem svých pronikavě šedivých očí pod hustými černými řasami, nebo letmým dotykem na jejích zádech. A kdyby 68

se takový muž rozhodl plně využít svých svůdnických schopností, z obyčejných potíží by se rychle stala učiněná katastrofa.

Alespoň pro ženu natolik hloupou, že by mu dala klíč ke svému

křehkému srdci – a tělu.

Anna na sobě vnímala Pippin ustaraný pohled. „Co je to s tebou, Anno? Vždyť jsi bílá jako ten duch!“

„A divíš se mi snad?“ opáčila Anna s lehkostí, jakou ani zdaleka necítila. „Bála jsem se, že se ten lehkomyslný blázen po hlavě zřítí do moře a my budeme muset konstáblovi vysvětlovat další politováníhodnou nehodu.“

„Co myslíš, že ho trápí?“ Pippa tázavě nakrčila hladké čelo

s pohledem upřeným na lorda dravenwooda, který si razil cestu

podél útesu a šosy kabátu mu při tom vlály v prudkém větru.

„Myslíš, že se zotavuje z nějaké strašlivé nemoci? Třeba z malárie nebo jiného onemocnění, kterým se nakazil na některé ze svých cest?“

Anna by se vsadila, že lorda dravenwooda nesužuje bolest

těla, nýbrž srdce. Známky této nemoci znala až příliš dobře,

sama na ni kdysi málem zemřela.

„Ať už ho trápí cokoli, naše starost to není.“ když se hrabě

otočil a vykročil zpět k domu, rychle zatáhla závěsy. „Budeli

po mém, brzy odsud odjede stejně jako všichni ostatní.“

Pippa dovlekla kyblík ke krbu a vyklopila jeho obsah na čistý železný rošt. do vzduchu se vznesl oblak tmavého popela, a tak rychle zamávala rukama, aby jí nenalétal do očí. „I když se nám ho podaří vyhnat, nepošlou místo něj jen dalšího namyšleného šlechtice?“

„Možná,“ připustila Anna pevně a doufala, že Pippa nepozná, že je sama na pochybách. „ovšem díky našemu neustávajícímu úsilí se sláva Bílé paní z Cadgwycku začíná šířit i za hranice Cornwallu. Jestli se její pověsti bude dařit, nalézt dalšího kupce či správce sídla pro ně bude čím dál obtížnější. S trochou štěstí nás nechají na pokoji alespoň tak dlouho, než se nám podaří nalézt, co hledáme.“

„Co když se rozhodnou úplně dům zavřít? Dřív, než poklad

najdeme?“

69

„nevěřím, že to udělají, dokud budou mít dostatek věrného

služebnictva, které bude ochotné na tomhle prokletém místě zůstat. koneckonců jsme jediní, kdo sídlo chrání před úplným zni

čením.“ Anna významně povytáhla obočí. „nebo to tak alespoň

vypadá a oni nám to věří.“

Pippa odložila kbelík. „Jakou lest navrhuješ tentokrát?“

„nic přehnaného. Mám takový dojem, že Jeho Milosti bude

stačit jen jemné postrčení ze dveří.“

„Postrčení, nebo kopnutí?“

Anna neurčitě pokrčila rameny. „Podle toho, co nám poslou

ží líp.“

„Slib mi, že budeš opatrná, ano?“ zaprosila Pippa a věnovala

jí pohled, v němž chyběla obvyklá šibalská jiskra. „Bojím se, že

by mohl být nebezpečnější než ti ostatní.“

Anna by nad jejím varováním nejraději mávla rukou, jenže

o tom, jak velikou hrozbu mohou muži jako dravenwood znamenat pro ženu, věděla mnohem víc než Pippa. Hrozbu číhající za roztouženými pohledy, ukradenými doteky a sladkými sliby, které nemají být nikdy splněny.

Přiměla se k chlácholivému úsměvu a prošla kolem Pippy

ke krbu. Tam si klekla, zvedla ruku do komína a po hmatu

v něm našla špinavou železnou západku ovládající kouřovou

trubku.

Prudce s ní otočila a pak se zvedla a oprášila si popel z dlaní.

„nedělej si tolik starostí, má drahá. Mne by lord dravenwood

možná mohl ohrozit, ale mohu tě ujistit, že Angelica si s ním

poradí.“

„ Paní Spencerová! “

Je třeba připsat Anně ke cti, že když se později toho večera

chodbami Cadgwycku rozlehl ten hromový křik, nehnula ani

brvou. družný hovor, který si s ostatními sloužícími užívala

u dlouhého borového stolu v kuchyni, okamžitě utichl. Betyna

křečovitě popadla za ruku Bety, zatímco ostatní služky si vyměnily vykulené, postrašené pohledy nad talíři s horkou polévkou z humrů, které pro ně dickon nachytal ráno.

70

Hodges se zpola vymrštil od stolu a popadl ošklivě vyhlížející nůž, který používali na krájení chleba. dickon položil starému muži ruku na rameno, pomalu jej zatlačil zpět do židle a pak mu nůž jemně vykroutil ze zaťaté pěsti a odložil do bezpečné vzdálenosti. Pippa zabořila roztomilý nosík ještě hlouběji do ošuntělého vydání Otrantského zámku, které našla v knihovně.

V hrozivém tichu, přerušovaném jen veselým cvakáním naniných pletacích jehlic a Cinkalova chrápání, si Anna ještě jednou usrkla vydatné polévky a pak odložila lžíci. Zlehka si otřela koutky ubrouskem a pomalu vstala. „omluvte mne, zdá se, že náš pán potřebuje mé služby.“

Vykročila ke dveřím a oči ostatních ji sledovaly, jako by odcházela na popraviště. když stoupala po schodech a procházela po chodbě v patře pod posměšným pohledem Angelicy Cadgwyckové, která jako by sledovala každý její krok, musela se držet, aby nezrychlila a zachovala klid. Její vyrovnanost vydržela pouze do okamžiku, kdy prošla kolem schodů do třetího podlaží na druhé straně galerie a spatřila, jak se lord dravenwood řítí po dlouhé chodbě přímo k ní.

Vypadal, jako by právě vylezl z pekelných bran. Tvář měl

černou od sazí a bělma očí v ní divoce svítila, vlasy měl divoce

rozcuchané a kabát mu chyběl úplně. každým rozzuřeným krokem zanechával načernalý otisk na zašlém běhounu a v patách se mu nesl vzdouvající se oblak kouře.

Jiný muž na jeho místě by snad vyhlížel komicky. ovšem aby

jeden vypadal komicky, možná je nezbytné, aby měl smysl pro

humor. Lord dravenwood vypadal vražedně.

Anna nevěnovala pozornost instinktivnímu nutkání nadzvednout si sukni a prchnout opačným směrem a místo toho nasadila ten nejklidnější výraz, jakého byla schopna, a čekala, až dravenwood dojde k ní. Široká hruď se mu prudce zvedala, ale

zda to bylo zlostí, či vynaloženým úsilím, to Anna nedovedla

posoudit.

Vzhledem k jiskrám pekelného hněvu, které mu sršely z očí,

bylo příhodné, že je cítit ohněm a dokonce i sírou. Zapopelené

rukávy košile měl vyhrnuté, takže bylo vidět jeho svalnatá předloktí pokrytá jemnými kudrnatými chloupky.

71

„Volal jste, mylorde?“ zeptala se, odtrhla zrak od té poutavé

podívané, která měla nevídané účinky na její sebeovládání, a zadívala se mu neochvějně do očí.

Jeho pronikavému pohledu nic neušlo. „Snad mi odpustíte,

že jsem tak nedbale oblečen, paní Spencerová,“ pronesl s kousavou zdvořilostí. „Svým kabátem jsem musel rozehnat kouř v pracovně, dřív než mě dočista zadusí.“ Přimhouřil oči do vy čítavého pohledu. „když jste mne informovala, že pracovna by

mohla být příjemným místem na vychutnání večerní brandy,

zapomněla jste se zmínit o tom, že jakmile zapálím dřevo přichystané v krbu, stane se z ní smrtící past.“

„Božínku.“ Anna si přitiskla ruku na krk v polekaném gestu, které, jak doufala, zapůsobilo dostatečně přesvědčivě. „Jste v pořádku?“

„naštěstí se mi podařilo udusit plameny a pootvírat okna

dřív, než jsem se nadýchal kouře. kdy se naposledy čistil komín? V roce 1798?“

Anna zavrtěla hlavou a nechápavě si povzdechla. „nejde

mi na rozum, co se mohlo stát. Vždyť jsem západku v komíně

kontrolovala zrovna dnes ráno, když jsme s Pippou v pracovně

větraly! Byla bych přísahala, že kouřová trubka je…“ náhle se

odmlčela a na okamžik sklopila oči, než je k němu znovu znepokojeně zvedla.

dravenwood si založil ruce na prsou a koutek rtů mu zvlnil

výraz natolik cynický, že jej bylo jen sotva možné považovat

za úsměv. „nechte mne hádat. Myslíte si, že s komínem něco

provedl duch!“

„nebuďte směšný, mylorde! Sám jste říkal, že žádní duchové

neexistují.“

Jeho pohled zvážněl. „Řekl jsem, že lidé jsou schopni vytvo

řit si své vlastní přízraky i bez pomoci nadpřirozených sil.“

„A v tom máte jistě pravdu. Možná šlo o pouhou mechanickou závadu. Pošlu služebné, aby v pracovně uklidily, a dickonovi řeknu, aby trubku hned zkontroloval.“

„Výtečně. A Hodgese můžete poslat do mého pokoje. Jak vidíte, budu potřebovat pomoc při koupeli.“

72

Anně se v panice sevřelo hrdlo. Takovou komplikaci nepředvídala. „Snad by dickon mohl prohlédnout komín až ráno. Jsem si jistá, že vám velmi rád s koupelí pomůže. Jen mi dejte okamžik, abych…“

„Pošlete Hodgese,“ přikázal jí dravenwood. „Pokud“ – hrozivě se nad ni naklonil s přísným výrazem, v němž nebylo ani stopy po humoru – „byste mi ovšem nechtěla pomoci vy.“

k její smůle mu ani tak neupravený vzhled neubíral na mužnosti – naopak, ještě ji umocňoval. V šedých očích mu doutnal oheň, který jen tak něco uhasit nemohlo, vlasy měl pocuchané jako od jemných prstů milenky a odhalené zuby mu bíle zářily

v obličeji plném sazí. Vypadal jako muž, který je schopen čehokoli. Čehokoli na světě.

Anně se v podbřišku rozhořel malý zrádný plamínek, který

jí vehnal horko do tváří. Ani trochu by ji nepřekvapilo, kdyby jí

z kůže začal stoupat dým.

nemotorně před dravenwoodem couvla, než ze sebe vysoukala: „Povím Betyně a Bety, aby vám přichystaly vanu, a pošlu za vámi Hodgese.“

„děkuji,“ odvětil s přehnanou zdvořilostí.

Anna s přimhouřenýma očima sledovala, jak odchází pryč,

a málem litovala, že nedala na Pippu a nevyzbrojila se pohrabáčem.

Max se ponořil hlouběji do měděné sedací vany a zátylkem

se opřel o okraj. kolena musel ohnout do poněkud nepřirozeného úhlu, aby si mohl alespoň částečně ohřát i nohy, ale potěšení z horké vody mu to nepohodlí téměř vynahradilo. Měl v úmyslu paní Spencerovou při nejbližší příležitosti požádat, aby objednala vanu vhodnější pro muže jeho velikosti.

neubránil se úsměvu při vzpomínce na její pobouřený výraz,

když jí navrhl, aby mu s koupelí pomohla ona. neměl tušení,

proč mu dělá takové potěšení svou upjatou hospodyni popichovat, nemohl nicméně popřít, že mu to dává sice zcela nemístný, zato vzrušující pocit uspokojení, jaký nezažil už velmi dlou ho.

73

když byli s Ashtonem ještě chlapci, krátce se ocitli pod rukou

tyranské německé chůvy, kterou trápívali se stejným gustem.

dosud si živě vybavoval, jak pronikavě vřískala, když si jedné

noci lehla na chudáka ještěrku, kterou jí nastražili do postele.

Maxův úsměv pomalu vyprchal. Tehdy byli s Ashem nerozluční

a měli před sebou ještě mnoho společných let, než je rozeštvala

láska ke stejné dívce.

německá chůva i paní Spencerová si patrně zasloužily jeho

opovržení stejným dílem. Začínal pojímat podezření, že Bílá

paní z Cadgwycku je jen obyčejný výmysl, který má omluvit

neschopnost služebnictva. Měl sto chutí do jednoho je propustit

a nahradit spolehlivým personálem povolaným přímo z Londýna. Ti by se jistě nikdy neodvážili zpochybňovat jeho autoritu ani postavit se mu s posměšnou jiskrou v očích.

Z nějakého důvodu mu ale ta představa nepřipadala tak lákavá, jak doufal. kdyby poslal pro své služebnictvo do Londýna, možná by nevěděli nic o domě ani o místním duchovi, zato by věděli všechno o něm.

na tohle místo přišel proto, aby unikl slídivým pohledům,

které na sobě cítil, kdykoli vstoupil do salonu, šepotu, který sly

šel, i když si mysleli, že je neposlouchá. Paní Spencerová a její

nesourodá skupinka sloužících sice zkoušely jeho trpělivost,

alespoň před ním ale neutíkali, jako by byl nějaké nesnesitelné

monstrum, ani ho nečastovali soucitnými pohledy, když k nim

byl otočený zády.

Max vylovil kostku vavřínového mýdla plovoucího na hladině a beze spěchu si jím namydlil hruď, aby si omyl poslední zbytky sazí. Jak by se zachoval, kdyby ho paní Spencerová vzala za slovo a přijala jeho návrh, aby mu pomohla při koupeli?

když zavřel oči, téměř viděl, jak mu její bílé chladivé ruce

kloužou po rozpálené vlhké kůži. Živě si dovedl představit,

jak k ní zvedá ruku a uvolňuje jí sponky, jednu po druhé, až

by jí vlasy popadaly kolem tváře a ukázaly se v celé své kráse.

Jak do těch lesklých loken zaplétá prsty, zaklání hlavu a ona se

k němu sklání a líbá ho pootevřenými ústy, vábí ho, aby se špičkou jazyka dotkl okouzlující mezírky mezi jejími zuby, než jím pronikne do jejích horkých, lahodných…

74

„Zatraceně!“ zaklel Max hlasitě, prudce se ve vodě vymrštil

a zatřásl hlavou, aby tu nebezpečnou představu setřásl tak jako

kapky vody, které se mu nasbíraly ve vlasech.

kde se něco takového k čertu vzalo? Jeho chůva v něm podobné představy nikdy neprobouzela. Ta byla ovšem stavěná jako bitevní loď a měla hlubší hlas a působivější knír než Maxův otec. Pouhé pomyšlení, že se s ním jeho nedůtklivá hospodyně

ochotně líbá, bylo přesto naprosto absurdní. Mnohem spíš by ho

popadla za zátylek a strčila mu hlavu pod vodu, kde by ji držela,

dokud by na hladinu nepřestaly stoupat bublinky.

V tu chvíli se ozvalo nesmělé zaklepání na dveře. Podařilo se

mu snad přivolat předmět svých nepatřičných fantazií?

„Vstupte,“ zvolal ochraptěle a ponořil se znovu do vody, aby

zakryl zrádný důkaz svého vzrušení.

dveře se se skřípotem otevřely a v tlumeném světle lampy

se ukázala Hodgesova sněhově bílá hlava. Majordomus bázlivě

vstoupil do pokoje a rychle se rozhlédl kolem sebe, jako by se

snažil odhalit možné útočníky. Přes jednu ruku měl přehozený

velký ručník.

Max se nejprve lekl, že Hodges znovu přišel o řeč, ale po chvíli rozpačitého mlčení ze sebe majordomus vypravil: „Poslala mě paní Spencerová, mylorde. Říkala, že budete potřebovat mou pomoc při koupání.“

„Máte dokonalé načasování, Hodgesi. Voda už začínala

chladnout.“

Hodges na okamžik zaváhal, jako by mu nebylo tak docela

jasné, co by se mělo stát, pak si ale pospíšil k vaně. Roztáhl ručník, až mezi nimi vytvořil závěs, a taktně uhnul očima, zatímco Max vstal z vody.

Max mu vzal ručník z ruky a začal si osoušet hlavu a hrudník, bez nejmenších rozpaků nad svou nahotou tak jako každý, kdo je uvyklý tomu, že ho celý život obléká někdo jiný. „omlouvám se za tuhle nepříjemnost, Hodgesi. Uvědomuji si, že tahle práce neodpovídá vašemu postavení. Vážně bychom se měli podívat po nějakém vhodném sluhovi.“

„Paní Spencerová na to jistě dohlédne.“

75

Max si ovázal ručník kolem pasu a zamyšleně se zadíval

do Hodgesova širokého, bezvýrazného obličeje. Tváře a nos měl

poněkud brunátné, jako by se za svůj život spřátelil s nejednou

lahví. „Jste v téhle domácnosti majordomem, nemám pravdu?

Copak vám nedělá starosti, že si paní Spencerová nárokuje vaše

pravomoci?“

„Paní Spencerová odvádí svou práci skvěle.“ Hodges mluvil

prkenně, jako nějaký herec z drury Lane, který si nacvičuje text

role pro sobotní matiné. „Velmi rád se jejím přáním podřídím.“

Max si odfrkl. „Pan Spencer byl jistě stejného názoru. Alespoň pokud měl všech pět pohromadě.“

„Pan Spencer?“ opakoval Hodges a znovu nasadil nečitelný

výraz.

„ovšem, zesnulý choť paní Spencerové. dickon mi řekl o té

strašlivé nehodě, která ho připravila o život.“

Hodges několikrát zamrkal, jako by se snažil upamatovat

na cosi, co mu bylo řečeno kdysi dávno. „Ale ovšem!“ Tvář se

mu rozzářila úlevou. „Ten povoz!“

„Podle dickonových slov to musela být strašná tragédie. Hádám, že vaše dobrá vdova byla zcela přemožená zármutkem.“

„Pokud vím, byla k neutišení! Víte, byla svému muži oddaná. nesmírně oddaná.“

Zatímco Max uvažoval nad jeho slovy, Hodges vytáhl župan

z mohutného šatníku v rohu pokoje a podržel ho tak, aby si jej

Max mohl obléknout.

Max upustil mokrý ručník na zem, vklouzl do nabízeného

županu a ovázal si ho páskem kolem pasu.

Hodges se na něj zeširoka usmál. očividně byl hrdý, že se

jeho snaha setkala s takovým úspěchem. „Bude to vše, mylorde?“

„Myslím, že ano.“ Vzal Hodgese za loket a jemně ho nasměroval ke dveřím.

než stačil majordomus sáhnout po klice, Max dveře prudce

otevřel a zpola očekával, že za nimi najde svou hospodyni. Stinná chodba byla ale prázdná. Max vystrčil hlavu ze dveří a rozhlédl se na obě strany. nikde ani duše – ať už živá či mrtvá.

76

„Vašich služeb si velmi cením,“ ujistil Hodgese. „nemáte ani

tušení, jak jste mi pomohl.“

Majordomus se houpavým krokem vydal po chodbě, při

čemž si radostně pobrukoval pod vousy, a Max za ním zavřel

a opřel se o dveře. když si znovu prošel, co všechno se dozvěděl

o své nové hospodyni, dodal si pro sebe: „Víc, než si myslíte.“

Té noci se Maxovi zdál další sen.

navzdory mnoha cestám do Číny nikdy nenavštívil opiové

doupě. Vždy si ale představoval, že by taková návštěva musela

vypadat nějak takto – ležel by na posteli či pohovce, nohy i ruce

by měl ztěžklé příjemným omámením a mysl by mu volně plynula, nezatížená okovy starostí všedního dne. okovy, které si ukoval sám svou slepou oddaností k povinnostem a otrockou úctou k ženě, jejíž srdce celou dobu patřilo jinému muži.

Zanechal své tělo za sebou a francouzskými okny své ložnice

se vznesl ven do noci. křídla větru ho zavála přímo k závratným

výškám útesů nad mořem. na samé špici výběžku stála žena,

obrácená k Maxovi zády. Měla na sobě tytéž šaty jako na portrétu a jejich objemná sukně se vlnila a vzdouvala ve větru. Byly v barvě pryskyřníků zářících příslibem jara.

Jara, které nikdy nemělo přijít, kdyby udělala další krok.

Max toužil sevřít její rozechvělé tělo v náruči, pohladit jí rozevláté vlasy a říci jí, že ač se to zdá nepředstavitelné, její srdce se časem zahojí. Že se o to sám postará, i kdyby měl jeho úlomky posbírat holýma rukama a jeden po druhém je znovu pospojovat.

Jenže své tělo nechal ochromené na posteli. nemohl dělat

nic než v bezmocné hrůze sledovat, jak roztáhla štíhlé paže jako

křídla a pak zmizela za hranou srázu.

Max se vymrštil na posteli a chvíli jen seděl ve tmě a popadal

dech. Ještě před pár vteřinami by byl přísahal, že se nedokáže

pohnout, ani kdyby pod ním někdo postel zapálil, teď se ho ale

zmocnila obrovská tíseň. odhodil propocené přikrývky a odhrnul závěsy v zoufalé potřebě uniknout z jejich dusivých stěn.

Ani teď se mu jeho sen nezdál o nic neskutečnější. Stále před

sebou viděl osamocenou postavu na okraji útesu. Cítil bezmoc77

nou trýzeň, když ji sledoval, jak se odhodlává k rozhodnutí, které už nikdy nebude moci vzít zpět. Svěsil nohy z postele a zadíval se na nejasnou siluetu svých rukou ve tmě a v tu chvíli se neubránil znechucení nad tím, jak jsou silné a jak bezmocné mu přitom připadají.

Horkou kůži mu ovanul chladný noční vzduch. Pomalu

zvedl hlavu. V prvním okamžiku měl pocit, že se mu to musí jen

zdát, protože dveře vedoucí na balkon byly dokořán otevřené.

Maxovi přeběhl mráz po zádech. než se odebral do postele, sám je zavíral, dvakrát zkontroloval západky a pak pořádně zabral za kliku, aby se přesvědčil, že drží. Zamkl dokonce i dveře na chodbu, aby se ujistil, že se do pokoje nevkrade nikdo s nekalými úmysly, zatímco bude ponořený do spánku. Rychlý

pohled mu potvrdil, že dveře jsou stále zavřené a mosazný klíč

je na svém místě v zámku.

když se obrátil zpět ke dveřím na balkon, po ledových tvá

řích ho pohladil jemný vánek. Venku nezuřila žádná bouře a nefoukal prudký vichr, který by mohl dveře rozrazit. Musely tedy buď povolit samy od sebe, nebo je otevřela jakási neviditelná ruka.

Zničehonic se do pokoje vplazil proužek mlhy a s ním zavanula vábivá vůně jasmínu – těžká, sladká a k zbláznění svůdná.

na zlomek vteřiny se zdálo, jako by mlha nabrala zřetelnější tvar

– jako by se zformovala do lidské postavy s dlouhými vlnitými

vlasy, oděné v rozevlátých bílých šatech zahalujících jemně oblé

křivky. Max zamrkal a přelud zmizel tak rychle, jako se objevil.

S tichou kletbou se natáhl po županu odloženém v nohách

postele. navlékl ho na sebe a otevřenými dveřmi vyšel na balkon. Vůně jasmínu tu byla slabší, ale pořád dostatečně silná na to, aby v jeho těle probudila naléhavou touhu.

Chytl se zábradlí a pohlédl na opuštěnou věž, jako by očekával, že spatří přízračný záblesk světla nebo zaslechne plechové tóny hrací skříňky. Věž ale zůstávala temná a jediné, co slyšel, bylo vzdálené šumění vln pod útesem, znějící do klidné noci

jako tesklivý šepot namísto zuřivého burácení.

napětí se Maxovi pomalu vytrácelo z těla. Copak nenařkl posledního cadgwyckého pána z toho, že se nechal vyhnat z domu 78

svou vlastní představivostí? A sám nebyl o nic lepší. Snadno dopustil, aby z něj dramatický sen a melodramatické vyprávěnky o dávném neštěstí opět udělaly malého chlapce s nenasytnou fantazií.

Angelica Cadgwycková je pro něj neznámá žena. nehledě

na její bídný osud nemá důvod vyčleňovat jí místo ve svých

představách…, či ve svém srdci. Jistě existuje nějaké zcela rozumné vysvětlení, proč se jeho dveře neustále otevírají. S příchodem rána a s pomocí denního světla a odpočaté mysli se mu podaří je najít.

Max potřásl hlavou nad vlastní pošetilostí, poškrábal se

v rozcuchaných vlasech a vrátil se do pokoje. Vůně jasmínu odtud úplně vyprchala, takže začínal uvažovat, zda si ji také nepřivolal jako součást nějaké dávno zasuté vzpomínky.

Vyklouzl z županu a už se chystal ulehnout do postele, když

se ohlédl přes rameno a zjistil, že dveře na chodbu zejí dokořán.

79

10

Mosazný klíč stále trčel v zámku, kde jej Max zanechal, ale

dveře byly otevřené. Chodba za nimi vypadala temná jako podzemní tunel.

Max stál u postele v mlžných cárech měsíčního světla a každý nerv v těle měl napjatý jako strunu. Pak zaslechl zvuk ještě znepokojivější než falešná melodie vymámená ze zrezavělého strojku hrací skříňky – nejasnou ozvěnu smíchu, ženského a zvonivého.

nad přeludem nějaké ufňukané dívky ronící slzy do kapesníčku by možná mávl rukou. Ale v tomhle dívčím smíchu bylo něco neodolatelného. Zněl jako hihňání dítěte rozjařeného hrou na schovávanou.

S pochmurným úsměvem odhodil Max župan a došel ke

skříni, odkud vytáhl kalhoty a košili. Rychle si natáhl nohavice a přetáhl košili přes hlavu, aniž se zdržoval zavazováním u krku. když hledal křesadlo a zapaloval svíci stojící na okraji stolu, ruce měl nepřirozeně klidné. Brzy byl připravený vyrazit

do chodby.

Mihotavý plamínek svíčky proti husté tmě zmohl jen málo.

Max překročil práh pokoje a na okamžik zaváhal a zaposlouchal

se do ticha. Celý dům ale klidně spal. Málem už mu připadalo,

že si smích vymyslel stejně jako onu jasmínovou vůni, pak se ale

ozval znovu, sice nezřetelně, ale nepřeslechnutelně.

80

Teď když stál Max na chodbě, to znělo, jako by zvuk přicházel z větší vzdálenosti, než se mu původně zdálo. Jako by neputoval jen temnými chodbami domu, ale napříč samotným časem. Max tu nesmyslnou myšlenku zahnal a s mrštností rozeného lovce vyrazil za vzdáleným zvukem.

Tiše proklouzl po schodech do druhého podlaží, se smysly

zostřenými jakousi neznámou euforií. Podobně se cítil, když stál

odpoledne na okraji útesu, okamžik předtím, než se mu svět

zatřásl pod nohama. Snad se ho Angelica Cadgwycková nesnaží

vypudit, ale dohnat k šílenství. Možná už ale dávno o rozum

přišel. Většina lidí by se dala před duchem na úprk, a on se naopak za jedním dychtivě vydal.

když procházel po chodbě v druhém podlaží, světlo svíčky

nepokojně poskakovalo po nahých zdech, které kdysi obývali

zvěčnělí předkové rodu Cadgwycků. A tak než došel k portrétu Angelicy, málem byl připravený na to, že nalezne zdobený zlacený rám prázdný, zatímco jeho obyvatelka bude skotačit po hale v přízemí. Pak ale zvedl svícen a Angelica na něj znova

hleděla vědoucíma očima přes svůj jemný nosík a zadržovala

úsměv, jako by se mu chystala prozradit jakési náramně zábavné

tajemství, které bude vědět jenom on.

náhle kolem něj zavanul proud vzduchu, hřejivý a sladký jako dech ženy. Plamen svíčky zablikal, načež úplně zhasl a nechal Maxe s Angelicou samotného ve tmě. Max chvíli stál na místě, vdechoval štiplavý pach zhaslého knotu a čekal, až se

jeho zrak přizpůsobí skrovnému měsíčnímu světlu, proudícímu

dovnitř zaprášeným klenutým oknem nad vchodem.

Přítmím chodby zničehonic pronikl další zvuk. Maxovi chvíli

trvalo, než si uvědomil, odkud to rytmické tikání přichází, a než

rozeznal, že je to zvuk kyvadla opisujícího elegantní oblouk, odměřujícího každou minutu, jako by to měla být Maxova poslední. Max se s mrazením v zádech pomalu otočil. Tikání patřilo pendlovkám visícím u paty schodiště, hodinám, jejichž ručičky se kdysi zarazily čtvrt hodiny po půlnoci. dutý tikot jako by

odrážel hlasité bušení Maxova srdce.

Hlavou mu proběhla varovná slova hostinské: Třeba byste nebral naše slova na lehkou váhu – a nekoukal na nás svrchu –, kdybyste 81

viděl obličej posledního cadgwyckého pána, když se chvíli po půlnoci

přihnal do vesnice polomrtvý děsem. Bůh ví, co za zlo se tam skrývá.

kdyby Maxe napadlo podívat se před odchodem z ložnice

na hodinky, co by asi zjistil? Že se ručičky rychle blíží k noční

hodině, v níž se v tomto domě odehrálo něco tak truchlivého, že

se samým žalem zastavil i čas?

Přikázal ale přece paní Spencerové, aby hodiny nechala spravit. Snad ji dychtivá snaha vyhovět přiměla skutečně splnit jeho rozkaz.

Při té myšlence se pochybovačně ušklíbl, odložil svícen, který už mu byl k ničemu, a seběhl po schodech a kolem složitě vy

řezávaného koncového sloupku naspodu, až stanul tváří v tvář

vysokým hodinám.

Tikání v tu ránu ustalo. nezúčastněný ciferník se koupal

v bledém měsíčním světle a ukazoval nehybné ručičky svědomitě usazené na dvanáctce a trojce. Maxovu srdci nezbývalo než bít dál osamoceně.

Zaťal ruce v pěst a rychle se ohlédl po vstupní hale. S údivem

si uvědomil, že není ani trochu vyděšený. Zato měl pořádnou

zlost. nestál o to, aby si s ním někdo zahrával, ať už to je muž

nebo žena, anebo duch nějaké dívenky, která se stále považuje

za paní jeho domu.

Halou proběhlo lahodné zašumění dívčího smíchu, snad jen

aby ho ještě popíchlo. Max došel doprostřed haly, pomalu se

otočil a se zatajeným dechem se zaposlouchal. Ze síně ale vedlo

příliš mnoho dveří a chodeb, než aby mohl určit, odkud smích

přichází.

Měsíc zaplul za chomáč mraků a ponořil místnost do stínů.

A v tu chvíli si toho Max všiml – kratičkého bílého záblesku na

konci temné chodby, připomínajícího vlající sukni ženy, která

právě chvatně zaběhla za roh.

Pobízený vzrušením z honu se Max pustil dlouhými kroky

za ní. když zahnul za roh, kde se objevil onen bílý záblesk, vycítil ve tmě před sebou rychlý pohyb.

Ať už to byl ale kdokoli, nebyl rychlý dost na to, aby Maxovi

unikl.

82

Chodba se blížila k dalšímu zlomu. Max zrychlil krok. neměl

v úmyslu nechat svou kořist uniknout, když už ji měl na dosah

ruky. Jakmile se ocitl za rohem, vymrštil ruce před sebe v naději,

že ať už je před ním cokoli, jemu se podaří to popadnout.

Tak trochu očekával, že máchne do prázdna. o to víc jej šokovalo, když se z chumlu, který si přitáhl k hrudi, vyklubalo teplé, měkké lidské tělo.

Zatímco se mu jeho zajatec svíjel v náruči a nešťastně hekal,

Max ucítil výraznou vůni, která se ovšem vůbec nepodobala jasmínu – vůni, při níž se mu žaludek sevřel hlady a která mu připomněla, jak mdlá byla jeho večeře sestávající z převařeného hovězího a tvrdých brambor. Zmateně nakrčil nos. Mohl by snad duch vonět něčím tak pozemským a přitom tak neodolatelným, jako jsou čerstvě upečený chléb a skořicové sušenky?

Tělo v jeho náruči se zničehonic přestalo kroutit. Po chvíli

ticha se ze tmy ozval kousavý hlas. „Až budete příště něco potřebovat uprostřed noci, možná byste mohl zkusit jednoduše zazvonit.“

83

Niky Mataskova » Barakova 322, Skvorec 25083,

11

Anna se zatajeným dechem očekávala odpověď lorda dravenwooda a přitom odolávala nebezpečnému pokušení uvolnit se a opřít se zády o jeho širokou hruď. na tak chladného muže z něj čišelo neuvěřitelné teplo. Sálal jako kamna za sychravého

prosincového dne.

Jakmile ji lapil, netrvalo jí dlouho, než pochopila, že vzpírat

se jeho nepoddajnému sevření je marné. na muže, který pravděpodobně strávil většinu své kariéry usazený za stolem, se zdál neobyčejně dobře stavěný.

Přestože se držela tak strnule, jak jen dokázala, nemohla

nevnímat ohromující intimitu dravenwoodova objetí. Jednou

svalnatou paží ji držel kolem pasu a druhou ji pevně objímal

kolem ramen, jen kousek nad ňadry. Rozkročil se, aby udržel

rovnováhu, takže jí nohy málem volně visely mezi jeho stehny

a špičkami prstů sotva sahaly na podlahu. Pod zadečkem cítila

jeho boky, které jako by snad byly stvořené právě k takovému

smyslnému úkolu.

napjaté ticho jen zdůrazňovalo zvuk jeho přerývaného dechu. Cítila, jak se mu hrudník nepravidelně zvedá a na krku ji hladí jeho horký dech. Po kůži jí přeběhlo neovladatelné chvění. Anna téměř litovala, že si nenechala vlasy rozpuštěné a jako obvykle je svázala do dvou úhledných copů. Mohly by ji teď ochránit před tímhle mučivým útokem na její smysly.

84

Rozhodla se promluvit, neboť se domnívala, že když se odhalí, získá svobodu.

Mýlila se. Přestože lord dravenwood sevření téměř neznatelně uvolnil, nijak nedával najevo, že by se svého úlovku chtěl tak snadno vzdát. Ve tmě k ní sklonil hlavu, takže na hrdle ucítila jeho dech vonící po brandy.

Víčka jí klesla, jako by její oči nedokázaly snést ani úplnou

tmu. Cítila, jak ji zrazují svaly i odhodlání. Bezděky naklonila

hlavu a nastavila odhalenou šíji jeho rtům.

Tak dávno se jí už žádný muž nedotkl…, nepolíbil ji na roztoužená ústa. kdyby si ji lord dravenwood otočil v náruči a svou vahou ji natlačil k nejbližší zdi, našla by v sobě sílu mu odolat?

nebo by mu ovinula paže kolem krku a přitáhla si jeho žhavé,

tápající rty ke svým?

„Med. Cukr,“ šeptal zastřeným hlubokým hlasem. Jeho dech

tančil na jemné kůži za jejím uchem. „Skořice. Vanilka. Smetana.“

Jeho slova jen pomalu pronikala přes omamnou mlhu, která

ji pomalu přemáhala. Popleteně se zamračila. nešeptal žádné

něžnosti, ale přísady. A to, co cítila na šíji, nebyla jeho ústa, ale

nos.

Prudce otevřela oči. on se ji nesnaží svést; on k ní čichá!

„Mylorde,“ vyštěkla a bez nejmenších obtíží dala svému hlasu potřebně podrážděný tón, „máte v úmyslu mne pustit ještě před rozedněním?“

Tentokrát padla její slova na úrodnou půdu. dravenwood ji

pustil tak prudce, až se zapotácela a málem upadla. Překvapilo

ji, jak chladný jí najednou připadá okolní vzduch, když už ji

před ním nechrání jeho paže.

Pomalu se k němu otočila čelem. Tyčil se nad ní jako silueta

bez tváře na temném pozadí.

„Proč vždycky takhle voníte?“ zeptal se hlubokým hlasem,

který zněl málem jako zavrčení.

„Jak voním?“

„Jako něco, co právě vyšlo z pece. něco horkého, čerstvě

upečeného.“

85

Přestože podobnou otázku ani v nejmenším nečekala, najednou si připadala provinile. „Jako hospodyně trávím velkou část dne v kuchyni, promýšlím, co se bude vařit, a dohlížím na kuchařku.“

„Ještě jsem neviděl, že by z kuchyně v tomto domě vyšlo

cokoli, co by tak vonělo. Samozřejmě až na vás.“

„A to vás přimělo mě takhle přepadnout? Spletl jste si mě

snad se sladkou žemlí?“

„Spletl jsem si vás s“ – zaváhal – „s vetřelcem. To je bohužel

riziko, které na sebe berete, když se uprostřed noci potulujete

po domě…, a k tomu bez šatů,“ dodal významně.

Anna na sobě téměř cítila jeho žhavý pohled. Zřejmě viděl

ve tmě mnohem lépe než ona. Sáhla si rukou na krk, aby se ujistila, že nemá důvod se rozpačitě zajíkat či červenat. noční košile ji halila od krku až po paty. nyní už ale dravenwood věděl, co přesně se pod ní skrývá. Cítil měkké křivky jejího těla na svém

i divoký tepot jejího srdce, když se mu snažila vykroutit z náruče.

„Zdálo se mi, že slyším zvuky, tak jsem se šla podívat,“ opá

čila odměřeně.

„Bez lampy? dokonce i bez svíčky?“

„Hádala bych, že vám se bude svíčka hodit víc než mně.

Znám dům mnohem lépe než vy, takže mi nehrozí, že bych si

narazila holeň nebo spadla ze schodů.“

„nebo z okna ve čtvrtém patře,“ podotkl chladně a oběma

jim připomněl osud předchozího pána domu, který zdaleka neměl takové štěstí.

Anna otevřela ústa a pak je zase zavřela. Cítila, že ji znovu

pozoruje, byla ovšem vděčná za to, že nevidí výraz v jeho tváři.

Měla by si dávat větší pozor na svůj ostrý jazyk. kdyby hraběte

popudila natolik, že by ji propustil, vše by bylo ztraceno.

„Vzal jsem si svíčku,“ připustil nakonec. „Ale zhasla v průvanu.“

„Ty bývají ve starých domech časté.“

„kromě jiného. Copak se ani trochu nebojíte procházet se

v noci po domě sama, když se povídá, že se tu pohybuje pomstychtivý duch?“

86

Anna pokrčila rameny. „Myslím, že jsme s Bílou paní dospěli

ke vzájemné shodě. My se nestaráme o ni a ona nedělá potíže

nám.“

„Ahá!“ Přistoupil k ní blíž, takže viděla jeho vítězoslavný

výraz. „Takže na duchy věříte!“

„nelze nevěřit na přízraky, když žijete na místě, jako je tohle.

Minulost může mít na přítomnost velmi mocný vliv.“

„Pouze pro ty, kteří na ní za každou cenu lpějí.“ Jeho slova

měla trpký nádech, jako by vytušil jejich ironii ještě dřív, nežli

mu vyšla z úst. „Tvrdila jste, že jste něco zaslechla. Co přesně

to bylo?“

„nic podstatného. nejspíš jen uvolněná okenice bouchající

do okna.“

„Já slyšel ženský smích.“

Jeho otevřené přiznání mezi nimi viselo jako třpytivá nitka

pravdy protínající temnotu.

Rmoutilo ji, že ji musí tak krutě přetnout. „Patrně jste jen

zaslechl, jak se služky před spaním hihňají nějakým nesmyslům.

děvčata vstávají brzy ráno a celý den tvrdě pracují. Snažím se

neupírat jim jejich prosté radosti.“

Hrabě dlouho mlčel, takže Anna s jistotou poznala, že neuvěřil jedinému slovu, které mu řekla. Pracoval ale jako diplomat dostatečně dlouho na to, aby dokázal rozeznat, když se rozhovor ocitl na mrtvém bodě. „A co vy, paní Spencerová?“

„Prosím?“ zeptala se, zaskočená jeho otázkou.

„odpíráte si prosté radosti? nebo dáváte přednost těm komplikovanějším?“

Anna dlouhou chvíli sotva dokázala popadnout dech, natož

aby poskládala souvislou větu. když se jí to nakonec podařilo,

rezervovaná korektnost byla v jejím hlase zpátky. „Předpokládám, že cestu zpět do své ložnice najdete, mylorde. Vynasnažím se, aby vás po zbytek noci již nic nerušilo.“

když se od něj otáčela, téměř by přísahala, že zaslechla, jak si

pro sebe tlumeně zamručel: „Škoda.“

Vykročila po tmavé chodbě s pocitem, že se jí do zad stále zavrtává jeho podezíravý pohled. Pečlivě odměřovala každý krok, ačkoli se nemohla ubránit myšlence, jakkoli nesmyslné, že se jí 87

lord dravenwood znovu zmocní. Že by mu stačilo udělat jen

několik kroků a mohl by jí znovu ovinout svalnatou paži kolem

pasu a přitáhnout si ji ke svému neodolatelně horkému tělu. Poprvé dokázala odolat pokušení, poddat se vší té lákavé mužné síle, nebyla si ale jistá, zda by v sobě posbírala stejné odhodlání i podruhé.

Teprve když se dostala do bezpečí schodiště pro služebnictvo, vyslyšela neodbytné nutkání dát se na útěk.

než došla do svého pokoje v podkroví, už ji pálilo v boku

a sotva popadala dech. Vklouzla do místnosti, zavřela za sebou

a rozechvělými prsty otočila klíčem v zámku.

Zámek jí pomohli namontovat Pippa s dickonem před příjezdem předchozího pána. když měli hotovo, se smíchem oslavili svoje dílo, přestože moc dobře věděli, že proti silnému rameni či pořádnému kopnutí je to jen velmi chabá ochrana.

Anna přitiskla ucho ke dveřím, ale zdálo se, že za nimi nikdo

není. opřela se o ně a celá ochabla úlevou. nikdy by ji nenapadlo, že na sklonku večera skončí v náruči svého zaměstnavatele.

Mohla za to vinit jedině svoji neopatrnost. V tomhle domě znala

každou škvíru a každý kout. kdyby předvídala, že ji hrabě bude

pronásledovat, snadno mu mohla uniknout.

Za dlouhé roky si zvykla, že muži její společnost nevyhledávají, ale naopak z ní prchají. Zcela jistě neočekávala, že se lord dravenwood vrhne hlava nehlava do tmy a z lovce se zničehonic stane kořist.

Pomalu se odstrčila od dveří. na stolku s umyvadlem nechala zapálenou svíčku, a když k němu teď přistoupila, zachytila svůj odraz v zrcadle, které nad ním viselo.

Mimoděk se k němu naklonila, přitahovaná neviditelnou

silou. očekávala, že v něm spatří totéž co každé ráno, když

vstávala – úplně obyčejnou tvář, sice ne ošklivou, ale jistě ne

hodnou chvály či obdivu. dnes se jí ale ňadra pod prostou bílou tkaninou noční košile prudce zvedala, oči jí zářily, tváře se rděly jemným ruměncem a rty se lehounce rozevíraly, jako by čekaly na milencův polibek. Trhaně zvedla ruce, jako by patřily

někomu jinému, a rozpletla si copy, které jí bolestivě stahovaly

88

kůži na hlavě. krotit tu divokou hřívu si žádalo neustávající úsilí a zpravidla k tomu bylo zapotřebí velkého množství sponek, které ji pak bodaly do hlavy při každém pohybu. Teď jí vlasy popadaly ve vlnité záplavě kolem ramen a zrcadlo jí ukázalo

neznámou tvář.

Anna stiskla rty. ne, nebyla pro ni cizí, byla to tvář, kterou

znala až příliš dobře a kterou už nikdy nechtěla spatřit, leda jako

pokroucený odraz v očích těch, kteří ve své pošetilosti nebyli

schopní rozeznat, že nikdy nebyla ničím víc než pouhou iluzí.

Anna se sklonila ke svíčce, sfoukla ji a zahnala to stvoření

zpět do minulosti, kam patřilo.

89

12

následujícího rána stála Anna v čele dlouhého borového

kuchyňského stolu a očima putovala po kruhu dvanácti tváří,

které se k ní obracely v napjatém očekávání. každá z nich jí byla

nesmírně drahá, starost o ně jí však ležela na srdci jako těžké

břímě. někdy si ani nebyla jistá, zda její srdce bude dost silné,

aby ji uneslo.

nana dojedla kaši a vrátila se do houpacího křesla před

krbem, aby vysvobodila pana Ťapičku z beznadějné motanice,

kterou kocour nadělal z příze. Hodges se pohupoval na židli,

tlumeně si broukal monotónní nápěv dětské říkanky a pranic se

nestaral, že už má náprsenku košile porůznu zamazanou skvrnami od jídla.

Anna si povzdechla. doufala, že zatímco lord dravenwood

bude zaneprázdněn někde jinde, vyšle Hodgese do sklepa, aby

tam dál pátral, jenže Hodges by ve svém současném stavu patrně do sklepa ani netrefil, natož aby byl schopen nalézt poklady, které se tam možná ukrývají.

Pippa s dickonem seděli naproti služebným, které alespoň

na chvíli přestaly s chichotáním a brebentěním a věnovaly pozornost Anně.

Všech pět dívek nalezla Anna v londýnských ulicích, kde

přežívaly od jedné kůrky chleba ke druhé. Jednu věc s ní měly

90

společnou – všechny byly ponechány vlastnímu osudu poté, co

je zradil muž. nebo, v případě některých, několik mužů.

když je přivedla na Cadgwyck, zprvu se plížily po domě

jako smečka divokých koček, které se plaší při každém nečekaném pohybu či hlasitém zvuku. Vlasy měly urousané a špinavé, rysy poznamenané hladem a nedůvěrou.

Teď se jim vlasy krásně leskly a plné tváře jim v přívětivém

světle kuchyňského ohně zářily zdravím a dobrou náladou. Pro

ně nebyl Cadgwyck hromadou sutin, ale jediným domovem,

jaký kdy poznaly.

Anna se záměrně rozhodla promluvit ke všem ještě dřív, než

se probudí hrabě.

„nerada bych vás děsila,“ promluvila zvýšeným hlasem, aby

ji slyšela i nana přes hlasité vrzání svého křesla, „ale obávám se,

že budeme muset vystát přítomnost lorda dravenwooda poněkud déle, než jsme předvídali.“

„Ale proč?“ vyhrkla Pippa poplašeně.

Anna se kousla do spodního rtu. „Myslím, že je to jen a jen

moje vina. Ve snaze co nejrychleji se ho zbavit jsem včera večer

možná zašla příliš daleko.“

„Jejda!“ vyjekla Bety a její veselá kulaťoučká tvář nabrala barvu stejně bílou jako čepec usazený na jejích zlatých kadeřích.

„Snad vás nechytil!“

kdyby Anna zavřela oči, znovu by cítila dravenwoodovo

objetí, sevření jeho silných paží, když si ji k sobě přitáhl tak

lehce, jako by nevážila víc než peříčko z jeho polštáře. „Svým

způsobem ano. Ale namluvila jsem mu, že jsem zaslechla nějaký

podivný zvuk a šla se podívat, odkud přichází.“

„A on vám uvěřil?“ optala se Betyna pochybovačně.

Anna si vybavila nedůvěřivý pohled, jakým si ji ve tmě přeměřil. „nejsem si jistá, čemu lord dravenwood věří. Ale protože už pojal podezření, myslím, že by bylo nejlepší, kdybychom si ode dneška počínali o poznání opatrněji.“

Pippa si odfoukla zbloudilou loknu z obličeje a nasadila rozmrzelý výraz. „Jak dlouho budeme muset toho nesnesitelného mužského trpět?“

91

Anna se zhluboka nadechla. „Přinejmenším dva týdny. Možná i měsíc.“

dickon otráveně zabručel. „Já tu směšnou paruku nemůžu

nosit dalších čtrnáct dní. Svědí jako čert!“

„Budeš to zkrátka muset vydržet. Hrabě dřív nebo později

odjede stejně jako všichni ostatní,“ ujistila ho Anna. „Samozřejmě nechceme, aby se tu cítil příliš pohodlně, nebo by mohl pozapomenout na přepych Londýna a usmyslet si, že se mu líbí tady. dál ho budeme krmit jídly bez chuti a zajistíme, aby dům vypadal tak nehostinně, jak jen to půjde. Prozatím ale nebudou

žádné další podivné noční zvuky ani záhadně zavřené kouřové

trubky. Podle mého názoru by bylo nejlepší, kdyby se Angelica

nějakou dobu vůbec neukazovala.“

„A jak jí to vysvětlíš?“ namítla Pippa. „Sama víš, jak dokáže

být umanutá, když si něco vezme do hlavy.“

„Leckdy mě napadá, že v tomhle ohledu jste si velmi podobné,“ usadila ji Anna, čímž si vysloužila dickonovo uznalé zahihňání. Pippa se na něj ušklíbla.

„Angelica byla vždycky hodná holčička,“ pronesl Hodges

s hlavou skloněnou ke zbytku ovesné kaše. „Jestli je zhýčkaná,

pak je to jedině proto, že si hýčkání zaslouží.“

Anna se zadívala na jeho bílou hlavu a hrdlo se jí náhle sevřelo. „ovšem, drahoušku. Angelica je hodná. nebýt jí, nikdo z nás by tu teď nebyl.“

dickon se tak snadno nedal uchlácholit. „Jak máme hledat

poklad, když bude pořád bloumat kolem, nechávat si nosit rukavice, leštit boty nebo na nás bude řvát, že jsme omylem vykastrovali jeho nejoblíbenějšího hřebce?“

„Zkrátka si budeme muset dávat větší pozor,“ opáčila Anna.

„Jakmile hrabě ztratí ostražitost, budeme mít větší šanci…“

„ Paní Spencerová! “

92

13

Anna ztuhla stejně jako všichni ostatní, zatímco ozvěna známého křiku pomalu doznívala. následovala nesnesitelná chvíle ticha, po níž jeden ze zrezivělých zvonků zavěšených nade dveřmi začal divoce zvonit.

„Slyšíte chrámové zvony?“ Hodges zatleskal velkými dlaněmi a oči se mu rozzářily jako dítěti. „Štědrý den je tady!“

Betyna zvedla vykulené oči k cedulce nad zvonkem. „To je

panská ložnice.“

Pippa střelila po Anně tázavým pohledem, ale Anna na její

nevyslovenou otázku odpověděla jen němým zavrtěním hlavou. ona ani Angelica neměly s touhle neplechou nic společného. Volání hraběte ji vyvedlo z míry stejně jako všechny ostatní.

S pronikavým vědomím, že všichni s napětím sledují každý její

krok, se Anna otočila a co nejklidněji vyšla z kuchyně. Teprve

když si byla jistá, že je z dohledu, dala se do běhu.

když přišla do východního křídla, dravenwood rázoval sem

a tam po chodbě před svou ložnicí, oblečený jen v košili a kalhotách a s vázankou volně visící kolem krku. nestoupal za ním dým a nebyl cítit kouřem ani sírou, přesto vypadal, že je v doslova pekelné náladě.

Jakmile se k němu přiblížila, otočil se a namířil ukazovák

na zavřené dveře. „V mé ložnici je nějaká potvora!“

93

ke své cti dokázala Anna zachovat vážnou tvář. „Co je to

tentokrát, mylorde? duch? Strašidlo? nebo snad vlkodlak?“

dravenwood jí věnoval pohled temný a hrozivý jako bouřkový mrak, načež sáhl po klice a dveře prudce otevřel. Anna opatrně nakoukla dovnitř bez nejmenšího tušení, co tam asi najde.

Uprostřed pánovy postele ležel Cinkal stočený do klubíčka

a žvýkal kousek potrhané kůže. když se vplížili do pokoje, odhalil svůj výrazný předkus a potichu zavrčel, jako by je chtěl varovat, že se ani nemají pokoušet mu jeho úlovek krást, aby si snad na něm sami mohli pochutnat.

Anně se tvář rozjasnila úsměvem. „To není žádná potvora,

mylorde. Je to pes.“ Zaostřila na lesklý kožený střapec, který psíkovi visel z koutku tlamičky. „A copak je tohle? není to…“

„To bývala jedna z mých nejlepších bot,“ zahudroval dravenwood. Cinkal zasípal a pak polkl. Střapec byl ten tam.

když se psík s chutí pustil do toho mála, co z boty zbylo,

hrabě na něj vrhl rozlícený pohled. „našel jsem ho, když jsem

vyšel z šatny. Jak myslíte, že se sem ten malý ničema dostal?“

„Pokud nebylo zamčeno, možná si otevřel čumákem.“

„když tomu tak chcete říkat.“ dravenwood se přezíravě zadíval na Cinkalův placatý černý čumáček, jako by nevěřil, že něco takového může být k něčemu dobré.

„obávám se, že to je jeden z jeho odvěkých zlozvyků.“

„Stejně jako polykání závratně drahých bot?“

Anna s povzdychem přikývla. „A k tomu punčoch, slamáků

a občas i paraplat. Velmi mě to mrzí, mylorde. Mileráda odsud

Cinkala okamžitě odvedu, ale bojím se, že s vaší botou je nadobro amen.“ došla k posteli a luskla prsty. „Cinkale, dolů!“

Psík se rozmotal, poslušně seběhl po schůdcích postele

a s hlasitým žuchnutím dopadl na podsadité nožky. Pak si dřepl

na zadní, s kouskem boty stále zavěšeným mezi zuby, a s očekáváním vzhlédl k Anně.

dravenwood se zamračil. „Jakmile jsem se přiblížil k posteli,

ta bestie po mně chňapla jako drak. Bál jsem se, že přijdu o prst,

nebo rovnou o celou ruku.“

„Cvičil ho dickon.“

„nuže, tím se vše vysvětluje. Proč ho nezavoláte a…“

94

Jako by na tu otázku čekal, Cinkal docupital k nohám postele, zvedl zadní tlapku a znesvětil hraběti i druhou botu.

Anna zatajila dech. Jejich poslední pán by toho nezvedeného

psa za jeho drobný přečin pravděpodobně vyhodil z nejbližšího

okna.

Lord dravenwood si ale po krátké odmlce jen povzdechl.

„Jedna bota by mi stejně k ničemu nebyla.“

Aniž dbal na to, jak těsně unikl svému osudu, Cinkal odklusal z pokoje, hrdě přitom vrtěl krátkým ocáskem a vystavoval svou trofej světu na odiv.

„nikdy jste v dětství neměl štěně, mylorde?“ neodolala Anna

zvědavosti.

dravenwood zavrtěl hlavou. „otec měl lovecké psy, to se rozumí, ale byl toho názoru, že jsou tu pro zábavu a ne proto, aby dělali člověku společnost.“

„A co jste si myslel vy?“

Svraštil čelo, jako by mu podobnou otázku ještě nikdo nepoložil. „Jednou v zimě, když jsem byl ještě malý kluk, jsem našel koťata, která jejich matka nechala samotná pod střechou seníku.

Byli to maličcí umňoukaní tvorečkové…, úplně bezbranní. Zabalil jsem je do vlněné šály a přinesl domů, protože jsem doufal, že snad přesvědčím otce, abych si je mohl nechat v pokoji do té doby, než povyrostou a dokážou se o sebe postarat sami. Řekl

mi, že zvířata nemají v domě místo a musím je dát na starost jednomu ze sluhů.“ dravenwoodův hlas zůstával téměř bolestně bezvýrazný. „Později jsem se dozvěděl, že sluha dostal rozkaz je utopit.“

Anna zalapala po dechu. „Taková nevýslovná krutost! Jak

mohl těm ubohým nevinným tvorečkům provést něco tak strašného?“ Jak to mohl provést svému dítěti, pomyslela si a její srdce zahořelo soucitem k malému chlapci, který spěchal domů ze zimy s drahocenným balíčkem v rukách.

„Jistě si myslel, že mi dává cennou životní lekci.“

„Jakou? Že nemáte důvěřovat sluhům?“

„Že jen ti nejsilnější si zaslouží přežít.“ Soudě podle mrazivého pohledu, který jí věnoval, si otcovo ponaučení zapamatoval víc než dobře.

95

Anně tím připomněl její místo, a tak si urovnala zástěru

a řekla: „Hned sem někoho pošlu, aby tu uklidil, mylorde.“

dravenwood se ohlédl na loužičku tvořící se kolem nerozkousané boty a přimhouřil oči do tenkých škvírek. „dickona.

Pošlete Dickona.“

Zatímco dickon klečel na kolenou v panské ložnici a neochotně s tlumením brbláním drhl podlahu, Max seděl sám v jídelně v čele masivního stolu. na nohou měl své druhé nejoblíbenější boty a připadal si na chlup stejně směšně jako předchozího rána.

Během čekání na snídani musel potlačovat zívání. Po svém

půlnočním setkání s duchem i hospodyní se neklidně převaloval

v posteli až do brzkých ranních hodin.

nikdy se neměl před paní Spencerovou zmiňovat o strašidelném smíchu, který slyšel. nejspíš je teď s ostatními sloužícími v kuchyni a všichni se společně srdečně baví na jeho účet.

konečně se otevřely dveře a do jídelny přispěchaly dvě ze

služebných. Jedna zamířila rovnou k příborníku, zatímco druhá

obešla stůl a položila před Maxe talíř s jídlem. Snídaně se nápadně podobala té, kterou si už jednou protrpěl, s tou výjimkou, že toust byl dnes spálený na uhel a slanina naopak vyhlížela okorale a nedosmaženě.

dívka ustoupila se zářivým úsměvem na tváři. očividně očekávala, že se jí dostane pochvaly.

„děkuji, Lízo,“ pronesl chabě.

„není zač, mylorde,“ opáčila a zamrkala na něj velkýma hnědýma očima. „Ale já nejsem Líza.“

„dobrá, tak tedy děkuji, Betko.“

dívčin úsměv ochabl. „Já nejsem Betka. Jsem Bětka.“

Max celý popletený zamrkal.

děvče stojící u příborníku se ohlédlo přes rameno. „Betka se

stará o kuchyň, mylorde.“

Max se na ni zamračil, především proto, že na příborník rovnala další talíře, kdyby snad – nedej bože – zatoužil po přídavku té hrůzy na svém talíři. „V tom případě vy musíte být Líza.“

96

dívka se tak divoce začervenala, až jí zmizely i pihy na nose.

„Ale ne, mylorde, já jsem Betyna. Líza má na starosti pokoje

v patře.“

„Vzdávám to,“ zamumlal si Max pro sebe. „Asi vám budu

všem říkat Alžběta a budu mít po starostech.“

„Jistě, pane,“ přitakaly dívky jednohlasně a vystřihly před

ním pukrle v tak dokonalé shodě, že by se nedivil, kdyby je

předem nacvičovaly.

Betka… Bětka poodstoupila k příborníku a v tu chvíli se v jídelně objevila paní Spencerová s vysokou konvičkou ze sevreského porcelánu. když ji v noci držel v náruči, měl pocit, že snad už ani nemůže vonět lákavěji, ale to bylo předtím, než k němu zavanula bohatá vůně černé kávy. Jakmile nasál její povzbuzující

aroma, byl v pokušení vyskočit od stolu a samým vděkem vtisknout paní Spencerové srdečný polibek na ty pevně semknuté rty. Musel se pro sebe usmát při představě, jak by na jeho počínání asi reagovala.

„Mylorde,“ pronesla na pozdrav a naklonila se mu přes rameno, aby mu naplnila šálek.

Usrkl si silného nápoje a na okamžik zavřel oči, aby si vychutnal jeho jemně nahořklou chuť. Přestože po celou dobu strávenou v Indii každé odpoledne svědomitě pořádal čajové dýchánky pro své velitele a jejich manželky, sám dával přednost

tomuhle neodolatelnému moku.

„Být na vašem místě, tak pití kávy nepřeháním,“ ozval se

sametový hlas paní Spencerové nebezpečně blízko u jeho ucha.

„Slyšela jsem, že může člověka připravit o spánek.“

Rychle se po ní otočil s podezíravým pohledem, ale to už

odkládala konvičku na příborník vedle ohřívačů jídla a na tváři

měla výraz učiněné světice. než stačil zachytit její pohled, napochodoval do jídelny Hodges a položil vedle jeho talíře složené noviny.

Max letmo pohlédl na datum nadepsané ve vrchním rohu.

Byly to Timesy vydané dva týdny před jeho odjezdem z Londýna do Cornwallu. Jejich stránky si už ledabyle pročetl nad lahodnou snídaní v přepychovém pohodlí své jídelny v May fairu.

97

datum na nich nicméně skutečně pocházelo z doby nedávno

minulé, zrovna jak si přál, a tak mu nezbývalo než to malé gesto

důstojně přijmout. „děkuji, Hodgesi.“

když noviny rozevřel, do nozder ho udeřil zcela jiný pach,

který byl o poznání protivnější – pach spáleného papíru.

„dovolil jsem si vám noviny vyžehlit,“ osvětlil mu Hodges.

Max zvedl noviny do výšky a zadíval se na majordoma skrz

otvor ve tvaru žehličky, zející uprostřed finanční rubriky. „Ano,“

odtušil suše. „To vidím.“ Rázně noviny zavřel, čímž zvířil oblak černého popela, který se snesl vzduchem a přistál na jeho ztracených vejcích jako poprašek pepře. „Cením si vaší snahy, Hodgesi, ale příště byste to mohl zkusit s trochu chladnější žehličkou.“

„ovšem, pane.“ očividně potěšený sám sebou se Hodges

vydal zpět ke dveřím a těsně před nimi vystřihl cosi, co připomínalo radostné povyskočení. Max se ohlédl k příborníku, ale zatímco nedával pozor, paní Spencerová se vytratila z místnosti.

Patrně si dnes nevzala svůj ďábelský svazek klíčů.

obě Alžběty si z ní vzaly příklad a chvatně se vypoklonkovaly za ní, a tak Max zůstal opět sám s ožehlými novinami a nevábnou snídaní, kterou mu zpestřila jen dobrá káva.

Po snídani se Max vydal do knihovny v druhém podlaží,

aby se tam poohlédl po knize, která by mu ukrátila dlouhé jednotvárné dopoledne. když ale vstoupil do šeré místnosti, našel tam drobnou tmavovlasou služebnou stojící na stoličce pod vysokým regálem na opačné straně komnaty.

Ačkoli se zdálo, jako by v pokoji nikdo neuklízel od dob královny Alžběty, Max soudil, že služebná pracuje. Jenže po chvíli viděl, jak postavila jednu knihu na okraj police a zasunula ji zpět na volné místo. Totéž zopakovala s další knihou a pak s další,

až se musela natahovat a balancovat na jedné noze. Pokaždé,

když vytáhla nový svazek, naklonila hlavu a na chvíli se zaposlouchala, téměř jako by očekávala, že přijde nějaký zvuk. když se dobrala okraje police, ze rtů jí uniklo sklíčené povzdechnutí.

Max se ramenem opřel o rám dveří a nenuceně protáhl: „Hledáte něco?“

98

dívka se obrátila tak rychle, že málem ztratila rovnováhu

a po hlavě se zřítila ze stoličky. S bystrýma tmavýma očima

a špičatou bradou měla tvářičku roztomilé šibalky a pod Maxovým pohledem se slušivě začervenala. „kdepak, mylorde. Jen jsem utírala prach.“

Max věnoval významný pohled péřové prachovce, která jí

vykukovala z kapsy zástěry. Lesklé peří budilo dojem, jako by

o něj slepice přišla teprve dnes ráno.

Jestliže Max očekával, že když dívku přistihl při tak nepokryté lži, uvede ji do rozpaků, pak byl odsouzen k velikému zklamání. namísto lítosti si jen trpitelsky povzdechla a sklouzla ze stoličky. „Asi teď budete chtít slyšet pravdu.“

„Prosím, kvůli mně se s takovou drobností neobtěžujte,“

opáčil ironicky.

„Musíteli to vědět, hledala jsem něco, co bych si večer mohla

přečíst. Po vší té dřině přes den je taková radost zachumlat se

večer do deky a ponořit se do nějakého vzrušujícího příběhu.“

Aby podpořila svá slova, sáhla po nejbližší knize a přivinula si

ji na hruď.

Max došel k ní a vzal jí svazek z rukou, aby se mohl podívat

na název. „Vida, Mechanizace orby v rolnické společnosti. ovšem,

chápu, že po náročném dni plném neutírání prachu to musí být

nesmírně strhující čtení.“

Pippa mu knihu vytrhla a vrátila ji do regálu, načež sáhla

po další, ale tentokrát si stačila přečíst název, než ji vytáhla. Pak

mu před obličej strčila plátěnou vazbu, na níž stálo Sicilský román. „Četl jste něco z díla paní Radcliffové?“ zeptala se a přitom se kolem něj pomalu sunula ke dveřím. „Tenhle román je naprosto úchvatný! nejraději mám scénu, v níž ubohá Julia najde svou domněle zesnulou matku uvězněnou ve strašidelných kobkách hradu Mazziniů, když prchá před chlípnými návrhy hanebného vévody de Luovo!“

než Max stačil otevřít ústa, aby ji upozornil, že je to jeho

knihovna a jeho kniha, kterou sebrala, zatímco měla pracovat,

byla pryč. okamžik stál zaraženě v otevřených dveřích a připadal si tak trochu jako hanebný vévoda de Luovo, načež se obrátil a zamířil ke knihovně.

99

když se krátkým ohlédnutím přesvědčil, že je stále sám, vytáhl jednu z knih na samý okraj police a pak ji rychle zastrčil zpět na místo. napjatě čekal, co se bude dít, ale k jeho zklamání se neotočil vnitřek krbu a neodhalil tajnou chodbu, ani se mu pod nohama neotevřely padací dveře, kterými by se zřítil do skrytých útrob domu.

Zavrtěl hlavou a mrzutě se nad sebou ušklíbl. nezkrotíli

rychle svoji představivost, za chvíli bude stejně potřeštěný jako

všichni v tomto domě.

Max brzy zjistil, že Mechanizace orby v rolnické společnosti je

i ve dne stejně suchopárná jako v noci. A tak se později toho

dopoledne znovu octl na galerii v druhém podlaží před portrétem Angelicy Cadgwyckové. Umíněně ho pronásledovala nejen ve snech, ale i v bdělém stavu. Stále nedokázal pochopit, jak může někdo cizí v jeho srdci probouzet tak hlubokou účast.

Zvolila si svůj osud právě tak jako on ten svůj.

Sepjal ruce za zády a pokusil se ji vnímat nezúčastněnýma

očima. Její tvář byla nepochybně natolik krásná, že by mohla

každého muže dohnat k všelijakým pošetilostem. Aby získal její

srdce, jistě by se nezdráhal lhát, krást, podvádět, bít se a snad

i dokonce zabít.

Max prožil většinu svých dní v přesvědčení, že Clarinda je

ta nejkrásnější žena, jakou kdy mohl potkat. Ale i ve chvílích,

kdy si byli nejblíž, byla její krása chladná a nedosažitelná jako

svit měsíce. Angelica oplývala půvabem o mnoho živelnějším

a přívětivějším.

„neměla bych vám přinést židli, mylorde, abyste se mohl

slečně Cadgwyckové obdivovat v pohodlí?“

Známý sarkastický hlas jej vytrhl ze zasnění. nezaslechl

v něm snad náznak lítosti? nebo pohrdání?

otočil se na svou hospodyni, která stoupala po schodech

s kupou čistého prádla v náruči. V jiných časech, na jiném místě

by ji snad vyplísnil, že nepoužívá schodiště pro služebnictvo.

Teď se mu ale bůhví proč ulevilo, že vidí jinou tvář. A k tomu

živou. „Měl bych se cítit zahanbený, že jste mě přistihla, jak se tu

rozplývám na portrétem dívky, která je dávno mrtvá?“

100

Paní Spencerová došla k němu. „Být vámi, neplýtvala bych tu

časem. Zdaleka nejste první gentleman, jehož polapila do svých

osidel.“

Hospodyně byla dnes oblečená celá v černé, a když zaklonila

hlavu a věnovala portrétu unavený pohled, ze všeho nejvíc připomínala nezajímavou vránu, vzhlížející k zářivému kanárkovi.

nebyla v ní ani stopa po té rozpálené, jemné ženě, kterou v noci

držel v náruči. Po ženě, jež ho dráždila svou vůní a svůdnou

křivkou zadečku přitisknutou k jeho klínu.

V zoufalé snaze na to zapomenout obrátil pozornost zpět

k obrazu. „Co se stalo se slečnou Cadgwyckovou po té… nehodě? odpočívá v rodinné kryptě, nebo je pohřbená jinde na pozemku?“ Max věděl, že někteří fanatici by nesnesli, aby sebevraha pohřbili spolu s jejich váženými předky, z nichž mnozí patrně spáchali podstatně horší hříchy.

„Její tělo se nikdy nenašlo. objevili jen její žlutý šátek zachycený na jednom z kamenů.“

Slova hospodyně zasáhla Maxe přímo do srdce. když zamračeně hleděl do dívčiných rozesmátých očí, stěží si dovedl představit, že by z veškeré její živelnosti a krásy mohla zbýt jen hromádka kostí na dně oceánu, vybělených časem a vlnami.

Málem proto uvítal zlost, která se ho zmocnila. „nemohu se

zbavit přesvědčení, že by její příběh možná skončil jinak, kdyby

se našel třeba jen jediný člověk, jemuž by na ní záleželo natolik,

že by se za ní té noci vydal. kdyby existoval někdo, kdo by ji

objal a přiměl couvnout z okraje útesu.“

Zdálo se mu, že zaslechl, jak se paní Spencerová prudce nadechla. nejspíš se ale zmýlil, protože když promluvila, její hlas zněl monotónněji než kdy předtím. „nikdo jí na pomoc nepřišel.

Byla úplně sama.“

Max se po ní ostře podíval. „když tam nebyli žádní svědkové, jak to potom víte?“

„Služebnictvo vždycky klevetí. Skandály panstva jsou pro ně

vítaným povyražením.“

„A bylo to služebnictvo, které svými řečmi vyzvedlo tu ne

šťastnou dívku z vodního hrobu, aby strašila příští cadgwycké

pány?“ Při vzpomínce na opojnou jasmínovou vůni, která mu

101

rozbolavěla tělo touhou, se mu tvář ještě víc zachmuřila. „Musím nicméně uznat, že jsou i takové stíny, jaké by muž v osamělých hodinách mezi půlnocí a svítáním ve své posteli uvítal.“

Loupl po hospodyni pobaveným pohledem. „Ale, paní Spencerová, mám dojem, že se mi podařilo vás šokovat. Vždyť vy se červenáte.“

„nebuďte směšný,“ odsekla, ale ruměnec na jejích jemných

tvářích jen potvrzoval jeho slova. „nejsem žádná naivní dívenka, která se začne rdít a culit při každé zmínce o romantických pletkách.“

„ovšem, zapomněl jsem, že jste vdova a víte, co se děje mezi

mužem a ženou v soukromí jejich ložnice.“

když se jejich pohledy setkaly, Max sebou nečekaně cukl

a okamžitě svého posměchu zalitoval. obzvlášť když mu před

očima proběhla živá vidina toho, co nikdy nezažije s touto ženou

v soukromí své ložnice.

Přesto to byla ona, kdo první sklopil zrak. „To je sice pravda,

ale ještě to neznamená, že se o takových věcech hodlám bavit

se svým zaměstnavatelem.“ Proklouzla kolem něj a svižně se

pustila po chodbě krokem plným odhodlání.

„Po čem podle váš touží?“ zavolal za ní.

Paní Spencerová se zarazila a pomalu se k němu otočila s výrazem ještě ostražitějším než obvykle. „Prosím?“

„Copak tomu spousta lidí nevěří? Že duše, které zažily nějaké příkoří, jsou odsouzené bloumat i po smrti po zemské pláni, dokud nenaleznou, co jim bylo za života odepřeno? Pokud se Angelica vrátila, co by tu nejspíš hledala? Co asi chce, co myslíte?“

„Možná, lorde dravenwoode, si jen přeje, aby ji všichni nechali být.“ Paní Spencerová si přitiskla kupičku prádla k hrudi jako štít, načež se k němu obrátila svým pěkným zadečkem skrytým pod černým plátnem šatů a nechala ho stát samotného u portrétu.

Max sledoval, jak odchází, a v tu chvíli nad ním Angelica

neměla žádnou moc.

¬ ¬ ¬

102

V příštích dnech se v Maxově ložnici neukázala Angelica,

Cinkal, hospodyně ani nikdo jiný. dlouhé nerušené noci ovšem

Maxovi nepřinesly víc klidu, jak by očekával, ale probouzely

v něm ještě větší nepokoj. Po nekonečných hodinách strávených

převalováním v rozházených přikrývkách otevíral francouzská

okna, vycházel na balkon a nastavoval nos, aby zachytil opojný

náznak jasmínu. Stával u zábradlí a upíral zrak přes dvůr na polorozpadlou věž na opačné straně sídla, dokud mu noční chlad neprosákl až do kostí. Ale bez ohledu na to, jak dlouho tam stál a jak trpělivě čekal, žádné rozladěné drnkání hrací skříňky ani

vzdálenou ozvěnu dívčího smíchu nezaslechl. Tlumené rachocení moře bylo jediným zvukem, který se k jeho sluchu donesl.

dny se mu zdály ještě delší než noci. když prchal z Londýna,

myslel jedině na únik, nikoli na to, čím asi zaměstná svou mysl

a ruce během vleklých hodin mezi svítáním a soumrakem. než

rezignoval na místo ve Společnosti, každou hodinu každého

jeho dne zaplňovala jednání rady, schůzky, čaje, plesy, choulostivá projednávání smluv a proslovy v Parlamentu. dokonce i během těch nejdelších a nejnudnějších plaveb se mohl ponořit do dlouhých sloupců čísel, zabavit diktováním zpráv tajemníkovi, studiem nových jazyků nebo vyplňováním účetních knih svým precizním rukopisem.

nyní plnil dny bloumáním po útesech a snahou přesvědčit

sám sebe, že ještě není příliš pozdě na to, aby mu divoký slaný

vítr vymetl pavučiny z mysli. Procházel se celé hodiny, ale pokaždé se znovu vrátil na místo, kde se Angelica rozhodla ukon

čit svůj život, a zíral na zčeřené hřbety vln a moře narážející

o skály pod sebou.

Téměř po týdnu bezcílného potulování učinil dosti překvapivý objev. Poprvé od chvíle, kdy ztratil Clarindu, pocítil hlad.

A ne ledajaký… Byl k smrti vyhládlý. Jenže kdykoli se vrátil

do domu na oběd či večeři, nalezl tam jídlo ještě mdlejší a nevábnější než to, které do sebe nasoukal při snídani.

nebyl by kvůli tomu tak podrážděný, kdyby se kolem něj

nemotala hospodyně vonící jako hotové pekařství. Paní Spencerová byla sice chladná a odtažitá, ale vůně, která ji obklopovala, byla přívětivá a neodolatelná.

103

Niky Mataskova » Barakova 322, Skvorec 25083,

Jednoho večera, když znovu zasedl do čela jídelního stolu,

dveřmi nemotorně proklopýtal dickon rachotící stříbrným tácem v rukou. Max se napil brandy, aby zakryl zklamání. kdyby mu večeři donesla paní Spencerová, mohl by si dopřát alespoň závan něčeho, co připomínalo opravdové jídlo.

když se dickon sklonil, aby před něj tác položil, Max se přistihl, jak zírá na jeho napudrovanou paruku. ne…, nezdálo se mu to. dickon měl paruku nasazenou opačně.

Max na ni ukázal rukou. „Rád nosíš tuhle směšnost?“

dickon se napřímil a střelil po něm nedůvěřivým pohledem.

„ne, mylorde.“

„Tak proč si ji nesundáš?“

„Protože Anna… totiž… paní Spencerová říká, že mámli být

řádný komorník, musím nosit řádný oděv. A paruka k němu

patří.“

Hlad dodal Maxově netrpělivosti nebezpečné ostří. „od této

chvíle to budu já, kdo rozhodne o tom, co je řádné a co ne, nikoli

paní Spencerová. Buď tak laskav a sundej si ji. Hned.“

„Jistě, pane.“ dickon si paruku stáhl z hlavy s tak zjevnou

úlevou, že se na okamžik i zapomněl mračit. Vlasy měl zlatě

hnědé a přilepené k hlavě potem až na neposlušnou kudrnu

na temeni.

Chlapec se s úklonou vzdálil a nechal Maxe samotného nad

talířem s několika oschlými brambory a pirohem plněným ledvinkami. Max propíchl krustu pirohu nožem. nevyšel z ní ani ten nejtenčí proužek lahodného kouře. koneckonců proč by měl, vždyť všechno jídlo se v tomto domě podávalo vlažné, což bylo

kupodivu ještě odpudivější, než kdyby bylo úplně studené.

nana zatím pro Maxe zůstávala záhadou. Začínal si říkat,

zda neučinil nevědomky něco, čím by kuchařku urazil – zda

snad neznesvětil její dceru či nezamordoval jejího prvního potomka. Proč by ho jinak ta pekelná ženská den co den mučila těmi otřesnými jídly? nebo se možná proti němu všichni spolčili a usoudili, že vyhladovět ho k smrti poskytne konstáblovi méně

důkazů, než kdyby ho vystrčili z okna?

Max dloubal do krusty pirohu vidličkou a byl minutu od minuty hladovější a mrzutější. nakonec sebral odvahu a vložil si 104

jedno sousto do úst, hned nato je ale musel vyplivnout – ovšem

ne kvůli chuti, nýbrž proto, že žádnou nemělo.

S rozhodnutím, že je načase, aby se nana seznámila se svým

novým pánem, odhodil ubrousek a vyrazil z jídelny.

najít kuchyni v suterénu nedalo Maxovi mnoho práce. Sta

čilo následovat veselé cinkání stříbra o kameninu a zvuk hlasů rozjařených radostným hovorem. když se blížil ke dveřím, k uším mu dolehl zastřený trylek ženského smíchu, nakažlivého a neodolatelného.

„Pokračuj, dickone!“ vykřikl někdo jiný a vzrušeně zatleskal

rukama.

o chvíli později už stál Max mezi dveřmi do kuchyně a spat

řil své služebnictvo usazené na lavicích kolem hrubého borového stolu. Paní Spencerová seděla v čele na opačné straně a na rtech měla nefalšovaný úsměv, který jí odhaloval slušivou mezírku mezi předními zuby, vnášel jiskru do oříškových očí

a dělal ji o deset let mladší. Pak se zasmála lahodným hrdelním

smíchem a Max si s nečekaně povznášejícím údivem uvědomil,

že ten smích prve patřil jí.

nepokoušel se svou přítomnost zakrýt, ale všichni byli natolik zabraní do dění před kamenným krbem, že si ho vůbec nevšimli.

Středem pozornosti byl dickon, s parukou znovu nakřivo

posazenou na hlavě. U nohou mu seděl Cinkal a s plným zaujetím sledoval jeho představení jako všichni ostatní.

„A pak řekl“ – dickon stáhl tvář do urputného šklebu a pře

šel do hlubšího, hrozivého tónu se vznešeným přízvukem –

„,rád nosíš tuhle směšnost?‘, na což jsem odpověděl: ,ovšemže

ji nosím rád, mylorde. kdo by na hlavě nechtěl nosit mrtvého

ježka?‘“

dvě Alžběty vyprskly neovladatelným smíchem a další se

veselím rozslzela a musela si otřít oči lemem zástěry. Hodges

plácal otevřenými dlaněmi do stolu a trhaně se řehtal jako nějaké přerostlé batole.

„A co se stalo potom?“ dožadovala se Pippa. „nechtěl tě nechat odvést do kobky nebo přehodit psům?“

105

dickon si zastrčil palce za pásek pumpek a nadmul svůj hubený hrudníček do komických rozměrů. „Potom mi odpověděl:

,od této chvíle to budu já, kdo rozhodne o tom, co je řádné a co

ne, nikoli paní Spencerová. Buď tak laskav a sundej si ji. Hned.‘“

nato dickon smekl paruku z hlavy a s teatrálním gestem ji

usadil Cinkalovi na hlavu. Psík nesl tu potupu důstojně a vypadal na chlup stejně jako jeden obtloustlý advokát, jehož Max viděl řečnit v Parlamentu.

Max vyčkal, než další nával smíchu odezní, načež zvedl ruce

a několikrát hlasitě zatleskal. „obdivuhodné ztvárnění, mladý

pane dickone. Váš talent tu očividně přichází nazmar. Měl byste

se procházet po prknech Theatre Royal.“

106

14

Všichni sloužící se k němu otočili jako jeden a v jejich obličejích se zračila směs zděšení a strachu vyvolaná zjištěním, že se jejich zaměstnavatel opírá o zárubeň dveří a sleduje je lhostejnýma očima.

dickon okamžitě chňapl po paruce, schoval ji za zády a provinile svěsil hlavu. Jedinou osobou, již Maxova přítomnost očividně nechala zcela chladnou, byla prastará žena houpající se v křesle v rohu místnosti. Soudě podle hromady mnohobarevné vlny nakupené pod jejíma nohama strávila poslední století pletením šály pro obra. Jelikož ji Max až doposud nikde nespatřil, mohl se jedině domnívat, že právě tohle je ona nepolapitelná nana, původkyně veškerého jeho kulinářského trápení od příjezdu na Cadgwyck.

Paní Spencerová se zvedla a okouzlující úsměv na její tváři

vystřídal upjatý výraz, který Max začínal z duše nesnášet. Měl

to být úsměv, ale úsměv to nebyl, spíše nástroj k uchlácholení

těch, kterým byl určen. „Lorde dravenwoode, můžeme pro vás

něco udělat?“ Vyčítavě vzhlédla k řadě zvonků nad jeho hlavou.

„neslyšeli jsme vás zvonit.“

Max si jednu po druhé prohlížel jejich ostražité tváře a najednou poprvé pochopil, čím jsou jeho podřízení především – rodinou. když se jeho rodina scházívala k večeři, bylo to ve formál107

ní jídelně velmi podobné té, z níž právě odešel. konverzace se

omezovala na otcovy nabubřelé názory na toho či onoho politika, který se zrovna znelíbil jeho jemnocitu, a matčino souhlasné špitání. Většina jídel se odehrávala v napjatém tichu přerušovaném pouze cinkáním stříbra a tichým dechem regimentu slou žících, stojících podél zdí a připravených splnit panstvu každé

přání.

Čas od času, když otci zaskočilo a celý zbrunátněl, šťouchal

Ash do Maxe pod stolem nohou a dělal na něj grimasy, ale Max

si dával pozor, aby mu oči neuhnuly z talíře, neboť věděl, že

kdyby si vévoda jejich neomalenosti všiml, byl by to on, kdo by

za ni zaplatil.

Max si dávno přísahal, že až bude pánem vlastního domu,

jeho rodina bude sedat u stolu podobně jako nyní jeho sloužící,

bude společně jíst, bavit se a smát a užívat si potěšení ze vzájemné blízkosti. Jenže ten sen už je pohřbený. Je teď sice pánem domu, ale v očích těch, kteří sedí kolem kuchyňského stolu, nemůže být nikdy víc než vetřelec – nezvaný host ohrožující jejich štěstí.

na lavici naproti paní Spencerové si všiml volného místa

a na okamžik se bláhově zatoužil zeptat, zda by si nemohl přisednout. Pak se ale vzpamatoval a bezbarvým hlasem řekl: „napadlo mne, jestli byste neměli trochu soli.“

„Řeknu Betyně, aby vám ji donesla,“ slíbila paní Spencerová

s očividnou úlevou. Zřejmě ho považovala za natolik bezcitného, že by je dokázal všechny vyhodit jen proto, že se na jeho účet nevinně pobavili.

Max se už chystal k velmi neelegantnímu ústupu, když vtom

si jej všiml – zlatavého bochníku čerstvě upečeného chleba posazeného uprostřed stolu. Musel být vytažen z pece těsně předtím, než se Max v kuchyni objevil. Z křupavé, dokonale propečené kůrky ještě stoupal kouř a kolem se linula tatáž neodolatelná

vůně, která Maxe dováděla k šílenství od příjezdu na Cadgwyck. Vedle bochníku seděla kameninová miska s čerstvě stlu

čeným máslem, které jen čekalo, až je namažou na tu horkou

kvasnicovou lahůdku.

108

Byl to obyčejný bochník chleba, jaký se hodil do sedlácké

chalupy a ne na panský stůl. A přesto pouhý pohled na něj vyvolával v Maxovi pocit krutého strádání.

Zaťal ruce v pěst. Je pánem domu. Ten chléb patří jemu! Pomalu zvedl zrak a upřel jej do polekaných očí hospodyně.

Všechno v tomto domě mu patří!

V jeho výrazu muselo být v tu chvíli něco hrozivého. Paní

Spencerová pootevřela rty, jako by se jí zničehonic nedostávalo vzduchu. Bledá ruka jí nervózně vylétla k vykukující krajce u krku.

kdyby pro něj celý život nebyl nekončící lekcí o tom, jak si

odepřít právě to, po čem touží nejvíc, Max by v sobě možná

nenašel dostatek síly, aby se dokázal k ní i k tomu zatracenému

chlebu otočit zády.

Po několika krocích se ale přece jen zarazil. Beze slova se

obrátil na patě, napochodoval přímo ke stolu a popadl obrovský

porcovací nůž položený vedle bochníku. Jedna z Alžbět popla

šeně vypískla a další se skrčila do židle, jako by je měl všechny

do jednoho zavraždit. Max věnoval své hospodyni tentýž pohled, jaký asi uštědřil Hádes Persefoně okamžik předtím, než ji unesl do své podzemní říše, aby s ní naložil po svém, načež nechal nůž dopadnout v blyštivém oblouku a jediným zuřivým

pohybem na něj chléb nabodl.

došel se svým úlovkem až ke dveřím a pak se vrátil pro máslo a buclatou jitrnici. Sloužící na něj zírali, jako by se dočista pomátl, ale Max se nestaral, co si o něm kdo myslí, hlavně když bude moci ukojit svůj hlad.

Ve dveřích se zastavil a krátce pokývl hospodyni. „děkuji,

paní Spencerová. To bude všechno.“

V měsících následujících po Clarindině odchodu si Max uvykl platit za hýření, jemuž se bezuzdně oddal. Budíval se v poledne s třeštící hlavou a roztřesenýma rukama a v krku ho ještě pálilo po vší té brandy, kterou vypil předchozí noci. Potácel se z postele a na toaletu s rukou zdviženou před obličej, aby si

uchránil choulostivé oči před bodavými paprsky slunce. A pak

zalézal zpět do peřin a čekal do tmy, aby mohl začít nanovo.

109

na co ale nebyl zvyklý, bylo probudit se za úsvitu s plným

žaludkem a úsměvem na rtech tak jako toho rána na Cadgwycku. Převalil se na záda a se spokojeným zamručením se protáhl jako kocour po úspěšném nočním lovu.

Poté, co se znovu o samotě usadil k jídelnímu stolu a pochutnal si na chlebu, máslu a jitrnici, se brzy odebral na lože a celou noc prospal jako nemluvně. Za léta strávená u Společnosti jídával u stolů společně s lordy i princi, ale žádná z jejich cizokrajných delikates se nemohla porovnat s lahodnou vydatností toho prostého jídla.

V naději, že si ukradne ještě několik hodin spánku, se zhluboka, spokojeně nadechl vzduchu vonícího po čerstvém chlebu.

Zprvu se domníval, že se mu to jemné aroma přichytilo na kůži,

ale jak ho opouštěla malátnost spánku, najednou se prudce posadil, odhrnul závěsy postele, vystrčil z nich hlavu a pozorně zavětřil.

o pár minut později už spěchal po schodech a v běhu si

upravoval vázanku. Zanedlouho se již znovu opíral o dveře

do kuchyně a zvědavě očima hltal všechny drobnosti, které mu

pro hlad a zlost předchozího večera unikly.

kuchyně byla skrytá v suterénu sídla, ale vysokou řadou

oken podél celé protější zdi pronikal dovnitř tlumený svit brzkého rána. nebylo tu ani stopy po prachu a rozkladu patrném všude jinde v domě. na roštu praskal přívětivý oheň a jeho teplo zahánělo ranní chlad. na železných háčcích natlučených

do odhalených trámů visely vyleštěné měděné hrnce a svazečky

sušených bylinek. Podlaha z kamenných dlaždic a nízký strop

dodávaly místnosti atmosféru velké útulné jeskyně.

na vybledlém koberečku před kamenným krbem ležel Cinkal stočený do klubíčka s bradou položenou na tlapkách, zatímco na polštáři v houpacím křesle podřimovala kulaťoučká skvrnitá kočka s huňatými pacičkami.

dvířka litinových kamen byla otevřená, ale nebyla to kuchařka, ale jeho hospodyně, kdo se k nim skláněl. Max upřímně pochyboval, že by nana kdy mohla mít tak pěkně tvarovaný zadeček. Pro jednou paní Spencerová nebudila dojem, jako by se

ve škrobu celá vykoupala. Sukni jí chránila bílá zástěra a tváře

110

měla zrůžovělé žárem sálajícím z kamen. Ze síťky na drdolu jí

uniklo pár pramínků a spadlo jí kolem tváře. Max ve zdráhavém údivu sledoval, jak se jeden z nich ve vlhkém horku stočil do půvabné lokny.

Přestože nebyla dokonale upravená, zdála se Maxovi mnohem šťastnější než kdy dřív. dokonce si pro sebe potichu prozpěvovala.

Právě když zavírala dvířka trouby a odkládala utěrku, Max

se ozval. „Vidím, že jste ranní ptáče, paní Spencerová.“

narovnala se tak rychle, že se málem praštila do hlavy o měděný hrnec nad sebou, a v mžiku se k němu otočila. Tvářila se tak provinile, jako by ji přistihl in flagranti na kuchyňském stole s nějakým statným mladým zahradníkem, což byla představa,

která Maxe zarazila víc, než by si býval chtěl připustit.

Utěrku upustila z rukou a chvatně se pokusila ukáznit povolený pramínek a zasunout jej zpět do síťky, ale zcela bezvýsledně. „Mylorde, jsem přesvědčená, že i v Londýně je zvykem zazvonit, pokud něco potřebujete, a ne se za služebnictvem plížit a děsit je k smrti.“

„Co to tu děláte?“ zeptal se, aniž jejímu obvinění věnoval

pozornost.

Podívala se na stůl, celý zaskládaný sáčky s vločkami a moukou, kostkami másla a sádla, košíkem kropenatých vajíček, ko

řenkami, kameninovými miskami a bezpočtem dalšího nádobí

a přísad, z nichž mnohé Max ani nedokázal rozeznat.

Její rty se zavlnily nepatrně drzým úsměvem. „Vařím.“

Max se pohnul k ní. „Žil jsem v domnění, že o vaření se tu

stará nana.“

„nana se dnes necítí dobře.“ Jako by ho chtěla upozornit, že

je poblíž někdo, kdo by ji slyšel křičet, kývla směrem ke dveřím.

„nedokáže už vyjít do schodů, a tak nespí v pokojích služebnictva, ale v komoře na konci chodby.“

Max se zastavil u konce stolu. Jak se přemisťoval, otáčela se

za ním a nespouštěla z něj oči, jako by byl lovecký pes a ona

zraněná liška. „A kolikpak dní v týdnu se nana necítí dobře?“

zeptal se. „Čtyři? Šest? Sedm?“

„Přibývají jí léta. Rádi jí pomůžeme, když máme čas.“

111

„ Pomůžeme?“ Max se významně rozhlédl po kuchyni. „Zdá

se mi, že kromě vás tu nikdo jiný není.“

Paní Spencerová bojovně vystrčila bradu. „Časem jsem zjistila, že vstanuli brzy, mohu nerušeně pracovat, než se probudí ostatní.“

Max téměř cítil, jak v něm narůstá vztek. Je sice pánem domu,

ale tohle je její kuchyně. Její území. To on tu je vetřelcem. nejspíš by se nejraději natáhla po zamoučeném válečku položeném na stole a hnala ho odsud hlava nehlava.

„Potřebujete něco?“ zeptala se.

když vzhlédl do její hrdé tváře, pocítil, jak se v něm ozval

nebezpečný hlas touhy. Potřeboval by mnoho věcí, a ona mu

žádnou z nich nemůže poskytnout.

„Pokud ne,“ řekla a otočila se k němu zády se vzdorovitým

plesknutím zástěry, „mám tu spoustu jiné – Au! K čertu! “

Max ji natolik vyvedl z míry, že docela zapomněla na spadlou utěrku a sáhla na rozpálenou kličku kamen holou rukou.

když si přitiskla zraněnou dlaň k ňadrům a zaťala zuby, aby

znovu nevykřikla, Max si k ní pospíšil několika dlouhými kroky. oči se jí leskly nezadržitelnými slzami a zdály se díky nim ještě větší a zářivější.

Rozčilený, že ji tak rozptýlil, ji jemně vzal za spálenou ruku.

„Ukažte, podívám se,“ naléhal na ni, když držela prsty křečovitě

sevřené.

Vydechla zadržovaným vzlykem. „není třeba. nepotřebuji

chůvu.“

„To nebyla žádost, ale rozkaz.“

Ušklíbla se. „Jste pěkně panovačný. Měl byste vědět, že si

z vás u večeře nemilosrdně natropím legraci, a věřte mi, že jsem

ještě lepší imitátor než dickon.“

„nezapomeňte jim předvést tu část, kdy vás vyhodím za neuposlechnutí přímého rozkazu.“

Věnovala mu další odbojný pohled, ale pomalu prsty povolila. na každém z nich měla ošklivý červený otisk.

„naštěstí jste se pustila kamen dřív, než se vám nadělaly puchýře. Ale určitě to bolí jako čert.“ Zvedl zrak, jen aby si všiml, jak se kousla do spodního rtu. „Můžete plakat.“

112

„To je od vás velmi šlechetné. Teď už potřebuji vaše svolení

i k pláči?“

Přestože se stále tvářila vzdorovitě, nebránila se, když ji

odvedl k umyvadlu posazenému na dlouhém stole pod řadou

oken. napumpoval vodu a jemně jí vsunul popálenou dlaň pod

kohoutek. Jakmile na prstech ucítila chladivý proud vody, tiše

zasténala. Víčka jí klesla a tvář se uvolnila úlevou.

Maxovi ten pohled nezvykle učaroval. Její šedohnědé řasy

nebyly nijak dlouhé, zato husté a na konečcích jemně zatočené.

Zdálo se, že jí tváře nepokrývá ani stopa pudru, a přesto měla

pleť hedvábnou a čistou jako smetana. Max sklouzl pohledem

k jejím rtům. když je netiskla k sobě ve zdvořilém úsměvu, ani

nešpulila v nesouhlasném úšklebku, ukázalo se, že jsou překvapivě plné, růžové a svůdně vykrojené. Pak otevřela oči a Max rychle vrátil pozornost k jejím prstům, než si stačila všimnout, že ji pozoruje.

„Pojďte,“ vybídl ji ochraptěle a odvedl k jedné z lavic u stolu.

Přiměl ji, aby se posadila, a pak si obkročmo sedl vedle ní. „Vím,

o něčem, co vám pomůže.“

Vděčný, že během své kulinářské orgie nezhltl všechno máslo v domě, sáhl špičkami prstů do jedné kameninové misky a zlehka začal nanášet máslo na každou z ranek na Anniných prstech. Většina žen, jež znával, by nevyšla z domu bez rukavic

až po lokty, aby si ochránila liliově bílou pleť. Anna měla ruce

jemně opálené a na špičkách prstů se jí tu a tam ukazoval mozol

či škrábnutí. Byly to ruce ženy, které těžká práce není cizí.

„Jak jste věděl, že máslo pomůže?“ zeptala se a věnovala mu

plachý pohled zpod lesklých řas.

„Měl jsem bratříčka, který se jako malý neustále dostával

do průšvihů. V jednom kuse srážel úly ze stromů nebo kuchařce

kradl přímo pod nosem horké ovocné koláče a pálil si o ně prsty. Mnohokrát jsem ho musel ošetřovat, jinak by rodiče zjistili, jakou spoušť zase způsobil, a dostal by pořádný výprask.“

„ Měl jste bratra?“ opakovala tiše se zjevnou obavou, že uslyší

to nejhorší.

Max nedokázal zakrýt trpký podtón ve svém hlase. „Už není

malý.“

113

„A co vy? Vy jste žádné lumpárny neprováděl?“

Posmutněle se ušklíbl. „Jen zřídka. Ale jen proto, že jsem se

bál. Ještě jsem se ani nedokázal postavit a už se mi dostávalo

lekcí o tom, že jsem nejstarší syn, otcův dědic a naděje všech,

kteří se klaněli před oltářem Burkeů. Lumpárny patřily k radostem, jaké si mohli dopřát jen obyčejní smrtelníci, a ne urození chlapci v pumpkách, které čekal vévodský titul.“

„Pro dítě to muselo být těžké břímě.“

„nevím, jestli jsem někdy byl dítě.“

„Podporoval vás otec v kariéře u Východoindické společnosti? Měla jsem za to, že šlechtici mají nanejvýš posedávat v klubech s dalšími zámožnými gentlemany, popíjet brandy, diskutovat o svých krejčích a vychloubat se svými úspěchy ve farau.“

Max se otřásl. „nevím o nikom, kdo by se pro takový život

hodil méně než já. otce málem ranila mrtvice, když jsem mu

přednesl svůj úmysl připojit se ke Společnosti. ovšem jakmile

pochopil, že mé postavení přinese rodinnému jménu ještě větší

prestiž a moc, nadšeně mé rozhodnutí schválil, jako by naplňovalo jeho nejvroucnější přání.“

„nikdy vás neomrzelo být tím dokonalým synem? nikdy

jste nezatoužil zbavit se okovů povinnosti a udělat něco skutečně… nestydatého?“

Rty mu zahrály váhavým úsměvem, než k ní zvedl pronikavý pohled. „netoužil jsem po ničem jiném.“

Teprve nyní si uvědomil, že jí už dávno rozetřel máslo po spáleninách, a přitom ji stále drží za ruku. Palcem ji bezmyšlenkovitě hladil po dlani a opisoval jím malé kroužky na hebké kůži.

Úsměv mu ze rtů zmizel. Byla to nesnesitelná situace. A ona

byla nesnesitelná ženská. A přesto, když tak důvěřivě nechávala

svou dlaň v jeho a on cítil na rtech její dech vonící mátou, svět

se zdál plný možností.

Zničehonic mu přišlo na mysl, že se mu snad naskytla dokonalá příležitost, jak přetnout pouta povinnosti. Co by mohlo být nestydatější než ukrást si polibek od hospodyně? Copak to není pradávný zvyk? nemravní aristokraté sváděli své hospodyně

a služebné odnepaměti.

114

Maxovo tělo se okamžitě napjalo vzrušením a pobízelo ho,

aby alespoň jednou v životě učinil něco bláznivého a bezhlavého, následky vezmi čert.

Zvedl ruku k její tváři, v očekávání, že před jeho dotykem

ucukne. Ale když ji palcem pohladil po jemné líci, zůstala stejně

klidná jako její pohled. Zbloudilá lokna hnědých vlasů ho po

šimrala na hřbetech prstů, když se odvážil do mnohem nebezpečnějších končin a bříškem palce jí přejel po sametových rtech, které už nebyly pevně sevřené, ale vábivě pootevřené. A když se na vlastní kůži přesvědčil, jak jsou něžné, hlava se mu zamotala

a dokázal myslet už jedině na to, jak sladce budou chutnat.

když se k ní naklonil, sklopila zrak a hustý závoj řas jí zakryl

rozzářené oči, téměř jako na protest proti tomu, co mělo přijít.

Jejich rty se už už dotýkaly, ale v tu chvíli mezi ně zavanul první

proužek kouře.

115

15

oba naráz se ohlédli na litinová dvířka, kolem kterých se

škvírami valily husté oblaky kouře. Anna s polekaným výkřikem vyskočila na nohy a pospíšila si ke kamnům. Tentokrát si nezapomněla vzít utěrku ani dřevěný naběrák, než je otevřela.

na záchranu bylo ale příliš pozdě. když lopatu z kamen vytáhla, ležela na ní černá doutnající hrouda.

Vyklopila ji na stůl. dravenwood stál vedle ní a hleděl

na spálený chleba se stejnou rozmrzelostí jako ona, neli větší.

„odpusťte,“ pronesl ochraptělým hlasem, ze kterého zaznívala lítost, nebo možná jen doznívající touha. „neměl jsem vás rušit.“

„Vina je jen na mé straně,“ opáčila a bezděčně špičkami prstů zatápala po známém tvaru medailonku ukrytého pod látkou živůtku. „neměla jsem zapomínat, že stačí jen chvilka nepozornosti a všechno může přijít nazmar.“

dravenwood krátce přikývl a bez dalšího slova odešel z kuchyně.

Anna sledovala, jak jeho široká ramena mizí ve dveřích, a se

zrádným bodnutím lítosti si uvědomila, že ani jeden z nich nebude natolik pošetilý, aby stejnou chybu udělal znovu.

„Pán si přeje, abys za ním přišla do pracovny.“

116

Anna vzhlédla od koberce v salonu, do kterého se bez nejmenšího nadšení snažila podpatkem namačkat čerstvou hlínu ze zahrady, a obrátila se k Líze stojící ve dveřích. dívka muchlala lem zástěry v rukách a vyhlížela právě tak nervózně, jak se Anna cítila.

od ranního setkání s lordem dravenwoodem podobnou žádost tak trochu očekávala. doufala, že až ji obdrží, svíravý strach v jejím břiše povolí, a ne že se znásobí do nesnesitelné tísně.

Posledních deset let se zoufale pokoušela dokázat sama sobě,

že již není tou dívkou jako kdysi. Stačil ale jediný něžný dotek,

mučivý náznak polibku dravenwoodových dokonale tvarovaných rtů, a pečlivě vystavěná iluze se jí zbortila pod rukama. Co by asi udělala, kdyby se jejich rty skutečně dotkly? objala by ho kolem krku a sedla by si mu na klín? Ukradl by jí srdce stejně

snadno jako polibek? Byla by vůbec schopná darovat jedno bez

druhého?

„děkuji, Lízo.“ Zastrčila poloprázdný květináč s hlínou pod

volánové zdobení chaise longue, vyslala k dívce povzbudivý

úsměv a pak se vydala do schodů vstříc svému osudu.

dveře pracovny byly nepatrně pootevřené. Anna proklouzla

do místnosti, kde lord dravenwood seděl za stolem z třešňového dřeva pokrytým prachem, obklopený vysokými stohy účetních knih s plesnivými přebaly a zažloutlými stránkami. Jednu z nich měl otevřenou před sebou a s naprostým soustředěním si do ní dělal poznámky.

Anna stála na místě a čekala, až si jí všimne. Ráno v kuchyni

zjistila, jak opojné – a jak nebezpečné – je ocitnout se ve středu

jeho pozornosti.

do očí mu teď spadl tmavý vlnitý pramínek vlasů. netrpělivě si ho odhrnul z čela, aniž přestal psát. Cosi v tom chlapeckém gestu probudilo v Annině srdci zvláštní něhu. Protože si ale uvědomovala, jak nevhodné je tak zbaběle ho sledovat, když si toho není vědom, nahlas si odkašlala.

okamžitě zvedl zrak a pero v jeho ruce se zastavilo. neřekl

nic, jenom si ji přeměřil zpod hustého tmavého obočí. Už to nebyla ta křehká žena, která mu dovolila, aby jí ošetřil rány a bez117

mála si od ní uloupil polibek. Zástěru měla čerstvě naškrobenou

a vlasy pečlivě sčesané do síťky na temeni.

Znovu se z nich stali pán a hospodyně, oba věděli, kde je

jejich místo a jaké hranice není záhodno překračovat.

nikdy.

Anna nasadila co možná nejklidnější výraz prostý jakýchkoli

emocí a zpříma mu pohled oplatila. „Potřeboval jste mne, mylorde?“

krátce přimhouřil oči, načež účetní knihu s hlasitým prásknutím zaklapl, aby tak dal najevo, že se nyní bude věnovat jen jí.

„Mám dojem, že naopak vy potřebujete mne, paní Spencerová.

Po našem rozhovoru dnes ráno jsem si uvědomil, že jsem ostudně

zanedbával své povinnosti.“

„Vy? A zanedbával? Své povinnosti?“

„kdyby tomu tak nebylo, nemusela byste se pokoušet odvést

celodenní práci ještě dřív, než se slunce ukáže na horizontu.“

„Jsem hospodyně tohoto domu. Je mou povinností zajistit,

aby tu vše běželo hladce.“

„V tom se nemýlíte, jenže není vaše povinnost odvádět práci

za všechny ostatní.“ opřel se v křesle a podepřel si bradu spletenými prsty.

Jeho ruce byly přesně takové, jaké by muž měl mít – silné,

pevné, s jemným tmavým chmýřím na hřbetech dlaní a dlouhými, elegantně štíhlými prsty. Byly to ruce, jakým by žena ochotně dovolila, aby ji hladily…, klouzaly po její kůži…, laskaly ji…

Anna strhla zrak zpět k jeho obličeji, zděšená svévolným zblouděním svých myšlenek.

„od svého příjezdu jsem zatím stačil zjistit, že máte k ruce

pomateného majordoma, stařičkou kuchařku, několik milých,

nicméně krajně neschopných služebných a nevrlého komorníka, který nerozezná stříbrný podnos od plcha. Budeteli se dál pokoušet svou prací vynahradit všechny nedostatky ostatního personálu, dosáhnete leda toho, že se uštvete k smrti.“

než se Anna stačila ovládnout, ze rtů jí unikl trpký smích.

„Možná se naopak snažím předčasné smrti uniknout.“

„Jsem si jistý, že děláte, co je ve vašich silách, ale jedna žena

na všechno nestačí. Bylo mi patrné od prvního večera, kdy jsem

118

přijel, že starost o tak rozsáhlé sídlo nemůže služebnictvo v dosavadním složení zvládnout. A přesto jsem neučinil nic, abych situaci napravil. Proto jsem se nyní rozhodl poslat do Londýna pro výpomoc.“

Anna cítila, jak se jí svírá hrdlo při představě domu plného

cizích lidí bloumajících bez dozoru po chodbách a pletoucích se

do věcí, po nichž jim nic není. do věcí dávno pohřbených, které

tak za každou cenu i musejí zůstat. A do jiných, které může vy

řešit jedině ona nebo její lidé.

„Mohu vás ujistit, že to nebude nutné,“ řekla klidně, byť usilovně bojovala s náznakem hysterie, který se jí vkrádal do hlasu.

„To já jsem dopustila, aby ostatní ve svých povinnostech polevili, zatímco dům neměl žádného pána. Jakmile jim vysvětlím, co se od nich žádá, začnou pracovat usilovněji. To vám mohu odpřisáhnout.“

„Snad bych uvěřil, že je to možné u těch mladších, ale co

Hodges? A nana? Máte tu vést domácnost, paní Spencerová,

nikoli domov pro neduživé a duševně choré.“

„nanu i Hodgese by zničilo, kdyby přišli o svá místa. Ani

jeden z nich nemá rodinu, která by se o ně postarala. nemají

kam jít. Hodges byl donedávna zcela zdravý a při smyslech,“

zalhala. „obávám se, že jeho stav je následek zranění utrženého

ve válce.“

dravenwood se na ni podezíravě zamračil. „Ve které?“

„V té s napoleonem,“ opáčila Anna v naději, že tím zahrne všechny možné války v uplynulých desetiletích. „nebylo by správné vzít mu všechno poté, co se tak statečně bil za svou zemi a krále.“

dravenwood mrzutě zavrčel. „A nana? Sloužila snad jako

dělostřelec u královského námořnictva?“

„nana po většinu života věrně sloužila v jedné místní rodině,“ poskytla mu Anna zrnko pravdy, které by ho snad mohlo přesvědčit. „když ale začala ztrácet sluch, rozhodli se ji nahradit a propustili ji. Teď touží jedině po tom, aby mohla dožít tady

na Cadgwycku – v domě, který považuje za svůj domov.“ Anna

přistoupila ke stolu a opřela se o desku dlaněmi. Za jeho slitování byla ochotná obětovat i svou zatvrzelou hrdost. „Prosím, 119

mylorde. Přesvědčímli ostatní, aby pracovali víc a vypomohli

mi, mohou tu Hodges a nana zůstat?“

„Samozřejmě že mohou zůstat.“ Vrhl na ni zamračený, nefal

šovaně dotčený pohled. „Co jste myslela, že provedu? Vyženu je

na vřesoviště a nechám je tam pojít hlady?“

Anna se napřímila a vydechla úlevou. Popravdě právě toho

se obávala. „děkuji, mylorde. Potřebujete ještě něco jiného?“

„Ano, vlastně tu je ještě něco.“ Potutelný odlesk v jeho očích

připravil Annu v mžiku o všechen klid.

„Ano, mylorde?“

„nesejde mi na tom, jakými šlichtami mě budete krmit, ale

pokaždé chci mít na stole i trochu vašeho chleba. každý den.

k snídani.“ Po chvilce dodal: „A k večeři.“

Anna cítila, jak její vážné rty pokouší úsměv. „Myslím, že to

nebude těžké zařídit. Bude to všechno, mylorde?“

„Prozatím.“ Bylo to jediné nevinné slovo, a přesto znělo nezvykle provokativně, když je vyslovila jeho dokonalá ústa. Ústa, která se před několika hodinami málem zmocnila těch jejích.

Anna již došla téměř ke dveřím, když se za ní ozvalo: „Paní

Spencerová?“

otočila se a ostražitě se na něj zadívala.

„nepřišlo vám nikdy na mysl, že možná nejsem takový bezcitný nelida, za jakého mě máte?“

„ne, mylorde,“ přiznala vážně. „obávám se, že nepřišlo.“

Ale než vyklouzla ze dveří, věnovala mu kratičký, avšak vřelý

úsměv, ne takový, jakým ho častovala obvykle.

„nemožná ženská,“ slyšela, jak si zamumlal pro sebe, než se

znovu ponořil do účetních knih.

„Požaduji větší mzdu!“ durdila se Pippa, když se následujícího odpoledne společně s dickonem pachtila se srolovaným kobercem, který jim Anna přikázala dotáhnout ze salonu před dům.

„Žádnou mzdu nedostáváš,“ upozornila ji Anna. Stála na

rozviklaných štaflích uprostřed haly a koštětem ometala husté

závoje pavučin ze zašlých mosazných ramen lustru. každé bod120

nutí a zabolení ve svalech jí připomínalo, že je tam sama pracně

navěšela.

„Tím spíš bych měla dostat přidáno.“ Pippa s vyčerpaným

povzdechem upustila svůj konec koberce a unaveně si na něj

dřepla. Tmavé lokny měla zakryté plátěným šátkem, aby se

k nim nedostal všechen ten prach.

dickon obrátil oči v sloup. „nechápu, proč bys ty měla být

tak mrzutá.“ Hoch se toužebně zadíval na otevřené vstupní dve

ře. „Já jsem teď mohl být venku a lovit večeři nebo chytat poníka, na kterém bych se mohl projet. Místo toho jsem zavřený v tomhle strašném domě a musím tu s tebou dělat ženskou práci.“

„Jen nereptej, drahoušku,“ vyčinila mu Anna ze svého vratkého bidýlka. „Až budeš na dvoře prášit koberec, užiješ si čerstvého vzduchu víc než dost.“

dickon si pro sebe zabrumlal něco, co by mu patrně vyneslo

pěkný štulec, kdyby na něj Anna dosáhla, a zatáhl za svůj konec

koberce tak prudce, až z něj Pippu shodil na zem. než stačila

vyskočit, očistit si sukni a střelit po něm nazlobeným pohledem,

už byl i s kobercem venku.

Anna odhodila koště a slezla ze štaflí. oprášila si špinavé

ruce a se spokojeným úsměvem si prohlédla výsledek své práce.

S plněním slibu, který dala lordu dravenwoodovi, ani chvíli

neotálela. Bětka s Betkou za neustálého kýchání strávily většinu dopoledne sundáváním trouchnivějících závěsů z vysokých klenutých oken a teď horlivě čistily mnohaleté nánosy špíny ze zvlněných okenních tabulek. Bety se činila s mopem na podlahu

a Betyna pomocí hadru namočeného ve lněném oleji a včelím

vosku důkladně leštila mahagonové zábradlí, až znovu odhalilo svou sytou krásu. Líza stahovala stará prostěradla z nábytku v horních pokojích a pěchovala hrsti čerstvého peří koupeného u místní husopasky do všech matrací. dokonce i Hodges s nanou trvali na tom, že se chtějí do práce zapojit. Hodges s chutí sbíral každý kousek zašlého stříbra, na který v domě narazil, a odnášel jej do kuchyně, kde se nana svýma starýma rukama

pouštěla do jeho cídění.

Se svými omezenými možnostmi nemohli nikdy domu vrátit jeho zašlou krásu. Mohli jedině nastavit zrcadlo, v němž by 121

se odrazilo to, co kdysi býval. Ale i jejich skromná snaha rozvířila mnohem víc než jen prastarý prach. když Anna jen trochu naklonila hlavu, málem jako by slyšela tóny valčíku znějící z prázdného tanečního sálu, veselé cinkání šampusek pozvednutých k přípitku, tlumený šum hovoru a smích hlasů dávno zaniklých. A při tom všem je sledovala Angelica ze svého vyvýšeného místa na galerii. Z jejího tajemného úsměvu nebylo možné vyčíst, zda jejich snahu schvaluje, nebo se jen vysmívá jejich pošetilosti.

Pippa sledovala Annin pohled. „naše Bílá paní se neukázala

už téměř dva týdny. A kvůli tobě bude teď v domě tak útulno,

že se odsud lordu despotovi už vůbec nebude chtít. Začínám

mít dojem, že se ho nechceš zbavit tak urputně, jak bys nás ráda

přesvědčila.“

„Ale jdi,“ odbyla ji Anna, ale sama svému hlasu příliš nevěřila. „Jistěže budu ráda, až odsud odjede. Ale přece jsme se shodli, že bude v našem nejlepším zájmu, když s ním budeme jednat v rukavičkách. na rozdíl od těch ostatních to není žádný

hlupák.“

„netvrdila jsem, že on je tu za hlupáka,“ opáčila Pippa a věnovala Anně čtverácký pohled, než zamířila k vedlejšímu vchodu vedoucímu na dvůr.

„Hubatá žába,“ ulevila si Anna. Tušila, že je nejspíš jen otázkou času, než Pippa s dickonem přijdou na to, že by mohli plácačky místo na koberec použít jeden na druhého.

Ať už si ale Pippa myslela cokoli, přítomnost lorda dravenwooda na Cadgwycku byla tím posledním, co si Anna přála.

Plýtvali drahocenným časem, který mohli věnovat hledání pokladu. krom toho čím déle tu zůstával, tím obtížnější bude nakonec se ho zbavit. Anna mu pouze na chvíli vycházela vstříc, aby utišila jeho podezíravost, a vyčkávala, až poleví ve své ostražitosti. A jakmile začne být důvěřivější, mileráda ustoupí

z cesty a ponechá ho napospas Angelice.

Ta myšlenka jí vnukla šokující obrázek lorda dravenwooda,

roztaženého na čerstvě vycpané matraci pod vysokým baldachýnem, nedbale zakrytého jen tenkou hedvábnou přikrývkou a s požitkářským úsměvem na rtech.

122

„ Paní Spencerová! “

kdyby Anna stále ještě vrávorala na vršku štaflí, když ji ten

hluboký mužný hlas vyrušil z jejího hříšného fantazírování, patrně by se zřítila na zem a zpřelámala si vaz. Teď jí jen stačilo vytáhnout z kapsy zástěry kapesníček, lehce si osušit zardělé tváře a rozeběhnout se do schodů. Jak mohla její rozmarná obrazotvornost přijít s tak nesmyslnou představou? Ještě nikdy neviděla, že by se hrabě skutečně usmál, natožpak požitkářsky.

Chodbu před jeho komnatou nalezla prázdnou, a tak váhavě

zaklepala na dveře.

„Vstupte,“ zvolal drsným hlasem.

Anna opatrně zatlačila do dveří s obavou, že spatří Cinkala,

jak si pochutnává na dalším páru bot, nebo pana Ťapičku schouleného na dravenwoodově nejoblíbenější vázance. Hrabě byl ale o samotě, seděl na stoličce před toaletním stolkem a kabonil se na svůj odraz v broušeném zrcadle.

když vstoupila, provrtal ji v zrcadle pohledem šedých očí.

„nerad vás ruším od práce, ale potřebuji vás.“

Potřebuji vás.

Jeho odvážné přiznání přimělo Annu přemýšlet, jaké by to

asi bylo, kdyby ji muž jako on skutečně potřeboval. kdyby jí

ta slova zašeptal do ucha pod rouškou noci hlasem zastřeným

vzrušením.

Přistoupila blíž a záměrně přidala svému hlasu na příkrosti.

„Jak vám mohu posloužit, mylorde?“

Místo odpovědi se otočil na stoličce. V ruce se mu leskly velké nůžky a kolem jeho nohou se povalovaly hromádky tmavých lesklých kadeří.

„Ale ne!“ vykřikla v nepředstíraném zděšení nad tou spouští. „Co jste to provedl?“

„Začínal jsem vypadat jako barbar. nebo Američan. od příjezdu na Cadgwyck jsem se o sebe v mnohém naučil postarat, ale se stříháním vlasů mi musíte pomoci. Jak vidíte, jsem pěkný nešika.“

Anna se znovu zadívala na jeho vlasy. Zaplavila ji nepochopitelná úleva. na pravé straně je měl sice povážlivě delší než 123

Niky Mataskova » Barakova 322, Skvorec 25083,

na levé, zatím na nich ale nestačil napáchat nenapravitelnou

škodu.

Anna udělala další krok do místnosti a pak zaváhala. důvěrný úkol jako stříhání vlasů se mnohem víc hodil pro osobního sluhu či lazebníka. nebo pro manželku.

„neměla bych raději zavolat dickona, mylorde?“

„když ho k sobě nepustím s břitvou, proč myslíte, že bych

mu důvěřoval s nůžkami v ruce?“

S rostoucím zoufalstvím se mu ještě pokusila oponovat.

„Možná Hodges…“

naklonil hlavu a věnoval jí káravý pohled.

na to už neměla co říci, a tak si jen ztrápeně povzdychla.

„Tak dobrá. když jinak nedáte…“

Posbírala v sobě všechen klid a prošla místností až k němu.

Smetla mu popadané vlasy z ramen a ten prostý dotek stačil,

aby ji bříška prstů začala svrbět napětím. Ruce se jí o své vůli

zastavily na jeho ramenou a bezděky po nich přejely, ale pak

si uvědomila, co dělá, a rychle ucukla do bezpečné vzdále

nosti.

když si svlékala zástěru a zakrývala mu s ní ramena, aby

uchránila jeho oblečení, neodolala a zeptala se: „Jste si jistý, že

mě ke svému krku s nůžkami pustit chcete?“

„kdepak. Ale přesvědčit místního soudce, že jsem klopýtl

a upadl přímo na jejich hrot, by dalo obrovskou práci dokonce

i vám.“ Střelil po ní ironickým pohledem a podal jí nůžky rukojetí napřed.

Anna je přijala se rty stisknutými do tenké linky. Pak se nad

něj naklonila, aby se zblízka podívala, kolik škody bude třeba

napravovat, a přitom k ní zavanula svůdná, mužná vůně vavřínového mýdla. V podbřišku se jí rozlilo zrádné horko.

držel nehybně jako mramorová socha, když mezi prsty zachytila pramen vlasů a zkusmo jej zastřihla. nebyla hloupá, a tak si uvědomovala, že moc, kterou nad ním teď má, je pouhopouhou iluzí, jež se může snadno rozplynout pod jediným pohledem či dotekem.

„dělávala jste podobné věci i pro pana Spencera?“

124

Shlédla k němu a zjistila, že ji sleduje s nevyzpytatelným výrazem ve tváři. „někdy ano,“ odvětila, a jak dál stříhala, její ruce pomalu nabývaly na jistotě.

„Byl váš svazek šťastný?“

„Zpočátku ano. Tak jako většina jiných.“

„Jak dlouho jste sama?“

Celou věčnost, téměř vyhrkla, než se upamatovala, že je to

jenom zdání. „Bezmála deset let.“

obočí se mu nakrabatilo. „To je velmi dlouhá doba pro osamocenou ženu v tomto světě. Copak jste neměla nikoho, kdo by se o vás mohl postarat, když jste přišla o manžela?“

„dokážu se o sebe postarat sama a svou rodinu jsem našla

tady na Cadgwycku. A co vy, mylorde?“ zeptala se v naději, že

od sebe odvrátí pozornost. „Jak dlouho jste sám?“

Čekala, že ji vyplísní za neomalenost, ale on jen pokrčil rameny a řekl: „Patrně celý život.“

Jejich oči se na kratičký okamžik setkaly a pak Anna dál

opatrně pokračovala ve stříhání, až měl vlasy po obou stranách

tváře stejně dlouhé. neodvážila se ostříhat mu je víc než po bradu. když teď byly kratší, o to víc se kroutily do tmavých pra

mínků.

„Hotovo,“ oznámila mu, když skončila, a natočila ho k zrcadlu, aby se oba mohli pokochat jejím výtvorem. „Myslím, že to bude stačit. Alespoň do té doby, než se dostanete k pořádnému holiči.“

Bezděčně zvedla ruku a načechrala mu čerstvě ostříhané vlasy mezi prsty, tak jako by to udělala dickonovi. Jejich zraky se opět setkaly v zrcadle a její ruka rázem ztuhla. Ať už od ní žádal jakoukoli službu, nemá právo dotýkat se ho tak důvěrným způsobem.

Chtěla ruku stáhnout, ale on ji chytl do své a jemně sevřel

v silných prstech, aby se přestala chvět. držel v zajetí její dlaň

i pohled a Anně prolétlo hlavou, že jí možná ruku políbí, nebo si

ji přitáhne k sobě do klína.

Místo toho dlaň jen něžně stiskl. „děkuji vám, paní Spencerová.“

125

Annu zaplavila zvláštní směs úlevy a zklamání. Vymanila

se ze sevření a obratně mu stáhla zástěru z ramen. „Potřebujete

ještě něco jiného, mylorde?“

Stále ji přimhouřenýma očima sledoval v zrcadle a při její

otázce se nadechl, jako by se chystal něco říci, ale pak si to rozmyslel a místo toho jen tiše utrousil: „ne, paní Spencerová. Řekl bych, že tohle je všechno.“

Anna za sebou zavřela dveře a pak se o ně bezvládně opřela

s tesklivým povzdechem. Pippa měla nakonec přece jen pravdu.

Jejich nový pán je opravdu mnohem nebezpečnější než všichni

před ním.

Jenže z docela jiných důvodů.

126

16

„Prosím, drahoušku… Já vám věřím. Vím, že si dokážete

vzpomenout, když se budete jen trochu snažit.“

Příštího rána procházel Max po vstupní hale, když rozeznal

hlas hospodyně přicházející z přijímacího pokoje. okamžitě se

zarazil. V poslouchání cizích hovorů si nikdy neliboval, ale cosi

v tom něžném, chlácholivém tónu v jejím hlase – v hlase, jenž

byl obvykle rázný a plný hrdosti – strhlo jeho pozornost.

„Povídám ti, že si nevzpomínám!“ Max poznal Hodgesův

hlas, přestože ještě nikdy neslyšel majordoma tak podrážděného. „Lámal jsem si hlavu tak dlouho, až mě rozbolela, ale je to marné!“

„Možná kdybyste to zkusil ještě jednou!“ naléhala paní

Spencerová.

Max se přikradl až ke klenutým dveřím a opatrně nakoukl

dovnitř. Hodges byl usazený na židli s uraženou nohou, podepřenou tlustou knihou. Paní Spencerová klečela vedle něj a ruku měla položenou na jeho stehně. Vzhlížela do jeho zarudlých očí s výrazem, v němž se mísila naděje a beznaděj. „nesmíte

se vzdávat. Jste naše jediná naděje a dochází nám čas. Prosím,

zlatíčko…“

Max ztuhl. kdyby takhle prosila jeho, nebyl si jistý, jestli by

jí dokázal něco odmítnout.

127

„Já zkrátka nevím! Cožpak nevidíš, že dělám, co můžu?“ za

úpěl Hodges a skryl si brunátný obličej do dlaní.

„Ale ovšemže vidím.“ Jemně ho poplácala po noze a ramena

jí odevzdaně klesla. „no tak, drahoušku. Je to v pořádku. Tolik

mě to mrzí. neměla jsem na vás tak tlačit.“

Max si odkašlal.

Hodges trhl hlavou a oba se poplašeně zadívali Maxovým

směrem. V Hodgesových očích se leskly slzy a v obličeji paní

Spencerové se zračilo zoufalství a provinilost.

„Stalo se něco?“ zeptal se Max. „Snad bych vám mohl pomoci.“

Paní Spencerová se pomalu zvedla a opět se prkenně napřímila. „náš drahý pan Hodges jednoduše zapomněl, kam odložil klíč od vinného sklípku. Jsem si jistá, že než jej budeme potřebovat, tak si vzpomene.“

Max loupl pohledem k jejímu pasu, kde jí jako vždy visel

svazek klíčů. Lhala mu. dívala se na něj beze strachu, snad až

vyzývavě, to ovšem svědčilo pouze o jediném. osvojila si lhaní

už natolik, že se stalo jejím přirozeným projevem. Max sám žil

ve lži téměř deset let. Věděl, jak snadno si na ni může člověk

zvyknout.

Hodges uhýbal očima a křečovitě svíral područky židle

v marné snaze zakrýt neovladatelný třes v rukou.

S výjimkou hrozby, že je oba pošle z domu, měl Max jen málo

možností. A kdyby ji naplnil, už by se nikdy nedozvěděl, co

před ním skrývali. „nepřepínejte své síly, Hodgesi,“ řekl proto a upřel zamyšlený pohled na paní Spencerovou. „někdy se ztracené věci objeví na těch nejnepravděpodobnějších místech.“

následujícího rána se Max probudil za zvuku deště pleskajícího na okna jeho ložnice. Měl v úmyslu projít se dopoledne po útesech jako obvykle, ale než dosnídal, déšť za vysokými okny jídelny už padal v jednolitých šedých závěsech a rozmazával výhled na moře, převalující se v neklidných vlnách.

Jiný muž by snad mohl považovat tlumené přítmí a pravidelné tepání deště na střeše za uklidňující. Poskytlo by mu dokonalou příležitost uchýlit se do pracovny, zapálit oheň, který 128

by spolykal vlezlou vlhkost, a pokračovat v kontrole účetních

knih zbylých po předchozích pánech cadgwyckého sídla. Max

přijal správu Cadgwycku jako záminku, ne aby se sám stal

jeho přízrakem. Ale samotná představa dalšího dne stráveného za deskou stolu, věnovaného téže bezvýznamné rutině, jaká si přivlastňovala jeho pozornost téměř celý život, se mu náhle zdála nesnesitelná.

Po snídani procházel kolem okna u schodiště, když se stěna

deště na okamžik protrhla a Max zahlédl věž strážící dům z protější strany nádvoří. Rychle sklonil hlavu a zadíval se do pochmurného šera. Jediný pohled na věž zaujal jeho smysly tak spolehlivě, jak by to žádná účetní kniha nesvedla. Teprve nyní si uvědomil, že Angeličiny návštěvy postrádá.

koutky rtů mu zvlnil nečekaný úsměv. nechceli Bílá paní

přijít za ním, možná je na čase, aby se on vydal za ní.

Zabralo mu téměř půl hodiny, než se domem dobral až do

západního křídla. Býval by mohl jednoduše popadnout kabát

a klobouk, protáhnout se dveřmi na terasu a projít na druhou

stranu po mokrém kamenném nádvoří, ale chtěl se vyhnout

zvědavým pohledům služebnictva. do těchto částí jejich snaha

o zkrášlení domu ještě nezasáhla. Po cestě míjel tmavé pokoje

zaskládané nábytkem dřímajícím pod přízračně bílými prostěradly. Prošel kolem vysokých dveří zdobených opadávajícím zlacením, jež vedly do prostorného sálu, kde Angelica Cadgwycková kdysi jistě tančívala v náruči svých zamilovaných ctitelů.

Poté, co si musel prodloužit cestu o troje zamčené dveře, začínal

litovat, že si s sebou nevzal svazek klíčů paní Spencerové.

nebo možná samotnou paní Spencerovou.

nakonec došel do chodby bez oken s hnijící podlahou, která

mu pod nohama povážlivě naříkala. kvůli šeru tu téměř neviděl

a posledních několik kroků byl nucen hledat si cestu po hmatu

podél zdi, než chodba skončila u dalších dveří.

Po chvilce tápání a proklínání vlastní hlouposti, že nepomyslel na to, aby si s sebou vzal svíčku, konečně našel kovovou kliku a ramenem do dveří zatlačil. okamžik vzdorovaly, jako 129

by se mu zdráhaly vydat své tajemství, pak ale s povzneseným

vzdychnutím povolily.

Max se ocitl v prvním poschodí věže a s úlevou zamrkal

do světla, které sem pronikalo zvenčí. Jak tušil, věž patrně slou

žila v původním hradu jako hláska. Úzkými průhledy zasazenými v pravidelných rozestupech do kamenných zdí sem sahaly tenké prsty kalného světla. Točité schodiště vinoucí se podél vnější zdi se na mnoha místech rozpadalo a mokvalo pod vodní smrští, kterou sem vítr zaháněl tenkými škvírami a tlačil trhlinami ve zdech. Přestože by se velmi snadno mohlo stát, že by uklouzl, zlomil si vaz a celé dny tu zůstal ležet neobjeven, vydal se Max do schodů se smělostí, jíž sám zcela nerozuměl.

Schody vedly až k dubovým dveřím s železným kováním,

které působily mnohem starším dojmem než všechno, co Max

doposud v domě spatřil. když do nich opatrně rukou zatlačil,

na rozdíl ode dveří pod schody se mu bez odporu vzdaly.

než se ale stačil rozhlédnou kolem sebe, vlétlo mu přímo

do tváře cosi bílého.

130

17

Max přidušeně vykřikl a instinktivně zvedl ruce, aby si

ochránil oči. Podle zběsilého tepání křídel nad svou hlavou

rychle poznal, že se na něj nevrhl žádný kvílící přízrak, ale jednou z rozbitých okenních tabulek dovnitř zabloudila zmatená volavka. Jakmile pochopila, že Max nepředstavuje hrozbu, rychle o něj ztratila zájem a vylétla na jeden z trámů, kde se ladně usadila a pustila se do načechrávání peří.

Max nechápavě zavrtěl hlavou, udivený svou vlastní reakcí,

ale vděčný, že ho při ní nemohla vidět jeho jízlivá hospodyně.

když se znovu dokázal soustředit na své okolí, otočil se v pomalém kruhu a rozhlédl se kolem sebe jako očarovaný. Vzhledem ke zchátralému vzhledu předpokládal, že věž je opuštěná už celé generace. namísto toho měl zničehonic pocit, jako by se čirou náhodou ocitl v opuštěném příbytku nějaké pohádkové

princezny, která se jen na deset či dvacet let vzdálila a brzy se

navrátí v závoji ze saténu a hedvábí a obláčku sladké vůně. Max

se odvážil dál do místnosti, bezděky uchvácený kouzlem, které

tu vládlo.

kruhová místnost zabírala celý prostor vrchního podlaží

věže. Stěny pokrývala špína a plíseň, ale kdysi bývaly nabílené

a vyzdobené spletitým vzorem břečťanu nápadně podobného

tomu skutečnému, který se nyní plazil dovnitř rozbitými okny.

131

Mezi dvěma lomenými okny stála zašlá mosazná postel a potrhaná krajka zdobící baldachýn v čele postele se mírně zvedala ve vánku nasáklém deštěm. Poblíž stálo malé cembalo z třešňového dřeva. Max přímo viděl před očima, jak po klávesách jemně kloužou ladné dívčí prsty a pokojem se nese nesmrtelná melodie Bacha či Händela. došel k nástroji a udeřil prstem do jedné z kláves. ozval se skřípavý zvuk, při kterém mu zatrnuly zuby.

Velké oválné zrcadlo se zubatou prasklinou roztínající je

v půli viselo v rámu navrženém tak, aby jej bylo možné naklánět

a ukazovat toho, kdo se v něm zrovna zhlíží, v tom nejlichotivějším úhlu. když se k němu Max natáhl, aby je narovnal, téměř očekával, že v něm spatří tvář někoho jiného. dočkal se ale jen svého odrazu rozťatého puklinou napůl, s nečitelným výrazem

ponořeným v šeru.

otočil se k zrcadlu zády a přešel k jednomu z oken obrácených na moře. Polštáře na kamenném sedátku pod oknem se dávno rozpadly, ale Max i teď viděl, jak si na nich s knihou v ruce hoví mladá dívka, zatímco se za nevlídného dne déšť

opírá do vitráží, spokojená a v bezpečí tak jako ta volavka, až se

vrátí do svého hnízda.

naproti posteli stál roubený toaletní stolek a před ním na

podlaze ležela rozbitá stolička. když se k němu Max přiblížil,

na okamžik zaváhal. Už tak se vkradl do cizího soukromí, ale

vpadnout do posvátného hájemství dívčího toaletního stolku se

mu zdálo ještě nestoudnější.

na zaprášených předmětech poházených na jeho mramorové

desce bylo něco neodolatelně ženského – leželo tu mramorové

zrcátko se stříbrnou rukojetí; dva jantarové hřebínky do vlasů;

kelímek s balzámem na rty; řada lahviček se slibnými názvy,

jako například Růžové mléko, Rosa Olympu, Květ paní Ninon; vybledlá látková růžička, možná vytažená ze složitého účesu a nedbale odhozená v brzkých ranních hodinách po noci protančené na velkolepém plese.

A jediná lahvička parfému.

Max vytáhl broušenou křišťálovou zátku a zvedl elegantní

lahvičku k nosu. Předem již ale věděl, co ucítí. obsah flakonu

vyprchal již dávno, ale když se Max nadechl, pohladil ho jemný

132

nádech jasmínu – smyslný, erotický, a přitom nevinný. opatrně

lahvičku vracel na její místo, když si všiml stříbrného pouzdra

ve tvaru srdce zdobeného perletí, ležícího na kraji.

Zaváhal. Tušil, jak se asi musela cítit Pandora, když se ocitla

tváří v tvář tak neodolatelnému pokušení. Vzal krabičku do ruky

a sevřel ji v dlani, která se náhle zdála příliš veliká a nemotorná,

než aby jí mohl být svěřen takový poklad.

Přestože se v něm prala hrůza se vzrušením, nakonec víčko

pomalu otevřel. díval se do prázdného pouzdra vyloženého rubínovým sametem. Pokojem zaznělo několik známých rozladěných tónů, jaké se donesly k jeho balkonovým dveřím oné první noci, již strávil na Cadgwycku.

nedokázal snést jejich pronikavou tklivost, a tak víčko rychle

zaklapl. Mohloli něco přivolat ducha, který si nepřál nic jiného,

než aby mu živí dopřáli klidu, potom to mohla být jedině tahle

přízračná melodie. Vrátil hrací skříňku tam, kam patřila, a dal

se do prohlížení zbytku pokoje, čím dál dychtivější po nějaké

stopě, která by mu poskytla klíč k záhadě kolem Angelicy Cadgwyckové.

když se otočil do místnosti, ocitl se před vysokou mahagonovou skříní téměř stejnou jako ta, která stála v jeho ložnici.

odhodlaně k ní zamířil a zarazil se jen na okamžik, když už rukama svíral slonovinová madla dvojitých dveří. Jedno z křídel viselo nakřivo na uvolněných pantech a mezi ním a rámem zela tmavá škvíra. Max se zhluboka nadechl, kdyby snad na něj měl

vypadnout nějaký zubatý kostlivec, a prudce dveře otevřel.

Vše, co uvnitř našel, byly ovšem pouze zbytky výstřední garderoby ohlodané zubem času – potrhaný satén, cáry hedvábí a vlna prožraná moly. dno šatníku pokrývaly drobné trepky v jemných pastelových odstínech, s roztřepenými krajkovými

stužkami a zprohýbanými špičkami. když do jedné strčil botou,

nesouhlasné zapištění mu dalo znát, že se v ní zabydlela myší

rodinka.

Aniž se namáhal se zavíráním dveří, otočil se zpět do místnosti a konečně si přiznal, že jeho počínání je zcela marné. Pokud Angelica skutečně střežila nějaká tajemství, vzala si je s sebou, když skočila do moře.

133

Z police vydlabané přímo do kamenné zdi na něj posměšně

shlíželo pár panenek vyrovnaných do řady. Bledé porcelánové

obličejíky hyzdily tenké praskliny, které jim ovšem ani malinko

neubíraly na jejich povýšeném vzezření. dokonce i jejich líbezně

našpulené rtíky jako by dávaly najevo opovržení. Max neměl

tušení, co ho na nich zaujalo, ale cosi ho přimělo, aby si je šel

prohlédnout zblízka. Saténové sukénky měly poskvrněné plesnivinou, ale stále poskládané do vzorných záhybů. Byly na polici uloženy s očividnou péčí, patrně rukou dívky, která již byla příliš velká, než aby si s nimi ještě hrála, ale zatím natolik nedospělá, že je nedokázala vypudit ze svého srdce.

natáhl se pro jednu z nich a sundal ji z police. nepřipomínala svou mladou paní, v něčem se ale přece zdála Maxovi povědomá. neměla rty stisknuté, aby dala najevo nesouhlas, ale aby skryla úsměv. V hnědých očích jako by jí hrály šibalské plamínky. Max se nedokázal upamatovat, komu se tak podobá, a tak jen smutně zavrtěl hlavou a zauvažoval, zda už úplně nepřichází o rozum. Začíná vidět duchy všude, kam pohlédne.

Právě vracel panenku na její místo, když zachytil něco zvláštního. Předtím se domníval, že je usazená na sametovém polštářku v pruské modři, jaký by odpovídal jejímu vznešenému postavení, ale bližší pohled mu odhalil, že to není žádná poduška, nýbrž kniha vázaná v sametu. Max bez zájmu odstrčil panenku ke kraji police a sáhl po knize.

Zběžné prolistování křehkých stránek mu potvrdilo, že se

jedná o deník – takový, jakému by se mladá dívka mohla svěřovat se svými myšlenkami a sny.

A se svými tajemstvími.

S deníkem v ruce si Max stoupl k jednomu z oken, kde měl

dostatek světla na čtení. nepřítomně se zadíval do dálky přes kamennou dlažbu kluzkou deštěm. Ať už si Angelicu přikrášloval jakkoli, nebyla žádnou spanilou princeznou uvězněnou ve věži.

A i kdyby tomu tak bylo, přišel ji zachránit příliš pozdě. kdyby

měl v sobě jen špetku poctivosti, vrátil by deník do jeho skrýše

a učinil, co mu paní Spencerová od začátku radila – dopřál by

slečně Cadgwyckové veškerý klid, který se jí podařilo nalézt.

134

než ho Clarinda opustila a vrátila se k jeho bratrovi, přesně

to by také udělal.

Teď se ale jednou nohou opřel o polorozpadlé sedátko pod

oknem a otevřel deník na první straně. Začínal obvyklými všedními zápisky dítěte, jehož svět se točí kolem panenek, poníků a sladkých dobrot. Mezi řádky těch prostých, leč podmanivých výjevů z každodenního života na Cadgwycku se ale postupně zjevovala podobizna mnohem přesnější než ta, která visela v chodbě v hale.

Angelica možná byla příliš zhýčkaná, ale přesto věnovala

pečlivou pozornost všem lidem kolem sebe. Jako první si všimla, když její chůvu rozbolely zuby, a nechala připravit obklad, který by jí ulevil. A když mladého synka jednoho z otcových podkoních nakopl kůň a chlapec zemřel, dívka pro něj truchlila.

Inkoust na stránce, kde se o té strašlivé nehodě rozepsala, byl

rozmazaný a papír nakrabacený, jako by musel spolykat nejednu slzu.

Zjevně zbožňovala svého otce a vzhlížela k Theovi, staršímu

bratříčkovi, přestože ji trápilo, jak si ji neustále dobírá a tahá ji

za vlasy. Záviděla mu svobodu, jakou si jako chlapec užíval,

a nevynechala jedinou příležitost, kdy se mohla vykrást z domu

a prohánět se s ním po blatech, i když tím riskovala, že jí otec

po návratu nepěkně vyčiní. Ten se na ni ale očividně nedokázal

dlouho zlobit a nechal se obměkčit pokaždé, když se mu stulila

na klíně a objala ho svýma malýma ručkama kolem krku.

Jak Max listoval stránkami, všiml si, že záznamy už nejsou

tak časté. Pisatelku patrně život příliš zaměstnával, takže neměla čas o něm psát. S přibývajícími roky se jazyk zápisků rozkošatěl a neupravené inkoustové skvrny nahradilo elegantní písmo vzdělané mladé dámy.

Po několikaměsíční přestávce se v deníku objevil tento text:

14. března 1826

Papá se rozhodl, že mi k osmnáctým narozeninám nechá

namalovat portrét. Vím, jak ho to potěší, ale děsí mne vyhlídka

na ty nekonečné hodiny, které budu muset prosedět před něja

135

kým nudným starým malířem, aniž bych třeba jen pohnula

brvou. Jak jen taková muka přežiji?

Max se neubránil úsměvu. Jako každá sedmnáctiletá dívka

měla sklon k přehánění či přikrašlování. Ale jak pokračoval

ve čtení, úsměv se z jeho rtů vytrácel.

3. dubna 1826

Nemohu již déle mlčet. Musím učinit přiznání a ty jsi

jediný, kdo mi může dopřát sluchu. Zamilovala jsem se! Láska

mne zastihla jako bouře, jako horečka, jako krásné, leč strašné

šílenství! Při našem prvním setkání pozvedl mou ruku ke rtům

a políbil ji tak, jako bych již byla onou ušlechtilou dámou,

za jakou se tak ráda před jinými nápadníky vydávám. Obávám

se, že sedět modelem pro tento portrét se ukáže jako trápení,

jaké jsem nemohla předvídat.

14. dubna 1826

Neumíš si představit, jak obtížné je pro mne zachovat si

zdání klidu a rozvahy, když si mne nastavuje podle svého rozmaru, přikazuje mi natočit hlavu tu na jednu stranu a tu zas na druhou, jemně mne plísní, když se pohnu nebo se neubráním zívnutí. Pokaždé, když se mne třeba jen letmo dotkne na tváři, stává se ze mne někdo, koho sama nepoznávám.

A když se ke mně skloní, aby umravnil zbloudilou loknu či

povolenou stuhu, zhrozím se, že uslyší, jak mi srdce v hrudi

buší jako křídla lapeného ptáčete, a všechno pochopí. Zdá se

mi, jako by mi těma pronikavýma modrýma očima nahlížel až

do duše. Neodvažuji se chovat v sobě naději, že mu snad nejsem lhostejná, ale v takových okamžicích bych udělala cokoli, jen kdyby projevil byť i ten nejnepatrnější náznak zájmu.

28. dubna 1826

Jaký to chmurný den! Portrét je hotov! Kdysi jsem prožívala každou vteřinu zbývající do narozeninového plesu v radostném vzrušení, ale nyní se jeho příchodu ze srdce děsím. Každý 136

úder hodin mi připomíná chvíli, kdy ode mne odejde a odnese

si mé dohasínající srdce s sebou.

3. května 1826

Nemilosrdně mne zlobí a nechce mi portrét ukázat dřív, než

jej slavnostně odhalí na plese. Jaká ta chvíle bude pro mne? Co

když obraz odhalí, jaké poblázněné stvoření se ze mne stalo?

Mohl by být tak krutý a vystavit nejtajnější touhy mého srdce

na posměch světu?

6. května 1826

Ještě není vše ztraceno! Poslal mi dopis a prosí mne, abych

se s ním po odhalení obrazu setkala ve věži. Pokusí se mi snad

ukrást polibek? Nemůže přece tušit, že by mi jej krást nemusel,

neboť mu jej ochotně daruji. Jak bych mu jej mohla odepřít,

když jsem mu již věnovala své srdce?

Max zamyšleně svraštil obočí. Takže Angelica a její milovaný

malíř ještě nebyli milenci, když souhlasila, že se s ním té noci setká ve věži. Byla nevinná, a přitom tak smyslná. Vydaná na milost jednomu prohnanému svůdci, který velmi dobře věděl, jakými slovy, jakými úsměvy a dotyky si přisvojit srdce mladé ženy dosud nepoznamenané radostí ani strázní první lásky.

Ale přestože se Max mračil čím dál víc, věděl, že k mladému

umělci není spravedlivý. Mohlli soudit podle samotného portrétu, mladík propadl stejnému okouzlení jako Angelica.

Už se chystal obrátit na další stranu, když mu přišlo na mysl

ještě něco. Jestliže se jejich poslední schůzka odehrála ve věži,

bylo možné, že právě tady malíř zemřel. Max se zadíval na dřevěnou podlahu a zarazil se u každého stínu a u každé skvrny.

Angeličin milovaný možná naposledy vydechl na místě, kde

Max právě stál. Z nějakého důvodu se Maxovi příčila myšlenka,

že by její hnízdečko, její kouzelné útočiště, kam krutý svět neměl

mít přístup, navždy poskvrnilo takové násilí.

další stránka deníku nebyla datována. Stálo na ní jen pět holých slov, prostých dramatického patosu i vykřičníků: 137

Jsem zničena. Vše je ztraceno.

S narůstajícím strachem Max pomalu stránku obrátil. Věděl,

co uvidí – prázdná místa, vše, co zůstalo z nedožitého života.

Zběsile začal listovat, téměř jako by je chtěl silou vůle zaplnit

dalšími slovy. Slovy, jež by ho ujistila, že se Angelica neunáhlila

a po čase pochopila, že dokud se může znovu nadechnout, nic

není ztraceno. Že naděje trvá.

Ale její hlas utichl a zanechal ho samotného nad prázdnými

listy, obklopeného jen tlumeným šuměním deště.

deník se mu v dlaních zavřel. Stále na něj upíral zrak, omrá

čený svou ponurou poutí do minulosti, když se do ticha ozval

rozlícený ženský hlas.

„ Co tu k čertu děláte? “

138

18

V první prchavé chvíli se lord dravenwood zatvářil tak provinile, až Annu napadlo, že si Angeličin deník schová za zády jako školák přistižený nad knížkou s nemravnými obrázky. než si ale stačila ten zvláštně okouzlující pohled vychutnat, dravenwood se vzpamatoval a znovu na ni hleděl zastřenýma očima a s nečitelným výrazem ve tváři.

když stoupala po schodech do věže, byl tím posledním, koho

by se tu nadála. Žádný z předchozích pánů nebyl tak smělý, aby

si troufl postavit se Bílé paní v jejím úkrytu.

Anna stála ochromená ve dveřích snad celou věčnost a sledovala, jak se dravenwood dotýká deníku s něžností bezmála zbožnou. Pohled na jeho silné mužné ruce listující chatrnými stránkami v ní vyvolával rozkošné chvění a pocit, jako by se

nedotýkal jen papíru, ale i jí.

V náhlé potřebě setřást ten neodbytný dojem se prohnala

pokojem a vytrhla mu deník z ruky, čímž si vysloužila jeho nechápavý pohled. „Muži! neustále strkají nos, kam nemají a kde je nikdo nechce! nejspíš jste si myslel, že si sem můžete jen tak nakráčet a začít se prohrabovat věcmi, po nichž vám nic není.

Jako by vás nenaučili nic lepšího! Měl byste se za sebe stydět!“

dál ji sledoval s klidem, který ji doháněl k nepříčetnosti.

„Proč se na mne tak díváte?“ vyjela na něj, když si uvědomila, že si z jejího zlostného výlevu pranic nedělá.

139

Tvář mu pomalu rozjasnil lehký úsměv. Ze všech úsměvů,

které jí věnoval, to byl první, v němž nebyla ani stopa po výsměchu. Proměnil mu tvář, prohloubil vrásky kolem úst a jí se při něm na okamžik zastavilo srdce. „Přemýšlel jsem o tom, že takhle mi nikdo nevyhuboval od doby, kdy jsem ještě nosil

pumpky. Popravdě si nejsem jistý, zda mi vůbec někdy někdo

tak skvostně vyčinil, samozřejmě až na mého bratra. odjakživa

jsem se snažil chovat vzorně a všem se zavděčit.“

Anna pochopila, jaké chyby se dopustila. na okamžik docela

zapomněla, že si nejsou rovni, že tento muž je její zaměstnavatel.

Ve snaze uniknout zmatku, který jeho úsměv vnesl do jejího srdce, se otočila k oknu a s deníkem zamyšleně přitisknutým k ňadrům se zadívala ven do proudů deště. „odpusťte mi. neměla jsem se tak nechat unést. Chtěla jsem jen bránit dívku, o které se tu již přes deset let šíří ohavné klepy. Cizí lidé se nezdráhali

soudit její život a napadat její počestnost a spílali jí do nevěstek, jen aby si sami dodali zdání mravnosti.“ Znovu cítila, jak se v ní ozývá rozhořčení. „nechci tvrdit, že je bez viny, ale ženám, na rozdíl od mužů, skandál navždy promění život. Jejich pověst je nenávratně zničena, zatímco muži vyváznou bez úhony a mohou dál svádět nevinné dívky, a přitom se ještě vychloubat svými úspěchy.“

„Podle toho, co jste mi řekla,“ namítl jemně, „nevyvázl ten

malíř, co svedl Angelicu, bez následků.“

„Pak je jen výjimkou potvrzující pravidlo,“ připustila a byla

vděčná, že v tu chvíli dravenwood nevidí její tvář, staženou trpkostí. „Snažím se jen říci, že si nezaslouží, aby se jejími věcmi probírali cizí lidé. Ztratila toho již příliš. nemohli bychom jí ponechat alespoň špetku soukromí a důstojnosti?“

nemusela se ohlížet, aby vycítila, že se k ní dravenwood přiblížil. Stál teď tak blízko, že vnímala teplo jeho těla, cítila vůni vavřínového mýdla na jeho čerstvě oholené tváři. Vybavovala si, jak chráněná si připadala, když ji ve tmě držel v náruči, a jak

se zachvěla vzrušením, když se jí zdálo, že se ji chystá políbit.

Teď jí sáhl přes rameno a jemně jí vzal deník z rukou. otočila

se k němu, hluboce zklamaná, že tak necitlivě přešel její přání.

140

Ale to už byl na druhé straně pokoje. S rukama prázdnýma

a bezmocně přitisknutýma k tělu sledovala, jak deník schoval

zpět na místo a pak na něj položil panenku. dokonce si dal práci

s urovnáním plesnivé sukýnky do dokonalých skladů, aby skryly Angeličino tajemství před jinýma všetečnýma očima.

„Tak.“ otočil se k ní. „Spokojená?“

krátce přikývla, ale pohled na jeho šikovné ruce, počínající

si se stejnou něžností, jako když obracely stránky deníku, v ní

probouzel touhu tak hlubokou, že ji možná nemohlo nic zcela

upokojit.

Aby se rozptýlila, došla k posteli a dotkla se chatrné krajky

baldachýnu. Trhala se jí pod prsty jako pavučina. „když už víte,

v čem Angelica vyrůstala, snad pro vás není tak obtížné pochopit, proč se z ní stala taková rozmazlená dívka. Podle toho, co se tu vypráví, jí otec nechával vozit panenky dělané na zakázku až z Paříže.“

„který milující tatínek by to neudělal, kdyby mohl?“ Posmutněle se usmál. „kdyby mi bylo dopřáno mít dceru, pravděpodobně bych byl v pokušení chovat se stejně.“

Anna se pokusila zahnat vidinu rozesmátého dravenwooda hrajícího si s malým děvčátkem s havraními vlasy a zasněně šedýma očima a nahlas řekla: „Jak jsem slyšela, věž byla neobyvatelná už celá staletí, a tak Angelica umluvila svého otce, aby povolal řemeslníky a utratil hotové jmění za její opravu, jen aby jeho dceruška mohla vládnout svému malému království.“

Anna zavrtěla hlavou a krátce se zasmála. „A kdo by jí to mohl

vyčítat, když byla tak zoufale rozmazlená?“

„některé děti mohou být hýčkané a nezkazí je to. Řekl bych,

že Angelica byla jedním z nich.“

Anna po něm střelila udiveným pohledem. „Proč to říkáte?“

dravenwood se ohlédl směrem k polici, na níž se skrýval

dívčin deník. „Protože když jí bylo teprve sedm, plně už chápala, že její narozeniny jsou také výročím matčiny smrti, a namalovala otci obrázek matky s harfou a andělskými křídly, aby ho potěšila. Protože když jí bylo jedenáct a několik otcových pachtýřů schvátila cholera, neuposlechla jeho výslovné přání

a potají utíkala z domu, aby jim donesla trochu jídla. Jídla, které

141

ubírala ze svého talíře a kvůli němuž chodila téměř týden spát

hladová.“

Anna už nesnesla dál poslouchat výčet Angeličiných ctností,

a vyjela na něj: „Je snadné být štědrý, když vám nic nechybí.“

„Jste na tu dívku poněkud příkrá, nezdá se vám? obzvlášť

poté, co jste ji tak vášnivě obhajovala.“

„Bránila jsem její soukromí, ne její povahu.“

dravenwood se na ni zadíval hrozivě přimhouřenýma očima. „Možná jste ve svých zásadách tak přísná, že je pro vás obtížně soucítit se slabostmi obyčejných smrtelníků.“

Anna by takřka přísahala, že se jí jen vysmívá. Měla pocit,

jako by svým pronikavým pohledem odlupoval tenkou slupku

úctyhodnosti, již si vystavěla, a viděl až na dno jejích lstí a lží,

které si navymýšlela, aby dosáhla svého cíle.

dal jí už okusit, jak přesvědčivý dokáže být. Jak umí ženu

přimět k odhalení všech tajemství jen tím, že si ji přitáhne do náruče a naláká ji k polibku.

A proto své srdce proti tomu pohledu obrnila a řekla: „A sám

sebe považujete za smrtelníka, či za boha?“

Zasmál se řezavým smíchem protkaným trpkostí. „Asi vás

příliš nepřekvapí, že jsem většinu život proseděl na olympu a svrchu pohlížel na všechny, které jsem pokládal za méně mravné, než jsem sám.“ obličej mu potemněl. „Ale mohu vás ujistit, že pád z olympu je dlouhý. A přistání velmi tvrdé.“

Ne pokud máte někoho, kdo vás chytí do náruče, pomyslela si

Anna bezděčně.

Sklonila hlavu, aby skryla svůj ruměnec. Svou mlčenlivostí

naneštěstí jen ponoukla dravenwoodovu zvědavost.

„Peskovala jste mne za to, že jsem vnikl do Angeličina království, jak tomu říkáte, ale co tu potom děláte vy?“

nemohla mu prozradit, že sem chodí už celé čtyři roky v ka

ždé volné chvilce a vždycky se věnuje témuž – hledá, neustále

hledá a láme si hlavu a převrací pokoj naruby, aby našla klíč, to

jediné, co by ji mohlo navždy z téhle věže vysvobodit.

A tak mu namísto toho řekla to nejpravdivější, co ji napadlo. „někdy sem chodím, abych byla sama. Utéct. A přemýšlet.“

Uklidňující klapot deště její slova jen potvrzoval. „Ale měla bych

142

se vrátit, než mne ostatní začnou postrádat.“ Ukázala na dveře

a vybídla ho, aby šel před ní.

dravenwood vykročil ke dveřím, očividně pobavený její panovačností. Anna jej následovala, ale když sešli na chodbu, oto

čil se a zamyšleně k ní vzhlédl. „Co jste mne tu našla, ani jednou

jste mi neřekla mylorde. Líbí se mi to.“

„A jak byste si přál, abych vás oslovovala? Pane?“

Jakmile se jejich pohledy střetly, výraz v jeho obličeji se sotva

znatelně proměnil, ale ta změna stačila k tomu, aby Anna svých

posměšných slov okamžitě zalitovala. V hloubkách těch chladných šedých očí zahořel nebezpečný plamínek, kvůli kterému by se svých přísných zásad vmžiku ráda vzdala. „Mé křestní jméno je Maxmillian.“

Anna zamrkala v nevinném údivu. Málem si jeho jméno pře

říkala nahlas, aby si vychutnala jeho zvuk. „dobrá, mylorde.“

„A vy nemáte křestní jméno? nebo se snad jmenujete Paní?“

„Anna. Jmenuji se Anna.“ Ačkoli jeho tvář zůstávala nehybná, nebylo těžké si domyslet, co se mu honí hlavou – obyčejné jméno pro obyčejnou ženu. „dejte si pozor, kam šlapete, mylorde,“ varovala ho. „další důvod, proč byste se měl od věže držet dál. Schody se rozpadají a pro každého, kdo je dobře nezná, by mohly být nebezpečné. Mohl byste spadnout a…“

„Zlomit si vaz?“ napověděl jí.

„Vymknout si kotník,“ opáčila stroze.

Chvíli nad jejím upozorněním přemítal, a poté ustoupil stranou. Ani se nesnažil zakrýt pobavený úsměv, když jí galantně pokynul rukou. „Až po vás, paní Spencerová.“

Pozdě v noci Max znovu zabloudil k portrétu Angelicy

Cadg wyckové. Pozvedl k němu svícen a podobiznu zalilo hřejivé světlo voskovice. neznal sice ženu, která by se z ní stala, ale návštěva ve věži mu dala alespoň letmo nahlédnout, jakou dívkou bývala.

naklonil se blíž k obrazu. dosud byl příliš uchvácený Angeličinou půvabnou tváří, a tak nevěnoval pozornost signatuře načmárané v rohu plátna. Tak tohle byl ten muž, jehož nejjemněj ší dotyk dokázal způsobit, že se jí srdce rozbušilo „jako křídla

143

Niky Mataskova » Barakova 322, Skvorec 25083,

lepeného ptáčete“. Max přimhouřil oči. Svíravá bolest žárlivosti

pro něj nebyla ničím novým; pouze nečekal, že by ji mohl zakusit kvůli ženě, která zemřela před deseti lety.

Uložil si jméno malíře do paměti a napřímil se. nyní, když

už si přečetl Angeličin deník, zajímalo ho ještě víc, co se odehrálo té noci, kdy byl portrét odhalen. Možná hledal odpovědi na špatném místě. Zítra pošle dickona do vesnice s dopisem adresovaným do Londýna. Ukrývajíli se odpovědi v paměti londýnských klepů, ví přesně, na koho se má pro ně obrátit.

Anna se proplétala tržištěm a nedbala na nesourodý šum hlasů a hluk kolem sebe. koupila pěknou husu, čerstvě oškubanou, a také nové přadeno vlny pro nanu od jednoho z pocestných trhovců, kteří si každý pátek rozkládali své nahrubo stlučené dřevěné stánky podél hlavní ulice. dávala si záležet, aby v domě vždy měli dostatek zásob, ale než se vydávala na dlouhou zpáteční cestu z tržiště, košík zavěšený na ruce měla pokaždé přeplněný věcmi potřebnými pro následující týden.

když procházela kolem policejního soudce, muže s chytráckým obličejem, věnovala mu krátké pokývnutí na pozdrav.

Cítila, jak ji sleduje svýma malýma slídivýma očkama, i když

k němu už byla otočená zády. kdysi by ji taková nechtěná pozornost možná přiměla, aby si stáhla prostý černý čepec o kousek níž a doufala, že jí lem zastíní tvář. Teď ale držela hlavu vzpřímeně, neboť se již poučila, že většina lidí vidí jedině to, co vidět chce. A při pohledu na ni neviděli lidé nic víc než jen

všedně a přísně oděnou hospodyni z cadgwyckého sídla. Břitký

podzimní vzduch byl prodchnutý vůní pečených kaštanů. Byla

tak lákavá, že jí Anna nedokázala odolat a z vlastního kapesného koupila pytlík kaštanů pro dickona.

„Málem toho chudáka dočista zabil, to vám povídám. Sestřenice Molly to slyšela. Musel utéct z Londýna, aby ho nezatkli za souboj.“

Anna přešla k dalšímu stánku, aby si prohlédla pěkné hedvábné pentle, nad kterými by se Pippa zcela jistě rozplývala, a zprvu nevěnovala zastřenému hovoru paní Beedleové žádnou pozornost. Pradlena byla známá tím, že do všeho strkala nos.

144

Anna se až příliš krutě přesvědčila, jakou pohromu mohou podobné klepy způsobit, a tak pro ně měla jen malé pochopení.

„napadlo mě, že je to nějaký prohnaný lotr – nakráčel si do

krčmy mého ollieho jako pán, oháněl se zlaťáky a všem poroučel,

jako by mu to tam patřilo.“

Anna trhla hlavou a fialová stuha, kterou právě držela, jí proklouzla mezi prsty. Vřeštivý hlas Abigail Penberthyové, kypré manželky hostinského, nebylo možné přeslechnout. Stejně tak bylo nemožné nepoznat, kdo že je oním pánovitým lotrem, který se nosí tak sebejistě, jako by mu patřil každý kousek země, jehož se dotknou jeho naleštěné kožené holínky.

Anna se neubránila pokušení a přikradla se k oběma ženám

blíž. odposlouchávání cizích hovorů tak jen přibylo k rychle se

rozrůstajícímu seznamu jejích hříchů.

Paní Beedleová ztlumila hlas. „Molly slyšela, že to býval

dokonalý gentleman, než ho jeho snoubenka odmítla. Prý ho

nechala stát u oltáře a utekla mu s jiným chvíli předtím, než si

řekli ano!“

obě ženy si v náhlé účasti s oním lotrem povzdechly a Anna

pocítila, jak ji bodlo u srdce hlubokým soucitem. Mohla si jen

představit, jakou strašlivou ránu to muselo znamenat pro muže

tak hrdého, jako je dravenwood. nyní již chápala, proč při příjezdu na Cadgwyck vyhlížel, jako by měl v patách všechny své přízraky. Musel svou snoubenku velmi milovat, jestliže ho její odchod zasáhl tak hluboko.

„nečekala jsem, že vydrží na hradě přes noc, natož celé dva

týdny. Musel se upsat samotnému ďáblu, že dokáže přežít v takové hrobce,“ prohlásila paní Penberthyová hlasem rozechvělým hrůzou.

„Ďáblu?“ zašeptala paní Beedleová. „Spíš ďáblově milence.“

Za jiných okolností by Anna byla nadšená, že legenda o Angelice tak utěšeně narůstá, dnes ji ale ty nesmyslné řeči dráždily. nehodlala je dál poslouchat, a tak se kolem žen prosmýkla a s chutí při tom strčila paní Penberthyovou do bujného pozadí svým plným košíkem. „odpusťte,“ zamumlala.

obě ženy sebou cukly a pak si vyměnily provinilý pohled.

„Paní Spencerová, my si vás vůbec nevšimly!“

145

„napadlo mne, že ne.“ Anna upřela na pradlenu chladný pohled. „Paní Beedleová, předpokládám, že vás příští týden uvidíme na Cadgwycku.“

Pradlena jí věnovala vlažný úsměv. „ovšem, paní Spencerová. Přijdu k vám jako obvykle.“

Anna se rozloučila odměřeným pokývnutím a pokračovala

v cestě, ale než došla na konec ulice, stále v zádech cítila jejich

pohledy.

„Mylorde?“

Bylo pozdní odpoledne, když Anna váhavě nahlédla do otevřených dveří knihovny a spatřila svého zaměstnavatele pono

řeného v koženém ušáku s nohama v těsných kalhotách nataženýma přes sebe na otomanu.

„Hmmm?“ ozval se nepřítomně a otočil stránku knihy, do

níž byl začtený.

Anna stěží odolala nutkání obrátit oči v sloup, když si všimla, že se jedná o Pojednání o podstatě a původu bohatství národů od Adama Smithe. dopřála si ale chvíli, aby si potajmu prohlédla čistou, mužnou linku jeho profilu, řasy jako uhel, strniště, které se mu tvořilo na bradě, přestože se ráno čerstvě oholil. Při vzpomínce na klevety, které zaslechla ve vesnici, musela přemýšlet, jaká žena by mohla zlomit srdce muži jako on.

„když jsem dnes byla ve vesnici, stavila jsem se na poště.

Tohle je pro vás.“ došla k němu a zprávu mu podala.

okamžitě odložil knihu, nadzvedl se v křesle a dychtivě jí

vzal složený list z ruky. Zjevně to ale nebyla korespondence,

na jakou netrpělivě čekal. Vydal tlumený zvuk, který podezřele připomínal zabručení, načež palcem protrhl voskovou pečeť.

Jakmile ale papír rozložil a pustil se do čtení, jeho tvář nabrala

pod opálením sinalý odstín.

„Co se stalo?“ vyhrkla Anna, které polekaně poskočilo srdce. Poslední dopis, který na Cadgwyck přišel, jí doručil zprávy o něm.

Pak pomalu zvedl hlavu, a když viděla ohromený výraz

v jeho očích, bezděčně se k němu přiblížila. dopis mu vyklouzl

z dlouhých vznešených prstů a snesl se k podlaze. „Můj bratr.“

146

Annu při jeho slovech děsem bodlo u srdce. „Špatné zprávy?

Stalo se mu snad něco strašného?“

„ne. něco strašného se stalo mně.“ dravenwood k ní vzhlédl

zoufalýma očima. „Je na cestě sem. Se svou rodinou.“

147

19

Anna ze všech sil přemáhala vlastní obavy. Tím posledním,

co potřebovala, byli další Burkeové, kteří by pobíhali po domě,

štěkali rozkazy a strkali své ušlechtilé aristokratické nosy

do věcí, jež se jich netýkají. „Snad bychom mohli přichystat další

pokoje,“ navrhla váhavě.

Hrabě vyskočil na nohy tak prudce, že musela rychle ucouvnout. Pročísl si neukázněné vlasy rukou a začal přecházet po pokoji jako tygr uvězněný v kleci. „Vy to nechápete. Musíme mu okamžitě odepsat. Musíme je zastavit.“

„A jak bychom to měli udělat?“

„na tom nezáleží. Řekneme jim, že dům není obyvatelný.

Řekneme jim, že je tu pomatený majordomus. A nevrlý komorník. A duch. A pes, který si značkuje všechno, na co přijde.“

Anna využila jeho nepozornosti a sebrala dopis z podlahy.

než jej ale dočetla do konce, téměř litovala, že ho tam raději

nenechala ležet. Aby zmírnila tu ránu, jemně řekla: „obávám

se, že na to je příliš pozdě. když jsme obdrželi zprávu o vašem

příjezdu na Cadgwyck, pochopili jsme, že pošta se sem dostává s velikým zpožděním. Podle tohoto dopisu opustil váš bratr s rodinou dryden Hall téměř před týdnem. Můžeme je tu očekávat za den či dva.“

dravenwood zaúpěl. „dva dny?“ Zničehonic změnil směr

a pravděpodobně by přepadl přes otoman, kdyby mu jej Anna

148

pohotově neodstrčila z cesty. „k čertu s ním,“ procedil skrz

zuby. „k čertu s oběma.“

„Mám tomu rozumět tak, že vás jejich příjezd netěší?“ optala

se opatrně.

„Samozřejmě, že mne těší,“ ucedil s kousavým sarkasmem.

„Asi tak, jako by vás těšilo dát si odpolední čaj s Attilou. nebo

se ocitnout uprostřed epidemie černého moru.“ Mluvil dál, ale

zdálo se, jako by Annu už ani nevnímal. „To je celý on. Věří, že si

sem může jen tak přijet a několika úsměvy se mi znovu vloudit

do přízně.“ dravenwood se zarazil, jako by ho něco napadlo.

„Možná sem jede, aby mne zabil.“

„dopustil jste se snad něčeho, čím byste si zabití zasloužil?“

Střelil po ní příkrým pohledem. „nezdá se, že by vás to přehnaně udivilo.“

Anna se nenechala vyprovokovat. „Co si přejete, abych dělala, mylorde?“

Přejel si dlaní po týlu a povzdychl si. „Svou práci, myslím.

Připravte pokoje,“ přikázal jí s chmurnou odevzdaností. „Jakkoli bych rád, nemůžeme je odmítnout. Takovou radost mu nedopřeji.“ Tvář se mu rozjasnila. „Možná kdybychom jim naservírovali trochu těch splašků, kterými mě krmíte, nezdrželi by se tu příliš dlouho. Ale ať už uděláte cokoli“ – pohlédl na ni tak výhružně, až před ním bezděky ucouvla –, „za žádnou cenu jim

nedávejte ochutnat svůj chléb.“

Anna na okamžik zaváhala před zavřenými dveřmi do

knihovny. děsila se toho okamžiku celý den, ale nyní už jej nemohla dál odkládat. otřela si vlhké dlaně do zástěry a pak potichu zaklepala.

„Vstupte.“

Uposlechla ten strohý rozkaz, otevřela dveře a vklouzla

do místnosti. Lord dravenwood seděl za masivním stolem z třeš

ňového dřeva. Účetní knihy se zápisy o výdajích domácnosti, jak

starých tak nových, se už nepovalovaly porůznu po stole, ale

byly vyrovnané do úhledných sloupců. Jedna ležela otevřená

na kožené podložce. Anna sledovala, jak hrabě namočil pero

149

v lahvičce s inkoustem, otočil stránku a pustil se do zapisování

nového záznamu.

Ještě nikdy ho neviděla tak rozvážného. Jeden by přísahal, že

jej oblékal a upravoval ten nejšikovnější sluha v Londýně. Tváře

měl čerstvě oholené, pruhovanou šedostříbrnou vestu pod kabátcem zapnutou, sněhobílou vázanku uvázanou do dokonalého uzlu. Vlasy se jako jediné zkrocení zarytě bránily a jejich černé konečky se vzdorovitě kadeřily nad naškrobeným límcem. Anna vycítila, že se jí poprvé dostalo pohledu na skutečného Maxmilliana Burkeho, vážného a zdrženlivého muže, jenž po dlouhé roky vládl své soukromé říši zpoza stolu, jako je tento.

když pokračoval v psaní a nevěnoval jí pozornost, rozpačitě

si odkašlala. „omlouvám se, že vás vyrušuji, mylorde, ale dickon zahlédl na blatech soukromý kočár. Myslím, že to nemůže být nikdo jiný než váš bratr.“

Vzhlédl od knihy a věnoval jí pohled tak škrobeně přívětivý,

že se jí žaludek sevřel obavou. Mnohem raději by na jeho tváři

znovu spatřila ten podmračený výraz. „A co bych s tím měl podle vás dělat?“

„nepůjdete je přivítat?“ navrhla mu nejistě.

„To nechám na vás.“ Vrátil se zpět ke knize a znovu namočil

pero do inkoustu. „Pokud si vzpomínám, v den mého příjezdu

na Cadgwyck jste se toho úkolu zhostila s obdivuhodnou sebejistotou.“

„ovšem, mylorde, ale teď se jedná o vašeho bratra.“ V narůstajícím neklidu a strachu zapátrala po uklidňujícím obrysu medailonku pod živůtkem. „Jestliže jste se dlouhou dobu nesetkali, napadlo mne, že byste možná chtěl…“

„neplatím vás za nápady, paní Spencerová,“ přerušil ji, aniž

se na ni podíval.

Anna sebou trhla, jako by ji někdo udeřil. „ne, mylorde,“

přitakala ledovým tónem. „V tom máte pravdu.“

nehodlala mu dopřát to potěšení a ptát se na dovolení, zda

může odejít, a tak se otočila na podpatku a zamířila ke dveřím.

„Paní Spencerová?“

obrátila se k němu s obezřetným výrazem.

150

„Až přijedou, bratr mne nepochybně bude chtít vidět. Můžete ho sem poslat, až s rodinou povečeří. Sami.“

„Jak si přejete, mylorde.“

Anna ho zanechala účetním knihám a s velikým sebezapřením za sebou potichu zavřela, ačkoli by nic neudělala raději, než práskla dveřmi tak silně, až by otřásla nejen stěnami, ale i jím.

Anna stála pod portikem nad polorozpadlými schody a sledovala kočár kodrcající po rozježděné cestě. nebyl to najatý ko

čár, ale soukromý, tažený šestispřežím pěkných šedáků, se čtyřmi livrejovanými sluhy a zlatošarlatovým vévodským znakem na lesklých lakovaných dvířkách. Poprvé ji napadlo, proč i její zaměstnavatel – současný hrabě z dravenwoodu a budoucí vévoda z drydenu – nepřijel na Cadgwyck s takovou královskou okázalostí.

dickon stál u cesty ve své otrhané livreji, ale bez paruky,

a připravoval se na roli komorníka a zároveň čeledína. odpoledne se nevyvedlo příliš pěkně, ale nebylo ani vlhké a chladné jako předchozí dny. Pofukoval mírný vítr a snažil se Anně vytáhnout alespoň několik pramínků zpod pečlivě utaženého čepce.

když kočár zastavil před domem, dickon se po ní ohlédl nejistýma očima. Popohnala ho nenápadným gestem ruky, a tak si pospíšil ke dvířkám a otevřel je.

Anna neměla nejmenší tušení, co očekávat, ale muž, který

vystoupil z kočáru, působil na první pohled jako pravý opak

zachmuřeného lorda dravenwooda. Byl přibližně stejně vysoký

a stejně široký v ramenou, ale o něco štíhlejší. karamelově hnědé vlasy měl rovné a zastřižené na krátko.

Sotva se jeho nohy dotkly země, musel se rychle otočit, aby

zachytil batole s plavými vlásky, které se jako rozverné štěně už

už chystalo pustit na vlastní pěst po schůdkách.

„Jen pomalu, Charlotto!“ zvolal a na jeho opálené tváři se

objevil oslňující úsměv. „Tatínek má co dělat, aby ti stačil, viď,

zlatíčko?“

Usadil si neposednou holčičku na ruku a druhou nabídl své

ženě. do jeho dlaně vklouzla ručka v rukavici a ve dveřích se

151

objevila žena až na půvabnou křivku tváře ukrytá pod krempou

opentleného klobouku.

dickon nasměroval kočího a sluhy ke zchátralým stájím a trojice hostů zamířila po širokých kamenných schodech k Anně.

Rozkošná holčička si zastrčila paleček do růžové pusinky a přitiskla se k otci, zničehonic celá plachá. Byla oblečená se stejnou péčí jako panenky, které seděly na polici ve věži, ale světlé pun čochy jí na jednom koleni špinila tmavá skvrna a bryndáček šatů

měla posetý drobečky od sladkých dobrot.

když bratr lorda dravenwooda vystoupal až k Anně, nasadila zdvořilý úsměv stejně jako té noci, kdy se v domě objevil nový pán. „Jsem paní Spencerová, hospodyně tohoto domu. Vítejte na Cadgwycku, mylorde.“

Svraštil obočí v přehnaně zakaboněném výrazu, který silně

připomínal jeho bratra. „ Pane Burke nebo pane bude úplně stačit,

paní Spencerová. Copak vás Max nevaroval?“ naklonil se k ní

a spiklenecky ztlumil hlas. „Patřím k těm obyčejným smrtelníkům, jimiž tolik pohrdá.“

Anna musela zadržet upřímný úsměv. Jeho nenucené vystupování a potutelná jiskra v očích byly takřka neodolatelné. když se usmál, kolem očí se mu nadělaly vrásky, jako by příliš často mhouřil zrak proti slunci.

Jeho žena se melodicky, od srdce zasmála. „nenechte se

manželem napálit, paní Spencerová. na Ashtonu Burkeovi není

zhola nic obyčejného. Je naprosto svůj.“

Paní Burkeová zaklonila hlavu a Anna spatřila jednu z nejkrásnějších tváří, na jaké kdy spočinul její zrak. náhle pocítila u srdce podivné bodnutí. Ještě nikdy si nepřipadala tak tuctová a nezáviděla jiné ženě všechny ty elixíry a pudry a kadeřítka.

Manželka pana Burkeho oplývala plavou severskou krásou,

která by snad působila i trochu chladně, nebýt jejího vroucného

úsměvu. Zelené oči se jí ve vnějších koutcích nepatrně zvedaly,

jako by patřily nějaké cizokrajné kočce.

Zcela Annu zaskočila, když ji vzala za ruku. „Velmi vám děkujeme za vaši pohostinnost, paní Spencerová. Bylo od nás poněkud neuvážené vydat se sem tak narychlo. doufám, že jsme vašemu personálu nezpůsobili žádné potíže.“

152

„Vůbec ne,“ zalhala Anna. Jakmile se dozvěděla o blížící se

návštěvě, nedopřála dívkám ani chvíli oddechu. dokonce i Pippa přidala ruku k dílu, ač se to neobešlo bez reptání. Anna zkrátka bůhvíproč nechtěla, aby si Burke pomyslel, že jeho bratr žije v nějaké kobce.

Pan Burke se rozhlédl a hravost v jeho tváři vystřídala obezřetnost. „Tak kdepak je můj milující bratříček?“

Té otázky se Anna celou dobu děsila. „Lord dravenwood je

nyní bohužel zcela zaneprázdněn.“

Burke si vyměnil vědoucí pohled se svou ženou. „nic jiného

bych od starého dobrého Maxe ani nečekal. Povězte mi, jak si

poslední dobou krátí čas? Přepočítává zlaťáky? Vede do bitev

své cínové vojáčky, jako jsme to dělávali kdysi?“ Šibalsky na ni

mrkl. „Bičuje své poddané?“

Tentokrát stálo Annu potlačení úsměvu mnohem větší úsilí.

„Mohu vás ujistit, že na Cadwgycku si váš bratr nemůže stěžovat na nedostatek činností, které by si žádaly jeho pozornost.

A nyní, když dovolíte, vás odvedu do vašich pokojů…“

obrátila se a narazila přímo do zavřených dveří. Zatraceně, zaklela v duchu. Hodges za ní musel zavřít, jakmile vyšla z domu. Sáhla si k pasu pro klíče, ale vtom si uvědomila, že je patrně nechala na kuchyňském stole.

Věnovala hostům rychlý omluvný pohled přes rameno a pak

zvesela zavolala: „Hodgesi! Myslím, že jsem si omylem zabouchla dveře. Mohl byste mi je odemknout?“ když její vlídná prosba vyzněla do prázdna, sklonila se ke dveřím a sykla: „ Hodgesi! okamžitě ty dveře otevřete!“

následovalo tlumené „Jak si přejete, paní“ a dveře se rozlétly

a pustily je dovnitř.

Hodges stál v síni s vlasy málem stejně divokými jako výraz

v očích a culil se jako potřeštěný andělíček. Anna se pomodlila,

aby si hosté jeho podivného chování nevšimli, nebo je alespoň

zdvořile přešli, a rychle je provedla vstupní halou.

když je vedla po schodech a kolem Angeličina portrétu, pokradmu se ohlédla na pana Burkeho, aby zjistila, zda se zachová stejně jako jeho bratr a jako každý muž, který na obraz kdy pohlédl.

153

kupodivu to byla paní Burkeová, kdo si podobizny všiml

první. „Panebože! Takové půvabné stvoření!“

Její manžel věnoval obrazu zběžný netečný pohled a pak

svou ženu vzal kolem pasu a cosi jí zašeptal do ucha. Rozesmála

se a laškovně ho plácla po ruce. Bratr hraběte měl zjevně oči jen

pro svou ženu, ale to zjištění zanechalo v Annině srdci nepochopitelně tesklivý pocit.

„Mylorde, přišel za vámi pan Burke.“ Anna stála ve dveřích

pracovny a byla připravená uhnout pro případ, že by po ní hrabě mrštil účetní knihou, kalamářem či snad dokonce glóbem.

Jednala přesně podle instrukcí – dohlédla, aby bratr hraběte

a jeho rodina povečeřeli jídlo bez chuti, a bez chleba –, doprovodila paní Burkeovou s dcerkou do jejich komnat a poté informovala pana Burkeho, že jej bratr očekává v pracovně.

„dobrá. Uveďte ho,“ odvětil dravenwood stručně, nicméně

klidně, ale ani se na ni nepodíval. Stále seděl za stolem, obklopený hromadou knih. Anna začínala pojímat podezření, že stůl využívá jako obranný val, aby si všechny udržel daleko od těla.

Pustila pana Burkeho do místnosti a obrátila se k odchodu.

„Zůstaňte.“

Anna se při dravenwoodově rozkazu zarazila a obrátila se

tváří v tvář zamračenému pohledu, který na ni upíral zpod černého obočí. neodvážila se mu vzdorovat, ne dokud se na ni díval, jako by byla obyčejný nevolník, jehož čeká řádné zbičování, jen co budou sami.

krom toho ji proti její vůli omámilo zjištění, že si ji přeje mít

nablízku, a tak mu vyhověla a poslušně se postavila do rohu

pokoje. Jeho bratr se po ní tázavě ohlédl a pak se usadil do starého koženého křesla po straně stolu, s nedbalou grácií, která patrně jeho vážnému bratrovi celý život chyběla. Jakmile oba muži seděli naproti sobě, jejich podobnost i rozdíly vystoupily

v ostrém kontrastu.

dravenwood si Burkeho prohlížel tím nejchladnějším pohledem, jaký u něj Anna kdy viděla. „nuže, čemu vděčím za pochybnou čest této návštěvy?“

154

Pan Burke zareagoval s obdivuhodnou přímostí a neplýtval

časem na zdvořilosti, jež by nebyly vítané ani vzájemné. „Přijeli

jsme ti oznámit, že odjíždíme z Anglie. dávno jsme usoudili, že

na dryden Hall nepatříme, ale čekali jsme, až Charlotta povyroste, aby mohla cestovat s námi. Patrně tě nepřekvapí, že život na venkovském sídle ani jednoho z nás neláká.“

navzdory očividnému úsilí vypadal hrabě mnohem udiveněji, než se jeho bratr nadál. „Ale kam pojedete?“

„nejdříve do Maroka za Faroukem a Poppy. Poppy čeká první dítě a vyjádřila přání, aby s ní Clarinda zůstala, dokud neporodí. Poté máme namířeno do Egypta. otec, jak se zdá, uvěřil, že nejsem úplný budižkničemu, a projevil zájem financovat archeologickou expedici do oblasti poblíž Gízy.“

„A čím se Clarinda zabaví, zatímco ty budeš hledat pohřbený poklad? Skutečně věříš, že je to vhodné prostředí pro ženu a dítě?“

„Clarinda na tom trvala. obávám se, že během návštěvy Faroukova harému zcela propadla vášni pro dobrodružství a exotiku. Mimoto mám pocit, že mne už nikdy nehodlá pustit z dohledu.“ Burkeův potutelný úsměv prozrazoval, že mu taková vyhlídka není tak docela nepříjemná.

dravenwood se opřel o podpěrku a zadíval se na bratra

zkoumavým pohledem. „Proč jsi doopravdy přijel, Ashi? Aby

ses mi pochlubil, jak jsi dokonale šťastný? Vím, že si to zaslou

žím – vlastně bych zasloužil mnohem víc –, ale hodlášli mne

trestat za všechno, co jsem vám dvěma provedl, měl bys vědět,

že to není nutné. dokážu se velmi dobře potrestat sám.“

Anna se zamračila. nenapadalo ji, jakého přečinu vůči svému bratrovi a jeho ženě by se dravenwood mohl dopustit.

Příjemný výraz z Burkeovy tváře vyprchal a zanechal ji ne

čekaně zasmušilou. „nepřijeli jsme ze zlomyslnosti, Maxi. Rádi

bychom se rozloučili. nemáme nejmenší tušení, jak dlouho budeme na cestách. A Clarinda si naivně myslela, že bys chtěl vidět svou neteř, než odjedeme. Možná z ní bude dospělá žena, než budeš mít další příležitost se s ní setkat.“ když jej bratr dál sledoval nevzrušeným pohledem, poposedl si na okraj křesla.

„Musím se přiznat, že jsem se sám chtěl rozloučit. Uvědomuji si,

155

že vztah mezi námi byl v posledních letech poněkud… ehm…

napjatý, ale přesto přese všechno nemohu zapomenout, že jsme

kdysi stáli bok po boku proti zbytku světa. Měli jsme tehdy sice

jen dřevěné meče, ale já jsem odjakživa věděl, že mi vždycky

budeš krýt záda. Ať už mezitím došlo k čemukoli, pořád jsi můj

bratr. na tom se nikdy nic nezmění.“ když k dravenwoodovi

natáhl ruku přes desku stolu, Anna nevědomky zatajila dech.

dravenwood ale nechal bratrovu ruku viset ve vzduchu a zeptal se: „kdy odjíždíte z Cadgwycku?“

„Brzy ráno. naše loď odplouvá ve čtvrtek z Falmouthu.“

„Výtečně. V tom případě vám přeji šťastnou cestu.“ S tím se

dravenwood vrátil k účetnictví a bratrovu nabídku ke smíru bez

dalších velkých gest nadobro odmítl.

Burke rukou ucukl a zvedl se. Ve vzteku připomínal star

šího bratra víc než kdy předtím. Stál nad ním a probodával jej

zlostným pohledem. „doufal jsem, že by čas mohl obměkčit tvé

srdce, ale jak vidím, jsi pořád tentýž paličatý osel jako vždycky.“

S tím se otočil, vyrazil z místnosti a s prásknutím za sebou

zavřel. dravenwood zvedl hlavu a na okamžik se na ně zadíval

prázdnýma očima, pak ale vstal od stolu, stoupl si ke krbu zády

k Anně a upřel zrak do poskakujících plamenů.

Anna se potichu vykradla z rohu pokoje, zasažená téměř

ne potlačitelným nutkáním poskytnout hraběti vlídné slovo či

úsměv, jen aby ulevila napětí, zřetelnému v jeho postoji. Musel

mít koneckonců důvod, proč ji přiměl zůstat a stát se svědkem

té bolestně důvěrné rozmluvy.

„Mylorde?“ oslovila ho tlumeným hlasem. „Možná nemám

právo se do toho plést, ale trápí mne, když vidím, jak nemůžete najít společnou řeč s vlastním bratrem.“ odkašlala si a velmi opatrně pokračovala: „Víte, také jsem měla bratra. dobíral si mne a poroučel mi a já se kvůli tomu na něj zlobila. Ale v srdci

jsem vždycky věděla, že kdyby se mi kdokoli opovážil ublížit,

tak by mě bránil jako lev. nikdy jsem mu za to nepoděkovala ani mu neřekla, kolik pro mne znamená. Zkrátka jsem byla přesvědčená, že kdykoli budu potřebovat, bude mi nablízku.“

Ztěžka polkla a do srdce se jí vkradla bolest, kterou důvěrně

znala. „Jenže on byl jednoho dne pryč.“

156

dravenwood dál zíral do plamenů a nijak nedával najevo,

zda nad jejími slovy přemýšlí, nebo zda je vůbec slyší.

„dala bych cokoli, jen kdyby se mi vrátil, kdybych znovu sly

šela jeho smích nebo ho mohla vzít za ruku.“ Anna se přiblížila

k hraběti a znovu promluvila k jeho strnulým zádům. „Snažím

se vám říci, že byste neměl dovolit své hrdosti, aby vám zabránila smířit se s panem Burkem, dokud je ještě čas. nikdy nevíme, co nám přinese zítřek.“

dravenwood dlouhou chvíli mlčel. Pak se nadechl a řekl:

„Máte pravdu, paní Spencerová.“ Annino srdce se vzedmulo

citem. Už už se ho chtěla zeptat, jestli nemá přivést jeho bratra zpět, když dodal: „ Skutečně nemáte právo se do toho plést a do budoucna bych ocenil, kdybyste nezapomínala, kde je vaše místo. To je vše,“ zakončil a dal jí tím najevo, že už nebude potřebovat ji ani nikoho jiného.

Příštího rána stála Anna pod sloupořadím a sledovala, jak se

pan Burke a jeho blízcí chystají nastoupit do kočáru, když vtom

se ve dveřích objevil její zaměstnavatel a prošel přímo kolem ní

s chmurným odhodláním vepsaným ve vážné tváři. Stíny pod

jeho očima vypovídaly o bezesné noci, patrně podobné, jakou

prožila Anna.

„kam jdete?“ zvolala za ním, příliš popletená, než aby ho

řádně oslovila nebo se upamatovala, že do jeho starostí jí nic

není. Večer v knihovně ji o tom poučil více než jednoznačně.

„Rozloučit se s bratrem a jeho rodinou, jak se patří,“ zavrčel

a chvatně se pustil ze schodů. „Bylo by ode mne krajně nezdvo

řilé, kdybych to neudělal.“ Přes rameno po ní střelil útočným

pohledem. „Jak jste mi včera laskavě připomněla, nikdy nevíme,

co nám zítřek přinese.“

Anna popadla lem sukně a vyběhla za ním, neboť se polekala, že nebude svědkem rozloučení, ale vraždy. Burke právě nabízel ruku své ženě, aby jí pomohl do kočáru, ale když si všiml hraběte, jak se k nim blíží dlouhými ráznými kroky, na místě ztuhl. Vyměnil si nejistý pohled se svou ženou, ale než stačili cokoli udělat, Charlotta se vykroutila mamince z náruče a sklouzla na zem.

157

„Charlotto!“ vykřikla matka.

Bylo ale pozdě. Charlotta už se na buclatých nožkách rozeběhla zpět k domu, co jí síly stačily, a vysokým hláskem z plných plic volala: „Stlýček Max! Stlýček Max!“

dravenwood se poděšeně zarazil, jako by se na něj řítilo spla

šené spřežení. děvčátko se zastavilo před ním, začalo vyskakovat a vztahovalo k němu drobné ručky. očividně bylo zvyklé na uvítání s otevřenou náručí, kamkoli přišlo. Stejně jako kdysi Angelica Cadgwycková.

Anna nikdy neviděla, aby muž tak silný vyhlížel tak bezradně. Zatajila dech ve chvilkové obavě, že hrabě nevezme dítě ani na vědomí. on ale ohnul své štíhlé tělo, pomalu se sklonil a opatrně malou zvedl do náruče.

když se znovu napřímil, Charlotta mu ovinula ruce kolem

krku a přilepila se na něj jako malá opička, načež se odtáhla

a věnovala mu káravý pohled zelených očí tolik podobných

očím její matky. „nebuď smutný, stlýčku. My se zase vlátíme.“

Vtiskla mu mlaskavou hubičku na tvář a položila mu hlavičku

na rameno, takže se její stříbřitě plavé vlásky v porovnání s těmi

jeho najednou zdály ještě světlejší.

Mezitím ji dostihli rodiče.

Burke natáhl k děvčátku ruce, ale dravenwood nejevil ochotu se jí tak snadno vzdát. „Já tomu nerozumím,“ vysoukal ze sebe a údiv v jeho očích se Anně zaryl až do srdce. „Jak může vědět, kdo jsem?“

„Ale já jí o tobě všechno řekla,“ přiznala se mu švagrová

s úsměvem. „Vyprávěla jsem jí, jak jsi mi pomáhal s počty, když

jsem byla malá, aby mi vychovatelka nedala přes prsty pravítkem. Jak jsi obvázal mého medvídka, když přišel o oko, protože jsem ho nechala celou noc venku na dešti. Jak jsi mě zachránil před tím zuřivým psem, když mi bylo dvanáct, a odnesl mě

v náruči až domů.“

Burke si zkřížil ruce na prsou a nasadil nevrlý výraz. „A já

jí zas povídal, jak tví vojáčci v každé bitvě porazili ty mé a jak

jsi mi ve vaně potápěl dřevěné lodičky a ta ďábelská chůva mě

zatím nutila drhnout se za ušima.“

158

Hrabě se krátce podíval na plavou hlavičku důvěřivě položenou na svém rameni a pak zvedl zrak ke švagrové. „Ty vždycky dosáhneš svého, nemám pravdu, Clarindo?“ pronesl tiše. „Věděla jsi, že jakmile se na ni podívám, okamžitě propadnu jejímu kouzlu.“

„Pojď, Charlotto,“ ozval se Burke něžně a natáhl ruce k dceři.

„Je čas vydat se na cestu.“

dravenwood si k sobě děvčátko přivinul těsněji a sklonil

tvář k jeho sametovým vláskům. Pak je neochotně odevzdal bra

trovi.

než se Burke stačil otočit, dravenwood k němu neohrabaně

napřáhl ruku. Burke na ni nejprve nedůvěřivě pohlédl a poté

zvedl zrak k bratrově tváři. Přestože se hrabě tvářil stejně zarputile jako jindy, Anna by mohla přísahat, že v jeho očích zahlédla jiskřičku nejistoty.

Bála se, že Burke jeho nabídku odmítne, tak jako předtím

hrabě odmítl tu jeho. Ale Burke si místo toho přesunul Charlottu

na jednu paži a chopil se dravenwoodovy dlaně s neskrývanou

vřelostí. nato se obrátil a odnesl dcerku do čekajícího kočáru,

takže jeho bratr a žena osaměli na příjezdové cestě. Z důvodu,

který Anna nebyla schopna postihnout, najednou její pocit, že tu

překáží, ještě zesílil. Vytratit se zpět na pavlač, aniž by na sebe

upoutala pozornost, bylo ovšem už nemožné.

dravenwood se zadíval na svou švagrovou a jeho tvář znovu

zastřel nečitelný výraz. „nedáš mi před odchodem další zaslou

žený políček tak jako minule? někdy mám dojem, že stále cítím,

jak mě štípe na tváři.“

Clarinda zvedla ruku a pohladila ho po líci, načež se zvedla

na špičky a na totéž místo ho jemně políbila. „To už je všechno

minulost, Maxi,“ ujistila ho. „Přeji ti, abys našel stejné štěstí jako

já. nikdy nezapomenu, co jsi pro mne udělal. Ani proč.“

Už se k němu obracela zády, ale pak si všimla Anny, rozpačitě postávající stranou. Loupla potutelným pohledem po švagrovi, došla k Anně a zašeptala jí do ucha: „Postarejte se o něj, paní Spencerová. Je paličatý, a tak to nerad přiznává, ale naléhavě to potřebuje.“

159

Annu její vlídná slova tak zaskočila, že se nezmohla než

na přikývnutí. krom toho si palčivě uvědomovala, že se na ni

upírá pronikavý zrak jejího zaměstnavatele.

dravenwood sledoval Clarindu, jak se od něj otočila a zamí

řila ke svému muži a k dcerce, a Anna cítila, jak se jí svírá srdce.

Téměř by přísahala, že podobný pohled v jeho očích už někdy

viděla.

Celá rodinka zmizela v kočáře, který je měl odvézt vstříc neznámým dobrodružstvím, a zanechala svého hostitele stojícího zaraženě uprostřed příjezdové cesty. když se kočár kolébavě pohnul vpřed, dravenwoodova neteř se vyklonila z okna a divoce mávala drobnou ručkou v bílé rukavici. „Pa pá, stlýčku Maxi! Pa pá!“

Hrabě zvedl ruku v odpověď a nenechal ji klesnout, dokud

se mu kočár neodkodrcal z dohledu a nezmizel v moři rozvlněných travin. dlouho stál na místě a díval se za nimi, zatímco mu vítr tancoval v tmavých vlasech.

nevyřčený slib, kterým se zavázala paní Burkeové, dodal

Anně odvahu, a tak k hraběti přistoupila a lehce se dotkla rukávu jeho kabátce. otočil se na ni a změřil si ji nedůvěřivým pohledem. „Co vám řekla má švagrová?“

Anna rukou ucukla. napadlo ji, že by mu mohla zalhat, ale

příkrost v jeho očích jí to nedovolila. „Požádala mne, abych se

o vás postarala.“

„Jak velkomyslné. nicméně se obávám, že ničí péči nepotřebuji. Jsem schopný postarat se o sebe sám.“ Bez dalšího slova vykročil k zaplevelenému průchodu, oddělujícímu hlavní budovu domu od východního křídla, a zamířil k útesům.

„Tak proč jste mi včera večer přikázal, abych zůstala v knihovně, i když jste měl mluvit se svým bratrem?“ zavolala za ním.

na zlomek vteřiny zaváhal, ale pak pokračoval dál, jako by

ani nepromluvila.

Je jejím zaměstnavatelem. Má povinnost respektovat jeho

přání. Jejím jediným úkolem je pokorně se odebrat do domu

a zaměstnat se zametáním, utíráním prachu či leštěním nábytku a nechat ho o samotě, aby mohl dál truchlit pro ztracenou 160

snoubenku a trestat se za nějaký neodpustitelný zločin, jehož se

podle svého názoru dopustil na bratrovi a jeho ženě.

Anna zvedla bradu v novém návalu vzpurnosti. Poprvé

za velmi dlouhou dobu neměla v úmyslu učinit to, co se od ní

žádá. navzdory dojmu, který v posledních letech vyvolávala

ve svém okolí, nepatřila k ženám, jež by se snadno vzdávaly.

161

20

když se Anna dostala za dům, zpomalila krok a dech jí zadrhl v hrdle, nemohl za to ovšem úchvatný výhled na útesy, ale muž, který stal na jejich okraji.

dravenwood se jednou nohou opíral o vyčnívající kámen

a hleděl na moře jako očarovaný tím, co před sebou viděl. V jeho

postoji bylo cosi neodolatelně pevného a mužného. Mohl být

králem pirátů, čekajícím na nalodění, aby se plavil po nekonečných oceánech, raboval a loupil. nebo jedním z Artušových rytířů, snícím o sličné panně, která toužebně očekává jeho návrat na hradě kamelotu.

„Mohla jste mne varovat,“ vyčetl jí, aniž se otočil, když se

k němu přiblížila.

Anna si byla téměř jistá, že nekopla do jediného kamínku,

který by mohl prozradit její přítomnost. Rychle zjišťovala, že

zastihnout dravenwooda nepřipraveného není nijak snadné.

Stoupla si vedle něj na okraj srázu. „Před čím?“

Mávl rukou na scenérii, která se před nimi rozprostírala.

„Před tímhle.“

Pobřeží se pod dotekem podzimního slunce proměnilo jako

mávnutím kouzelného proutku. Po azurovém nebi pluly nadýchané chomáčky mraků. Lišejníky rostoucí na plochých kamenech na vršku útesu se už neutápěly v monotónních odstínech 162

šedé a odhalily svou krásu ve smaragdových a nefritových

tónech zelené. Sluneční paprsky se tříštily o řezavé hrany vln

a dávaly vodě zářivý modrozelený nádech, který v člověku probouzel sny o Barbadosu, tropickém vánku a palmách, které se v něm lehce pohupují. Hluboko dole u paty skal probleskoval písek jako zlatý prach rozesetý po malé zátočině.

„Bere to člověku dech, viďte?“ Anna nedokázala tak docela

zakrýt svou hrdost na tenhle kousek země.

Loupl po ní pobaveným pohledem. „Víte, nebylo nutné, abyste sem chodila za mnou. nemám v úmyslu vrhnout se ve vzteku z útesu jako vaše zbrklá slečna Cadgwycková.“

„nuže, to se mi velmi ulevilo.“ Posadila se na opačný okraj

kamene a nedbala okamžitého nutkání přitáhnout si kolena

k bradě, jak to dělávala, když byla malá dívenka. „Hádám, že

by z vás byl nesnesitelný duch, neustále byste bouchal dveřmi, úpěl a chřestil řetězy. domnívám se, že bychom se mohli nadobro rozloučit s klidným spánkem.“ Vítr ji zatahal za pléd přehozený přes ramena a Anna nastavila tvář slunci. Přála si,

aby mohla ulevit vlasům od svíravých sponek a nechat je jako

ten šál volně vlát.

„Ranila jste mne, když jste tak nelichotivě vylíčila můj charakter. nepochybně by vás překvapilo, že jsem byl dlouhou dobu považován za nejlepší partii v celé Anglii.“

Anna si připomněla slova žen z vesnice: Býval to dokonalý

gentleman, než ho jeho snoubenka odmítla. „A proč by mne to mělo

překvapovat? která žena by mohla odolat gentlemanovi s tak

okouzlující náturou a bodrým vystupováním?“

Ušklíbl se. „Jak jste už patrně uhodla, byl jsem žádoucí pro

titul a peníze, nikoli pro své přednosti.“

Pokradmu pohlédla na jeho čistý mužný profil a na stíny,

které mu dlouhé tmavé řasy vrhaly na dokonale řezané lícní

kosti, a neubránila se dojmu, že co říká, není tak docela pravda. „Zkušenost mne poučila, že okouzlující muži si o sobě často myslívají víc, než si o nich má myslet jejich okolí. nikdy mi nepřipadali zajímaví.“

„Pak bych vám měl já připadat ohromně zajímavý.“

163

Niky Mataskova » Barakova 322, Skvorec 25083,

Bůh mi pomoz, jeli tomu tak, pomyslela si. odtrhla od něj

oči a opět je upřela na moře, zničehonic se jí hlava točila závratí,

kterou ovšem nezpůsobila výška, v níž se nacházeli. „Pravda,

k bratrovi a jeho ženě jste se příliš přívětivě nezachoval. obzvlášť když si uvědomíte, že sem vážili tak dlouhou cestu, jen aby se s vámi rozloučili.“

nepřítomný pohled v jeho chladných šedých očích zakryla

ještě hustší clona, jako by dravenwood hleděl na cosi daleko

za horizontem. „Musím vás poprosit, abyste byla shovívavá

k mým nepěkným mravům. Jejich návštěva mne nepříjemně zaskočila. neviděl jsem Clarindu od našeho svatebního dne.“

Anna nechápavě svraštila obočí. „neměl jste na mysli její

svatební den?“

Věnoval jí příkrý pohled.

„Ach!“ vydechla Anna a byla vděčná, že se předtím posadila.

Takže Clarinda byla tou ženou, která ho nechala stát u oltáře,

zlomila mu srdce a vryla trpkost do jeho úsměvu. Vzpomněla si

na pohled v jeho očích, když sledoval, jak od něj žena jeho bratra

možná navždy odchází. A uvědomila si, kdy jindy jej viděla –

pokaždé, když vzhlédl k Angeličině portrétu.

„Samo sebou to způsobilo pěkný skandál, když mě nevěsta odvrhla přímo před oltářem, aby se mohla provdat za mého bratra. klevetil o tom celý Londýn. Udivuje mne, že se zprávy nedonesly až sem do Cadgwycku.“

Protože nechtěla, aby se dozvěděl, že se sem nakonec přece jen dostaly, přinutila se k lehkému tónu. „Zapomínáte, že v Cadwgycku máme své vlastní klepy. Proč vás odmítla? Provedl jste něco, čím jste si zasloužil políček, o němž jste mluvili?“

Zasmál se s neskrývanou hořkostí. „Měl jsem štěstí, že skon

čilo jen u něj. kdyby tam toho dne byla po ruce zbraň, možná

by mne i zastřelila.“

„Byl jste jí nevěrný?“

„Jakmile souhlasila, že se za mě provdá? To bych nikdy neudělal.“ dravenwood se k ní otočil, led v jeho očích roztál vášnivým žárem. „nezradil bych ji slovem ani činem. Tělem ani srdcem.“

164

Anna mu očarovaně hleděla do očí a srdce jí divoce tlouklo.

Vždy snila o tom, že se na ni muž takhle podívá.

Jen ne ve chvíli, kdy bude myslet na jinou ženu.

obrátil se zpět k moři a jeho tvář se přísně stáhla. „Clarinda

a můj bratr se do sebe zamilovali velmi mladí. Jejich vztah byl

poněkud… bouřlivý, a když ji Ash opustil a vydal se hledat štěstí, zlomilo jí to srdce.“

„A vy jste se jí ho snažil vyléčit?“

„Ano, snažil jsem se. Jakmile pochopila, že jí nezbývá než

se smířit, že se pro ni Ash nevrátí, zhroutila se a onemocněla.

Já“ – zaváhal – „já jsem ji několik měsíců pomáhal léčit. dokud

nebyla dost silná, aby se znovu postavila na vlastní nohy.“

Jeho prosté vysvětlení vydalo za tisíce slov, ale přesto měla

Anna pocit, že velkou část příběhu vynechal, ne aby chránil

sebe, ale svou švagrovou. Poznala to, protože se sama naučila

dělat totéž.

„když se Clarinda zotavila, požádal jsem ji o ruku. odmítla mě. Protože jsem byl Ashův bratr, bála se, že ve mně nikdy nebude vidět víc než připomínku lásky, o niž přišla. Trvalo mi celých devět let, než jsem ji přesvědčil, že se k sobě hodíme.“

„devět let?“ opakovala Anna nevěřícně. „Přelétavost vám

rozhodně vytýkat nemohou.“

„Ani nevíte, kolikrát jsem si přál, aby mohli. Abych patřil

k mužům, kteří si každou noc užívají s jinou ženou a nedbají

na to, jakou cenu za to kdokoli z nich zaplatí.“

nad jeho upřímným vyznáním se Anně zatajil dech. „když

konečně souhlasila, že si vás vezme, co ji přimělo změnit názor?“

Jeho rty zvlnil hořký úsměv. „Jelikož jsem byl takový hlupák,

že jsem Ashe zachránil před popravčí četou a přivedl ho zpět

do jejího života, mohu za to vinit jedině sám sebe. V den, kdy se

měla konat naše svatba, se dozvěděla, že jsem se před lety postaral, aby nemohli být spolu, protože jsem byl přesvědčený, že si zaslouží někoho lepšího, než je Ash. A tak mi vrazila políček a bez váhání se vrhla do náruče mému bratrovi. Získala muže,

kterého vždy milovala, a já dostal, co jsem zasloužil – doživotí

165

výčitek a polorozpadlé sídlo, kterému kraluje pomstychtivá Bílá

paní.“

Anna chvíli uvažovala nad jeho doznáním. „kolik let vám

bylo, když jste spáchal ten ohavný zločin srdce?“

Pokrčil rameny. „dvaadvacet, myslím.“

Zvonivě se zasmála a vysloužila si tím od hraběte zmatený

pohled. Vstala a obrátila se k němu čelem. „Říkáte, že váš bratr

a Clarinda byli velmi mladí, když se zamilovali, a přitom jste

sám sotva odrostl chlapeckým rokům – byl jste jen mladý muž

v prvním rozpuku vášně. Mlátil jste kolem sebe, protože jste byl

zraněný. nemohl jste se smířit s tím, že milovaná žena možná nikdy nebude vaši lásku opětovat. Ale teď máte moudrost a zkušenosti dospělého muže, tak proč se stále snažíte soudit toho pošetilého mladíka za jeden nerozvážný čin? Povězte mi,

byl byste stejně nemilosrdný a neústupný vůči jiné duši, která

by pochybila stejně jako vy?“

dravenwood k ní přistoupil a upřel na ni zlostný pohled.

„Přišla jste o rozum, ženská? Já si žádnou milost nezasloužím.

oloupil jsem bratra a jeho lásku o deset let, které mohli strávit

společně!“

„Možná jste jim nevědomky prokázal laskavost. Sám jste přiznal, že jejich vztah byl zpočátku velice bouřlivý. Jejich láska možná potřebovala čas, aby dozrála a dospěla a oni si dokázali vážit štěstí, které teď prožívají.“

„To, co jsem provedl, je neodpustitelné!“

„Možná to bylo špatné – a snad i podlé –, ale skutečně je to

neodpustitelné? Může být nějaký hřích neodpustitelný, když je

srdce upřímně kajícné?“

Anna mu nemohla prozradit, proč je pro ni tak důležité, aby

s ní souhlasil. obzvlášť když stáli na okraji útesu, kde skončil

jiný život jen proto, že jedna mladá dívka byla příliš pošetilá

a hrdá, než aby si odpustila. naléhavý tón zjemnil její hlas. „Litovat něčeho, co jste udělal, není totéž jako zahodit zbytek života proto, že litujete sám sebe.“

V tu chvíli byl u ní a nevybíravě ji popadl za paže. I přes pléd

cítila nespoutanou sílu jeho dlaní a jejich neodolatelný žár, když

si ji přitáhl blíž k sobě. krátce, prudce s ní zatřásl a zabodl do ní

166

zachmuřený pohled, pod kterým jí naskočila husí kůže. „nepři

šel jsem na tohle místo, abych tu našel rozhřešení. A zcela jistě je

nepotřebuji slyšet od vás, paní Spencerová.“

„A co potřebujete, mylorde?“ vydechla přerývaně a její rty

zůstaly provokativně pootevřené.

dravenwood k nim sklouzl divokým pohledem a na kratičký, nebezpečný okamžik jí dal nahlédnout, co přesně potřebuje.

nikoli odpuštění, nýbrž zapomnění, byť i jen pro jednu noc nebo

dokonce jen pro pár hodin. Potřeboval se na chvíli stát oním

bezstarostným mužem, který se dokáže pomilovat se ženou jen

proto, že po ní zatoužil, a ne proto, že ji miluje téměř celý ži

vot.

Viděla, jaké úsilí ho stálo pohled od jejích rtů odtrhnout,

uvolnit stisk dlaní a pomalu ji od sebe odstrčit. namísto úlevy,

která se měla dostavit, ji srdce zabolelo zklamáním.

„Potřebuji totéž co Angelica,“ pronesl hlasem ochraptělým

vášní, již nedokázal zcela potlačit. „Aby mě všichni nechali konečně být.“

S tím se obrátil a vykročil pryč od ní, našlapoval nebezpečně

blízko k okraji a nechal se jím vést k výběžku.

Anna si přitáhla pléd těsněji k tělu a nehybně ho vyprovázela

pohledem. Vítr jí ze rtů ukradl povzdechnutí a šeptaná slova:

„Jak si přejete, mylorde.“

Ten mizera se opovážil vztáhnout na ni ruku.

Hodges stál v rohu okna pracovny na druhém podlaží a s těžko potlačovaným vztekem sledoval, jak se nový cadgwycký pán otočil k Anně zády a odešel pryč. Anna zůstala stát na místě a schoulila se pod tenkou vrstvou svého šálu.

Zdála se tak drobná, když tam stála sama na okraji vysokého

útesu, tak křehká – jako by ji pouhý závan větru mohl smést

dolů.

Hodges se konečky prstů dotkl okenní tabulky a sklopil tvář

staženou žalem. nemohl snést pohled na její smutek. netoužil

po ničem jiném než vidět ji znovu šťastnou, slyšet, jak její zvonivý smích zní chodbami domu.

167

Majordomus přimhouřil oči a zadíval se na hraběte kráčejícího po skalách. To on ji oloupil o úsměv. nechal ji samotnou, zmítanou vichrem osudu.

Ten chlap je podvodník, vychytralec, bezostyšný pokušitel

všeho čistého a nevinného. Hodges narovnal ramena a postavil

se tak hrdě a zpříma, že jen málo těch, kteří ho viděli v posledních letech, by jej poznalo.

Cadgwyck může mít jen jednoho pána. Jakmile bude ten šejdíř pryč, pravý pán znovu zaujme své právoplatné místo.

Hodges zaslechl, jak za ním zaskřípaly dveře, chvatně se oto

čil a schoval ruce za zády jako provinilé děcko.

Ve škvíře dveří se objevil dickonův pihatý obličej. „odpusťte, pane, ale neviděl jste lopatu? napadlo mne, že když je hrabě na útesech, vydal bych se pátrat do sklepa.“

„neviděl, chlapče,“ opáčil Hodges a ramena mu znovu klesla. „Ale mohl by ses na ni zeptat nany.“

„dobře. děkuju!“ dickon se pustil za svým úkolem s veselým pískáním, které se neslo zpět k Hodgesovým uším.

Hodges povolil ruce schované za zády. dlouho stál na místě

a zíral na nůž na dopisy s mosaznou rukojetí, který svíral v třesoucí se pěsti. Za nic na světě si nedokázal vzpomenout, jak se mu v ní ocitl.

168

21

Poprvé za celou dobu od Maxova příjezdu na Cadgwyck se

paní Spencerová do puntíku řídila jeho rozkazy. Vykonávala své

povinnosti a dohlížela na služebnictvo, aniž se provinila jediným nemístným slovem či skutkem.

Maxe udivilo, nakolik mu schází nevybíravé šlehy jejího

ostrého jazýčku a názory, které mu předkládala, aniž se o ně

prosil či je vítal. každé jeho přání, ať už sebenicotnější, bylo vyplněno s náležitou poslušností. Trvalo to jen několik dní a Max už začínal zlomyslně uvažovat nad tím, že ji požádá o něco zcela nemravného. Pokaždé, když se ho zeptala „Bude to vše,

mylorde?“, musel se kousnout do jazyka, aby nevyhrkl „Rozpusťte si vlasy“ nebo „nadzvedněte si lem sukně a ukažte mi spodničku“. nebyl si už ani jistý, jak by se zachoval, kdyby mu odpověděla uctivým „Jak si přejete, mylorde“ a provokativně si

vyhrnula sukni nad štíhlý kotník či oblé lýtko.

dokonce i přemítání o Clarindě by pro něj bylo vítaným vytr

žením z rostoucí posedlosti, s jakou se zabýval svou hospodyní.

S každým dalším dnem však vzpomínka na ženu jeho bratra

v jeho mysli víc a víc bledla. Téměř se zdálo, jako by Clarindin polibek a její požehnání konečně zlomily kouzlo, kterým jej omámila, když se z něj kdysi začínal stávat muž. když už mu procházky po pobřeží nedokázaly ulevit od podivného napětí,

169

které se v něm sbíralo jako bouřková mračna, začal chodit každé

odpoledne do vesnice v naději, že tam na něj bude čekat odpověď na jeho pátrání po milovaném malíři Angelicy Cadgwyckové. Jak ho ale hospodyně varovala, zprávy se do Cadgwycku dostávaly pomalu. Přestože už uběhl takřka měsíc od chvíle, kdy svůj dotaz odeslal, odpověď stále nepřicházela.

Vesničané po něm začali vrhat nedůvěřivé pohledy, jako by

bylo cosi podezřelého na muži, který přežívá v domě obývaného duchem.

Max hádal, že mu na oblibě nepřidává ani jeho prudké jednání a úsečné rozkazy. Zanedlouho se mu místní začali vyhýbat a křižovali se pokaždé, když se k nim na ulici jen přiblížil.

Jeho netrpělivé očekávání bylo konečně naplněno jednoho

slunečného čtvrtečního odpoledne. když mu zavalitá poštmistrová předala objemný balíček převázaný motouzem s jeho jménem úhledně nadepsaným na vrchní straně, zdálo se, že se jí ulevilo stejně jako jemu.

Max jej roztrhl a nedočkavě očima přelétl první stranu. Pře

četl sotva pár řádek a na jeho tváři se objevil spokojený úsměv.

Měl v rukou objev, který nebude moci bez povšimnutí přejít ani

jeho bezchybná hospodyně.

Anna byla právě v kuchyni, povídala si s nanou a dávala pozor na krabí polévku bublající v měděném kotlíku nad ohněm, když se rozezněl jeden ze zvonků zavěšených nade dveřmi. nevěnovala pozornost zrádnému poskočení svého srdce a rychlým pohledem zjistila, že je to zvonek z pánovy pracovny.

Byla v pokušení na něj naschvál nedbat, nebo za sebe poslat Hodgese či dickona. Ale po dopoledni snad už po milionté stráveném prohledáváním každého koutku podkroví si dickon užíval zaslouženou výpravu na vřesoviště, zatímco Hodgese

naposledy viděla v tanečním sále, jak se šťastně prohání parketem s neviditelnou partnerkou v náruči a s čepičkou na čajník na hlavě.

Anna si vyměnila zástěru potřísněnou od omáčky za čistou

a pak se sklonila k naně a zakřičela jí do ucha: „nemohla bych

přemluvit vás, abyste se šla podívat, co si náš pán přeje?“

170

nana se na ni zaculila z houpacího křesla a odhalila bezzubé

dásně. „Být jen o pár let mladší, mileráda bych tomu muži dala

vše, oč by si řekl.“

Anna vykulila oči v předstírané hrůze. „Proboha, nano! neměla jsem tušení, že jste taková nestoudnice.“

nana se zahihňala. „Ten pravý udělá nestoudnici z každé

ženy.“

Anna zvážněla, když si vybavila dravenwoodův pohled

a touhu, kterou v něm zahlédla, než ji od sebe na útesech odstr

čil. „A co ten nepravý? Co může udělat?“

nana ji chytila kostnatou rukou za rukáv a přiměla ji, aby

se k ní ještě jednou sklonila. Pak jí zašeptala do ucha: „dát jí to,

po čem touží ona.“

„Zvonil jste, mylorde?“

Anna stála zkoprněle ve dveřích pracovny a pokoušela se

nemyslet na slova, která jí nana pošeptala, ani na to, jak skvěle

lord dravenwood vypadá. Seděl za deskou stolu, kabátec měl

nedbale přehozený přes opěradlo židle a skláněl se nad prací

oblečený ve vestě v barvě mědi a oslnivě bílé košili.

Tentokrát ji nenechal čekat, až bude hotov s účetní knihou,

ale okamžitě se zvedl a obešel stůl. „Právě jsem se vrátil z vesnice. V poště jsem obdržel něco, co by vás patrně mohlo zajímat.“

„Povolali vás zpět do Londýna?“ optala se s nadějí a zamrkala na něj s veškerou nevinností, jakou v sobě dokázala nalézt.

Uzemnil ji káravým pohledem a pak pokývl ke koženému

křeslu před svým stolem. „není třeba, abyste přešlapovala ve

dveřích jako havran zvěstující zkázu. Pojďte, posaďte se.“

„To je žádost, či rozkaz?“

„Je to prosba. Prosím,“ dodal zastřeným hlasem a Anna pochopila, jak snadno dokáže ohrozit její odhodlání, když se k ní nechová povýšeně jako obvykle a neštěká po ní rozkazy.

Přistoupila ke stolu a váhavě se posadila, ruce si pečlivě slo

žila v klíně.

dravenwood se usadil na okraj stolu a v šedých očích mu

hrály vzrušené plamínky. „Vždy jsem byl toho názoru, že každá

záhada je matematická rovnice, kterou lze vyřešit, nalezneteli

171

správné proměnné a použijete je ve správném pořadí. V případě

záhady Angelicy Cadgwyckové je jednou ze známých proměnných jméno umělce, který ji svedl. Proto jsem usoudil, že chcili zjistit, co se skutečně stalo toho večera, kdy se konal její narozeninový ples, musím se o něm dozvědět víc.“

Anna jen s obrovskou námahou udržela klidnou tvář. Mohla se jedině modlit, aby si hrabě nevšiml, že se jí z ní vytratila všechna barva.

„Při studování portrétu slečny Cadgwyckové mi přišlo na

mysl, že ten, kdo je obdařen tak očividným talentem, za sebou

musel zcela jistě zanechat alespoň nějakou stopu. A tak jsem vyhledal pomoc jistého vyšetřovatele, jehož v minulosti Společnost najímala – neobyčejně vytrvalého Skota jménem Andrew Mur ray. Pan Murray má dar vyrýžovat i to nejnepatrnější zrnko pravdy z hroudy těch nejšpinavějších klevet.“ dravenwood se

zarazil a zkoumavě se na Annu zadíval. „nevyhubujete mi, že

se pletu do věcí, po nichž mi nic není?“

„na takovou drzost bych ani nepomyslela. Jak jste mi neváhal připomenout, pánem Cadgwycku jste vy. Je to váš dům. Váš obraz.“ na zlomek vteřiny zaváhala. „Váš duch.“

Spokojeně přikývl, natáhl se za sebe pro tlustý štos papírů

a rázně jej rozevřel. „Jak jste si už nejspíš všimla na portrétu,

malíř se jmenoval Laurence Timberlake.“

„Laurie,“ uniklo jí šeptem, než se stačila zarazit.

dravenwood se zamračil. „Co jste říkala?“

„Ale to nic. kdysi jsem mívala kamaráda, který se tak jmenoval.“

Vrátil se k prohlížení papírů. „Murrayovi se podařilo vypátrat několik Timberlakeových obrazů rozptýlených porůznu po Londýně a okolním venkově a byl se mnou zajedno v tom, že to byl pozoruhodně talentovaný člověk. Překvapilo ho stejně

jako mne, že Timberlake neupoutal pozornost nějakého zámožného mecenáše, který by mu pomohl ke slávě.“

„Možná ho zastřelili a to jeho slibnou kariéru ukončilo,“ poznamenala suše.

„naopak, zemřít tak tragicky v tak mladém věku by jeho pověst jenom posílilo a jeho dílo by nabralo na sběratelské hod172

notě. nic nemiluje smetánka tak jako milostnou aféru s neblahým koncem. Věřte mi… něco o tom vím,“ dodal a loupl po ní ironickým pohledem.

„Proč se tedy pan Murray domnívá, že Timberlake zůstal

ve svém talentu nedoceněný?“

„když jsme pátrali po obrazech, všiml si něčeho zvláštního.

na všech obrazech byly mladé dívky, a jen málo těch portrétů

zůstalo v rodinách, které si je nechaly namalovat. Většina se prodala nebo skončila mezi haraburdím na půdě.“

„Ale proč?“ Anna byla vděčná, že nemusí svůj rostoucí zmatek zakrývat. „Proč by si někdo přál pohřbít tak cenné skvosty?“

„Ta otázka zůstala nezodpovězena až do okamžiku, kdy

se Murrayovi podařilo nalézt jednu z dívek, které Timberlake

zpodobnil na svých obrazech. Je z ní markýza a matka tří dětí.

Svolila k rozhovoru jedině s podmínkou, že jí zaručí absolutní

diskrétnost. Právě ona nám vysvětlila, že většinu svých příjmů

nezískával Timberlake malováním, ale něčím úplně jiným –

vydíráním.“

173

22

„Vydíráním?“ opakovala Anna ochromenými rty.

dravenwood odhodil papíry za sebe a přikývl. „Ten mizera

si své oběti vybíral pečlivě – obvykle to byla nějaká krásná dívka

se slibnou budoucností, kterou čekalo uvedení do společnosti.“

Z jeho nepřítomného pohledu vyčetla, že má na mysli Angelicu.

„Záměrně vyhledával dívky ze zámožných a vážených rodin.

kdyby rodiče utrpěli ztrátu majetku i dobrého jména, dívka by

přišla o výhodný sňatek. nejprve odmítl odměnu za namalování portrétu a pak si získal náklonnost rodičů i jejich dcery.

Jak jsem pochopil, nebylo to pro něj nijak obtížné. Byl mladý,

pohledný, okouzlující a výřečný.“

„Zkrátka byl vším, po čem naivní dívka touží,“ zamumlala

Anna. „obzvlášť když ji někdo zvěční na plátně a nechá ji uvěřit,

že je právě taková, jak by se ráda ostatním jevila.“

„Správně. Jakmile byl portrét hotový, dokončil svůj plán.

Poté šel za otcem a pohrozil mu, že pokud nedostane slušně

zaplaceno za mlčení, poví o nešťastném románku s jeho dcerou

celému světu.“

Anna byla tak rozrušená, že nevydržela dál sedět v klidu.

Zvedla se a došla k oknu, odtáhla závěsy a nepřítomně se zahleděla na rozvířené moře. „Jak můžete dokázat, že je to všechno pravda? Ta žena, s níž mluvil váš člověk, mohla přece být jen 174

zhrzená milenka odhodlaná zničit i to málo, co zbylo z Timberlakeovy pověsti.“

„S její pomocí byl Murray schopen vystopovat další dvě dívky. Jedna z nich si vydělávala na živobytí v ulicích Whitechapelu. Rodina ji vyštvala z domu poté, co ji Timberlake připravil o čest.“ oba moc dobře věděli, že je jen jediný způsob, jakým by si žena mohla v ulicích Whitechapelu vydělat. dravenwoodův

hlas nabral na ponurosti. „když maloval její portrét, bylo jí teprve třináct.“

Anna se k němu otočila čelem, a když promluvila, její hlas

byl jen trhaný šepot, který málem nepoznávala. „ Třináct?“

„od ní se Murray dozvěděl, že když Timberlake ve svém svádění neuspěl, někdy se uchyloval k mnohem“ – dravenwood se zachmuřil – „ přesvědčivějším metodám.“

Anna k němu pomalu zamířila, jakoby omámená čitelnými

emocemi v jeho očích a neklamným tónem odsouzení v jeho

hlase.

„Jako muži je mi trapné před vámi mluvit o tak nepopsatelném pochybení. Muži mají ženy hýčkat, bránit i za cenu svého života. Při pomyšlení, že muž použije hrubou sílu, aby přinutil ženu – natož nevinnou dívku – být mu po vůli, se mi dělá zle. Chceteli znát můj názor, zastřelit ho by bylo příliš mírné.“

dravenwood zaťal ruce v pěst a výhružně přimhouřil oči. „nic

by mne netěšilo víc, než kdybych ho mohl vlastníma rukama

ztlouci jako psa.“

Své zjitřené srdce před ním Anna možná dokázala skrýt, ale

nic nesvedla proti horkým slzám, které jí stouply do očí.

dravenwood se napřímil a zadíval se na ni se směsí znepokojení a úleku ve tváři. „odpusťte mi. neměl jsem s vámi hovořit o takových věcech. Protože jste se o Angelicu zajímala, napadlo mne, že byste ráda slyšela, že ať už se jí té noci přihodilo cokoli,

nebyla to její vina.“

V tu chvíli toužila Anna zvednout jednu z jeho zaťatých pěstí

ke rtům a obměkčit ji polibkem, už jen proto, že byl vším, čím

Laurence Timberlake nikdy být nemohl. Podařilo se jí však jen

zašeptat procítěné „děkuji“.

175

Vzal papíry ze stolu a nabídl jí je, jako by to byl kapesníček

na osušení slz. „nechtěla byste si vzít tu zprávu k sobě a přečíst

si ji?“

„Ano, mylorde. Myslím, že chtěla.“ Přijala dokument z jeho

rukou a s bázní jej sevřela, jako by to byla milost od samotného krále. Přestože zoufale toužila utéct před dravenwoodovým upřeným pohledem, ve dveřích se přece jen zastavila a věnovala mu poslední pohled. „na muže tak zdráhavého přijmout odpuštění za vlastní hříchy je ostatním poskytujete velmi ochotně.“

„Možná jen věřím, že ostatní si je zasluhují víc.“

„A není to nakonec smysl rozhřešení? Že někdy přichází,

přestože si je nezasloužíme?“

S tou myšlenkou ho zanechala samotného a tiše za sebou zavřela.

Anna stála na galerii a s Murrayovou zprávou v ruce vzhlížela k portrétu Angelicy. Uplynula už dlouhá doba od chvíle, kdy spolu mluvily naposledy.

„Snaží se dokázat, že nemůžeš za to, co se ti stalo,“ řekla jí

Anna tiše. „Ale my víme své, že ano?“

Angelica na ni upírala nehybný pohled a v jejím úsměvu se

skrývala tajemství, jaká nemohl odkrýt ani ten nejtvrdošíjnější

detektiv.

„Víš, myslím, že je do tebe tak trochu zamilovaný. Možná

víc než jen trochu. Jenže tys nikdy nedovedla ocenit muže, jako

je on. Raději jsi věnovala své city prohnanému mizerovi, který

neváhal připravit o nevinnost i pouhé dítě, jen aby si naplnil

kapsy zlatem. Hrabě pouze dokázal, že jsi ještě větší hlupačka,

než se kdy někdo dozví.“

Anně se zdálo, jako by na ni Angelica rozmrzele našpulila

rty.

„na mě svými roztomilými obličejíky plýtvat nemusíš,“

varovala ji Anna. „Ušetři si je pro nějakého naivního mládence, který je jistě ocení. není mi tě líto. Ani co by se za nehet vešlo.“

Anna nebyla zcela upřímná. Stejně jako ručičky pendlovek

ve vstupní síni také Angelica ustrnula v čase a nemohla se už

176

vrátit do minulosti, aby napravila, co se stalo, ani srdnatě vyjít

vstříc budoucnosti.

Zrovna jako Anna.

když Max druhého rána scházel po schodech, stále ještě

přemýšlel o své hospodyni. Začínal uvažovat, zda mu pobyt

na Cadgwycku skutečně nezamlžil rozum. Jako mladík se neopovážil ani flirtovat s pěknou služebnou. odjakživa měl za to, že by od něj bylo krajně nečestné zahrávat si s ženami, jejichž živobytí záviselo na něm a jeho rodině. Teď ale nedovedl myslet

na nic jiného než na svou hospodyni a na to, co se asi skrývá pod

její naškrobenou zástěrou a usedlou sukní.

neuklidnila ho ani svým chováním, když jí ukázal Murrayovu zprávu. Její nečekaný soucit s Angelicou a všemi dalšími dívkami, které Timberlake zradil, ho zaskočil. A když viděl, jak se jí zářivé oříškové oči zalily slzami, málem jej přemohla touha

vzít ji do náruče a slíbat jí je z tváře.

když se dostal na podestu mezi třetím a druhým podlažím,

jako vždy se zachytil za vršek koncového sloupku, aby zpomalil. koule mu ale praskla v ruce a on se v plné rychlosti řítil na zábradlí.

Jen díky reflexům zdokonaleným za léta plaveb po nejnebezpečnějších mořích světa se mu podařilo vrávoravě zarazit na dalším schodě, místo aby přepadl přes zábradlí a skončil polámaný a zkrvavený na podlaze v síni.

nebo mrtvý.

Srdce mu tlouklo stejně divoce, jako když stál na útesu chvíli

poté, co se mu pod nohama utrhl kus skály a zřítil se do moře.

otočil kouli v ruce a pozorně si ji prohlédl. Byla ale tak ztrouchnivělá, že nemohl s jistotou říci, co její prasknutí způsobilo.

Pokud ji někdo ze sloupku záměrně uvolnil, nebyla to už

žádná nevinná neplecha jako zavřená kouřová trubka nebo tajemný noční smích.

Zamračeně se podíval na zubatý pahýl. Co když za událostmi na Cadgwycku stojí něco zlověstnějšího než duch? Tolik se nechal pohltit záhadami mrtvých, že docela zapomněl na tajnosti živých. Měl důvod věřit, že před ním paní Spencerová něco 177

tají. nezapomněl na naléhavý rozhovor mezi ní a Hodgesem,

který náhodou vyslechl za dveřmi salonu, ani na předčasný

skon předchozího cadgwyckého pána.

Jelikož nechtěl, aby někdo jiný padl do stejné pasti, jaká byla

nachystána na něj, schoval si kouli do kapsy kabátce. nemohl

se už spoléhat na Murrayovu vynalézavost, a tak bylo nejspíš

na čase, aby se pustil do pátrání na vlastní pěst.

nedělal nic špatného.

nebo si to alespoň namlouval, když odpoledne stoupal

po schodech do čtvrtého patra, kde se nacházely pokoje služebnictva. dům patří jemu. Může se procházet, kde se mu zlíbí.

A krom toho, kdyby si ho někdo všiml, měl dokonalou výmluvu, proč musí vyhledat svou hospodyni přímo v jejím hájemství.

nenašel ji na žádném z obvyklých míst a chtěl přijmout její nabídku a projít účetnictví. Představa, že s ní stráví celé odpoledne zavřený v knihovně za příjemného praskání ohně v krbu, se mu už zdaleka nepříčila tak jako dřív.

Samozřejmě mohl použít zvonek, ale pak by neměl záminku

k návštěvě jejího pokoje.

nad schody se nacházela chodba bez koberce lemovaná

dveřmi. dobře si vzpomínal na hrůzu, jakou v dětství pocítil,

když mu otec vysvětloval, že sloužící mají vždy být ubytovaní

v nejvyšším patře, aby v případě požáru byli první, kdo uhoří,

a rodina unikla z domu včas. Ten postřeh by snad mohl být i zábavný, kdyby otec pouze žertoval.

Jelikož byly všechny dveře otevřené, Max si ani nepřipadal

provinile, když cestou do každých z nich zvědavě nahlédl. Přijít

na to, kdo spí v prvním pokoji, nevyžadovalo žádný detektivní talent. Všude, kam se podíval, se porůznu povalovaly knihy sebrané z jeho knihovny. Přestože byl den, neudivilo by Maxe, kdyby si tu Pippa hověla na posteli a okusovala jablko, plně

ponořená do četby.

obyvatel dalšího pokoje byl stejně zřejmý. Ze stropu tu viselo staré sršní hnízdo a na stolku vedle postele ležela rozložená sbírka zajímavých kamenů spolu s čímsi, co podezřele připomínalo vysušenou žábu. Právě takové poklady kdysi lákaly 178

i Maxe, když se jako chlapec zrovna nemusel věnovat studiu

a mohl se s Ashem vydávat na výpravy do lesů a luk.

další pokoj byl o něco prostornější a vypadal velmi útulně,

postel byla pečlivě ustlaná a před kamny na uhlí stálo vybledlé

kožené křeslo. Max soudil, že ložnice patří majordomovi.

Poslední místností byla dlouhá komnata s pěti postelemi,

ve které patrně spaly Alžběty. Paní Spencerová mu tvrdila, že

oné noci, kdy se vydal na hon ducha, nejspíš slyšel jejich smích.

Ani teď jí nevěřil. Angelica ho sice už víckrát nenavštívila, ale

ozvěna jejího smíchu ho dál pronásledovala ve snech.

ocitl se na konci chodby. Zmateně se otočil kolem dokola, ale

po pokoji paní Spencerové tu nebyla ani stopa. Už se chystal své

pátrání ukončit a dát se na ústup dřív, než ho tu někdo načapá,

když si všiml strmého schodiště ukrytého v rohu chodby. Mělo

úzké schody, které spíš odstrašovaly, než aby lákaly, ale Maxe

přesto neodolatelně přitahovaly. Jakmile se po nich pustil, pohltilo ho šero a dřevo se mu na protest rozskřípalo pod nohama.

nahoře našel jednoduché dveře.

Lehce na ně zaklepal. „Paní Spencerová?“

když nepřišla odpověď, vzal za kliku. dveře byly opatřené

zámkem, ale když zatlačil, okamžitě povolily. Možná by stále

pochyboval, zda je na správném místě, kdyby nepoznal jednoduchý černý pléd přehozený přes okraj postele. kradmo se ohlédl přes rameno a pak vklouzl do pokoje a zavřel za sebou.

Teď už něco nekalého provádí!

První, čeho si všiml, byla zima.

Počasí se proti nim přes noc obrátilo, téměř jako by je nadcházející zima toužila vytrestat, že se tak nepokrytě těší z těch několika málo slunečných podzimních dní. Vítr hvízdal v okapech a profukoval do pokoje, který byl proti němu jen velmi málo chráněný.

Max se neubránil ohromení. Rychle zapomněl na svůj původní plán a vešel dál do místnosti. Jediné okno usazené v zapuštěném vikýři pouštělo dovnitř sporé světlo, které nicméně jasně ukazovalo, v jak spartánském prostředí paní Spencerová přebývá. Zdálo se, jako by odsud byly odstraněny i ty nejprostší

179

lidské výdobytky. Všechny pokoje o patro níž byly vybaveny

kamny, ale tenhle měl jen holý krb, ve kterém nebyla ani známka po nedávném ohni. Zatímco na postelích ostatních sloužících nechyběly peřiny a hřejivé, všemi barvami hrající patchworkové deky, postel v podkroví nebyla o moc víc než úzká pryčna s tenkou matrací a starou vlněnou přikrývkou.

kromě postele sestával nábytek ze stojanu na umyvadlo,

v němž stál oprýskaný porcelánový džbán, nočního stolku a za

šlého šatníku, očividně odloženého nějakým dávným příslušníkem cadgwyckého rodu. dalo se jen tušit, že v mrazivých zimních ránech se voda v umyvadle mění v led.

na stolku vedle postele spočíval cínový svícen se zbytkem

lojové svíce, křesadlo a kniha. Max ji zvedl a zavrtěl hlavou nad

názvem nadepsaným na koženém hřbetu – Poutníkova cesta.

Proč by ho to však mělo překvapovat? Vždyť celý pokoj působil

jako cela kajícníka.

Max knihu znechuceně pohodil zpět na stolek a zamířil

k oknu s nemalým podezřením, že na něm nalezne železné mří

že. okno skýtalo výhled na neutěšenou planinu vřesoviště zarostlého nekonečnými pásy hlodašů a trávy, vlnících se ve větru.

Max je otevřel a vyklonil se ven, ale hlava se mu zatočila v náhlém návalu závratě a zničehonic měl pocit, jako by se kamenná dlažba nádvoří zvedla a hnala se mu v ústrety.

Couvl zpět do pokoje a prudce okno zabouchl. otočil se

a zoufalým pohledem přelétl tu ponurou komůrku, které paní

Spencerová říkala domov. neubránil se přitom srovnání s pokojem ve věži, se vším jeho okázalým pohodlím, jaké kdysi poskytoval jednomu hýčkanému dítěti.

V tu chvíli mu k uším dolehl dívčí smích. Tentokrát na něm

však nebylo nic tajemného. Zoufalství, které ještě před chvílí cítil, vystřídal vztek a Max spěšnými kroky seběhl o patro níž za hlasitého klapotu svých bot na dřevěných schodech.

U zadního schodiště se zrovna objevily dvě dívky a s hlavami skloněnými k sobě mířily ke své komnatě a chichotaly se nad nějakým žertem.

„Alžběto!“ vykřikl.

180

obě dívky sebou trhly, očividně je šokovalo, že nový pán

vnikl na jejich skromné území. Max si mohl jen představovat, jak

hrozivě musí vypadat.

„kde je paní Spencerová?“ zeptal se.

děvčata si vyměnila kradmý pohled, který v Maxovi probouzel nutkání samou marností zaskřípat zuby. Proč se všichni v tomhle domě neustále tváří tak zatraceně provinile?

„Je pátek, pane,“ vysoukala ze sebe nakonec jedna z nich.

„každý pátek chodí na trh. nevrátí se dřív než k přípravě ve

čeře.“

okamžik na dívčinými slovy uvažoval. „dobrá. V tom případě mám pro vás obě úkol. nejprve mi ale musíte něco slíbit.“

„Ale co, mylorde?“ zeptala se druhá dívka a zatvářila se ještě

úzkostněji.

„Slibte mi, že udržíte jazyk za zuby.“ S tím se k nim sklonil

a pošeptal jim své instrukce.

Anna se plahočila po zadním schodišti a málem neviděla

únavou. nemohla se dočkat, až se bude moci posadit na postel

a zout si boty z rozbolavělých nohou. Stála na nich ještě před

svítáním a po dlouhé cestě do vesnice a zpět už ji bolely až k lýtkům.

Při návratu z pochůzek našla dickona na všech čtyřech, jak

se zoufale snaží vylákat Hodgese z kredence v jídelně, než ho

tam objeví lord dravenwood. Hodges si do skříně zalezl krátce

po obědě a od té doby se tam krčil, celý vyjevený strachy, proto

že si usmyslel, že si pro něj přišli z ústavu pro choromyslné. než

se Anně podařilo dostat ho ven, čas pokročil a večeři musela

připravovat ve velkém spěchu. Byla tak vyčerpaná, že nechtěně

stoupla panu Ťapičkovi na ocas, takřka si srazila vaz, když zakopla o naninu nekonečnou šálu, a tak ostře vyjela za nepořádně oloupanou bramboru na Pippu, která se obvykle nenechala ničím rozrušit, až se dívka rozplakala.

Poté pomáhala děvčatům s podáváním večeře lordu dravenwoodovi, a tak se musela znovu zhostit role dokonalé hospodyně. Možná si s ní zahrála její představivost, ale hrabě se jí zdál ještě samolibější než obvykle. nejednou ho při ohlédnutí při181

stihla, jak ji sleduje zpod těch neuvěřitelně dlouhých řas s hloubavým výrazem v očích.

Plnění posledních denních povinností jí vzalo i zbytky sil.

Pomohla služkám uklidit v kuchyni a poté je poslala do postele

a sama se pustila do přípravy těsta na ranní chléb. Bochníky

nechala kynout pod čistým plátnem a naposledy obešla přízemí

domu, aby se ujistila, že jsou všechny svíce a lampy pozhasínané.

Cestou do podkroví zaslechla dunivé chrápání, které se k ní

neslo z Hodgesova pokoje. když navečer odmítal vylézt z kredence, měla chuť zaškrtit ho holýma rukama. Ale když teď nahlédla do jeho pokoje a viděla, jak pokojně oddychuje pod silnými přikrývkami a vykukují mu jen bílé vlasy, zaplavila ji vlna nezměrné něhy.

než došla k příkrým schodům do své vlastní ložnice, stěží

dokázala udržet oči otevřené. Během večerů, jako byl tenhle, se

zdálo, že může stoupat celou věčnost a schodiště nikdy neskon

čí. Pod střechou truchlivě naříkal vítr a vzduch se zdál chladnější s každým krokem, který udělala. V naději, že tím zkrátí čas potřebný na umytí a brzy bude schoulená pod dekou, si už na schodech rozepnula první tři knoflíčky na živůtku, uvolnila

z vlasů síťku a dala se do vytahování vlásenek, které si jednu

po druhé ukládala do kapsy zástěry.

Právě otevírala dveře, když ji přepadlo obrovské zívnutí.

Zakryla si ústa dlaní a zavřela oči. když je opět otevřela, stála

na prahu nádherného snu.

182

23

Anna ohromeně zamrkala a v prvním zmámeném okamžiku

si pomyslela, že snad v únavě zabloudila do jiného pokoje. Jenže

na Cadgwycku se žádný podobný pokoj nenacházel.

Po velmi dlouhou dobu.

V krbu praskal veselý oheň, vztahoval k ní hřejivé paže a vábil ji, aby vstoupila. dřevěná postel byla stejná, jako když z ní ráno vstávala, ale proleželou matraci nahradila vysoká péřová poduška zakrytá nadýchanou prošívanou dekou. Cínový svícen

na stolku někdo odstrčil stranou, aby udělal místo pro lampu,

jejíž rubínové stínidlo z broušeného skla vrhalo do místnosti

narůžovělou zář. opotřebenému vydání Poutníkovy cesty nyní

dělala společnost hromádka pěkných, v kůži vázaných knih se

zlatou ořízkou.

Vedle postele ležel drahý turecký koberec, snad aby uchránil její nohy před chladem, když ráno vstává, na oknech visely zelené sametové závěsy a zadržovaly nejhorší nápory průvanu.

Před krbem stál nízký kulatý stolek doplněný pohodlným křeslem a vytvářel dokonalé místo pro vychutnání večeře v soukromí po dlouhém úmorném dni. nechyběla tu ani měkoučká podnožka, na niž si mohla položit unavené nohy.

Anna poznávala téměř každý předmět v pokoji. Všechny

sem někdo nanosil z jiných místností v domě. Podkroví teď připomínalo spíše dámský salonek než pokoj hospodyně.

183

Niky Mataskova » Barakova 322, Skvorec 25083,

Jenže Anna nebyla žádná dáma.

Pomalu došla ke stojanu s umyvadlem, očarovaná proužky

páry stoupajícími z porcelánového džbánu. Jako ve snách jej

zvedla a naplnila umyvadlo horkou vodou. Ze všeho nejraději

by si v ní omyla tvář a dovolila, aby o ni pro jednou pečoval někdo jiný – po tolika letech, kdy se musela starat o sebe i všechny kolem.

Ale když zvedla zrak od umyvadla, uvědomila si, že je tu

jedna věc, která zůstala stejná. nad stolkem stále viselo totéž

oválné zrcadlo. na zamlženém skle se srážely kapičky vody,

rozmazávaly její obraz, a jako by měly schopnost vrátit čas, smývaly všechny ty osamělé roky, až ze svých rysů poznávala jen oči, které na ni ze zrcadla dál upřeně hleděly.

A viděla v nich tutéž bezmocnou touhu, stupňovanou štiplavou vůní vavřínového mýdla, která se stále držela ve vzduchu.

když se Anna ocitla před ložnicí svého zaměstnavatele, ani

se neobtěžovala s klepáním. Jednoduše vzala za kliku a vtrhla

dovnitř. Měla štěstí, závěsy postele byly zlatými šňůrami přivázané ke sloupkům, aby všude mohlo teplo sálající z ohně praskajícího v krbu. Ani je nemusela odhrnovat stranou, nebo je úplně strhat na zem, aby hraběte našla.

Seděl na posteli s polštáři naskládanými pod zády a četl si při

světle svíčky s brýlemi v drátěných obroučkách, které se k němu

vůbec nehodily, posazenými na špičce nosu. Vzhlédl od knížky

a s mírným zájmem sledoval, jak za sebou Anna zavřela, aby

nezburcovala zbytek domu.

namířila přímo k němu a nasupeně se zarazila u nohou postele. „Jak se opovažujete vstupovat bez dovolení do mého pokoje?“ vyjela na něj, celá rozechvělá vztekem. „Copak vám nestačilo slídit ve věcech té mrtvé dívky? Musel jste jít a strčit ten svůj vznešený nos i do těch mých? Povězte mi, to jste tak namyšlený, tak neomalený, tak samozřejmě přesvědčený o své nadřazenosti, že podle vašeho mínění nemají ti, které zaměstnáváte, nárok ani na špetku soukromí? na trochu místa, které by mohli pova žovat za své?“ otevřel ústa, ale opět je zavřel, když si uvědomil,

že se jen odmlčela, aby nabrala nový dech. „Pokud tomu sku184

tečně věříte, pak se šeredně mýlíte. Možná vlastníte tenhle dům,

mylorde. Ale já vám nepatřím!“

Povytáhl jedno obočí a nevzrušeně si ji prohlédl přes obroučku brýlí. „Už jste skončila, paní Spencerová?“

Zaplavila ji zimničná vlna zděšení a zoufalství. náhle si uvědomila, co právě provedla. Přestala se ovládat a nechala se zcela unést zlostí, v jediném mžiku ztratila trpělivost, kterou si tak dlouho a tak pečlivě pěstovala.

A nyní budou všichni, jež miluje, trpět za její selhání.

„Myslím, že ano,“ vysoukala ze sebe hlasem zbaveným veškerých emocí kromě lítosti. „není třeba, abyste mne propouštěl, mylorde. Svou výpověď podám hned ráno.“

dravenwood si sundal brýle a odložil je stranou. „kdybych

se vás chtěl zbavit, nechal bych vás dál spát v té příšerné kryptě,

které říkáte pokoj. Jsem si jistý, že by bylo jen otázkou času, než

by vás schvátily souchotiny nebo horečka. Pak byste se mohla

střídat se slečnou Cadgwyckovou a chodit mne strašit.“

Vztek ji přestal ovládat alespoň natolik, aby si uvědomila,

že stojí uprostřed noci v pánské ložnici. V ložnici muže, který,

jak se zdálo, neměl na sobě nic kromě přikrývky přetažené přes

spodní část těla. Hedvábný župan, přehozený přes okraj postele,

její nejhorší obavy potvrdil.

Vrátila se pohledem k dravenwoodově odhalené hrudi a najednou se jí zdálo, že není kam jinam se podívat. Anna slýchala, že někteří pánové si musejí pořizovat vycpávky a nosit jakýsi korzet, aby dosáhli figury se širokými rameny a štíhlým pasem,

jaká byla zrovna v módě. Lord dravenwood k nim nepatřil. Hruď

měl svalnatou a jemně pokrytou stejnými tmavými chloupky,

jaké viděla na hřbetu jeho rukou. dlaně ji svrběly bezbožnou

touhou sáhnout si na ně, zjistit, zda jsou právě tak jemné a přitom pevné, jak se zdály.

dravenwood si odkašlal. oči jí vylétly k jeho tváři a líce se jí

rozpálily zahanbením, že byla přistižena, jak na něj zcela bezostyšně zírá.

Většinou své emoce držel pečlivě pod kontrolou, ale teď mu

v očích pobaveně hrálo. „obávám se, že jsem proti vám v nevýhodě, paní Spencerová. kdybych býval tušil, že se dočkám 185

návštěvy dámy, která není už deset let mrtvá, oblékl – nebo

svlékl – bych se s mnohem větší péčí.“

Prohlížel si ji s upřímným obdivem. Ve zlosti úplně zapomněla, že si cestou do schodů vytahala z účesu vlásenky a rozepnula si vrchní knoflíčky na živůtku.

Vlasy měla zpola rozpuštěné, přes jedno rameno jí padala

hustá vlnitá kadeř. Šaty už neměla upnuté až ke krku, ale rozhalené, takže ukazovaly obnošenou krajku košilky a sametovou linku jejího výstřihu. Pravděpodobně budila zdání, jako by právě vstala z pánské postele.

nebo se do ní chystala.

Jednou rukou si límeček přitáhla ke krku v naději, že ještě

stačí zakrýt stříbrný medailonek před jeho pronikavým pohledem. „Měla jsem zaklepat. na druhou stranu,“ sladce se na něj usmála, „jistě sám pochopíte, o kolik je snazší dramaticky vtrhnout do dveří, když jste nebyl pozván a nejste vítán.“

„Měla byste vědět, že než jsem vkročil do vašeho pokoje, klepal jsem.“

„Jestliže se nikdo neozývá, je dobrým zvykem odejít a vrátit

se později, a ne přestavět cizí pokoj ke svému obrazu.“

V očích mu nebezpečně blýsklo. „Přestavěl bych jej k vašemu

obrazu, ale došla mi pytlovina a popel.“

Anna ztěžka polkla. kdyby se bývala nenechala ovládnout

vztekem, včas by si uvědomila, že vydat se sem je obrovská chyba. „někteří z nás se nenechají snadno svést vidinou pohodlí.“

„Jste troufalá, když mi vyčítáte, jak se utápím ve výčitkách,

a sama jste se zavřela do cely jako nějaký zločinec nebo kajícná

jeptiška. Povězte mi, paní Spencerová, jaké strašlivé hříchy jste

spáchala, že si zaslouží takové sebeobětování? doufáte, že si je

odpykáte, když se zimou utrápíte k smrti?“

V jeho slovech se skrývala bolestná pravda, která ji přinutila

vyštěknout: „nikdo se vás neprosí, abyste se staral o mé hříchy

ani o to, kde spím. neměl jste právo se vměšovat. Byla jsem se

svou komnatou naprosto spokojená.“

„Skutečně věříte, že si víc od života nezasloužíte? A co štěstí?

Uspokojení? Radost?“ dravenwood zamyšleně naklonil hlavu

186

a ztlumil hlas do chraplavého tónu, který v ní uvolnil zrádné,

blažené zachvění. „Vášeň? Rozkoš?“

„To všechno jsou potěšení určená lidem vašeho postavení,

mylorde. od prostých sloužících se očekává, že naleznou uspokojení ve službě, věrnosti, oběti a poslušnosti.“

„V poslušnosti?“ zasmál se s neskrývanou nedůvěrou. „není

divu, že jste tak nešťastná.“

Anna cítila, jak v ní znovu stoupá hněv. „Vy mi nemáte co

kázat o prospěchu radosti a rozkoše. Vsadím se, že si ani nevzpomínáte, kdy jste nějaké zažil. Promrhal jste mládí zamilovaný do ženy, která vás nikdy nemohla milovat, jen abyste si mohl dál držet srdce bezpečně schované za zdí, kterou jste si kolem něj vystavěl. Angelica jen nahradila tu zlacenou modlu, kterou

si v něm hýčkáte. Raději budete vzdychat pro ducha, než abyste

se odvážil milovat ženu z masa a kostí.“

Ženu, jako jsem já.

Ten zrádný šepot jejího srdce ji tak zaskočil, že se prudce oto

čila a vrátila ke dveřím. „neměla jsem k vám chodit. Měla jsem

vědět, že s rozumnou rozmluvou u vás nic nepořídím.“

Jediným varováním jí bylo zašustění pokrývek, jak je dravenwood odhodil stranou, a šelest hedvábí, když se chvatně oblékl do županu. než stačila otevřít, dostihl ji s toutéž hbitostí šelmy, jakou u něj viděla té noci, kdy se vydal na lov ducha. dlaněmi

práskl do dveří těsně u její hlavy a s bouchnutím je zavřel, takže

jí nezbývalo než zůstat rozechvěle stát v obětí jeho paží, kterými

ji dokázal uvěznit, aniž se jí dotkl.

„Máte plné právo spílat mi za to, že jsem vnikl do vašeho

soukromí.“ Cítila jeho rty tak blízko u ucha, že jí horkým dechem dráždil neviditelné chmýří na ušním lalůčku. „Ale v jedné věci se mýlíte.“

„A v jaké, mylorde?“ zašeptala přiškrceným hlasem a byla

vděčná, že jí v tu chvíli nevidí do tváře.

„dokud jsem pánem Cadgwycku, tak mi patříte.“ Jeho opovážlivé prohlášení na ni zapůsobilo jako to nejhříšnější vyznání.

„Je mou povinností, abych se postaral o vaše zdraví. Chceteli

trávit noci ve své osamělé posteli a číst si při svíčce Poutníkovu cestu, dokud vám zrak nevypoví službu, pak vás při Bohu 187

prosím, abyste tak alespoň činila v teple a pohodlí. Rozumí

me si?“

Anna posbírala veškeré zbytky síly a otočila se k němu. Stále

byla uvězněná v hradbě jeho silných paží a svalnaté hrudi, když

vzhlédla do jeho tváře potemnělé vášní. „Ano, mylorde. Myslím, že si rozumíme dokonale.“

netušila, jakou pravdu vyslovila, dokud nevzal její obličej

do dlaní a nesklonil se k jejím rtům pro žhavý polibek. Anna

se mu bezmocně oddala, zjemnila ničivou sílu jeho rtů toužebnou něhou své kapitulace. Pootevřela ústa a on to pozvání přijal a vnikl do nich jazykem s tak nespoutanou lačností, že jí z hrdla uniklo slabé zanaříkání.

Zvedla ruce a sevřela je na jeho pažích, klouzala dlaněmi

po hedvábné látce županu a zkoumala pevné svaly pod ní. Věděla, že by ho od sebe měla odstrčit, přitom ale netoužila po ni

čem jiném než přitáhnout si ho blíž. nechat se obklopit žárem

sálajícím z každého mužného kousku jeho těla.

Horkými rty jí vypálil žhavou cestičku od koutků rtů až k divoce tepajícímu místu na jejím krku a ona v zoufalství i rozkoši zašeptala: „Maxmilliane.“ kdyby nepřišel na Cadgwyck, nikdy by nezjistila, jak je tu osamělá. Jak zoufale prahne po mužském

dotyku a polibku. Ale ne jen tak od ledajakého muže, uvědomila

si se směsí radosti a beznaděje.

Toužila jen po něm.

„Anno,“ zašeptal jí ochraptěle na jemnou kůži. „Má sladká,

umanutá Anno.“

A pak se znovu vrátil k jejím rtům a dotek jeho jazyka byl

jako pohlazení drsného sametu. Zvábil ji, aby se k němu připojila v tom pradávném tanci, až se jejich ústa spojila v jedno. Jednou rukou ji objal kolem pasu a druhou vyčesal zbylé sponky z vlasů, které jí v prostopášných vlnách popadaly na ramena.

„Ani nevíš, jak dlouho jsem toužil tohle udělat,“ zamumlal

a pak se znovu zmocnil jejích rtů ve vášnivém, opojném polibku, který nebral konce.

Anna by se mu snad už dávno bezmocně svezla k nohám,

kdyby ji svými boky nepřitlačil na dveře. I přes vrstvu sukní

a spodniček cítila na břiše jeho vzrušení, kterým jí dával znát,

188

jak po ní touží. A v sobě slyšela volání, které na tu prvotní sílu

odpovídalo.

Musí to přestat, prolétlo jí hlavou. Já musím přestat.

Místo toho ale zvedla ruku k jeho vlasům, prsty vklouzla

do těch černých hustých kadeří, tak jak to chtěla učinit už celou

věčnost. Max posunul ruku níž, opsal prsty ladnou křivku jejího

hrdla a jemný výstupek klíční kosti, až nakonec sklouzl k rozepnutému živůtku a zakryl dlaní jemnou oblinu ňadra.

Anna vydala přidušený sten, ztlumený jeho ústy. Prve ho

obvinila, že si zbytečně odpírá rozkoš, ale dávat ji zcela nepochybně uměl. Tolik poznala, když se bříšky prstů dovedně otřel o napjatý pupen bradavky. Jemně za ni zatáhl, očividně dobře věděl, nakolik ji stisknout, aby se slast neproměnila v bolest.

nezvladatelná vlna rozkoše vyburcovala Annu z omámení.

Už jednou byla tak hloupá, že se důvěřivě svěřila mužským

rukám. nemohla dovolit, aby se to opakovalo. ne když bylo

v sázce tolik.

„Musím jít, mylorde,“ zamumlala mezi polibky. „Přijít sem

byla nesmírná chyba.“

dravenwoodova ruka na jejím ňadru znehybněla, jeho dlouhé mužné prsty ji ale dál jemně svíraly. „Za svůj život jsem se dopustil mnohem horších. A s mnohem menší odměnou.“

Zaklonila se a vzhlédla mu do tváře. „Co ode mne čekáte? Že

se každý večer potají vkradu do vaší postele, až budou všichni

spát? A nepozorovaně odejdu, než se rozední?“

oběma rukama jí odhrnul vlasy z tváře, šedé oči měl zastřené, hlas chraplavý touhou. „V tuto chvíli mne nenapadá nic na světě, co bych si přál víc.“

„Je mi líto, mylorde. nejsem taková. nemůžu taková být.“

Zavřela oči a přitiskla mu líc na hruď, aby unikla před jeho pohledem plným naděje. Pak zašeptala: „Ani kvůli vám.“

Cítila, jak ji objal pevněji a připoutal si ji k srdci s bezbřehou

něhou. na jeden trpce sladký okamžik stačilo předstírat, že víc

nepotřebují. Že jediné objetí je dost na ukojení žádostivosti obou

jejich duší.

Ačkoli oba věděli, že nikdy nebude stačit.

189

„Víš jistě, že si to přeješ?“ zeptal se a schoval ústa v jemné

záplavě jejích vlasů.

Anna přikývla, hrdlo měla příliš sevřené touhou a lítostí, než

aby mohla promluvit. na kratičkou chvíli se cítila rozpolcená

strachem, že ji nikdy nenechá odejít, a zároveň toužebným přáním, aby tomu tak bylo.

Pak od ní ale ustoupil, couvl ode dveří a nechal ji prchnout

zpět do útulného pohodlí jejího pokoje.

od toho dne Anna každý večer při návratu do podkroví

nalézala oheň praskající v krbu a džbán horké vody na stolku

pod zrcadlem. A začaly se tu objevovat i další poklady; jednou

nové vlněné punčochy; jindy malá francouzská mýdla vykrájená do tvaru lastur; všechny tři svazky Rozumu a citu, jednoho z románů, které si zamilovala jako dívka.

kdyby byl na dravenwoodově místě kdokoli jiný, pojala by

podezření, že se ji snaží svést. Ale za posledních několik týdnů

ho poznala natolik dobře, aby chápala, že za své dary nic nechce. nikdy se neměl dozvědět, jak nezměrnou cenu mají pro její strádající srdce.

Jediného zadostiučinění se jí dostávalo, když přistihla Bětku

či Bety na schodech z podkroví, kam se zrovna sama ubírala,

a mohla na ně tlumeně zahudrovat: „ Et tu, Brute.“ Ani jedna

z nich bohužel neuměla latinsky, ale pro její výhružný pohled

nebylo žádného tlumočníka třeba.

„Hádám, že se Jeho nevznešenosti už asi nezbavíme,“ poznamenala Pippa chmurně, když se všichni jednoho pozdního odpoledne sešli v kuchyni nad přípravou večeře.

Hořela tu každá svíčka i lampa a místnost tak působila ještě

útulněji než jindy. Celý den se z moře valily těžké mraky a nesly

s sebou časný soumrak a prudký vítr s vůní hrozícího deště.

Pippa zvedla paličku, jíž právě drtila čerstvou pažitku, a zamávala s ní jako s kyjem. „Ten zemře stářím přímo tady ve své posteli. V povlečení, které jsem já musela celou dobu měnit.“

„no, já nevím,“ nechal se slyšet dickon a pihatý obličej se mu

rozsvítil úsměvem. Hověl si na okraji kuchyňského krbu a mezi

190

koleny svíral železný rendlík. Byl v tak dobrém rozmaru, že si

ani nepostěžoval, že dostal za úkol vydrhnout rendlík pískem.

„Začínám mít pocit, že nakonec nebude tak strašný. Zrovna včera se mě zeptal, jestli bych ho nezavedl do zátoky a neukázal mu jeskyně na pobřeží. A mluvil o opravách stájí a o tom, že sem nechá přivézt jeden z těch fajnových čtyřkoláků a pár koní.

Skutečných koní, ne jen nějakých divokých poníků.“

Anna se dál svědomitě věnovala talíři, který právě chystala.

„Být tebou, dickone, tak se k němu příliš neupínám. I bez naší

pomoci se mu venkovský život jistě brzy omrzí a zatouží po návratu do Londýna.“

Pippa po ní střelila nazlobeným pohledem. „Angelica nám

v poslední době příliš nepomáhá. Začínám mít pocit, že si ho

chce nechat pro sebe.“

„Angelica se musela celých deset let učit trpělivosti,“ opáčila

Anna příkře. „Jednoduše čeká na svou příležitost.“

Anna nemohla Pippě prozradit, že podle jejího názoru už

pomoc Angelicy možná nebudou potřebovat. dokázala odehnat

dravenwooda sama. když mu odepřela, po čem toužil nejvíc,

téměř mu znemožnila, aby na Cadgwycku dál zůstával.

Při pohledu na svůj výtvor nedokázala utišit záchvěv hrdosti. konečně vzdala snahu vypudit dravenwooda z Cadgwycku tím, že ho vyhladoví, a začala mu podávat totéž jídlo, které připravovala pro sebe a ostatní. dnešní večeře se skládala z malé slípky, kterou dickon chytil do jednoho ze svých ok, se šťavnatou kůrkou propečenou dozlatova, opečených brambor zalitých spoustou másla a salátu ze zeleniny, kterou sama vypěstovala v zahrádce za domem.

„Máte už naplněnou solničku?“ zeptala se Hodgese.

„Za chviličku!“ zazpíval. krčil se nad okrajem stolu a tenkým proužkem sypal sůl do misky z broušeného křišťálu. Při pohledu na jeho dětský úsměv se Anně svíralo srdce.

nemohla se obelhávat. Jeho stav se rychle zhoršoval. Anna

zjistila, že když mu bude zadávat jednoduché úkoly, dodá mu

pocit potřebnosti a navíc mu zabrání, aby se připletl do nějaké

neplechy.

191

do kuchyně vtrhly Bětka s Lízou. „Pán je u stolu,“ informovala Annu Líza a Bětka mezitím sáhla do kredence pro stříbrný podnos a položila ho před Annu.

Anna na něj přendala talíř, k němu přidala čerstvě vyleštěný

příbor a sněhobílý plátěný ubrousek k tomu. nakonec na něj

položila krajíc chleba sotva vytaženého z pece.

„Vydrž!“ zavolala na Lízu, která otevřela dveře, aby jimi

mohla Bětka s těžkým tácem v rukou projít. Anna si pospíšila

k Hodgesovi, sebrala mu slánku před nosem a usadila ji na podnos.

Jakmile dívky zmizely se svým nákladem ve dveřích, klesla na jednu z lavic u stolu s myšlenkou, co asi dravenwood na svou večeři řekne.

Z důvodů, které raději nezkoumala, ji těšilo si představovat, jak jí pokrm, který sama připravila – jak se silnými bílými zuby zakusuje do křupavé, šťavnaté kůrčičky a pochutnává si na bramborách zalitých máslem.

Stále se zabývala tou příjemnou představou, když Hodges

pronesl: „odjakživa mi říkali, že je jen jeden způsob, jak se zbavit domácí havěti.“

Anna se zpola odtrhla od svých zbloudilých myšlenek a zamumlala: „Hmm? Co jste to říkal, drahoušku?“

„V mém domě žádné krysy věkem nesejdou.“

Pippa rázem ztuhla. dickon se pomalu zvedl a úsměv z jeho

obličeje vyprchal. Anna se obrátila na konec stolu. Hodges si

oprašoval ruce a vyhlížel náramně spokojený sám se sebou.

Teprve tehdy si Anna povšimla skleněné lahvičky postavené

před ním – hnědé lékařské lahvičky s černou lebkou a rudými

hnáty namalovanými na štítku.

„Panebože,“ zašeptala a samou hrůzou jí ztuhla krev v žilách. „To není sůl.“

192

24

dickon bleskurychle vyrazil ke dveřím, ale Anna byla rychlejší. nadzvedla si podolek těžké sukně, aby o ni nezakopla, a jak nejrychleji dovedla, běžela po nekonečných chodbách suterénu ke schodům nahoru. Před očima už viděla dravenwooda zhrouceného nad talířem, jeho silné srdce se s každým lopotným úderem zpomalovalo, pronikavé šedé oči se postupně zatahovaly hustou mlhou. než se konečně přiřítila do jídelny, její vlastní srdce se samou námahou mohlo rozskočit.

Líza s Bětkou právě vycházely s prázdnýma rukama ze dve

ří, smály se a živě se bavily. Aniž dbala na jejich polekané výkřiky, odstrčila je stranou a vběhla do jídelny.

dravenwood si s očividnou radostí prohlížel své jídlo a právě

se na ně chystal nasypat štědrou dávku soli. když už se po krystalcích snášela na brambory, Anna se k němu vrhla a jednou rukou smetla všechno, co před ním stálo, ze stolu.

nádobí dopadlo na podlahu za tříštění porcelánu a řinčení příborů, jídlo se rozletělo do všech stran a trocha přistála i na dravenwoodových čerstvě naleštěných botách.

na jídelnu se sneslo hrobové ticho. Líza s Bětkou stály jako

přimražené ve dveřích a civěly na Annu, jako by se dočista pomátla.

dravenwood pomalu zvedl zrak od spouště na zemi a podíval se jí do tváře. „Je tu snad něco, co bych měl vědět, paní 193

Spencerová?“ zeptal se nevzrušeně, ale mírnost v jeho hlase se

vůbec neslučovala s podezíravým třpytem v očích.

Anna s vypětím sil popadla dech, schovala si uvolněný pramen vlasů za ucho a otřela si zpocené dlaně do zástěry. „nic důležitého, mylorde. dickon si ale právě uvědomil, že to maso by mohlo být zkažené.“

„Ach tak.“

Anna dosud neměla tušení, že i dvěma krátkými slovy lze

vyjádřit tak sžíravou nedůvěru. nasadila na rty rozechvělý

úsměv a horečnými posunky přivolala dívky zpět do místnosti.

„nehleďte na ten nepořádek. Líza a Bětka ho za chviličku uklidí

a já vám zatím připravím skopový sendvič.“ dokud za sebou

nezavřela dveře, cítila v zádech tíhu jeho pohledu, jemuž se nedalo uniknout podobně jako bezprostředně hrozící bouři.

Té noci Maxe v ložnici nenavštívila jeho hospodyně, ale duch.

Max už se s ní málem v duchu rozžehnal. Přiblížil se k okamžiku, kdy by byl nucen připustit, že Angelica Cadgwycková není o nic skutečnější než nezbedné nymfy a vnadné mořské panny, jaké si kdysi přivolávala jeho chlapecká fantazie.

To však bylo předtím, než ucítil letmý dotek jejích rtů nejprve

na obočí a pak s podmanivou jemností i v koutku úst. natočil

hlavu, aby polibek zachytil celými rty. Tentokrát ji nehodlal nechat uniknout.

Zvedl k ní ruce a stáhl si ji k sobě na postel. Převalil se a uvěznil ji pod sebou, vdechl sladkou vůni jejího vzdechu okamžik předtím, než se sklonil k jejím rtům. Chutnala po čerstvých zralých plodech horkého letního dne. Po chladivém dešti hasícím žízeň vyprahlých písků marocké pouště.

Zapletl prsty do jemných záhybů jejích kadeří, pronikl jazykem do lahodných úst. Jeho boky se už rozkolébaly proti jejím v pradávném rytmu. Horko sálající z jeho nahé kůže rozpustilo průsvitné hedvábí, které měla na sobě, až nezbylo nic, co by je

od sebe dělilo. Ani strach. Ani čas.

dokonce ani smrt. Vstoupil do ní jediným plynulým pohybem a jeho duše a tělo se sladily.

Byla u něj. Byla skutečná.

194

A jeho.

Alespoň než se ozval výstřel z pistole a vyrval mu ji z náruče.

Max se prudce posadil na posteli a zuřivě zaklel, když zjistil,

že je sám. Znovu to byl pouhý sen. Sen tak skutečný, že jeho tělo

bylo ještě teď vzrušené a roztoužené po ženě, jež zemřela před

deseti lety.

odhrnul závěsy a svěsil nohy přes okraj postele. od chvíle,

kdy se dozvěděl o Timberlakeově zradě, ho pronásledovala ještě zcela jiná představa Angelicy – viděl, jak ji Timberlake tlačí do sedátka u okna ve věži a zatíná jí své hrubé prsty do jemné kůže. Líbá ji posměšnými ústy, aby zadusil její volání o pomoc.

Max od počátku toužil znát pravdu, tahle ale nebyla taková,

jakou by rád slyšel. Bylo by pro něj snazší dál žít v domnění, že

zkrátka podlehla malířovým svodům, že z útesu skočila s neochvějnou vírou, že Timberlake byl romantickým hrdinou, který zemřel s jejím jménem na rtech.

Max spustil bolavou hlavu do dlaní. Možná by měl být vděčný, že spal alespoň tak dlouho, aby k němu sen přišel.

od onoho večera, kdy se Anna přihnala do jeho pokoje, se

po většinu nocí převaloval na posteli až do časných ranních hodin. Jeho trucovité tělo mu ještě neodpustilo, že ji nechal odejít.

Podle všeho se nezajímalo o to, že je jeho hospodyně, zato mu

neustále připomínalo, jak je vroucí a plná života a hmatatelnější

než pouhý mlžný přízrak.

Už dříve byl svědkem, jak pěkně dokáže někoho vyplísnit,

ale do oné noci si neuvědomil, že je schopna se tak rozohnit.

Vztek vnesl do jejích oříškových očí půvabnou jiskru a na její

alabastrové tváři vyčaroval zdravý ruměnec. když se jí ňadra

prudce zvedala a napínala v úzkém korzetu a uvolněné vlasy jí

provokativně padaly na rameno, sotva v ní poznával onu škrobenou a zdvořilou hospodyni s pravítkem v zádech a octem místo krve v žilách. Snad by její dramatickou proměnu časem pustil z hlavy, kdyby ovšem tehdy nebyl tak hloupý, nevstal

z postele a nezarazil ji u dveří.

navíc se stále musel zabývat jejím nepochopitelným chováním v jídelně. Angelica možná nebyla skutečná, ale na zděše195

ném a provinilém výrazu v Anniných očích nebylo vůbec nic

hraného.

Možná nastal čas, aby si přiznal, že na tohle místo nepatří.

nic ho tu nedrží, nic mu nemůže zabránit, aby si sbalil cestovní

tašku a před rozbřeskem vyklouzl ven. Cožpak by nebylo lepší,

aby se mu vesničané vysmívali a považovali jej za zbabělce, kterého vyštval duch z vlastního domu, než aby se nechal třeba jen jedinou další minutu pronásledovat ne jednou, ale hned dvěma ženami, z nichž ani jednu nemůže nikdy mít? nevěděl proč, ale

jeho představivost – i jeho srdce – spojily Annu a Angelicu nerozlučitelným poutem.

Pro zbytek věcí by si mohl poslat ráno, a poté se vrátit do Londýna a na své místo ve Společnosti. dovolil by svým rodičům, aby mu vybrali vhodnou nevěstu, usadil by se a zplodil dědice a nezbytné další potomstvo. V noci by mohl tvrdě spát a nikdy

víc by ho nesužoval záhadný smích ani sny, z nichž míval jen

tělo rozbolavělé touhou po vášni, jakou nikdy nepozná.

Jak by se cítila Anna, kdyby našla mou postel prázdnou

a moje věci pryč? pomyslel si. Radovala by se? Svolala by ostatní

sloužící k oslavě vítězství nad dalším nevítaným pánem? nebo

by se jí po něm trošinku stýskalo? nelehala by do své úzké postele za naříkání sychravého zimního větru a nevzpomínala na muže, který netoužil po ničem jiném než ji zahřát?

V tu chvíli domem zaznělo tlumené zadunění. Max pomalu

zvedl hlavu. Jak se zdálo, o milenku ze snů ho neoloupila vzdálená ozvěna výstřelu, ale třaskavé zapraskání hromu ohlašující příchod bouře, jež nad domem visela celý den. na francouzská okna zabubnovaly první velké kapky deště. Místnost osvítil nedaleký blesk.

Max zatajil dech. Angelica ho nakonec přece jen neopustila.

Přestože západky oken zůstávaly zavřené, pokojem se vinula

tenká mlžná stužka. Max v bezdechém okouzlení sledoval, jak

zavanula tu jedním směrem a pak zase druhým, než doplula

k posteli, kde se shlukla do průsvitného stínu.

Čekal, až se před ním zhmotní pružné křivky ženského těla,

a nedočkavě nasál vzduch, pevně přesvědčen, že ucítí smyslnou

196

vůni jasmínu. Místo toho mu plíce naplnil dusivý oblak kouře,

štiplavě páchnoucí po střelném prachu a síře.

Přepadl ho zuřivý záchvat kašle. Zamrkal, aby odehnal pálivý nával slz, a pojednou pochopil, že se do jeho pokoje nevkradl prchavý přízrak zesnulé dívky, ale pronikly do něj smrtící cáry kouře.

197

25

Max vyrazil z postele a doběhl ke skříni, ze které vytáhl košili a kalhoty. nebyl čas pátrat po zdroji ohně a snažit se jej uhasit.

Prastaré sídlo bylo plné trouchnivějícího dřeva a během chvilky

mohlo vzplanout jako troud. Z toaletního stolku sebral kapesní

ček s vyšitým monogramem. namočil jej v umyvadle, až nasál

co nejvíc vody, přitiskl si ho na obličej a vyběhl ze dveří.

Chodbu halily husté oblaky kouře a od vstupní síně se sem

linulo mihotavé světlo. Max zahnal instinktivní nutkání seběhnout po schodech a namířit rovnou ke dveřím a místo toho se vydal opačným směrem ke schodišti vedoucímu do patra slu žebnictva. Valící se dým tvořil na chodbě neproniknutelnou

temnotu, ale okny dovnitř prudce pronikaly záblesky bouřky

a ty vedly Maxovy kroky. Možná některý uhodil do domu a tím

oheň způsobil.

když se řítil do schodů, v uších mu zněl výsměšný hlas jeho

otce: Sloužícím by mělo být v každém domě vyčleněno vrchní podlaží.

V případě požáru se nebudou plést pod nohy, až se budeš snažit posbírat své cennosti a včas z domu uniknout.

V duchu viděl Annu zachumlanou pod hřejivou péřovou dekou, ponořenou do blaženého spánku, aniž by měla tušení, že její podkrovní pokojík co nevidět zachvátí běsnící plameny, před nimiž nebude úniku.

198

Ve čtvrtém patře kouř poněkud prořídl. Max si zastrčil vlhký

kapesník do kapsy. Vytrvalý rachot deště na břidlicových šindelích snadno přebíjel praskání ohně přicházející z nižších pater.

Max bez váhání namířil do dickonova pokoje. Popadl hocha

za ramena, vytáhl ho z postele a zvedl ho do výšky. „Poslouchej

mě, chlapče! Ve spodních patrech hoří. Potřebuju, abys probudil

děvčata a dostal je z domu. Setkám se s tebou u zadního vchodu a pomůžu ti s nanou. A Zvonečkem. A panem nožičkou,“

dodal rychle. Mohl se jen domýšlet, jak by Annu mrzelo, kdyby

přišla o své drahocenné miláčky.

dickon přikyvoval a hlava mu na krku poskakovala jako

hadrové panence, oči měl doširoka vykulené. „Ano, pppane…

Totiž, Jeho Velebnosti… Tedy…“

„Běž!“ pobídl ho Max, postavil ho na zem a postrčil ke dve

řím.

dickon se okamžitě rozběhl k pokoji Pippy a Max zamířil

ke strmým schodům na konci chodby. Cestou kolem ostatních

pokojů viděl, že Alžběty už se začínají probouzet, ale Hodgesova rozestlaná postel byla prázdná.

Max bral schody do podkroví po dvou. když se ocitl nahoře,

netrpělivě strčil do dveří, v očekávání, že se pod jeho dotekem

rozletí jako prve.

Byly zamčené.

nahlas zanadával, zvedl jednu neobutou nohu a jediným

silným kopnutím vyrazil dveře z dolního pantu. když hlasitě

zaprotestovaly, Anna se na posteli poděšeně napřímila.

Max byl dvěma dlouhými kroky u ní a zvedl ji do náruče

i s přikrývkou.

Rozespale na něj zamrkala. díky pocuchaným copům teď vypadala ještě mladší než Pippa. „odpusťte, mylorde. neslyšela jsem vás zvonit.“

krátce, ale o to vášnivěji ji k sobě přivinul, vychutnal si hmatatelnou tíhu jejího těla ve své náruči. „dům je v plamenech.

Musím vás odsud dostat.“

„V plamenech?“ Poplašeně vykulila oči a v mžiku byla vzhůru. „A co dickon? Pippa? Hodges? okamžitě mě pusťte! Musím 199

varovat ostatní!“ Začala se vzpírat a pokoušela se mu vykroutit

z náruče.

„Všichni jsou v bezpečí,“ ujistil ji, ale neubránil se bodnutí viny při vzpomínce na Hodgesovu prázdnou postel. „Jen se mne držte, u všech čertů, a brzy budete také! Prosím…“ když s ním dál zápasila, procedil mezi zuby: „Anno.“

Znehybněla a zamrkala na něj v očividném údivu. očekával,

že se s ním začne přít tak jako vždycky, ale po nepatrném zaváhání mu ovinula paže kolem krku a pevně se ho chytla, s důvěrou, která se mu s nečekanou silou vryla do srdce.

Byli už v polovině schodů, když zničehonic vykřikla: „Po

čkejte! Můj medailon!“ když se na ni nevěřícně podíval, upřela

na něj úpěnlivý zrak. „Prosím…, Maxmilliane.“

„kde je?“ zavrčel, rozzuřený, že když mu věnuje takový pohled a k tomu ho osloví jménem, je proti ní zcela bezbranný.

„na dveřích.“

Max strhl medailon z háčku na vnitřní straně vyražených

dveří, zavěsil jí ho na krk a poté ji chvatně snesl ze schodů. Jak

se ukázalo, vložil svou důvěru do dickona právem. Pokoje slou

žících byly prázdné, dveře pootvírané, peřiny na postelích rozházené, jak byly opuštěny v zoufalém spěchu.

Sestoupili zadním schodištěm do třetího patra. kouř tu byl

mnohem černější a hustší, než když po nich Max běžel nahoru.

Anniným útlým tělem otřásl záchvat kašle.

Max její váhu přenesl na jednu ruku a opřel ji o zeď, z kapsy

vytáhl kapesník a strčil jí ho do ruky. „Zakryjte si s ním nos

a ústa.“

„A co vy?“

„Budu v pořádku,“ ujistil ji a doufal, že říká pravdu.

Jelikož se mu nezamlouvalo vrhnout se slepě po úzkém schodišti, když pod nimi může čekat hotové peklo, rozběhl se po třetím patře a zamířil k hlavním schodům. Pokud mu na galerii nebude bránit kouř ve výhledu na vstupní halu, alespoň zjistí, s čím mají tu čest.

Řítil se napříč domem za oslňujícího světla blesků a burácivých třesků hromu. Zdálo se, jako by jim kouř byl v patách, plazil se po chodbách a schodech do druhého patra jako dračí ocas 200

hledající opozdilý kotník, po kterém by mohl udeřit. Čas jako by

se zastavil, až se zdálo, že od chvíle, kdy Max vyběhl do podkroví zachránit Annu, neuběhly pouhé minuty, ale celé hodiny.

Pohled z galerie Maxe zmrazil na místě. Z přijímacího salonu

prosvítala do síně narudlá záře a ozývalo se hladové praskání

plamenů. Zpod klenutých dveří se valil černý dým, ale cesta

od schodiště ke vstupním dveřím zůstávala volná. když Anna

spustila kapesník a pokusila se nahlédnout přes zábradlí, Max

ji uchopil za hlavu a jemně ji přiměl, aby schovala tvář na jeho

hrudi, a vyrazil vpřed.

Chodba se mu s každým krokem zdála delší, ale nakonec

přece jen dosáhli jejího konce. Angelica sledovala jejich úprk ze

svého zlaceného rámu a vyhlížela stejně pobaveně jako kdy jindy. Maxe bodlo u srdce lítostí při myšlence, že ji tu nechá napospas plamenům. Popravdě pro něj ale neexistovalo nic důležitěj šího než žena, která se mu důvěřivě choulila v náruči.

Byli už téměř na konci vstupní haly, když se ze salonu ozval

ohlušující rachot tříštícího se skla a po něm následoval radostný

pokřik.

„Co to k čertu znamená?“ zavrčel Max.

Vyběhl z hlavních dveří právě včas, aby byl svědkem, jak

z okna vypadl chumel hořících závěsů a přistál na zarostlém

nádvoří. Tam zůstal ležet, dohasínající plameny na něm syčely

a vypouštěly mraky kouře proti proudům deště, které je rychle

připravovaly o sílu.

Max s Annou si vyměnili nechápavé pohledy. kouř pomalu

ustupoval a žádné další plameny už se v okně neobjevily, a tak

se Max otočil a pomalu se po svých stopách vrátil ke dveřím do

salonu.

dickon s Pippou se vykláněli z okna a obdivovali výsledek

svého díla, zatímco služebné se pospolu krčily za pohovkou

v rohu pokoje s nezměrnou úlevou vepsanou ve tvářích.

Max si odkašlal.

dickon a Pippa ucukli od okna a otočili se. obličeje měli

zčernalé od sazí, a to oslnivější se zdály jejich šťastné úsměvy.

Zbloudilé jiskry jim vypálily díry do nočních košil a jak tam stáli, vypadali jako párek neohrožených kominíků.

201

Max probodl dickona přísným pohledem. „Co tu u všech

svatých děláš, chlapče? Snad jsem ti říkal, abys ženy dostal

z domu.“

dickonův úsměv ztratil na sebejistotě. „když jsme běželi kolem salonu, všiml jsem si, že hoří závěsy. napadlo nás, že kdyby se nám je podařilo vystrčit z okna, déšť by je uhasil. A tak Pippa prohodila oknem uhlák a já pak pohrabáčem strhl závěsy a prostrčil je dírou ve skle.“

Max sledoval spoušť v salonu přes clonu dýmu rozprostřenou všude kolem. okenní rám se už začínal kroutit žárem. Plameny stačily vyšplhat po zdi až nad garnýže, malba kolem nich v horku nabobtnala a stropní lišta i velká část stropu byly zčernalé. Stačilo by několik dalších minut a celý pokoj by lehl plamenem stejně jako zbytek domu.

Anna se začala netrpělivě ošívat. Tentokrát se už nenechala

zastavit, vyklouzla mu z náruče na zem, nechala ho stát s prázdnou přikrývkou v rukou a rozběhla se k dickonovi a Pippě. „Vy blázni! Vy nerozumní, stateční blázínci! Měla bych vás vytahat za uši a poslat vás do postele bez večeře!“

dickon a Pippa se na sebe podívali a pak jedním dechem

namítli: „Ale my jsme už večeřeli.“

„Tak bych vás měla poslat spát bez snídaně!“

Max udiveně sledoval, jak se Anna štkavě rozplakala, oba

je prudce objala a střídavě je líbala do sazemi pokrytých vlasů.

Ještě nikdy neviděl hospodyni, která by byla služebnictvu tolik

oddaná.

když od nich konečně zvedla tvář, měla ji potřísněnou slzami a sazemi. Zvedla zrak k ohořelému stropu a nevěřícně zavrtěla hlavou. „Já tomu nerozumím. Jak se to vůbec mohlo stát?“

dickon se přikrčil a pohrabáčem zašťoural v doutnajících

oharcích pod oknem. Po chvíli pohrabáč s dutým cinknutím

narazil do čehosi těžkého. k Maxovým nohám se po podlaze

pomalu dovalil zčernalý stříbrný svícen.

Anna jej sledovala s nechápavým výrazem, v němž se teď

objevilo i rostoucí zděšení. „Ale já jsem večer všechny svíčky

zhasínala, než jsem šla spát. Přísahám! každý večer, než jdu

202

do svého pokoje, naposledy procházím dům a všechny lampy

i svíčky kontroluji.“

„nechal jsem ji rozsvícenou pro ni.“ Všichni se otočili k Hodgesovi, který se ukázal ve dveřích vedoucích do potemnělé jídelny. oblečený v dlouhé bílé košili a s nepřítomným výrazem ve tváři sám připomínal spíše ducha než živou bytost. Sněhově bílá hříva mu trčela do všech stran a vytvářela kolem jeho hlavy

světlou aureolu. „Říkal jsem jí, aby se v takové noci nevydávala na útesy, jenže ona mne neposlouchala. odjakživa byla tak svéhlavá. napadlo mne, že když jí nechám v okně hořet svíčku, dokáže najít cestu zpět. Čekám na její návrat tak dlouho. Tak

dlouho…“ Hlas mu zeslábl do truchlivého povzdechu a přešel

v tiché broukání.

Maxe zamrazilo v zádech, když v něm rozeznal falešné tóny

melodie hrací skříňky z věže.

„Ach, drahoušku,“ zašeptala Anna a její tvář se stáhla lítostí

a bolestí. Popošla ke starému muži a něžně ho objala. Schoval si

tvář na jejím rameni a svěšená ramena se mu roztřásla tichými

vzlyky. „Já vím,“ zašeptala a poklepala ho po zádech. „Byla to

nešťastná náhoda. Vím, že jste nechtěl nikomu ublížit.“

na Maxe však náhle plně dolehlo vědomí toho, k čemu by

možná došlo, kdyby ho bouřka nevyburcovala ze snů o Angelice, a namísto soucitu se v něm ozval hněv. odhodil přikrývku a řekl: „Ten chlap odsud musí pryč.“

Hodges zvedl hlavu. on i Anna na Maxe vytřeštili oči, jako

by právě navrhl, aby na trávníku před domem provedli obětní

rituál.

„To nemůžete myslet vážně,“ vydechla. „Vždyť to byl obyčejný omyl. Jsem si jistá, že neměl v úmyslu…“

„ Málem vás zabil!“ Maxův výkřik se rozlehl salonem, hlasitěji

než všechny údery blesku. „nás,“ opravil se, když na sobě pocítil zvědavé pohledy přítomných. „Téměř nás všechny zaživa upálil v postelích. Je nebezpečný sobě i všem kolem sebe. Chci, aby hned ráno zmizel z domu.“

Hodges se shrbil Anně v náruči a pohled na jeho rozechvělý

spodní ret vyvolával v Maxovi pocit, že se právě zachoval jako

ten největší bídák pod sluncem. Tentokrát ale nehodlal ustoupit.

203

Niky Mataskova » Barakova 322, Skvorec 25083,

ne když je tolik v sázce, pomyslel si a nejistě vzhlédl do Anniny

pobledlé, zapopelené tváře.

Pomalu se vymanila z Hodgesova sevření, otočila se k němu

zády a hrdě se před něj postavila, jako by byla oděná v brnění

a ne jen v noční košili ušpiněné od sazí. Vztyčila hlavu a upřela

na Maxe vzdorný pohled. „Jestli půjde on, půjdu i já.“

Max věděl přesně, co se od něj v takovou chvíli očekává. Bylo

mu to vštěpováno ode dne, kdy se narodil. Je pánem domu.

Možná by byl schopen shovívavě přejít trochu té nevinné neposlušnosti, ovšem otevřená vzpoura – navíc před celým služebnictvem – si říkala o okamžité propuštění. Jeho hospodyně mu nedávala jinou možnost než poslat ji svou cestou i s majordomem, bez jediného slova doporučení, které by jí zaručilo šance na jinou práci.

otevřel ústa a pak je opět zavřel. dlouho ji mlčky sledoval,

až nakonec vyštěkl: „do mé pracovny. Ihned.“

204

26

Lord dravenwood se otočil na patě a zamířil pryč ze salonu.

Za rozbitým oknem se trhaně zablýsklo a světlo blesku se hrozivě odrazilo na jeho dokonale řezané tváři. Anna cítila, jak ji odvaha začíná rychle opouštět.

Jemně Hodgese postrčila k Pippě a věnovala dívce prosebný

pohled. „Postarej se o něj.“

Pippa přikývla. Zdálo se, že se mnohem víc obává o osud

Anny než o ten majordomův.

Anna následovala dravenwooda do schodů, a s každým váhavým krokem v ní sílil pocit, jako by šla v patách popravčímu v černé kápi přímo na popraviště. Její znepokojení ještě vzrostlo, když prošel kolem portrétu Angelicy, aniž jí věnoval byť jen kratičký toužebný pohled.

U dveří pracovny ustoupil a nechal ji projít, navzdory bosým

nohám, rozcuchaným vlasům a vražednému výrazu stále každým coulem gentleman. košili ve smetanové barvě měl u krku rozhalenou, a když se kolem něj chtěla prosmýknout a všimla si, že i kalhoty má nedopnuté, tváře jí zalil planoucí ruměnec.

Vešel do místnosti za ní. Čekala, že práskne dveřmi, ale on je

zavřel s tak rozvážným klidem, až jí po zádech přeběhlo slastné

zašimrání.

Rozpačitě se zastavila uprostřed pokoje a čekala, až hrabě

rozsvítí lampu stojící v rohu pracovního stolu. Závěsy byly za205

tažené, takže jim poskytovaly útulné útočiště před lijákem a běsnící bouřkou.

Anna se odvážila zadoufat, že se hrabě jako obvykle uchýlí

do své bašty za stolem a postaví mezi ně neproniknutelný štít.

on se o něj ale jen opřel, založil si ruce na prsou a nohy zkřížil

v kotnících. odměřená a klidná paní Spencerová podle všeho

Annu opustila a nechala ji stát před tím hrozivým mužem jen

v noční košili s vlasy neupravenými a rozvlněnými kolem tváře.

Silou vůle se přinutila vzhlédnout do jeho zachmuřeného obličeje. „Snad by bylo nejlepší, kdybychom si pohovořili ráno, až budeme odpočatí a… klidní.“

„oba ale přece víme, že nám to nebude nic platné, viďte, paní

Spencerová?“ protáhl.

Znovu se z ní stala paní Spencerová? když ji úpěnlivě prosil,

aby s ním zůstala, její křestní jméno znělo z jeho rtů jako přísaha.

„Jsem si jistá, že Hodges nechtěl způsobit žádnou škodu,“

pronesla opatrně. „Byla to obyčejná nehoda.“

„Byl to lehkomyslný čin šílence. nezáležíli vám na vlastním

životě – nebo na tom mém –, zamyslete se alespoň nad tím, co

by se asi stalo, kdyby oheň odřízl cestu ostatnímu služebnictvu.

nebo kdyby dickon s Pippou neuspěli ve svém ztřeštěném pokusu jej uhasit a sami skončili v plamenech.“

Anna cítila, jak se jí z obličeje ztrácí barva. dravenwoodova

pohledná tvář ještě nikdy nevypadala tak neúprosně. „Slibuji

vám, že Hodgesovi hned ráno pořádně domluvím,“ přísahala.

„A v budoucnosti na něj dohlédneme mnohem pozorněji…“

„kdo na něj dával pozor dnes večer, když se chystalo mé

jídlo?“

Anně pronikla do srdce ledová čepel při vzpomínce na ten

strašlivý okamžik, kdy si všimla lebky a hnátů na hnědé lahvičce a napadlo ji, že je už možná pozdě na dravenwoodovu záchranu. „Jak jste věděl, že to byl jed?“ zašeptala.

koutek jeho rtů se zvedl v nepatrném vítězoslavném úsměvu. „nevěděl. Až do této chvíle.“

Probodla ho pohledem, rozzuřená tou podlou lstí. „Bylo to

jen hrozné nedorozumění. Hodges se domníval, že jsme mu dali

za úkol nalíčit na krysy.“

206

„Jak mám vědět, že je to všechno jen Hodgesovo dílo? kdybyste nesmetla mou večeři ze stolu v tak příhodný okamžik, mohl bych vás dokonce podezírat, že jste ochotná nechat toho pomateného chlapíka odvést špinavou práci za vás. Možná

na vás jen na poslední chvíli dolehly výčitky svědomí. nebo jste

nechtěla dávat v sázku svůj půvabný krček a riskovat, že vás

za něj pověsí na šibenici.“

Jeho nečekaný kompliment ji natolik zaskočil, že jí okamžik

trvalo, než pochopila plný význam jeho slov. „obviňujete mne,

že jsem se vás pokusila zavraždit?“

„nechtějte mi tvrdit, že vám ten nápad ani jednou nepřišel

na mysl.“

V rozčilení, které se dál už nedalo snést, na něj zoufale vykřikla: „nepochybně přišel na mysl každému, kdo se s vámi kdy setkal.“

Ve tváři mu zacukalo, ale jestli zlostí, či pobavením, to nedovedla říci. „Začínají mne unavovat vaše lži a tajnosti, paní Spencerová. než se rozhodnu, zda povolám konstábla, třeba byste mi ráda prozradila, zda to byl Hodges, kdo vystrčil vašeho posledního pána z okna. nebo mu v návalu trucovitosti pomohla na onen svět Angelica?“

Anna bezmocně zalapala po dechu.

„Šeptandám jsem nikdy nedával velkou váhu, vyslechl jsem

si jich víc než dost na vlastní účet. Ale jelikož jsem se od svého

příjezdu tolikrát ocitl blízko smrti, nabývám dojmu, že vesni

čané jsou pověrčiví buď příliš, nebo naopak méně, než by měli

být.“

Anna odtrhla oči od jeho vyčítavého pohledu a klesla do křesla u stolu. Byla odhodlaná poskytnout mu nějakou věrohodnou lež, ale když nakonec promluvila, k jejímu údivu jí ze rtů plynula pravda. Tolik si navykla lhát, že se jí vlastní hlas zdál náhle škobrtavý a nepřesvědčivý. „obávám se, že lord drysdale sám sebe považoval za nepřekonatelného svůdce. Jeho milující matka ho zřejmě už v útlém věku přesvědčila, že na světě není žena, která by mohla odolat šarmu křivonohého přerostlého skřeta.

od svého příjezdu na Cadgwyck si počínal poněkud… jak to jen

říci… důvěrněji, než by bylo záhodno. Měl ve zvyku plácat Lízu

207

po zadečku pokaždé, jakmile se sehnula k ohni, nebo nakukovat Betce pod sukně, když vylezla na stoličku, aby otřela prach z vrchní police.“

Anna se po očku podívala na dravenwooda. napjatě ji poslouchal, ale jeho tvář zůstávala nehybná.

„Jednoho večera, když už všichni spali, se po mnoha sklenkách likéru vyštrachal k pokojům sloužících a rozhodl se vkrást do mého pokoje. Probudila jsem se s jeho páchnoucím dechem na tváři, vyskočila jsem z postele a z plných plic vykřikla. Taková nevlídná reakce na jeho šarmantní chování ho ale připravila o veškerou, jakkoli pochybnou, duchapřítomnost, a jak ucukl, klopýtl a se zoufalým jekotem padl nazad. naneštěstí – alespoň

pro lorda drysdalea – byla teplá jarní noc a okno v mé ložnici

bylo otevřené dokořán. Pro dobro všech jsme se nakonec rozhodli konstáblovi vysvětlit, že se hrabě uprostřed noci vydal na toaletu a v rozespalosti patrně ztratil cestu.“

Promnula si paže zkřehlé pod tenkou látkou košile a s očima sklopenýma do klína očekávala dravenwoodovu odpověď.

Uběhla minuta. Pak další. Anna se začínala obávat, že snad

usnul vestoje, když vtom zaslechla podivný zvuk.

nepřekvapilo by ji, kdyby dal najevo úlek, zděšení, vztek,

snad dokonce účast, ale nikdy by se nenadála hlubokého, bublavého smíchu, který mu vyšel z hrdla.

oči jí vylétly k jeho tváři. Teď už se otevřeně smál, úsměv mu

kreslil drobné vrásky kolem očí tak jako jeho bratrovi a ubíral

jeho rysům roky starostí. Annino ubohé srdce provedlo překotné salto. Pokud skutečně věří, že mu ženy nadbíhají jen kvůli titulu a bohatství, pak musí být pomatenější než Hodges.

když jeho veselí nebralo konce, vyskočila na nohy a hrdě

ohrnula nos. „Těší mne, že vás mé neštěstí tak pobavilo.“

„nesměji se vám. napadlo mne, jak opovážlivý musel být ten

nebožák, že se pokusil vlézt do vaší postele.“

Jeho vysvětlení se však Anny dotklo ještě citelněji. „nemusíte se mi vysmívat, mylorde. Jsem si dobře vědoma, že na rozdíl od Angelicy Cadgwyckové či vaší drahé švagrové nejsem žádná krasavice.“

208

„Ale já se vám nevysmíval.“ Jeho úsměv pohasl a jiskru

v jeho očích vystřídal hloubavý třpyt, který ji málem přiměl

zalitovat jejího předchozího rozhořčení. „Smál jsem se jemu.

Jedině hlupák by mohl vzít ztečí nedobytnou pevnost, v níž si

naše paní Spencerová střeží svou počestnost.“ dravenwood se

odstrčil od stolu a rázem se ocitl těsně u ní. „Už jsem se poučil,

jak beznadějný je to počin.“

Anna věděla, že je na ní, aby mezi nimi udržela patřičnou

vzdálenost, ale náhle měla pocit, jako by jí nohy vrostly do země.

A když zvedl ruku a širokou ploškou palce jí jemně setřel černou

šmouhu z líce, zmohla se jen na přerývané vzdychnutí.

nechal ruku na její tváři, ale palcem se vydal na nebezpečněj

ší území, dotkl se pootevřených rtů, vychutnal si jejich jemnost.

Tiše zanaříkala – skrýt, jaký má na ni jeho dotek účinek, zkrátka

nedokázala. Bylo s ním těžké pořízení. Ale laskal ji s neodolatelnou lehkostí, jako by k tomu úkolu byl stvořený.

Tmavá linka řas mu zakryla oči, když se sklonil a tváří

sklouzl po jejích vlasech. „Paní Spencerová?“ nadýchaný kouř

dodal jeho sametovému barytonu ještě hlubší a chraplavější zabarvení.

„Anno,“ opravila ho rozechvělým hlasem.

„Chystáteli se mne vystrčit z okna, měla byste to udělat

hned.“

Anna ho chytla za paže, jako by ho od sebe měla odstrčit. Ale

ruce ji neposlouchaly o nic víc než nohy. Jediné, k čemu byly

ochotné, bylo pevně se ho držet. „Lorda drysdalea jsem nevystrčila. Vypotácel se ven vlastním přičiněním.“

dravenwood se jí špičkou nosu otřel o spánek a dlouze vdechl její vůni, jako by nebyla cítit kouřem, ale jakýmsi mocným afrodisiakem, po jakém pátral celý život. „obávám se, že odpotácet se k oknu vlastními silami už nezvládnu. Budete mi muset pomoci.“

Annu však již unavovalo být tou silnou. Pro jednou toužila

odevzdat se síle a vůli větší, než je ta její. Chtěla být slabá a hříšná a dostatečně pošetilá, aby provedla bezpočet odsouzeníhodných chyb, jaké by ji pronásledovaly po zbytek života.

A všech těch chyb se chtěla dopustit v jeho náruči.

209

„Zapomněla jsem otevřít okno, mylorde.“

„Maxi,“ vydechl na její ústa chviličku předtím, než je zakryl

svými rty.

Ten jemný, liknavý dotek málem znamenal její zkázu. kdyby

nestačila zarýt prsty do svalnatých pletenců na jeho pažích, snad

by se bezmocně svezla na kolena k jeho nohám. Hbitě polibek

prohloubil, přiměl poddajné plátky jejích rtů, aby se rozevřely

pod jemným, ale neústupným dotykem jeho jazyka. Tlumeně

zasténala, když si přivlastnil její ústa a lačně je okusil jako ten

nejsladší nektar.

Vtom se bez varování rozletěly dveře. Anna s Maxem od sebe

odskočili a Anna se jen modlila, aby nevypadala tak zarděle

a provinile, jak se cítila.

Ve dveřích stála Pippa, tak rozrušená, že by si snad nevšimla,

i kdyby se Anna s Maxem nazí milovali na stole.

„Co se děje?“ vyhrkla Anna ustaraně, její rozmrzelost byla

rázem ta tam.

Pippa se celá chvěla a tmavé oči se jí leskly slzami. „Hodges.

Je pryč.“

210

27

dravenwood zaklel.

„Pryč?“ opakovala Anna zděšeně. „Jak to myslíš, že je pryč?

Vždyť jsi ho měla hlídat.“

Pippa se přerývaně nadechla. „Vyklouzl mi, když jsem pomáhala Bety srolovat koberec v salonu. Jen na chvilku jsem ho spustila z očí. Přísahám! neměla jsem tušení, že vezme do zaje čích, jakmile se k němu otočím zády.“

Anna se snažila ze všech sil vstřebat, co se právě dozvěděla, a horečnatě uvažovala. „Jak víš, že se neschovává někde v domě? dívala ses do kredence v jídelně?“

„nechal vstupní dveře otevřené dokořán.“

Annu vyděsilo dunivé zaburácení hromu, které otřáslo domem, jako by jim všem chtělo připomenout, že venku stále zuří bouře.

„Ach, panebože. Útesy,“ zašeptala. neuvědomila si, že se

potácí jako v mrákotách, dokud ji nezachytily dravenwoodovy

silné ruce.

Pippa zavrtěla hlavou. „neměl namířeno k útesům. dickon

si je téměř jistý, že ho při jednom zablýsknutí zahlédl, jak běží

na vřesoviště. Právě se obléká, aby se za ním mohl pustit.“

„To nepřichází v úvahu,“ zavrčel dravenwood a vykročil

ke dveřím.

211

Pippa na něj hleděla uslzenýma očima. Teď už se je ani nepokoušela zadržet, hruď jí škobrtala přerývanými vzlyky a pěknou tvář měla začervenalou. „Všechno je to vaše chyba! To vy jste řekl, že ho tu nechcete! Jak jste mohl být tak bezcitný a krutý?

Myslel jste, že není jen hloupý, ale i hluchý?“

„Budeš mít dostatek času vyhubovat mi za mou necitelnost

později, děvče,“ opáčil dravenwood vážně, uchopil Pippu za ramena a jemně ji odsunul stranou. „nyní se musíme postarat o důležitější věci.“

než doběhli do vstupní síně, dickon už byl oblečený a seděl

na lavici pod věšákem. natahoval si obnošené holínky se zubatou dírou na jedné špičce a štíhlou tvář měl napjatou odhodláním.

Bouře začínala běsnit v plné síle.

déšť se z nebe řinul v jednolitých proudech a vichr bušil řin

čivými pěstmi do klenutého okna nad vchodem.

Anně se srdce svíralo v bezmocné hrůze při představě, že

Hodges je někde venku a bloudí tam sám a ztracený.

„dones mi kabát a boty,“ přikázal dravenwood Bety, když si

všiml služebných namačkaných i s nanou ve dveřích do salonu.

když zaváhala a loupla tázavým pohledem po Anně, rozkřikl se

na ni: „Hned!“

Bety kolem nich proklouzla a vyběhla ke schodům splnit

jeho rozkaz.

dickon se zvedl a postavil se k nim čelem, vypnul hruď

a na prchavý okamžik předvedl muže, který se z něj měl stát.

„nevyčítej Pippě, že ho neohlídala. Měl jsem na něj dát pozor

jako ona. A proto pro něj dojdu.“

„To tě nesmí ani napadnout.“ Anna si k němu pospíšila. „nesnesla bych, kdybych přišla o vás oba. Je moje povinnost se o něj postarat. Půjdu já.“

Pippa plačtivě popotáhla. „Já jsem ho ztratila. Měla bych jít

já.“

dravenwoodův hlas zaburácel hlasitěji než bouře. „Pro případ, že jste zapomněli, já jsem pánem domu. Jestli někdo půjde hledat Hodgese do toho pekelného nečasu, budu to já.“

212

„Jenže já znám okolí jako své boty,“ namítl dickon. „Třeba by

se mi podařilo chytnout nějakého divokého poníka a…“

„Jediné, co bys v té plískanici chytil, by byla rýma,“ ubezpe

čil ho dravenwood.

Bety se vrátila s jeho botami v ruce a kabátem přehozeným

přes ruku.

„dickon má pravdu,“ pronesla Anna navzdory panice, která

se jí zmocňovala. „Vy blata neznáte. Při bouřce mohou být vra

žedná.“

dravenwood si dřepl na druhý schod a nazul si boty. „Přežil

jsem epidemii cholery v Barmě, písečnou bouři v tuniské poušti.

nezabilo mne, když mne snoubenka nechala stát u oltáře, a nenechal jsem se otrávit ani upálit v posteli kvůli vám a vaší malé věrné skvadře.“

dickon se nadechl k protestu. „Ale já…“

„ Ty nevystrčíš nos z domu, mladíku.“ Max se zvedl a natáhl

si kabát. „nehneš se odsud a postaráš se o ženy. A to je rozkaz.“

Max se otočil k Anně. „Pokusíli se vytratit, až budu pryč, použijte jeden z těch svých klíčů a zamkněte ho ve spíži. nebo v kobce.“

dickon sebou plácl zpět na lavici a oplatil dravenwoodovi

pohled se stejnou divokostí. Pippa se postavila vedle něj a polo

žila mu ruku na rameno ve vzácném projevu soudržnosti.

Anna čekala na Maxe u dveří.

neodvažovala se ho dotknout před ostatními, a tak jen zvedla ruku a upravila mu záhyb na plášti. „Buďte opatrný, mylorde.

Prosím.“

Shlédl k ní s nebezpečným plamínkem v očích, jenž jí říkal,

že Max nemá daleko k tomu, aby provedl něco šíleného. například ji přede všemi vzal do náruče a dlouze, vášnivě políbil.

„Přivedu vám ho zpátky. Přísahám.“

Zanechal ji s tím slibem stát v síni, otevřel dveře a přikrčený

vyrazil do bouře.

Anna seděla na parapetu podkrovního okna a napínala zrak

přes černý závoj deště šlehající do skleněných tabulek. odebrala

se do svého pokoje, když už nemohla snést nehybnost pend213

lovek v síni, pohledy ostatních, oživené netrpělivostí pokaždé,

když se bouře na chvíli utišila, ani hluk doléhající do domu

zvenčí.

Tady nahoře bouřka zuřila ještě hrozivěji, podkroví pod lítými nápory větru naříkalo a skřípalo. Anna co chvíli zřetelně slyšela, jak další břidlicová taška vzdala marný boj a s rachotem sklouzla ze střechy.

okno v jejím pokoji však poskytovalo nejlepší výhled na slatinu. Černé nebe prořízl klikatý blesk a na zlomek vteřiny zalil krajinu bledým světlem. Anna přitiskla nos na okno a tep se jí zrychlil rozrušením. Byla by přísahala, že ve velké dálce zahlédla dvě lidské postavy, zápolící s běsnícími živly. Ale s příštím zablýsknutím byly pryč a na místě, kde je předtím viděla, stál jen pokroucený pahýl stromu a pod ním trčel vysoký kámen.

Anna se znovu opřela o dřevěný výklenek a zadívala se

na svíčku poblikávající na okenní římse. Víčka jí pomalu těžkla,

ale jakmile jen zavřela oči, viděla dravenwooda či Hodgese, plovoucí tváří dolů v potoce vylitém z břehů nebo nějaké rozvodněné strouze. Přikázala děvčatům, aby ve všech oknech domu zapálily svíčky jako pochodně, ačkoli dobře věděla, že každý, kdo je tak smělý nebo pošetilý, aby se za takové noci vydal na blata, nemůže patrně vidět dál než na délku paže.

Po návratu do podkroví se převlékla z umouněné košile do

jednoduchých šedých šatů, aby alespoň nakrátko zaměstnala

své rozechvělé ruce, a sepnula si vlasy, téměř jako by ty prosté

úkony mohly uchlácholit vrtošivé nálady bouře. Zvedla ruku

ke krku a bezděčně vyhledala útěchu medailonu. Málem litovala, že ho nevtiskla dravenwoodovi do dlaně, než zmizel v dešti.

Mohl by ho nést, tak jako si rytíř nese zástavu od své paní, a až

by našel Hodgese, nechali by se jím dovést zpět na Cadgwyck.

Zpět k ní.

Anna se s trhnutím probudila, šíji měla bolestivě ztuhlou.

nejspíš musela usnout, i když se tomu ze všech sil bránila. Ze

svíčky stojící na parapetu vedle ní zbývala už jen trocha roztaveného vosku a knot, který se v něm mohl každým okamžikem utopit.

214

Trvalo jí dlouhý mrákotný okamžik, než rozpoznala zvuk,

který ji probudil – ticho.

Promnula si šíji a vyhlédla z okna. déšť odešel spolu s nocí

a vzal s sebou i kvílivý vítr, zanechal za sebou jen vysoké hradby

mračen. Anna němě zalapala po dechu. Zkáza, již bouře způsobila, byla téměř stejně děsivá jako smršť samotná. V šedivém světle úsvitu Anna viděla, že jeden z polorozpadlých sloupů u vjezdu dokonal svůj pád a zatarasil příjezdovou cestu. Cestu

samotnou odplavila voda, takže z ní zbyla jen bahnitá koryta

zalitá špinavou vodou. Střešní tašky byly rozeseté všude, kam

pohlédla, a pod jedním z oken ležela roztříštěná okenice, kterou vichr urval přímo z pantů. dokonce i závoje břečťanu byly servány z věžních oken.

Bylo obtížné si představit, jak mohlo cokoli – či kdokoli – takovou noc přežít.

Anna se ale odmítala poddat chmurným myšlenkám, a tak

sklouzla z parapetu a popadla plášť, aby se sama vydala za hrabětem a Hodgesem. Budeli to nutné, byla odhodlaná vydat se na milost a nemilost vesničanům a uprosit je, aby na blata vyslali pátrací skupinu. Pak ale koutkem oka zachytila pohyb.

Pomalu se obrátila zpět k oknu, neodvažovala se ani dýchat,

natož doufat.

Zprvu se jí zdálo, že je to jen osamělá postava potácející se

k domu. Pak ale poznala, že to není jeden muž, ale dva. Ten

vyšší podpíral druhého pod rameny a bezmála ho nesl, tmavou

rozcuchanou hlavu měl svěšenou mezi rameny. očividné úsilí,

s jakým kladl jednu nohu před druhou, dávalo znát, že každý

další krok by mohl být jeho posledním.

Anně vylétlo srdce až do krku. Vyslala rychlou děkovnou

modlitbičku k nebesům, sfoukla svíci a rozeběhla se ke schodům.

Vzdálenost mezi podkrovním pokojíkem a vstupní síní se jí

nikdy nezdála tak obrovská. když se konečně dostala ke vchodovým dveřím, dickon už byl u nich a chvatně je otvíral. Všichni se vyhrnuli na venkovní schody a přes dvůr na trávník před 215

domem. nechyběla tu dokonce ani rozzářená nana, ačkoli ji

musela v nejisté chůzi podpírat Betka.

Anna nedbala na mazlavé bahno, do kterého se jí bořily boty,

popadla lem sukně a proběhla kolem dickona tak rychle, že se

dostala k oběma mužům vrávorajícím k domu dřív než všichni

ostatní.

dravenwood zvedl hlavu a věnoval jí vyčerpaný, ale šťastný

pohled. Tvář měl umazanou od bláta a na spánku se mu rychle

vybarvovala modřina. „Poníka nemám, ale podařilo se mi chytit

alespoň majordoma.“

„kde u všech svatých byl?“ zeptala se Anna skrze slzy smí

šené s úlevným smíchem.

„Pátral jsem po něm většinu noci a nakonec jsem ho našel

schouleného ve vykotlaném stromě, co by odsud kamenem dohodil. Zdá se, že se od domu vůbec nevzdálil, a nebylo na něm znát žádné vyčerpání.“

Hodges vestoje zpola spal a mumlal si pro sebe. dravenwood

se pod jeho tíhou zapotácel a Anna k němu přiskočila, aby mu

od jeho břemene ulevila. držela Hodgese v náruči a mezitím

se kolem nich shromáždili ostatní sloužící, smáli se, brebentili

a plácali zmateného majordoma po ramenou a zádech.

dravenwood, zcela zapomenutý, stál opodál a mátožně se

kolébal na nohou. Teprve v tu chvíli si Anna uvědomila, že byl

nejspíš celou dobu odkázaný na podporu Hodgesova statného

těla a jen díky němu dokázal udržet rovnováhu. Předala Hodgese Bety a Líze, které se ho rády ujaly, a prudkým posunkem přivolala dickona. k jejímu překvapení se hrabě ani nevzpíral, když ho chlapec objal hubenou paží a podepřel ho tak jako on

předtím podpíral Hodgese.

Hodges možná vyčerpaný nebyl, o hraběti se však totéž říci

nedalo. Byl promáčený skrz naskrz. Voda, která z něj ještě teď

kapala, mu lepila vlasy do černých prstýnků. drahá jelenice

na jeho kalhotách byla rozedraná a na lýtku měl ošklivý tmavý

šrám. Přestože se ze všech sil snažil neroztřást se v ranním chladu, jeho rty nabíraly stejně sinalou barvu jako kruhy pod očima.

Anna by ho nejraději objala a sama ho uložila do teplé, suché

postele, ale místo toho energicky zvolala: „Bety, Bětko, pomozte

216

lordu dravenwoodovi do jeho ložnice. Pospěšte si! dohlédněte,

aby si mohl dát před spaním horkou koupel, a připravte mu

nějaké suché oblečení.“

„ne,“ ozval se dickon nesmlouvavě s hrdým výrazem ve tvá

ři. „Jeho lordstvo právě teď potřebuje sluhu. Postarám se o něj.“

Anna přikývla. Ještě nikdy nebyla na dickona tak pyšná.

když vedl hraběte kolem ní, neodolala, zvedla ruku a zachytila dravenwodoovu dlaň do své. Jindy tak horká kůže se teď zdála chladná a lepkavá. „děkuji vám za všechno…, mylorde.“

Chabě pokývl hlavou a na rtech mu pohrál záchvěv pobaveného úsměvu. „Jsem rád, že jsem vám mohl být k službám…, paní Spencerová.“

ostatní se pomalu vydali k domu, ale Anna stála na místě

a nedokázala od hraběte odtrhnout zrak. Zdálo se, jako by si

ji každým okamžikem zavazoval víc a víc. Bylo pro ni čím dál

obtížnější si namlouvat, že cit, který se v jejím srdci vzedme,

kdykoli na něj pohlédne, je pouhopouhý vděk.

Po rozruchu vyvolaném ohněm a bouří a po následném celonočním bdění byli všichni vyčerpaní, a tak Anna služebnictvu dopřála volné dopoledne, aby se mohli řádně vyspat. Jakmile byli Hodges i hrabě pečlivě uložení v posteli, vypotácela se do podkroví a sama rychle usnula.

odpoledne byli ale všichni kromě lorda dravenwooda

na nohou a sešli se v kuchyni nad šálkem horkého kakaa, aby si

promluvili o bouřce. Hodges, zahanbený svou nešťastnou příhodou, se s radostí spokojil s místem u ohně vedle nany, odmotával jí přízi a sledoval, jak přidává další kousek ke svému pletení.

Už se smrákalo, když Anna přichystala sendviče pro lorda

dravenwooda a poslala s nimi Betku do jeho ložnice. když se

dívka vrátila se zprávou, že na její klepání nepřišla žádná odpověď, Annu zaplavila vlna něhy. „Tak ho nech být,“ řekla děvčeti.

„nebude na škodu, když ho necháme spát celou noc.“

dickon, který pojal své nové povinnosti hraběcího sluhy

nadmíru zodpovědně, brzy ráno vypochodoval do schodů, aby

zjistil, zda jeho pán nebude vyžadovat pomoc při koupeli či oblékání.

217

o chvíli později se ale vrátil do kuchyně celý zmatený. „klepal jsem jako divý a hrabě se dlouho neozýval, nakonec ale zamručel a zakřičel na mě, ať jdu pryč.“

Anna svraštila obočí v rostoucích obavách. Byla v pokušení

vydat se za hrabětem sama, ale od oné noci, kdy vtrhla do jeho

ložnice, aby mu vyhubovala, a nakonec skončila v jeho náruči,

se všemožně snažila, aby se s ním už neocitla o samotě v pokoji,

kde se nachází postel. „Možná jen potřebuje víc času na zotavení. Jsem si jistá, že až bude připravený se mezi nás vrátit, tak zazvoní.“

Téhož večera, po dlouhém dni stráveném drhnutím stěn

v přijímacím salonu spolu s děvčaty a dohlížením na Pippu

a dickona při odklízení pozůstatků požáru z nádvoří, poslala

Anna Bety s dalším tácem do dravenwoodova pokoje. Tentokrát na něj přidala něco, čemu hrabě dozajista nemohl odolat –

čer stvě upečený bochník chleba.

Zanedlouho se ale Bety znovu objevila ve dveřích kuchyně

a v rukou držela tác s nedotčeným jídlem. Při pohledu na dív

činu širokou dobromyslnou tvář se Anně sevřelo srdce hrůzou.

„Jde o pána, madam,“ začala Bety váhavě. „když neodpovídal

na klepání, vešla jsem do ložnice, abych se zeptala, zda bude

chtít večeři, tak jak jste mi řekla, jenže jsem ho vůbec nemohla

probudit.“

„Jak to myslíš, že jsi ho nemohla probudit? Stále spí?“

„nejprve jsem si myslela, že spí. Ale pak nahlas zasténal.

A když jsem mu sáhla na ruku, celá mu hořela.“

než Bety stačila domluvit, byla Anna venku ze dveří. Ani si

neuvědomila, že při tom dívce vyrazila tác z ruky, než za sebou

zaslechla, jak s řinčením dopadl na zem.

když roztáhla závěsy dravenwoodovy postele, nalezla ho

ve spárech zimnice. Přiložila mu hřbet ruky na čelo. Přestože

slyšitelně jektal zuby, její nejhorší obavy se potvrdily. Spalovala

ho horečka.

Jeho dech přešel v namáhavý sípot. když ji zachraňoval z podkroví, patrně se nadýchal kouře mnohem víc, než si 218

myslel, a svým zesláblým plicím přitížil nocí strávenou v ledovém dešti.

Bety postávala ve dveřích, křečovitě v rukou muchlala svou

zástěru a vyhlížela právě tak bezradně, jak se Anna cítila. „Co

mám dělat, madam? Měla bych běžet do vesnice a někoho přivést?“

„A koho bys přivedla?“ zeptala se Anna chmurně. „není tam

žádný doktor, a i kdyby byl, nikdy bys ho nepřesvědčila, aby

sem přišel.“ Vyhlédla oknem do houstnoucího šera, zmáhaná

trpkým návalem zoufalství. „obzvlášť ne po setmění.“

Bety pohlédla na dravenwoodovo třesoucí se tělo a zeptala

se: „Mám tedy donést víc přikrývek?“

„ne.“ Anna ze sebe setřásla ochromující strach, bez váhání

strhla postelové závěsy z úchytů, načež z hraběte stáhla přehoz

a nechala ho zakrytého jen tenkou spodní dekou. „nepotřebuje

zahřát. Musíme ho zchladit.“

doběhla k francouzským oknům, otevřela je dokořán a vpustila dovnitř závan sychravého večerního vzduchu. Poté se vrátila k posteli. „Běž do kuchyně a pověz naně, aby pro mě uvařila čaj z řebříčku. Pak najdi Betynu s Bětkou a doneste mi tolik studené vody, kolik unesete.“

„Mám zavolat dickona, aby na něj dohlížel?“

Anna zavrtěla hlavou a pohlédla na tělo hraběte zmítané

zimnicí, zaplavená bezbřehým citem. „Tentokrát ne. Teď se o něj

postarám sama.“

219

28

Anna nemusela bdít u postele hraběte sama. Jak noc ustoupila dni, den se pak znovu přehoupl do noci a následoval další, ostatní sloužící si jeden po druhém hledali záminky, aby jí mohli u lože lorda dravenwooda dělat společnost.

dickon byl nablízku, aby podepřel hraběti ramena, když se

Anna pokoušela vpravit mu do úst trochu horké polévky a při

tom mu jí víc vylila na hruď než do hrdla. Bětka a Betyna ho pomáhaly držet, když se jeho blouznění zhoršilo a Anna ho musela zatížit vlastní vahou, aby se nezranil, protože sebou divoce házel a křičel v jazyce, jemuž žádná z nich nerozuměla, dokud ho neopustila síla a nezradil hlas. Líza byla svědkem, jak se Anna rozplakala úlevou nad tím, že hrabě ještě žije, neboť když se

vzbudila z krátkého zdřímnutí v křesle, našla ho tak nehybného

a mrtvolně bledého, až si pomyslela, že musel zemřít, zatímco

spala. Bětka s Bety horlivě přidržovaly prostěradla, aby překonaly Anninu stydlivost, zatímco ho koupala a jemně mu namydlenou žínkou otírala širokou hruď.

Třetího dne Anna vzhlédla od téže pasáže Poutníkovy cesty,

již se snažila přečíst snad podesáté, a spatřila nanu belhající se

do dveří.

S nezměrným vděkem, že ji někdo uchránil před tíživou malomyslností, rychle vyskočila z křesla a vypudila rozmrzelého 220

pana Ťapičku ze své klína. Pospíšila si ke stařence a promluvila

jí přímo do ucha. „nano! Jak jste se dostala do schodů?“

„Stejně jako posledních padesát let, má drahá. Pokládala

jsem jednu nohu před druhou.“

došourala se k posteli a při pohledu na churavé tělo lorda

dravenwooda zavrtěla hlavou. „Pro ženu není nic horšího než

vidět muže tak silného v tak zbědovaném stavu.“

„nenávidím tu bezmoc,“ přiznala se Anna a ztěžka polkla.

nana ji napomenula pohledem. „nepřestávej mu věřit, děv

če. A věř i sama sobě. Jeli něco, v čem jsi odjakživa vynikala,

je to umění prosadit si svou. Soudím, že by sis pořád dokázala

omotat osud kolem prstu, kdyby sis to usmyslela.“

„Teď mám spíš pocit, jako by osud omotal prsty kolem mého

krku.“ V tu chvíli si Anna všimla pestrobarevné pleteniny, kterou měla stařena přehozenou přes ruku. „nano! Vy jste dokon

čila svůj…“ Anna zaváhala v rozpacích, jak by měla ten objemný

výtvor nazývat.

„klouby mi tuhnou a ruce už mne při pletení neposlouchají,

často ani nepoznám, jakou barvu jsem vybrala. někdo by z něj

měl mít užitek, dokud tu ještě jsem, abych to viděla.“ Pečlivě

svůj dar rozložila a přetáhla ho lordu dravenwoodovi přes

hrudník.

„Ach, nano, to je nádhera!“ vydechla Anna. Pokoj se rázem

rozjasnil záplavou barev a sinalé tváře lorda dravenwooda jako

by pojednou nabraly zdravější odstín.

„V každičkém vláknu je vetkaná špetka lásky.“ nana věnovala Anně bezzubý úsměv a jemně pohladila pletenou přízi svými pokroucenými prsty. „nezapomínej, děvče. není na světě silnějšího léku, než jakým je láska.“

„Jestli zemře, konstábl odpřisáhne, že jsme ho zavraždili,“

prohlásila Pippa zasmušile z houpacího křesla na druhé straně

postele a vykoukla na Annu zpoza svých potrhaných, mnohokrát přečtených Záhad Udolfa.

Anna se nadzvedla v křesle a odhrnula hraběti z čela vlasy

slepené potem. Většinu dne blouznil v horečce a jen chvílemi se

zdálo, že se mu ulevilo. „Možná že jsme ho zabili.“

221

„nesmíš si to dávat za vinu. Sám se rozhodl jít za Hodgesem.

nenutili jsme ho hrát si na rytíře v blyštivé zbroji.“

Anna si vzpomněla na dravenwoodovo vyprávění o tom,

jak zachránil bratra před popravčí četou, jak pečoval o Clarindu, když onemocněla, na jeho odhodlání dokázat, že Angelica si svůj nešťastný osud nepřivodila vlastní vinou, na to, jak vyběhl do podkroví, aby ji zachránil, aniž by při tom dbal na své vlastní

bezpečí. „Myslím, že neměl na výběr. Možná se zdráhá to připustit, ale domnívám se, že se k takové roli narodil.“ neubránila se posmutnělému úsměvu. „Vždyť i dickona musel zachránit před tou směšnou parukou.“ Anna zvážněla, prsty se dotkla

horké, suché pleti na jeho tváři. „Jen ještě nepochopil, že nikoho

zachránit nemůže. Možná ani sám sebe.“

Téhož dne pozdě večer se Anna konečně ocitla s dravenwoodem o samotě. Poté, co Pippu ne jednou, ale hned třikrát přistihla, jak usnula nad svou knihou, ji přesvědčila, aby si šla lehnout, a slíbila jí, že jen co odejde, vezme si noční košili a odpočine si na pohovce.

Vklouzla do dravenwoodovy šatny, aby se převlékla do noční košile a vytahala si sponky z vlasů, ale místo aby se schoulila na pohovce, chopila se houpacího křesla, které Pippa uvolnila, a přitáhla si je blíže k posteli.

Během posledních dní si postupně přestala lámat hlavu tím,

jak je nevhodné, aby trávila noc v pánské ložnici, natož aby ji

trávila v pánské ložnici oblečená do noční košile.

ohlédla se na francouzské vyřezávané hodiny stojící na krbové římse. Bylo krátce po půlnoci. Přestože věděla, že pendlovky v síni navěky utichly, někdy se přistihla, jak napíná uši, aby zaslechla dutý zvuk jejich odbíjení.

Spánek ji ani malinko nelákal. Jakmile jen na chvíli zamhou

řila oči, cítila, jak nenávratně klouže pod rozvířenou mořskou

hladinu, jak se jí kolem kotníků utahují hedvábné pentle, stahují

ji ke dnu a brání jí, aby si vybojovala cestu zpět na hladinu. Pak

se začala propadat hlouběji a hlouběji do temné, děsivé nicoty,

až sebou nakonec trhla a s leknutím se probudila.

222

nemohla spát a dravenwood se stále neprobouzel. Horečka konečně ustoupila, ale až na mělký, nepravidelný dech byl stále mrtvolně bílý jako mramorová socha vytesaná na náhrobku. Anna by snad byla raději, kdyby stále blouznil v horečce, než aby tu tak nehybně ležel. když sténal a divoce sebou házel, ale spoň mu nemusela přikládat ucho až ke rtům, aby zaslechla

tichý šepot jeho dechu.

Jestliže nepřežije, bude se muset chopit pera a napsat jeho

rodičům, aby je informovala o jeho smrti.

Truchlili by pro milovaného syna, nebo by se jeho otec rmoutil, že přišel o drahocenného dědice? Jak dlouho by trvalo, než by se zpráva o jeho smrti donesla přes oceán k jeho bratrovi?

Vzpomínal by Ashton Burke na toho mrzutého muže, jímž se

dravenwood stal, nebo by si v srdci uchoval vzpomínku na jejich dětská léta – na hry s dřevěnými vojáčky a námořní bitvy sváděné ve vaně? Uronila by Clarinda slzu pro muže, jenž ji tak dlouho a tak věrně miloval? Litovala by, že opovrhla srdcem,

o něž by jiná žena s láskou pečovala? dokázala by se Charlotta

upomenout na „stlýčka Maxe“, na muže, který ji vzal do velkých, silných paží a pochoval ji s takovou něhou? napadlo by ji, že by mohla být jeho, kdyby se věci seběhly jinak?

Anna si přitáhla vlněný pléd těsněji kolem ramen. Zdálo se,

že žádný z naniných obkladů ani odvarů nepomohl. od úsvitu

se jim nepodařilo vnutit mu do krku ani jedinou kapku polévky.

Jediné, co mohla dělat, bylo omývat ho, holit mu zarůstající bradu, postarat se, aby měl čisté povlečení, opatrně mu čistit zuby svým zubním práškem a pomalu se smiřovat s tím, že se patrně již nikdy neprobudí. nikdy už se jí nepoštěstí spatřit, jak se mu

černé obočí vraští v jednom z těch nesnesitelně zachmuřených

pohledů, neuslyší žádný z jeho úsečných rozkazů, které nikdy

neměla v úmyslu poslechnout.

křečovitě ho chytila za ruku a jeho tvář se jí před očima rozpila do nejasné šmouhy. „k čertu s vámi, dravenwoode! Přežil jste choleru v Barmě, písečnou bouři v tuniské poušti i zlomené srdce! Jak můžete dopustit, aby s vámi skoncovala trocha deště?

Chystáteli se umřít jen proto, abyste se mohl po zbytek věčnosti

223

Niky Mataskova » Barakova 322, Skvorec 25083,

prohánět po domě s Angelicou ruku v ruce, pak byste měl vědět, že se namáháte marně. nezíská vás! o to se postarám!“

Ironie těch slov Anně neušla. kdyby zemřel, to ona by své

dny dožila obklopená přízraky. To ona by se budila uprostřed

noci, roztoužená po doteku, který nikdy nepozná, truchlící pro

polibek, který už nikdy neokusí.

Stále svírala jeho dlaň oběma rukama a upírala na něj pohled

zamlžený slzami. „Pippa měla pravdu, abys věděl. nejspíš to

děláš naschvál. Pokud zemřeš, obviní mě, že jsem tě zavraždila.

o to stojíš, ty paličatý, arogantní blázne? Chceš, abych visela,

protože jsi byl tak ztřeštěný, žes vyběhl do bouře i přesto, že

jsem tě od toho zrazovala a varovala tě, že tě to může stát život?“ Hlas se jí zlomil v prudkém vzlyku. Sklopila hlavu a opřela se o jejich propletené ruce, zkropila jeho kůži svými slzami.

Byla tak rozrušená, že zprvu ani neucítila, jak jí prsty jemně

vklouzl do rozpuštěných vlasů. Celá rozechvělá zvedla hlavu

a pohlédla mu do tváře.

dravenwood hleděl přímo na ni a oči mu zářily láskyplnou

starostí, která jí sebrala dech. „Tady jsi, anděli,“ zašeptal hlasem

o to víc ochraptělým, že jej dlouho nepoužíval. Jeho rty se zvlnily nepatrným úsměvem. „Věděl jsem, že se ke mně nakonec vrátíš.“

224

29

Anna se utápěla v Maxových očích, okouzlená jejich křišťálovou průzračností. Bylo to, jako by ji poprvé viděl – jako by ji doopravdy viděl. Jeho pozornost byla jako ten nejvzácnější a nejdražší dar, dával jí zpět něco, co považovala za dávno ztracené.

Samu sebe.

Propletl jí prsty do vlasů, pohrál si s lesklými loknami a pak jí

přitiskl dlaň na šíji a jemně si její rty přitáhl ke svým. Horečka už

patrně ustoupila, ale nemoc se zřejmě ještě tak docela nevzdala.

V žádném případě nemohl myslet jasně, pokud myslel vůbec.

Anna věděla, že by se měla odtáhnout, měla by ho položit zpět

na postel a nabádat ho k odpočinku, neměla však vůli ani potřebu mu odolávat. když něžně ochutnal její rty, vtáhla do plic jeho dech, jako by to byla její jediná šance na záchranu po celém životě stráveném pod vodou. Jeho dech už nenesl stopy nemoci,

ale voněl po mátě a naději.

Cítila, jak jí pléd sklouzl z ramen, ale vůbec se o to nestarala.

Hlava se jí točila a dokázala vnímat jen jeho. Pronikl jí skulinou

mezi rty do úst a něžně je uchvátil, dráždil ji jazykem a vyzýval

ten její ke smyslnému tanci.

když mu odpověděla vlastním odvážným výpadem, objal

ji oběma pažemi a z hrdla se mu vydralo přidušené zasténání.

nevyvolala je ale bolest, nýbrž rozkoš ostřejší a mnohem nebezpečnější, než kdy bolest mohla být.

225

Patrně by se nikdy nesetkali na tanečním parketu, aby po

něm zakroužili ve víru valčíku, ale ve své posteli s ní naložil

po svém, závratnou rychlostí ji přetočil na záda a najednou le

žela pod ním. Ani na okamžik polibek nepřerušil, ale zatímco se

s vášnivým, rozkošným mistrovstvím věnoval Anniným rtům,

jednou rukou sklouzl po jejím boku, na kratičký okamžik se zarazil na plné křivce ňadra, ale pak pokračoval níž a níž, opsal ladnou oblinu boků, našel si cestu mezi stehna a jednu nohu jí nadzvedl, aby se mohl usadit v lákavé prohlubni jejího klína.

Anna zalapala po dechu, boky se jí o své vůli nadzvedly, jako

by se nemohly dočkat splynutí s jeho vzrušeným mužstvím.

na takové blouznění žádný lék na světě neexistuje. Ta horečka

byla nakažlivá a rázem je oba pohltila, Anna cítila, jak si kousek

po kousku přivlastňuje celé její tělo. Vzplanula novým plamenem při každém dalším doteku Maxových rukou a neustoupila ani před chladem, když posunul ruku výš po sametovém stehně a vyhrnul jí noční košili.

Ten chladný, odměřený muž, jakého v něm dříve viděla, byl

pryč a zanechal tu vášnivého, horkokrevného cizince, jemuž

se nemohla bránit. Myšlenky se jí rozprchly. opatrnost byla ta

tam. Lítost už byla pouhou dávnou ozvěnou. Zbyla jen žhavá

stopa jeho polibků, tanec jeho jazyka v rytmu nepředstavitelně

a ne odolatelně hříšném. Horkou dlaní sklouzl po jejím stehně

a přitlačil jí zápěstí na citlivý pahorek v klíně, vyzval ji, aby se

k němu připojila a dovedla ho na magické místo, kde rozkoš

není jen prchavým příslibem, ale nádhernou nevyhnutností.

Rty se jí zachvěly přerývaným vzdechem, když se jeho prsty

vydaly po cestě, kterou chviličku předtím vyznačila jeho dlaň.

Skryla mu tvář na rameni, aby neviděl, jak jí zahořely líce, jakmile jí dlouhými, štíhlými prsty vklouzl mezi jemné chloupky, aby prozkoumal sametové místečko, které po nimi našel. Hladil ji, laskal, nemilosrdně dráždil, až z jejího sténání zbyly jen přerývané vzdechy. A pak se mozolnatým bříškem palce lehounce otřel o pulzující pupen v centru těch kudrlinek a její tělo odpovědělo slastným zachvěním a tepotem čiré, neovladatelné rozkoše, která v ní vyvolávala potřebu pevně nohy přitisknout k sobě.

226

Ale on se jí nepřestával dotýkat, nedovolil jí, aby tomu nutkání podlehla, naopak ji žádal, aby mu odevzdala vše, co v sobě má – a co v sobě kdy mít bude – a oddala se jeho nenasytné touze. Ani tehdy se ale nespokojil s cenou, kterou už dávno vyhrál.

dál ji laskal a každým dalším mihnutím hbitých prstů v ní vyvolával pocit, jako by měla každým okamžikem shořet na troud.

„Přišla jsi ke mně, anděli,“ zašeptal chraplavě a lačnými

polibky žhavých rtů vypálil stopu na jejím krku, až se zastavil

na žilce divoce tepající pod jemnou kůží. „A teď mi dej všechnu

svou rozkoš.“

Byl jejím pánem. nemohla než jeho rozkaz poslechnout.

Vlny slasti ji zaplavily s oslepující silou. Ale namísto aby ji

stáhly do hlubin, jak se obávala, vynesly ji nad temnotu k zářivému světlu.

Anna se stále ještě chvěla v rozkošných dozvucích vyvrcholení, když ji znovu zakryl svým tělem. Chytla se jej za ramena, rozpolcená mezi touhou přimknout se k němu blíž a potřebou raději ho od sebe odstrčit. Pojednou se jí zdál tak obrovský, tak

silný, tak… mužný.

Znovu se sklonil k jejím ústům, okusil medově sladké plátky

rtů se zdrženlivou smyslností, která utišila její strach a naplnila ji

odvahou rozevřít stehna, když se mezi ně vklínil. Cítila tlak jeho

vzrušení ve svém klíně, rozechvělém jeho dotyky. Utápěl své

mužství v kapičkách nektaru, jejž vymámil z jejího těla, a pak

do ní vstoupil jediným dlouhým, plynulým pohybem a celý se

do ní ponořil.

Anna, zahlcená téměř nesnesitelnou směsí bolesti a zmámeného údivu, mu zaryla nehty do zad a ústa přitiskla na rameno, aby zadusila bezmocné zaúpění. Bývala hloupá a naivní, když si myslela, že už poznala rozkoš, a zatím všechno, co zažila, bylo

v porovnání s tímhle jen bledým stínem, matným zábleskem

slasti, která ji měla teprve potkat. Z dravenwoodových rtů uniklo temné zamručení, nořil se do ní hlouběji a rychleji, až se její němé prosby slily v rozechvělé sténání, které dál už nedokázala ovládnout.

on se nad ní ale neslitoval, každým pohybem jí dával znát,

že nebude spokojený, dokud se její tělo znovu nepodvolí těm

227

slastným vlnám extáze. A jakmile se to stalo, celý se napjal, naposledy se do ní vnořil a vydal hlasitý výkřik, když ho smetl tentýž nezadržitelný příboj, jaký před chvílí sám rozpoutal v jejím těle.

když Anna pomalu otevřela oči, francouzskými okny pronikalo do Maxovy ložnice tlumené světlo přicházejícího úsvitu.

Vzdychla si, v nohou i rukou pociťovala příjemnou malátnost,

která jako by naznačovala, že se během noci její tělo rozplynulo

a s ránem se znovu spojilo v cosi mnohem jemnějšího. na rozdíl od Pippy, která fňukala a naříkala a schovávala hlavu pod polštář pokaždé, když měla vstávat dříve než v deset, Anna bývala odjakživa ranní ptáče. Vyskakovala z postele a ve spěchu se oblékala, dychtivá setkat se s novým dnem a všemi jeho výzvami. Ale tentokrát by bez nejmenších námitek ležela v posteli nejraději do oběda, každý sval v těle měla rozbolavělý, a přesto živoucí dokonalým uspokojením.

Protáhla se s veškerou nenucenou elegancí pana Ťapičky

a obrátila se, aby mohla pohlédnout na původce své spokojenosti.

dravenwood ležel na zádech s jednou svalnatou paží ohnutou pod hlavou. opřela si hlavu do dlaně a zkoumavě se zadívala na jeho pevnou hruď a nádherně modelovaný profil. Zdál se jí tak nesmírně klidný.

Anna poděšeně vykulila oči. Panebože, co když jeho srdce

bylo tak zesláblé, že tu námahu neuneslo? Co jestli ho zcela ne

úmyslně sama zabila?

Položila mu ruku na hrudník. Cítila, jak klesá a zvedá se pomalým pravidelným dechem, mohla odpočítat každý úder jeho srdce pod svou dlaní.

klesla zpět na polštář a do očí jí vyhrkly slzy vděčnosti.

Není na světě mocnějšího léku, než jakým je láska.

Při vzpomínce na nanina slova se Anna bezděčně usmála.

Jakýmsi záhadným způsobem se jí podařilo docílit toho, v čem

žádný z obkladů ani léčivých čajů neuspěl – zachránila ho.

Stále se ještě trošičku opájela pocitem uspokojení nad svým

činem, když k ní vztáhl ruku, aniž otevřel oči, a přitáhl si ji

228

k sobě. Uvolnila se v jeho objetí a přitiskla se k němu zády.

A když pod měkkým zadečkem ucítila neodbytný tlak jeho

vzrušení, neubránila se, aby provokativně nezavrtěla boky. Jeho

okamžitá reakce jí vyvolala úsměv na rtech. nebylo pochyb, že

je naživu.

Přitáhl si ji těsněji k tělu a v jeho majetnickém objetí se Anna

poprvé za velmi dlouhou dobu cítila opečovávaná a v bezpečí.

„Maxmilliane,“ zamumlala a vychutnala si zvuk jeho jména

na svých rtech.

odpověděl jí tlumeným vzdychnutím. „Hmmm… Můj anděli… Můj poklade… Má Angelico…“

229

30

Anna ztuhla a nepřítomným pohledem se zadívala na protější stěnu. dravenwood jednou rukou sevřel její ňadro a jemně stiskl. Anna na okamžik zaváhala a pak ji popadla a odstrčila.

když se mu vykroutila z objetí, nesouhlasně zamručel a pak se

k ní otočil zády a začal tlumeně chrápat.

Anna vyklouzla z postele a sebrala ze země odhozenou noční

košili, aby z jeho ložnice unikla dříve, než pochopí, že se pomiloval s tou nesprávnou ženou.

když zanedlouho kráčela po chodbě, vykoupaná, oblečená

a naškrobená jako nikdy dřív, Angelica na ni číhala na svém obvyklém místě u schodiště. Anna byla odhodlaná nevěnovat jí pozornost, ale jakmile vykročila po schodech do přízemí, ucítila, jak se jí pohled té pověstné krásky zabodává do zad.

Prudce se otočila a vyčítavě na ni namířila ukazovák. „Jestli se na mne nepřestaneš tak hloupě culit, ty namyšlená huso, namaluji ti knír a huňaté obočí a přidám jednu dvě bradavice na ten tvůj nechutně dokonalý nosík. A pak teprve uvidíme, jak

přitažlivá se svému milovanému lordu dravenwoodovi budeš

zdát!“

Angelica si ji dál měřila povýšeným pohledem, a přes všechny Anniny hrozby se na její účet dál bavila.

230

Ze vstupní síně k ní dolehlo čísi odkašlání. Anna se obrátila

a našla tam Pippu, čekající u paty schodiště.

dívka si Annu prohlížela týmž obezřetným pohledem, jakým

měli ve zvyku častovat Hodgese, kdykoli ho přistihli při půtce

s kuřaty nebo jak se prohání za soumraku po zahradě a chytá

skřítky. „S kým to proboha mluvíš?“

„S nikým,“ odsekla Anna, věnovala Angelice ještě jeden zlověstný pohled a pak chvatně seběhla zbývající schody. „Vůbec s nikým.“

když se Max probudil, zjistil, že je poprvé za celé dny v pokoji sám. S obtížemi se posadil. Hlava se mu točila a ztuhlé svaly se vzpíraly každému pohybu, takže se nakonec znovu odevzdaně svalil do polštářů. Chvíli ležel bez hnutí, zíral na baldachýn nad sebou a čekal, až se mu otupělá hlava projasní.

navzdory přetrvávající slabosti cítil nepopsatelné blaho.

kam až jeho vzpomínky sahaly, neustále ho pronásledoval pocit, jako by ho sužoval neukojitelný hlad, jenž ho nutil vrčet a štěkat po každém, kdo se k němu přiblížil. nyní se ale cítil dokonale nasycený, jako obrovská šelma, která si právě pochutnala na čerstvé šťavnaté gazele.

Zavřel oči, zvedl zaťaté pěsti nad hlavu a protáhl se, v zesláblých svalech mu příjemně zamravenčilo, jako by se mu do nich nalila nová síla. Ještě nikdy se necítil tak šťastný jednoduše proto, že je naživu. Což byla ironie vzhledem ke skutečnosti, že jeho poslední návštěvnicí byl duch. Prudce otevřel oči, neboť mu paměť právě odhalila, z čeho že jeho spokojenost pramení.

Angelica, prolétlo mu hlavou.

Přišla k němu ve snu tak jako dřív. Ale když k ní tentokrát

natáhl ruce, nerozplynula se zpátky do noci, ale ochotně zjihla

v jeho náruči.

Max se posadil a rozhlédl se v rostoucím zmatku. Vysokými okny proudilo teď dovnitř bledé světlo brzkého odpoledne a dopadalo na prázdné houpací křeslo, které někdo přitáhl těsně k jeho posteli.

Málem by přísahal, že ta žena, již v noci objímal, nebyla jen

proužek mlhy, ale bytost z masa a kostí. Byla žhavá a přístupná,

231

její rty se pod těmi jeho měnily ve spalující plamen. Žádný přelud by přece nemohl být tak skutečný.

Pročísl si rozcuchané vlasy rukou a zapátral v zamlžených

koutech své paměti. když se soustředil ze všech sil, téměř jako

by slyšel hlas, který ho jemně přesvědčoval, aby pootevřel popraskané rty, a pak mu mezi ně vklouzl chladný kov lžíce. Cítil tlak břitvy, svírané zručnými prsty, na své zarostlé bradě. Vnímal dotek chladné ruky na čele, kontrolující teplotu jeho rozpálené kůže.

Viděl, jak se nad ním sklání žena s pletí bílou jako alabastr

a únavou vepsanou v oříškových očích. Vlasy jí unikly z povoleného drdolu a ve zplihlých pramenech jí splývaly kolem ustarané tváře. Tváře, která se mu náhle vynořila před očima s nemilosrdnou jasností.

Ta tvář patřila jeho hospodyni, paní Spencerové.

nikoli Angelice, ale Anně.

na okamžik ho ochromilo zděšení. Panebože, co jen to provedl? Zavlekl ji snad v horečce do své postele a bez ptaní si ji vzal?

Taková možnost se ale nepodobala dráždivým zábleskům,

které tu a tam prokmitly v jeho paměti – vybavoval si jemnost jejích rtů, které se rozevřely jako okvětní lístky, aby přivítaly jeho polibek; důvěřivé teplo její dlaně, která mu po vlasech sklouzla na zátylek; neodolatelné zavlnění jejích boků, které k němu zvedla ve výzvě, jaké žádný muž nemůže odolat; hrdelní výkřik, který se pokusila ztlumit na jeho rameni, když ji svými prsty provedl rozkoší až na vrchol extáze.

S každou novou vzpomínkou, s každým pocitem, který se mu

vybavil, Max cítil, jak začíná být znovu vzrušený. Tlumeně zaklel.

Existoval jen jediný způsob, jak dokázat, že ty vzpomínky nejsou nic víc než blouznivé výtvory mozku zachváceného horečkou. Vyhledá hospodyni a nepochybně zjistí, že se dál poklidně věnuje svým povinnostem jako dřív, a tím mu dokáže, že se mezi nimi neudálo nic nepatřičného.

A své šokující fantazie si navždy uchová pro sebe. kdyby se

o nich před Annou zmínil, otřásla by se hrůzou, dala mu polí

ček, nebo se mu zkrátka vysmála do tváře.

232

Max vyklouzl z postele a ovinul se při tom přikrývkou jen

pro případ, že by do pokoje někdo vtrhl dřív, než stačí dojít

do své šatny. když se látka zachytila mezi matrací a sloupkem

postele, otočil se, aby za něj zatáhl.

A v tu chvíli spatřil tmavě rudé skvrny na hedvábném prostěradle.

Max se na ně dlouze zadíval a nejistota pomalu přerostla

v nezvratné přesvědčení. nakonec se přece jen nemýlil. Žena,

jež strávila noc v jeho objetí, nebyla stvořená jen z mlhy. Byla

z masa a kostí.

A z krve.

když Max odpoledne sestoupil ze schodů, neuvítala ho obvyklá vůně pečeného chleba.

Vstupní halou nicméně zrovna procházela Betyna s prachovkou v ruce. „Mylorde!“ vyjekla a její pihovatá tvář se rozzářila širokým úsměvem odhalujícím řadu křivých zubů. „Tak ráda vás vidím na nohou. Paní Spencerová nám pověděla, že vás horečka konečně opustila.“

„Skutečně?“ optal se Max nevinně. Ta prohnaná žena se jim

zcela jistě zapomněla zmínit, že namísto jedné horečky ho zachvátila úplně jiná.

„Říkala, že za sebou máte velmi náročnou noc, a přikázala

nám, abychom vás nechali spát tak dlouho, jak jen budete chtít.“

Betyna se zamračila na kupku povlečení v jeho náruči. „nemusel jste svlékat postel, mylorde. Stačilo jen zazvonit. některá z nás by k vám doběhla a odnesla je do prádelny.“

„nechci, abyste je praly. Chci je spálit. Musíme se ujistit, že

v domě už nikdo neonemocní.“

„neřekla bych, že vaše nemoc byla nakažlivá, mylorde.

Vždyť nikdo z nás nedostal ani rýmu!“

„S takovými věcmi si nelze zahrávat,“ prohlásil chmurně.

„Lehkovážnost může zničit život. Jen se podívejte, čím si musela

projít nebohá paní Spencerová.“

dívka před ním ustoupila, očividně polekaná jeho hrozivým

pohledem, ale nakonec se po povlečení váhavě natáhla. „dobrá,

mylorde. dohlédnu na to, aby shořelo.“

233

Max jí je ale odtáhl z dosahu. „Raději to udělám sám. Pokud

ovšem není po ruce Hodges. doneslo se mi, že v podobných

věcech skutečně vyniká.“ Bez dalšího slova zamířil do kuchyně

a nechal Betynu stát v síni s otázkou, zda mu horečka nakonec

neuvařila mozek.

Maxovo odhodlání neprodleně s hospodyní promluvit bylo

od počátku odsouzeno k nezdaru. každý, koho se na ni přeptal,

mu tvrdil, že je zrovna někde úplně jinde.

Pippa s dickonem byli přesvědčení, že ji viděli jít ke kurníku,

aby tam posbírala nějaká čerstvá vejce, zatímco nana přísahala,

že Anna pomáhá Betce v salonu s drhnutím posledních černých

skvrn ze stropu. Betka prohlásila, že Annu zahlédla před chviličkou z okna, jak míří do sadu s košíkem v ruce. když Max do sadu dorazil, celý rozbolavělý nezvyklou námahou po tolika dnech polehávání v posteli, našel Bětku a Bety se sukněmi svázanými nad koleny, šplhající na jednu z jabloní, ale po paní Spencerové tu nebyla ani stopa. Líza ho informovala, že Annu

naposledy zahlédla v jídelně s Hodgesem, zabranou do leštění

stříbra. A Hodges si nenechal vymluvit, že Anna je v Londýně

a dopřává si čaj ve společnosti krále.

Max by je býval všechny podezříval, že se ho snaží záměrně

zmást, kdyby ovšem do jednoho nedávali najevo tak nefalšovaný údiv.

odpoledne pomalu přešlo v podvečer a paní Spencerová

Maxovi stále unikala. Jeho trpělivost nebezpečně přerůstala

ve vztek. Byl rozčilený na ni zrovna tak jako na sebe. Poté, co ho

opustila Clarinda, se zapřisáhl, že už žádné ženě nedovolí, aby

v něm vyvolala podobné pocity. Že už se nikdy nevzdá rozumu

pro šílenství, jaké může v člověku rozpoutat jedině láska – nebo

chtíč.

Celodenní pronásledování ho vyčerpalo, a tak se nakonec

uchýlil do pracovny a zanechal ostatním pouze instrukci, aby se

mu paní Spencerová ohlásila, jakmile na ni kdokoli z nich narazí.

Ta ďábelská ženská mu nemůže unikat věčně.

krátce po západu slunce byla jeho neústupnost odměněna

rázným zaklepáním na dveře.

234

„Vstupte,“ zaburácel a zaskočilo ho, jak divoce se mu v tu

chvíli rozbušilo srdce. Snad dobře neodhadl své síly. Možná mu

hrozí nový záchvat nemoci. Či smrt.

dveře se pomalu otevřely a paní Spencerová vplula do místnosti. Max si nebyl jistý, co od ní očekával – vyčítavý pohled, nebo snad záplavu plačtivých obvinění? Paní Spencerová nicméně vyhlížela právě tak usebraně a nevzrušeně jako toho večera, kdy přijel na Cadgwyck.

S výjimkou sněhobílé zástěry a toho dráždivého proužku

krajky u krku byla od hlavy k patě zahalená v černé. Vlasy měla

uhlazené z tváře a jako vždy pečlivě upnuté v síťce. Její rty byly

přísně sevřené, jako by je nikdy neobměkčil vášnivý mužský polibek. Její tvář už nemohla vypadat lhostejněji.

Max se zachmuřil. Její chladná sebejistota mu bůhvíproč připadala mnohem nesnesitelnější než jakýkoli hysterický výstup.

Měla by přece mít tu slušnost, aby vypadala alespoň o trochu

víc… inu… pomilovaná.

Chtěl ji vidět s uzardělými tvářemi a vlasy popadanými

na ramena. Chtěl, aby se její rty rozevřely chviličku předtím, než

je políbí. Toužil spatřit sebemenší důkaz rozkoše, již v noci našla

v jeho náruči a již mu darovala. Vidět ji tak nezasaženou – a nedosažitelnou – v něm jen probouzelo nutkání postarat se, aby tu situaci co nejrychleji napravil.

Tázavě zvedla obočí. „Poslal jste pro mne, mylorde?“

„Posaďte se.“ kývl ke křeslu před stolem.

když se pohnula, aby jeho rozkazu vyhověla, pokoušel se

v její tváři zachytit jakýkoli náznak napětí. Zdálo se mu to, nebo

sebou skutečně zcela nepatrně trhla, když svůj pěkný malý zadeček usadila na sedák křesla?

„Těší mne, že vypadáte tak dobře,“ prohlásila, když byl každý záhyb na její sukni upravený k její spokojenosti. „Chtěl byste projít domovní účty nebo si promluvit o opravách salonu?“

Maxovi užasle klesla čelist. Betyna se musela splést, prolétlo

mu hlavou. Ta horečka je nakonec přece jen nakažlivá. Vždyť ta

ženská blouzní!

„Řekl bych, že to počká,“ protáhl. „napadlo mě, že bychom

se mohli ohlédnout za tím, co se mezi námi stalo v noci v mé

ložnici.“

235

k jeho uspokojení se dlouhou chvíli nezmohla na slovo. „Tak

trochu jsem doufala, že si to nebudete pamatovat.“

Max se ani nepokoušel skrývat svůj údiv. „Copak jste skutečně věřila, že se mi něco takového mohlo jednoduše vypařit z hlavy?“

„Přiznávám, že mi to přišlo na mysl.“ Předklonila se a probodla ho pátravým pohledem. „Můžete mi prozradit, co přesně si pamatujete?“

Max se zaklonil, přehodil si kotník přes druhé koleno a bez

mrknutí jí pohled oplatil. „ Všechno. “

každý polibek. každý dotek. nikdy by nezapomněl, jak mu

zaryla nehty do zad, když do ní vklouzl a učinil ji svou.

Štíhlé hrdlo jí poskočilo obtížným polknutím. konečně se mu

podařilo rozčeřit její nenarušitelnou rovnováhu. „doufám, že si

nemyslíte, že vám dávám za vinu, co se mezi námi stalo. Celé

dny jste o sobě kvůli té horečce téměř nevěděl.“

„Téměř?“ optal se suše.

Udiveně zamrkala. „Co se snažíte naznačit, mylorde? Že

byste musel být úplný blázen, abyste se pomiloval se ženou ja

ko já?“

„ne, paní Spencerová, sama zatraceně dobře víte, že tohle

jsem naznačit nechtěl!“ Zvedl se a došel k oknu. Zadíval se

do houstnoucího šera soumraku a s úsilím potlačil rostoucí rozmrzelost. „Musíte mi odpustit. Všechno je to pro mne nové. nemám ve zvyku užívat si se služebnictvem.“

„To jsem ráda. naně se nesmírně uleví.“

Max se ohlédl a loupl po ní vyčítavým pohledem. „ovšem,

ujistěte Alžběty, že se nadále mohou beze strachu předklánět

u krbu, i když budu nablízku. Vynasnažím se odolat pokušení

zvednout jim sukni nad hlavu a na místě se jich zmocnit.“

do tváří se jí vkradl roztomilý ruměnec. „Mám dojem, že

celou situaci poněkud přeháníte. Jste muž. Já jsem žena. oba

jsme byli v posledních letech velmi osamělí.“ Pokrčila rameny

a sklopila zrak do klína. „koho by udivilo, že jsme v těžké chvíli

vyhledali vzájemnou blízkost? nemusíte si už dělat starosti, mylorde. Jdeli o mne, minulá noc se nikdy nestala.“

236

Většině mužů by se při těch slovech patrně ulevilo, ale Max

s ohromením zjistil, že je to jediná věc, kterou nikdy nestrpí.

opřel se o okenní římsu a založil si ruce na prsou. „Snad máte

pravdu, paní Spencerová. koneckonců jste vdova. nepochybuji,

že jste zájem svého manžela kdysi vítala se stejnou… vroucností.“ To ji přimělo k němu vzhlédnout. „Jeden by mohl dokonce považovat vašeho pana Spencera za muže štěstěny, nebýt toho, že tak předčasně skonal vinou… co že to bylo?“ Max si poklepal

prsty na rty. „Splašené spřežení?“

„Povoz,“ odsekla a upřela na něj ledový pohled. „Porazil ho

povoz.“

„každý gentleman v Londýně ví, že nalákat do své postele

vdovu není pražádná výzva. nemusí plýtvat časem ani úsilím

na všechno to únavné svádění – na komplimenty, květiny, jeden

ples za druhým, návštěvy opery a projížďky po Hyde Parku.“

Povzdechl si, jako by si vybavil jakousi obzvláště chlípnou vzpomínku. „Vdovy jsou tak dychtivé muže potěšit… a až směšně vděčné i za nejmenší špetku mužského zájmu. Vzpomínám si, jak mi kdosi vyprávěl o vdově po jistém lordu Langleyovi. Prý

měla neobyčejně šikovný jazýček…“

Anna vyletěla na nohy a uzardění v její tváři vystřídal rozhořčený ruměnec. „Musím vás upozornit, že nedychtím muže potěšit, a rozhodně neprahnu po jejich zájmu!“

„A k tomu všemu nejste ani vdova, paní Spencerová,“ zahřímal. „nebo bych měl říci slečno Spencerová?“

Viditelně pobledla. „Jak to víte?“

„Řekněme, že jste po sobě zanechala jistou… nápovědu.“

„Ach, panebože…, prostěradlo,“ zašeptala, neboť si v tu

chví li vše uvědomila. „Měla jsem tak naspěch, abych se z vaší

ložnice dostala, že jsem na ně docela zapomněla. Spatříli je některá ze služebných… nebo dickon!“ Vyrazila ke dveřím.

„není třeba se jím zabývat,“ řekl jí tlumeným hlasem. „Už

jsem je zničil.“

opřela se zády o dveře a bezvládně se sesula na zem. Pak

k němu vzhlédla s neochotným uznáním vepsaným v očích.

„Gentleman až do trpkého konce, viďte?“

237

„Včerejší noc nesvědčí zrovna v můj prospěch.“ naklonil hlavu a zkoumavě se na ni zadíval. „Povězte mi, proč jste mi lhala?

Proč celé ty roky předstíráte, že jste vdova?“

„nečekám, že by to muž vašeho postavení mohl pochopit.

Pro ženu je za každých okolností obtížné nalézt zaměstnání

ve slušné domácnosti, ale když všichni kolem vás spojují svobodný stav se slabostí a nezkušeností, stává se to zhola nemožným.“

Změřil si ji posměšným pohledem. „ovšem, zatímco vy jste

žena nesmírně zkušená.“

„Brzy jsem se poučila, že většina dam není ochotná svěřit

svou domácnost mladé neprovdané ženě. Příliš se obávají, že by

jejich manželé mohli…“ Zmlkla a znovu sklopila oči.

„Udělat právě to, co jsem udělal včera v noci já?“ než se

stačil zarazit, vykročil k ní. „nenapadlo vás, že kdybych jen tu

šil, že jste nikdy nebyla… vdaná, přinejmenším bych k vám byl

ohleduplnější?“

„Vdaná?“ Její smutný smích byl výsměchem jim oběma.

„Vždyť jste ani nevěděl, že jsem živá. Řekl jste mi Angelico.“

Max sebou cukl. očividně mu z předchozí noci přece jen

něco uniklo.

„nesuďte se příliš přísně, mylorde. Alespoň jste mě neoslovil

Clarindo.“

Max byl udivený, jak nepatrně ho její uštěpačná poznámka

zasáhla. Láska ke Clarindě a její ztráta už nebyla otevřenou ranou v jeho srdci, snad jen sladkobolnou vzpomínkou, která pomalu bledla.

Max se vrátil za stůl a klesl do křesla. V minulosti úspěšně sjednával příměří mezi národy, které spolu válčily celá staletí, ale stačila jedna umíněná žena a rozum mu zůstával stát.

„Jedna věc byla ukrást vám polibek. Připravit vás o nevinnost

je něco zcela jiného. nepřejeteli si zůstat po mém ohavném činu

v mých službách, zcela jistě vám to nemohu vyčítat. Rozhodneteli se odejít, postarám se, abyste obdržela náhradu, jaká vám náleží.“ Upřeně hleděl do její tváře a bezděky tajil dech.

„A jaké je cena za něco takového?“

238

Cítil, jak rudne. „Tak jsem to přece nemyslel! Chtěl jsem říci,

že si zasloužíte slušné odškodné. díky svému jménu a známostem bych vám mohl zajistit pozici v některé z nejváženějších domácností v Anglii. Mohla byste tohle proklaté místo jednou provždy opustit.“

Hrdě vystrčila bradu. Max by málem přísahal, že se jí nepatrně zachvěla. „Cadgwyck je mým domovem.“

Max přikývl a náhle s ní pocítil nezvyklou spřízněnost. Tohle

rozpadlé staré sídlo přirostlo již k srdci i jemu. „V tom případě

mám dojem, že nemám na výběr, co myslíte?“

„Prosím?“

„Jestliže mi nedovolíte, abych odčinil své hříchy tím, že vás

pošlu pryč, pak budete muset zkrátka zůstat a potrestat mne

za ně sama.“

„Potrestat? Jak?“

„Velmi prostě. Stačí, abyste přijala mou nabídku k sňatku

a stala se mou ženou.“

239

31

„Vaší ženou?“ vyjekla Anna. kdyby ji nepodpíraly dveře,

možná by se jednoduše sesula na zem a zmizela v hromádce

svých sukní. „Musíte mi odpustit, mylorde. Žila jsem v domnění, že vás horečka již opustila. Přivolám dickona a okamžitě vám pomůžeme zpět do postele.“

dravenwood ji počastoval shovívavým pohledem. „nevadí

mi, když mne necháte chvíli prosit, abyste učinila zadost své

hrdosti, měla byste však vědět, že nestrávím dalších devět let

života snahou si vás získat.“

„Ale vždyť vy si mne nemůžete vzít! Co vás to vůbec napadlo mi takovou hloupost navrhnout?“

„není to hloupost, je to něco, co gentleman musí učinit, když

připraví o čest dámu,“ vysvětlil jí trpělivě. „A jak jste sama zdůraznila, jsem gentlemanem až do trpkého konce.“

„Ale já nejsem žádná dáma! Jsem jen… inu… Jsem vám pod

řízená!“

dravenwood vstal a zatvářil se hrozivěji než kdy předtím.

„nejste podřízená žádnému muži. ostatně ani ženě.“

„Ale… nemůžete udělat hraběnku ze své hospodyně. Vždyť

byste byl společnosti pro smích!“

„nebylo by to poprvé. namouduši věříte, že jejich pohrdlivé

pohledy a kruté posměšky mají ještě sílu mi ublížit?“

240

„neobrátila by se proti vám jen společnost. Musíte myslet

také na svou rodinu.“

namísto zděšení se ale při té vyhlídce na jeho tváři objevil

výraz pobavení. „když jsem žádal o ruku Clarindu, otec se vzteky neovládl a ztropil scénu a matka na čtrnáct dní ulehla na lože.

A to všechno pouze proto, že Clarindin otec byl ,plebejec‘, který

své značné jmění získal prací. Umíte si představit, co asi řeknou,

až jim přijde můj dopis s oznámením, že se žením s hospodyní?

nedivil bych se, kdyby mne na místě vydědili a vlastníma rukama přitáhli Ashe zpět z jeho dobrodružné výpravy, aby zaujal mé místo!“ Úsměv na jeho tváři nahradil krvelačný úšklebek.

„Možná bychom se měli vydat do Londýna, abychom jim tu

radostnou novinu sdělili osobně. Rád bych to podstoupil, jen

abych viděl výraz v jejich tvářích.“

navzdory čestným úmyslům se Annino srdce před okamžikem rozbušilo bláhovou nadějí. Tu ale dravenwoodova slova rozdrtila na prach. nemůže cestovat do Londýna. Ani stát se hraběnkou. nikdy se nemůže stát jeho ženou.

„Je mi to líto, mylorde,“ špitla. „Cením si vašeho odhodlání

zachovat se čestně, ale vaši nabídku musím bohužel odmítnout.“

Zamračil se a chvíli uvažoval nad jejími slovy. „Pak to nepovažujte za nabídku. Je to rozkaz.“

nevěřícně na něj vykulila oči. „Panebože, vy jste ten nejpanovačnější, nejnadutější, nejdomýšlivější…“ Zajíkla se dalšími nesrozumitelnými urážkami, až nakonec vyhrkla: „nemůžete mi přikázat, abych se za vás provdala!“

„A proč by ne? Stále jste v mých službách, nebo ne? Mohu

vám nařídit, abyste k večeři podávala čerstvě upečeného bažanta nebo mi donesla šálek čaje. Proč bych vám nemohl nařídit, abyste si mne vzala?“

„Protože nemám v úmyslu setrvávat ve službách šílence. dávám výpověď!“

„Báječné. A teď, když už pro mne nepracujete, se můžeme

beze všeho vzít.“

Anna bezradně rozhodila rukama a vydala přidušený, zoufalý výkřik.

241

Max mezitím obešel stůl a věnoval jí chlácholivý pohled, který zapůsobil na její sebeovládání mnohem ničivěji než jakékoli zastrašování. „My dva nejsme tak odlišní, viďte? oba jsme svázaní povinností a očekáváním ostatních. není třeba, abyste strávila zbytek života starostí o potřeby druhých, pokud ovšem

nejste právě tak upjatá a vyprahlá, jak se tváříte.“

V pobouření otevřela ústa, ale než se stačila jakkoli ohradit,

pokračoval: „Jdeli o mne, nezbývá mi než se jednou oženit

a přivést na svět dědice, který zajistí pokračování rodu. A dávno

jsem se rozhodl, že nebudu tak bláhový, abych se ženil z lásky.“

V naději, že skryje bolest z rány, kterou jeho slova zasadila

jejímu srdci, pronesla břitkým tónem: „Jsem nesmírně ráda, že

jste se rozhodl ušetřit mne toho únavného svádění.“

„Pouze vám říkám, že v mém světě se muži a ženy berou

z rozumu neustále. není důvod, proč bychom neměli učinit totéž.“

„nemůže to vyjít. nehodíme se k sobě.“

„Jste si tím jistá? Mohuli soudit podle včerejší noci, hodíme

se k sobě dokonale,“ opáčil hlubokým sametovým hlasem, který

rozechvěl každý nerv v jejím těle. „Pokud se vezmeme, můžeme

si to zopakovat, kdykoli se nám zlíbí. Církev takové chování

nejen posvěcuje a toleruje, ale i podporuje.“

Anna kdysi slyšela, že člověku, jenž se topí, proběhne před

očima celý jeho život. Avšak nyní, když cítila, jak pomalu tone

v nepolevujícím příboji jeho naléhání, se jí před očima jasně

ukázala její budoucnost: viděla, jak se za chladných zimních rán

probouzí v hřejivém objetí jeho paží s tváří schovanou na jeho

pevné hrudi; jak Max bere do náruče jejich dcerku, tak jako choval Charlottu, a dovádí s ní, až mu v rukou radostně výská smíchy; jak mu čas protkává skráně stříbrnými nitkami; jak jeho zachmuřený výraz postupem let jihne prožitým štěstím, jak kolem jejich nohou skotačí děti jejich dětí a chodby Cadgwycku znovu ožívají hudbou lásky, smíchu a naděje.

Taková budoucnost jim ale není souzená. Anna se té své

vzdala ve chvíli, kdy pohřbila svou minulost.

„Vaše argumenty jsou pádné,“ připustila. „Potřebuji však

čas, abych vaši… nabídku zvážila.“

242

„Myslím, že čas vám poskytnout mohu.“

Anna se narovnala, uhladila si zástěru a nasadila vážnou

masku paní Spencerové. „Je to vše, mylorde?“

Svraštil obočí. „ne, paní… slečno Spencerová. To není.“ ohromeně sledovala, jak se k ní pustil loudavým krokem a v očích mu blýsklo nespoutaným chtíčem.

A pečlivě střežená maska jí z obličeje sklouzla, jakmile vzal

její tvář do dlaní a sklonil se k jejím rtům. Byl to polibek, jakému

by žádná žena nedokázala odolat. Zmocnil se jejích úst a ten

lačný útok krotil jen mistrnou hrou svého jazyka. Zajel jí prsty

do vlasů a vytahal je po lesklých pramíncích ze síťky, až se jí

v rozevlátém nepořádku rozvlnily kolem tváře. A když se od ní

nakonec odtáhl, stála před ním bezvládná, udýchaná a rozbolavělá touhou. Líce měla zčervenalé a rty pootevřené a rozechvělé v očekávání dalšího polibku.

Prohlédl si ji s očividným uspokojením nad tím, co vidí. „ Teď

je to všechno. Prozatím.“ V jeho očích, potemnělým vášní, a potutelném úsměvu četla příslib rozkoší, které měly ještě přijít, budeli rozumná a jeho nabídku přijme.

Angelica Cadgwycková stála nad postelí Maxmilliana Burkeho. nebylo to poprvé, kdy proklouzla do jeho pokoje, aby ho mohla pozorovat ve spánku. Bylo to však naposledy.

Měsíční světlo proudilo dovnitř francouzskými okny a koupalo Maxovy pěkné rysy ve stříbřitém svitu. Rty měl malinko pootevřené a přísné linie jeho tváře, uvolněné spánkem, se zdály téměř chlapecké. Přikrývka mu sklouzla až ke kyčlím a odhalila

působivou šíři jeho hrudi i pevné svaly na jeho břiše. Vždy ji fascinovalo, že navzdory svému sklonu k patřičnosti nespí v košili ani čepci jako jiní muži a místo toho je ochotný se spokojit jen s nicotným oděním utkaným z paprsků měsíce.

Představoval pro ni mnohem větší tajemství, než jaké kdy

mohla znamenat ona pro něj. Stále hledala náznaky, které by jí

prozradily, jaký by asi byl, kdyby mu osud dopřál zamilovat se

jinak než nešťastně.

kdyby se bývali setkali na plese v jiném životě, požádal by ji

o tanec? Zapsal by své jméno na její kartičku a vyvedl ji v rytmu

243

Niky Mataskova » Barakova 322, Skvorec 25083,

valčíku na nejbližší terasu, aby jí mohl uloupit polibek? dvořil

by se jí sladkými slůvky, kyticemi růží, pozvánkami do opery

a projížďkami v Hyde Parku?

než k němu té noci přišla, slíbila si, že se ho nedotkne. nezvedená lokna, která mu ustavičně padala přes tmavé obočí, pro ni však byla příliš velkým pokušením. natáhla se k němu a jemně ji odhrnula, bříšky prstů se letmo dotkla jeho hřejivé kůže.

Zavrtěl sebou a ona znehybněla. Co by si počala, kdyby se

po ní natáhl? dokázala by mu odolat, kdyby se ji pokusil stáhnout k sobě do postele a do své náruče? Po chvíli se ale zachumlal hlouběji do podušek a ze spánku nezřetelně vydechl jakési jméno – všední jméno, které mu ze rtů splynulo jako pouhé vzdychnutí. Jméno, které rozechvělo její srdce tklivou touhou.

nesnil o Angelice, ale o Anně.

Zdálo se, jako by mu osud navždy určil milovat tu pravou

ženu ve špatný čas.

Stáhla ruku a nastavila ji měsíčnímu světlu. Cítila, jak se nevyhnutelně začíná rozplývat. Po celé ty dlouhé roky nebyla než pouhý stín těkající spletitými chodbami života. Pak se ale objevil on a učinil vše, co bylo v jeho nemalých silách, aby jí znovu dal

tvar.

To nemohla dopustit. ducha nemohou poranit ostré hrany

života. duch nemůže zemřít na zlomené srdce ani uvěřit snu,

který se nikdy nesplní.

duch se nemůže zamilovat.

něžně ho políbila na čelo a pak se od něj odvrátila a vydala

se pryč. naposledy k němu přes rameno vyslala toužebný pohled a pak se vpila do stěny a zpět do minulosti.

Max se vzbudil do svůdného oparu jasmínové vůně. Prudce

se posadil a zhluboka nasál vzduch. Srdce mu v hrudi divoce tlouklo, ale vzpomenout si, o čem snil, nedokázal. A to ho bůhvíproč hluboce znepokojilo. nechtěl se stát opět tím mužem, jakým byl, než přišel na tohle místo – mužem beze snů.

Ať už se mu zdálo cokoli, zanechalo to v něm téměř neuti

šitelný pocit ztráty. Ten byl ale odlišný od pocitu, který v něm

vyvolala ztráta Clarindy – byl silnější a pronikal mu hlouběji

244

do srdce. Zdálo se, jako by se stalo něco nenapravitelného, co

již nelze odestát. Tentýž pocit se v něm ozval před časem, když

listoval nepopsanými stránkami na konci Angeličina deníku.

ohlédl se na prázdné místo na posteli. Věděl, že by tam rád

nalezl Annu, zahalenou v rozházených pokrývkách, ale ohromilo ho, jak nesmírně ho bolí, že s ním není. Chtěl ji znovu obejmout tak jako předchozí noci a rozpustit všechny své pochyby i obavy v rozkošných záhybech jejího žhavého, ochotného těla.

Jemná vůně jasmínu se nevytratila spolu s jeho snem, naopak

se zdála ještě sladší a opojnější. Pomalu se otočil k francouzským

oknům, která zela dokořán tak jako té první noci, již tu strávil.

A Max v sobě stejně jako tehdy nenašel sílu odolat jejich vábení.

Jediným pohybem odhodil pokrývku a sáhl po županu, poháněný zvláštním tušením osudovosti. Téměř jako by ho každá volba, již na Cadgwycku učinil, neomylně vedla právě k tomuto okamžiku.

Vklouzl do županu a naboso prošel pokojem na balkon. Zá

řivý opál měsíce obletovaly potrhané cáry mraků. Max sevřel

dlaně na chladném kovu zábradlí a zrakem bez váhání spočinul

na věži v opačném rohu sídla.

na první pohled se zdála být zahalená ve stínech a prázdné

oči oken si dál žárlivě střežily svá tajemství. Ale když Max zamžoural do tmy, spatřil něco navíc – matné světélko, které mohlo být snadno jen šalbou měsíce… nebo mihotavým plamínkem jediné svíce, znamením, jaké by mohl nachystat muž pro dívku svého srdce, aby ji přilákal na tajnou schůzku.

Přestože se Max neubránil mrazení v zádech, ani za mák ho

nepolekalo, když se k jeho sluchu přes nádvoří donesly první

cinkavé tóny hudební skříňky.

Možná celou dobu věděl, že nastane noc, kdy Angelica Cadgwycková znovu přijme vyzvání k tanci.

245

32

Max si stále pamatoval na tíhu hrací skříňky ve svých dlaních, na její tesklivé tóny, které zněly jeho srdci jak ozvěna valčíku tančeného s přízračnou milenkou v náruči. Snad za to mohla jen jeho představivost, ale té noci se mu zdály ještě víc rozladěné než obvykle, takže písni, kterou tvořily, dávaly jakýsi zlověstný

nádech.

Věděl, co přijde dál. Tentokrát si však slíbil, že se tím svůdným trylkem ženského smíchu svést nenechá. nenechá se zlákat do temnoty slibem, který možná nebude nikdy naplněn. S pronásledováním duchů nadobro skoncoval. Byl připravený svěřit své srdce do rukou vroucí ženy plné života – natolik silné, aby všechny jeho přízraky, včetně těch, které sám vytvořil, zahnala

dostatečně daleko.

narovnal se a pustil se zábradlí. „omlouvám se, děvčátko,“

zašeptal. „Byl bych tě zachránil, kdybych jen mohl.“

Hudba zničehonic ustala.

Už se odvracel od zábradlí balkonu, když vtom ticho noci

rozerval zmučený ženský výkřik a po něm následovalo jediné

pronikavé třesknutí výstřelu z pistole.

Maxovi ten srdcervoucí výkřik zněl v uších ještě o chvíli

později, když se hnal po chodbě v druhém podlaží a v běhu se

chvatně soukal do košile.

246

Jelikož nechtěl ztrácet drahocenné minuty tím, že by se motal spletitými chodbami starého domu, rozrazil vchodové dveře a vyřítil se k věži po zaplevelených kamenných kostkách nádvo ří. nebe bylo jasné, jen tu a tam po něm pluly chomáčky šedých

mraků a mezi nimi nesměle problikávaly hvězdy. V takové noci,

kdy bouřka nebyla ani na dohled, si nemohl splést výstřel z pistole s třaskavým zvukem blesku.

Věž se nad ním tyčila ze tmy. Max ji musel dvakrát oběhnout,

než konečně našel vstupní dveře. Zprvu se polekal, že jsou zamčené, ale když se do nich opřel ramenem a vší silou zatlačil, z plných plic zanaříkaly na protest a pak se mu vzdaly. ocitl se v prvním podlaží. Šípy měsíčního světla pronikaly dovnitř střílnami a spoře osvětlovaly točité schodiště vedoucí do vršku věže.

když vyrazil do schodů, zaslechl v hlavě Annina rázná, rozumná slova varování, aby se od věže držel dál: Schody se rozpadají a pro každého, kdo je dobře nezná, by mohly být nebezpečné.

nezdržoval se nazouváním bot, ale měl teď příliš naspěch,

než aby cítil štípání drolivého kamene na holých chodidlech.

Před několika staletími by býval svůj bezhlavý útok na věž možná vedl s mečem v ruce. Teď neměl k dispozici nic než svůj důvtip a pudovou potřebu přispěchat na pomoc tomu, kdo vydal ten strašlivý výkřik.

Železem pobité dveře na vršku byly zavřené, ale škvírou pod

nimi unikalo ven komíhavé světlo. Max zpomalil. Co když se

žene přímo do nějaké léčky? Co když se ve svých podezřeních

nakonec přece jen nezmýlil a někdo v tomto domě usiluje o jeho

život? Co když za dveřmi čeká někdo s pistolí v ruce, z níž ještě

žádný výstřel nevyšel?

Max sevřel rty do odhodlané linky a vrazil do dveří tak prudce, až bouchly do zdi.

Tentokrát mu v ústrety nepřiletěla volavka. Věž byla opuštěná. Max váhavě prošel po místnosti pod dohledem Angeličiných panenek usazených na polici, odkud ho sledovaly prázdnýma očima.

Ve svícnu na okraji toaletního stolku hořela osamocená voskovice a její roztančený plamínek zaléval prostory věže hřejivou 247

září. V tom přívětivém světle si Max téměř dokázal představit,

jak asi pokoj vypadal té noci, kdy zemřel Timberlake.

Zpráva, již Max obdržel od Andrewa Murrayho, ukazovala

události oné noci v jasných konturách. Max se pomalu otáčel kolem své osy, a náhle měl pocit, jako by mu pokoj začínal plavat před očima a současnost splývala s minulostí. namísto ostrého podzimního větru cítil teplý jarní vánek, který dovnitř profukoval okny, jež nebyla zatarasená, ale lehce pootevřená, a záře svíčky se v jejich vitrážích tříštila do tisíce drobných plaménků.

krajkový závěs přetažený přes nebesa postele se snášel ve sněhobílém vodopádu kolem blyštivého mosazného rámu. klávesy cembala nebyly popraskané a zažloutlé, ale bílé a docela hladké.

Popínavý břečťan vymalovaný na čerstvě vybílených zdech zářil

jasnou, živou zelení.

několik hedvábných a saténových podušek, které obvykle

ležely na krémově zbarveném přehozu zdobícím postel, bylo

vyrovnáno na sametových sedácích v okenním výklenku. Vše

bylo dokonale připravené k vášnivému svedení jedné dívky.

Angelica teprve čekala na vhodný okamžik, aby mohla vyklouznout ze své narozeninové oslavy a pospíšit si na své tajné dostaveníčko s Timberlakem. Slávu spojenou s veřejným odhalením portrétu si již společně vychutnali – Timberlake se kochal nadšenými výkřiky a potleskem hostí, Angelica s ohromením poprvé spatřila samu sebe jeho zamilovanýma očima.

Max zaslechl sotva slyšitelné klapání ženských trepek na studených schodech a prudce se otočil.

když Angelica spěchala do věže, patrně za sebou ještě slyšela tlumený smích, cinkání sklenek s šampaňským a zvuky smyčcového orchestru znějící otevřenými francouzskými okny sálu do tiché noci. Jistě se objevila ve dveřích celá bez dechu z chvatného výstupu do točitých schodů, s lícemi uzardělými a třpytem rozrušení i radostného očekávání ve zlatavě hnědých očích.

Timberlake musel stát právě tady, soudil Max, kde by na něj

světlo svíčky dopadalo v nejlichotivějším úhlu. když ji spatřil,

věnoval jí škádlivý úsměv, který tak zbožňovala, a vlasy se mu

zaleskly, jako by byly spředené ze zlatých vláken. nepochybně

vypadal mužně a šarmantně – jako mladý princ, který zdolal

248

nebetyčné zdi její věže pro jediný polibek. Jak by mu mohla odolat? Jak by mu odolala kterákoli žena?

Max zavřel oči a vdechl zdánlivý závan jasmínu, když Angelica proběhla přímo skrz něj a do Timberlakeovy čekající náruče.

Zmámil ji vyzváním k soukromému valčíku v příšeří věžního

pokoje, než se zmocnil jejích rozechvělých hebkých rtů a vybral

si svou odměnu? Jak dlouho trvalo, než se jeho paže sevřely až

příliš těsně kolem jejího křehkého těla, než ji jeho polibky začaly

dusit a než si začal počínat až příliš důvěrně? Jak dlouho, než

všechny její naděje obrátil v prach, když ji strčil na okenní sedátko a vrhl se na ni, než se pokusil servat z ní drahé šaty, které si vybrala jen pro jeho potěšení?

Bylo to tehdy, kdy zakřičela o pomoc? Tehdy přispěchal

do věže její bratr a vtrhl do pokoje s pistolí v ruce, aby navždy

zbavil svět Timberlakea i jeho podlých intrik?

Max otevřel oči. na dřevěné podlaze pod okenním sedátkem

obráceným k moři byla viditelná začernalá skvrna – skvrna, která tam nebyla, když navštívil věž poprvé.

Prošel po pokoji a přikrčil se u ní, a když se tmavého fleku

dotkl dvěma prsty, zjistil, že je stále teplý a lepkavý. Zvedl prsty

k nosu a nasál nezaměnitelný kovový pach krve.

Pomalu se zvedl a otřel si prsty do kalhot. Věží se prohnal

poryv větru, zhasil svíčku a odnesl s sebou i záblesk minulosti.

Teprve měsíc odhalil pokoj v pravém světle a osvítil jeho zašlé

útroby. Zrcadlo roztínala vedví zubatá prasklina. Prořídlá krajka

visela z nebes postele jako rubáš pro tělo, které nikdy nebude

nalezeno. okenní výklenek zel jako černá ústa a jeho hnilobné

dřevěné zuby čekaly na někoho natolik pošetilého, aby se k nim

odvážil přiblížit.

Bez svíčky, která by rozháněla temnotu, se náhle připomněla i noc za oknem. Max zatajil dech, když si všiml ženy stojící na samém vršku skalnatého výběžku.

nakonec asi přece jen nezapomněl, jak snít. Cožpak ji už dřív

nespatřil právě takhle ve svých snech? Cožpak neviděl, jak stojí

na okraji útesu v zářivě žlutých šatech, které se jí kolem těla

vzdouvají jako pryskyřníky v plném květu?

249

Chtěl zakřičet její jméno, ale věděl, že by ho nemohla zaslechnout přes výhružné kvílení větru a rachocení vln na rozbouřeném pobřeží.

A tak jako o život vyběhl z věže. Uklouzl na rozpadlém schodu a téměř spadl, ale nezpomalil, ani když konečně doběhl pod schody. Vyrazil z věže, a když se dostal z jejího stínu, zjistil, že vítr rozehnal mraky a na nebi teď visí jen hvězdy jako úlomky

ledu rozhozené po nekonečném černém sametu.

Proletěl spojovacím podchodem mezi budovami a podél útesu zamířil k výběžku, co mu síly stačily. Možná že to byl pouze další sen, avšak ostré kameny odírající plosky jeho chodidel byly bolestně skutečné.

když se blížil k výběžku, začínal mít tušení, že jej najde stejně opuštěný jako pokoj ve věži. Ale ona tam pořád stála, křehká postava osamocená na tenké kamenné římse, která vyčnívala nad moře.

Bílá paní z Cadgwycku.

Měsíční paprsky stříbřily hřbety vln na tmavém pozadí a laskaly ji svými zářivými prsty, takže se zdála jen jako éterické zjevení. Max se na místě zarazil a těžce popadal dech. k smrti se bál, že jestliže se k ní přiblíží jen o jediný krok, vyleká ji a ona se

zřítí do moře. Vítr jím divoce zmítal a opíral se do něj, jako by je

chtěl udržet daleko od sebe.

Pomalu se ohlédla přes rameno a zadívala se na něj. dlouhé

tmavé vlasy ji šlehaly do tváře, až z ní neviděl nic než oči, tesklivé a plné lítosti. Pak se otočila zpět k moři, roztáhla paže, jako by to byla křídla, a zmizela pod převisem.

„ Ne!“

Pronikavá ozvěna vlastního výkřiku mu ještě doznívala

v uších, když bez váhání vyrazil vpřed a vrhl se do moře za ní.

250

33

Max klesal do hlubin.

Temnota ho přijala do svůdné náruče, jako by na něj čekala celé věky. Přes hukot vody a větru slyšel její šumivý šepot naplněný slibem, že stačí, aby zavřel oči a otevřel ústa a může navždy spát, nikdy víc sužovaný znepokojivými sny. Prolétlo

mu hlavou, zda stejný šepot zaslechla před lety také Angelica.

Pokusil se vzepřít tomu našeptávání i tlaku svírajícímu jeho

plíce a divoce zakopal nohama do vzduchu proti zvlněnému

prstenci měsíce. na vodní hladinu dopadl právě včas, aby zachytil stoupající vlnu a lokl si slané vody. Zakuckal se a vodu vyprskl, zoufale zalapal po dechu a znovu se ponořil. Bolestivě se odřel o kámen čnící pod hladinou, ale to nebylo nic v porovnání s nemilosrdnou silou další vlny, která ho hnala mezi smrtící tesáky skalnatého břehu.

Snaha prohlédnout skrz tu temnotu byla marná. Max zavřel

oči a hmatal rukama kolem sebe po sebemenším náznaku, že

není ve vodě sám.

Že se do ní nevrhl příliš pozdě.

Jeho ruce znovu a znovu sahaly do prázdna, až cítil, jak ho

začínají opouštět síly a dochází mu dech. Zdálo se, že Bílá paní

se přece jen zasměje naposledy. Téměř si dokázal představit, jak

Annu předvádějí před vesnického konstábla a ona mu s očima

251

obrácenýma v sloup vysvětluje, že se jejich poslední pán utopil

poté, co se vrhl z útesu do moře na pomoc duchovi.

A pak to ucítil – hedvábné pramínky ženských vlasů prokluzující mezi jeho roztaženými prsty. Pustil se vpřed, zpola v obavách, že jeho paže obejmou hnijící kostru, která je tu pod vodou uvězněná už celých deset let. Ale do náruče mu vplula živoucí bytost, svíjející se tělo s nepopiratelně ženskými křivkami.

krev se mu rozproudila radostí, jež mu dodala nového odhodlání. nezklame ji. Tentokrát ne.

Pevně sevřel svůj poklad kolem pasu a zbývajícími silami

mohutně zabral nohama a oba je vystřelil nahoru. Prorazili zpěněnou hladinu a svorně zalapali po dechu. odliv se je pokoušel odvléci na otevřené moře, ale Max je mocnými tempy nasměroval pryč od smrtících skal a k mírnému záhybu zálivu, kde příboj neburácel, ale jen šuměl, a zrnka písku se v měsíčním světle třpytila jako démanty.

Vlny je nepřestávaly postrkovat ke břehu, až je nakonec vyvrhly na mokrém písku, zmožené, kašlající a popadající dech.

Max byl příliš vyčerpaný, než aby se bránil, když se mu žena

vykroutila z rukou. odvlekla se několik stop od něj a vrávoravě

se postavila na nohy.

Stále ještě těžce oddechovala přestátou námahou, když se

k němu otočila a zabodla do něj pohled přes provázky zmáčených vlasů přilepených na tváři. „k čertu s tebou, Maxmilliane Burkeu! Kdy mne už přestaneš zachraňovat?“

Ačkoli z toho přísného hlasu zaznívaly tóny strachu, které

mu dodávaly jemnější nádech, bylo nemožné jej nepoznat. Max

se posadil a odhrnul si mokré vlasy z očí. I kdyby se dosud nepodobal sledi vyplavenému příbojem na břeh, nyní měl s leklou rybou mnohem víc společného. obzvlášť když mu brada klesla v němém údivu.

Stála před ním jeho hospodyně, žluté šaty z portrétu se jí lepily na každý rozkošný záhyb těla a konečně ukazovaly, co tak pečlivě po celé týdny skrývala pod těmi usedlými sukněmi a na škrobenými zástěrami. Vlasy jí bez omezující síťky padaly téměř

k pasu. Ani tíha vody jim nedokázala upřít jejich přirozenou

252

bujnost. na vlhkém mořském vzduchu se už začínaly kroutit

do rozkošných prstýnků.

„Ty blázne!“ vykřikla. „Co sis u všech čertů myslel, že děláš?“

Pomalu se zvedl, postavil se jí tváří v tvář a opáčil: „nezdá se

ti, že na to bych se měl ptát já tebe? Cos tu prováděla?“

„Ale, jen mne napadlo, že bych si mohla jít o půlnoci trochu

zaplavat,“ odvětila s nepokrytým sarkasmem.

„Možná by sis měla příště vybrat místo, kde ti nehrozí, že se

umlátíš o kameny.“

„Vím přesně, kde mám který kámen hledat! Zato ty ne! Mohl

jsi na jednom přistát a rozkřápnout si o něj lebku. ovšem ty máš

tak tvrdou hlavu, že by možná dřív pukl ten kámen! A mně by

nehrozilo, že se umlátím mezi útesy, kdybych nemusela skákat

zpět za tebou, abych tě zachránila!“

„Jestli jsi nechtěla, abych se za tebou vrhal do vody, tak cos

ode mne chtěla?“ vyjekl hlasem, v němž se mísila nechápavost

s narůstající zlostí.

„Chtěla jsem, abys šel pryč, ty pošetilý, paličatý, drahý blázínku,“ zaúpěla se slzami v očích. „Chtěla jsem, abys byl jako všichni ostatní, stáhl ten svůj drahý frak mezi kolena, vzal nohy na ramena a zastavil se až v Londýně!“

Max se nad jejími slovy zamyslel. „Pokud sis mne nechtěla

vzít, mohla jsi mi to jednoduše říci. nebylo třeba vrhat se kvůli

tomu z útesu.“

Z hrdla se jí vydral přiškrcený zvuk připomínající cosi mezi

vzlykem a zavřísknutím. na nejistých nohou se sklonila, nabrala

do dlaně hrst mokrého písku a mrštila ji Maxovi na hlavu.

Max před ní bez námahy uhnul. „To jsi byla celou dobu ty,

nemám pravdu?“ zeptal se a všechny kousky skládanky mu konečně začaly zapadat do sebe. „Ta záhadná světla, hrací skříňka, ten děsivý smích. To ty jsi Bílá paní z Cadgwycku.“ Pomalu k ní zamířil, neboť ho k sobě přitahovala stejně neodolatelně, jako

když stála na vršku útesu. „Ale proč, Anno? Čeho jsi chtěla dosáhnout tak nebezpečným podnikem?“

„nezajímalo mne, čeho bych dosáhla! Jde o to, co bych mohla

ztratit!“

253

než mu to ale stačila vysvětlit, ze stínů pod útesy se vynořili

dickon s Pippou se všemi pěti Alžbětami v patách. Max ohromeně sledoval, jak se k nim ženou s dickonem v čele. I kdyby ve skalách bylo vytesané schodiště, nemohli by po strmé stěně útesu seběhnout tak rychle.

Jeskyně v zátoce, svitlo mu. Jeskyně, které mu dickon chtěl

ukázat, než v domě hořelo. Pobřeží se přece ještě před několika

desetiletími hemžilo pašeráky. Proč by ho mělo udivit zjištění,

že jeskyně ukrývají tajné chodby vedoucí k domu? A vůbec, jak

by ho mohlo překvapit cokoli z toho, co se dnešní noci dozvěděl?

dickon a ostatní konečně doběhli až k nim. Pippa se opřela

rukama o kolena a popadala dech, dickon divoce poskakoval

na místě a máchal pěstí do vzduchu. „nemůžu uvěřit, že jste

naživu!“ Blýskl po Anně nadšeným úsměvem. „Měla jsi vidět,

jak se rozeběhl z útesu a skočil za tebou. Ani na chviličku nezaváhal. Byla to nádhera!“

„Bylo to šílenství!“ zavolala na něj Anna, načež se znovu oto

čila k Maxovi. „Byla jsem duch! Myslel sis, že jsem dávno mrtvá.

Jaký byl tvůj plán? Připojit se ke mně?“

„Vlastně jsem žádný plán neměl.“ Max se přimhouřenýma

očima zadíval na ostatní. „na rozdíl od vás, jak vidím. Jakou jsi

v tom všem hrál úlohu, hochu?“ zeptal se dickona v naději, že

mu chlapec ve svém nadšení vyzvoní pravdu.

dickon ale nejprve loupl tázavým pohledem po Anně. když

odpověděla odevzdaným přikývnutím, jeho úsměv se ještě roz

šířil. „Měl jsem za úkol počkat na Annino znamení a pak zapálit

svíčku a otevřít hrací skříňku.“

„A já jsem se postarala o křik,“ pochlubila se Pippa, šťastná, že se už nemusí skrývat se svým nadáním. „Bylo to hrůzostrašné, viďte? Myslím, že jsem se narodila pro jeviště. Uvažuji o tom, že odjedu do Londýna a dám se k divadlu. Mohla by ze mne být nová Sarah Siddonsová!“

Max obrátil čím dál zachmuřenější pohled na vykulené Alžběty schoulené do vylekaného hloučku. „A vy?“

Služebné se mezi sebou rychle poradily a pak před sebe postrčily Betynu. Ta k němu vyslala plachý pohled a rozpačitě se 254

uklonila. „My jsme měly uklidit ve věži, než se vrátíte, mylorde. Víte…, abyste si myslel, že jste se docela pomátl, a nasedl na první kočár zpátky do Londýna jako všichni ti ostatní.“

„Proč jste zkrátka nepřehodili nebohé naně prostěradlo přes

hlavu a nenechali ji šourat se po trávníku a břinkat řetězy?“ zajímalo Maxe.

„nana zabila kuře, ze kterého jsme použili krev,“ vysvětlil

mu dickon ochotně. „Takže zítra k večeři bude vařené kuřecí.“

„A kdo z vás dostal za úkol vkrást se uprostřed noci do mé

ložnice?“ Max však tušil, že odpověď na svou otázku již zná.

„To já.“ Anna si založila ruce na prsou a zadívala se na něj

bez sebemenší známky pokání. „Ve tvé almaře se nacházejí dve

ře vedoucí do tajné chodby. V té se kdysi skrýval cadgwycký

kněz, když pro něj přišli vojáci Jindřicha osmého. Proklouznout

do tvé ložnice, otevřít balkonové dveře a rozprášit po pokoji trochu parfému nebylo vůbec nic těžkého.“

Max ji nevěřícně sledoval a uvažoval, zda to byla ona pokaždé, když se mu zdálo, že se Angelica sklání nad jeho postelí. „Měl bych vás všechny nechat odvléct do žaláře. Bohužel se obávám, že za předstírání, že v domě straší duch, se nevěší.“ Vykročil k Anně. Stále nedokázal pochopit, jak může nějaká žena připomínat utopenou krysu a přitom vypadat tak úchvatně.

„Možná konstáblovi ušetřím námahu a zaškrtím tě vlastníma

rukama.“

Anna polekaně ucouvla, ale než se po ní mohl natáhnout,

zpoza potemnělého útesu vystoupil obrys ještě jedné postavy.

Max otráveně zavrtěl hlavou. „A hádám, že on měl na starost

výstřel z pistole.“

Všichni se otočili a spatřili Hodgese kráčejícího po písku

v měsíčním světle, třímajícího v ruce slonovinou vykládanou

soubojovou pistoli.

„ne.“ dickonův úsměv pobledl. „Střílel jsem já.“

„dickone,“ pronesla Anna tiše a víc nebylo třeba.

Chlapec vyslyšel její nevyslovený rozkaz, hbitě popadl Pippu

i ostatní dívky a odvedl je do bezpečné vzdálenosti.

„Měli jsme dvě stejné soubojové pistole,“ zamumlala Anna

klidně, jako by se k nim po pláži neblížil maniak odhodlaný

255

k vraždě. „obě byly nabité a není jak rozeznat, kterou z nich má

v ruce.“

Max se vrhl vpřed, odhodlaný ochránit Annu vlastním tělem. než se k ní však dostal, Hodges překvapivě klidnou rukou zbraň zvedl a namířil ji Maxovi na hruď. Max ztuhl. Věděl, že nesmí udělat žádný zbrklý pohyb. Mohl by nechtěně vyprovokovat majordoma ke střelbě, a pokud by Hodges nemířil dobře, stále mohl Annu zasáhnout.

když Hodges promluvil, jeho hlas zazvonil odhodláním, jaké

v něm Max ještě nikdy neslyšel. „Ustup od ní, ničemo! nebo tě

pošlu rovnou do pekla!“

„dejte tu pistoli pryč, Hodgesi,“ chlácholil ho Max a opatrně,

krůček po krůčku, se vzdaloval od Anny. „Pak si můžeme pohovořit jako muž s mužem.“

„Ty nejsi žádný muž! Skutečný muž by nezneužil důvěru nevinné dívky! Ty jsi monstrum!“ Hodges táhl palcem kohoutek pistole.

„ne!“ vykřikla Anna a vykročila k němu s rukou zvednutou.

„To není ten, který mi chtěl ublížit. Snažil se mne zachránit.“

Rozechvěle se usmála a v jejím hlase zazněl chlácholivý tón.

„Vždyť se na něj podívejte! Je celý mokrý, protože za mnou sko

čil do vody! není to hlupáček?“

Hodges zaklonil hlavu, stále si ale Maxe prohlížel s otevřeně

nedůvěřivým výrazem. „Ale já bych přísahal, že jsem tě slyšel

křičet.“

„To jsem byla já,“ zvolala Pippa úpěnlivě. „Já… já viděla pavouka. Obrovského chlupatého pavouka.“

Hodgesova ruka zakolísala.

„Tak je to správně, drahoušku,“ konejšila ho Anna. „Co

kdybyste mi dal tu pistoli a dovolil dickonovi, aby vás odvedl

do postele? Musíte být vyčerpaný.“

Majordomus zavrtěl hlavou. „Je to všechno má vina. To já ho

sem přivedl. nenechám tě s ním o samotě. nikdy jsem tě s ním

neměl nechat samotnou.“

„Hodgesi!“ vyštěkl Max a vložil do svého hlasu veškerou autoritu, jaké byl schopen. „Jsem váš pán a přikazuji vám, abyste tu pistoli odevzdal dickonovi! Ihned!“

256

Bylo bezmála bolestné sledovat, jak Hodgesovi poklesla ramena a jeho rysy znovu změkly věčným zmatením. „dobře, mylorde,“ zašeptal. „Jak si přejete.“

Ruka mu klesla a pistole mu jen volně visela na prstech.

když k němu dickon přispěchal, aby mu ji jemně vyjmul z dlaně, Anna zavřela oči a dlouze si povzdechla úlevou.

„Máš pravdu,“ zamumlal starý muž a podrbal se ve vlasech.

„Jsem příšerně unavený. nejsem zvyklý být na nohou tak pozdě

do noci… Ten ples… Tolik hostů, které je třeba zabavit… Takové

pozdvižení…“

„Pojďte, pane,“ řekl dickon a uchopil ho za loket. „odvedu

vás do postele.“

než ho ale nasměroval k jeskyním, Hodges se ještě otočil

k Anně. „Jsem tak rád, že sis na ples oblékla tyhle šaty. Vypadáš

v nich úchvatně. Proto jsem si přál, aby tě v nich namaloval.

Byla by na tebe nesmírně hrdá.“

Anna se k němu pohnula, tvář měla staženou jakýmsi bolestným pohnutím. „Víte, kdo jsem?“

„ovšemže vím, kdo jsi.“ Hodges se na ni zeširoka usmál

a v jeho očích se zračila všechna láska světa. „Jsi má milovaná

holčička – můj andílek…, moje Angelica.“

„Ach můj bože,“ vydechl Max, neboť náhle pochopil, že ten

člověk není žádný majordomus, ale šílený lord Cadgwyck osobně.

Tehdy k němu Anna přistoupila. Vzala jeho brunátnou tvář

do dlaní, něžně ho políbila na obočí a pak se odtáhla a zašeptala:

„dobrou noc, tatínku.“

Jemně jí odhrnul mokré vlasy z obličeje a upřel na ni láskyplný pohled. „Ale jdi, neplač, zlatíčko. Víš přece, jak mi drásá srdce, když tě vidím plakat. Jsi má hodná holčička, viď že ano?

Vždycky jsi byla má hodná holčička. Jsem tak šťastný, že ses mi

vrátila. Tak dlouho jsem na tebe čekal.“

nepřestával se na ni přes rameno usmívat, ani když ho dickon již vedl zpět k domu. ostatní se pečlivě vyhnuli Maxovu pohledu a zamířili za nimi, a tak s ním Anna osaměla na pláži.

Pořád k němu stála zády, choulila se do sebe a třásla ve studeném nočním vzduchu.

257

Max zavrtěl hlavou, omráčený tím, čeho byl právě svědkem.

„Ten nebožák. není divu, že je tak popletený. Vždyť on opravdu

věří, že jsi jeho dcera. Po všech těch letech, koho by napadlo…“

Maxovi došla slova, když se na něj otočila a věnovala mu prosebný pohled, který na něj zapůsobil drtivěji než sebevětší rána.

Měl si toho všimnout mnohem dřív. Celou dobu měl všechno přímo před očima – den co den vídal hrdou pózu jejího těla, nezbednou jiskru v očích, pobavený úsměv, který jako by jí pohrával neustále na rtech, ať už se smála nebo ne. Svému směšně zidealizovanému zpodobnění na portrétu se patrně nikdy nemohla rovnat, ale přesto byla neskonale krásná – v Maxových očích dokonce krásnější právě díky všem těm drobným nedostatkům, které se malíř rozhodl zatajit.

A v tu chvíli ho dostihla jeho vlastní domýšlivá slova: Vždy

jsem byl toho názoru, že každá záhada je matematická rovnice, kterou

lze vyřešit, nalezneteli správné proměnné a použijete je ve správném

pořadí. Jak mohl být tak slepý, že si celou dobu vybíral jen ty

nesprávné proměnné, a k tomu s nimi zacházel zcela nahodile,

bez ohledu na to, co se odehrávalo kolem něj?

dívka z portrétu a žena stojící před ním ponenáhlu splynuly

v jednu, a Max klesl na nejbližší kámen a vzhlédl k ní v němém

úžasu.

258

34

Byl to nečekaně nádherný pocit, opět mít tvar a hmotné,

hmatatelné tělo. Angelica se otočila k Maxovi a pohodila hlavou, aby odmrštila mokré vlasy, lepící se jí na tvář. „nemusíš si vyčítat, že jsi tu podobu neviděl dříve. Laurie měl dar přidávat svým objektům na kráse, až byly téměř k nepoznání, dokonce

i vlastním očím. A já jsem o deset let starší než v době, kdy obraz

vznikl. Už dávno nevypadám jako mladá dívka. V marnivějších

chvílích si samozřejmě ještě i dnes ráda říkám, že se tomu velkolepému stvoření snad trochu podobám. Ale mé vlasy nebyly nikdy tak zářivé, můj nos tak dokonalý a mé tváře tak růžové.

A Timberlake nedal jinak, než že mne namaluje s ústy zavřenými, aby skryl tu nevzhlednou mezírku mezi mými zuby.“

„Tu mezírku zbožňuji,“ ujistil ji Max vroucně. „Ale proč?

Proč bys proboha předstírala svou vlastní smrt?“

Angelica nedokázala snést jeho pronikavý pohled, a tak se

otočila k moři a zadívala se na měsíční světlo tančící na vlnách.

„když jsem tehdy v noci skočila z útesu, skutečně jsem si přála

ukončit svůj život. Avšak Bůh, jak se zdá, měl ve své nekonečné

moudrosti jiné úmysly. Skály jsem zcela minula, a když mne

proud začal stahovat pod hladinu a pryč do moře, uvědomila

jsem si, že jsem stále tak sobecká a umíněná, jako jsem odjakživa bývala. neměla jsem v povaze jednoduše se vzdát, klesnout 259

do hlubiny a odevzdat se tragickému osudu, jaký jsem zaslou

žila. A tak jsem se zhluboka nadechla a otočila se zpět k zátoce. Víš, ve vodě jsem vždycky byla ve svém živlu.“ nepatrný úsměv jí zvlnil rty při vzpomínce na teplé, blažené letní dny, které trávila bok po boku se svým pihovatým bratrem. „když

jsme byli malí, Theo a já jsme utíkali z domu na pláž pokaždé,

když nás tatínek jen na chvíli spustil z očí. Stálo mne to veškeré síly, ale nakonec jsem se vymotala z moře právě na tomto místě.“ otočila se k Maxovi a jejich pohledy se střetly. „Tehdy v noci skočila do moře dívka. A vyšla z něj žena. Žena, která se

rozhodla bojovat o život i o vše, co ztratila.“

„Anna Spencerová,“ pronesl tiše.

Angelica přikývla. „Angelicu Cadgwyckovou by do domu

nikdy znovu nepřijali. Ale věděla jsem, že buduli si počínat

chytře a trpělivě, Anna Spencerová se nakonec do domu dostane, třebaže vchodem pro služebnictvo. A tak jsem odhodila šál do moře, jeskyněmi se vkradla zpět do domu, sbalila jsem si pár věcí a utekla.“

Max se postavil a v jeho obličeji se zračily úzkost a hněv.

„Stále nechápu, co tě dohnalo k tak zoufalému činu. Copak nebyl nablízku nikdo, kdo by ti mohl pomoci?“

„Theo už seděl v řetězech v podpalubí lodi směřující do Austrálie a tatínka odvezli do ústavu pro choromyslné ve Falmouthu. Měla to být má poslední noc v jediném domově, jaký jsem kdy poznala. Toho dne mne navštívil tatínkův advokát. ochotně mi vysvětlil, že pro ženu mého vzhledu a mého vychování, jež

je považována za ,použité zboží‘, stále mohou existovat určité možnosti. dokonce mi velkoryse nabídl, že mne sám odveze do Londýna a nechá mi tam zařídit menší byt, kde mne bude moci navštěvovat, kdykoli zatouží po povyražení.“

„dej mi jeho jméno,“ prohlásil Max bezvýrazným hlasem.

„do čtrnácti dnů bude vyřízený…, pokud ho dřív sám nezabiji.

Jak jsi proboha dokázala přežít poté, co jsi té noci , zemřela‘?“

Pokrčila rameny nad těmi dlouhými roky otročiny a osamění. „Šla jsem do služby. Stala jsem se tím, za co jsem se vydávala.

naučila jsem se první poslední o vedení domácnosti, abych se

jednoho dne mohla vrátit na Cadgwyck a udělat z něj ruinu.“

260

na rtech jí zahrál posmutnělý úsměv. „Často jsem myslela na tatínka a na to, že kdyby byl stále při smyslech, jistě by ho nesmírně pobavila představa, jak jeho zhýčkaná princeznička musí převlékat povlečení a drhnout podlahy.“

Max se ale nezdál pobavený ani za mák. „Ale nač ses sem vůbec vracela? nač bys tolik riskovala? Snad proto, že Cadgwyck je tvým domovem?“

Vzhlédla k vrcholku útesů, nad nimiž se matně rýsovala silueta propadlé střechy a bortících se komínů. „Mým domovem i vězením. Jsou dny, kdy mám pocit, že bych nejraději sama škrtla zápalkou a sledovala, jak mizí v plamenech.“ Přikročila blíž k Maxovi, zoufale potřebovala, aby pochopil, co se mu snaží říci.

„Ale tatínek nám už odmala vyprávěl o tajemném fantastickém

pokladu, který si přivezl z Jeruzaléma jeden z našich předků,

když se vracel z poslední křížové výpravy. Tatínek si nikdy nedělal hlavu s věřiteli ani narůstajícími dluhy a vždycky nás ujiš

ťoval, že dojdeli na nejhorší, jednoduše poklad prodáme a pak

už budeme tak bohatí, že nám nikdy nebude nic scházet.“ Povzdechla si. „nikdy nám ale neprozradil, kde se poklad skrývá, jenom řekl, že je schovaný někde ve stěnách domu.“

Maxova slova by ji snad nezasáhla tak bolestně, kdyby se tolik nesnažil obrousit jejich ostré hrany mírným tónem. „Co když ten poklad nikdy neexistoval? Co když to byla jen obyčejná povídačka, kterou si smyslil z bájí a vlastních snů pro pobavení svých dětí?“

„Tomu jsem nemohla věřit. Věděla jsem, že pokud se mi podaří jej nalézt, budu mít peníze na advokáta, který očistí Theovo jméno, a vyšetřovatele, který ho vyhledá a přivede zpět z Austrálie. Pak bychom si mohli najít nový domov daleko odsud a znovu žít jako rodina.“

„Tvůj otec zachází s pistolí velmi dovedně. To nebyl Theo,

kdo té noci zmáčkl spoušť, nemám pravdu?“

Angelica na okamžik zavřela oči, otřesená výjevy, které se

snažila celých deset let vymazat ze své paměti. „oba mě slyšeli

vykřiknout, ale tatínek se do věže dostal rychleji a našel mě zpola zbavenou šatů, spatřil Timberlakea, jak se na mne sápe, aby mne…“ Ztěžka polkla, protože ji udivilo, jak živě se v ní ozvala 261

vzpomínka na onu noc. „Šla jsem do věže s přesvědčením, že

mi nabídne sňatek, že požádá otce o mou ruku. Byla jsem tak

hloupá, že jsem uvěřila jeho podvodným trikům! A za mou po

šetilost zaplatila rodina vším, co měla.“

„Možná jsi byla mladá, nevinná a naivní,“ připustil Max něžně, „ale z hlouposti se vinit nemůžeš.“

„Tatínek Timberlakea zastřelil, ale to vypětí na něho bylo příliš. Zhroutil se na podlahu a chytl se za hlavu. Theo i já jsme věděli, že vězení by nemohl přežít, obzvlášť v takovém stavu.

A tak jsme se smluvili, že nikdy živé duši neprozradíme, jak se

to doopravdy seběhlo. když se z tanečního sálu přihnali první

hosté, nalezli tam Timberlakeovo nehybné tělo a Thea, jak nad

ním stojí s pistolí v ruce.“ Zvedla hlavu a zadívala se Maxovi neohroženě do očí a v jejím pohledu se poprvé ukázal nemilosrdný výraz, který musela po dlouhé roky skrývat. „Lituji, že jsem ho nezastřelila já.“

Max pomalu přikývl. „Sám bych ho zastřelil s chutí. Pověz

mi, jak dlouho ti trvalo, než ses sem nakonec vrátila?“

„Šest let. Po pěti letech se mi podařilo odvést tatínka z blázince pod záminkou, že jsem jeho příbuzná, o níž se dlouho nevědělo. Byl tam tak dlouho, že si už nikdo nevzpomínal, že to kdysi býval úctyhodný lord. Jeho opatrovníci měli za to, že je to

jen další z jeho bludů. našla jsem ho v temné, špinavé cele, která

nebyla o nic lepší než obyčejný chlév.“ Sklopila oči a kousla se

do rtu. Těžko se jí svěřovalo s tak niternou bolestí. „nepamatoval si na mě. Ustavičně mluvil o Angelice, ale podle všeho nechápal, že jsem to já.“

„Až do dnešní noci,“ pronesl Max tiše, když si připomněl

hlubokou něhu, která se zračila v očích jejího otce, když jí odhrnul vlasy z tváře. „A co Pippa a dickon? kde jsi k nim přišla?“

Přetáhla si přes hlavu řetízek medailonku a podala mu jej.

S cvaknutím jej otevřel a s nechápavým výrazem se zadíval

na dvě miniatury uložené uvnitř. „Poznávám tebe a toho chlapce, to jistě musí být Theo. Ale kdo jsou ty dvě děti na druhé straně?“

Angelica se k němu naklonila a ukázala na malou dívenku se

vzpurnými tmavými loknami, která ve svých buclatých ručkách

262

držela podmračeného chlapečka v dlouhých bílých šatečkách.

„To děvče je Pippa a chlapeček je dickon. Jsou to mí nevlastní

sourozenci.“

Max vypadal bezmála stejně ohromeně jako před chvílí, když

v ní poznal Angelicu.

„Prosím, nesuď tatínka s přehnanou přísností. Ctil památku

mé matky a nikdy se znovu neoženil. Ale byl vdovcem velmi

dlouho, a tak se po čase s přátelil s jistou pěknou mladou švadlenkou z Falmouthu. když zemřela během epidemie cholery, přivedl Pippu a dickona do naší rodiny a před veřejností je vydával za vzdálené příbuzné. Byl rozhodnutý poskytnout jim

veškerou lásku i pohodlí.“

„Co se s nimi stalo po té noci, kdy se zhroutil?“

Angelica cítila, jak se jí do tváře znovu vkrádá příkrý výraz.

„Tatínkův přeochotný advokát jim nalezl nový domov – v jednom chudobinci v Londýně. Trvalo mi téměř pět let, než se mi je podařilo vystopovat. Pippu adoptoval zámožný obchodník, takže si uvykla lenošit v přepychu, a dickon z chudobince utekl,

žil na ulici a na chleba si vydělával vybíráním cizích kapes.“ Při

té vzpomínce se neubránila smíchu. „oba se mnou šli z vlastní

vůle, ale mrzutější výrostky jsem jaktěživ nepoznala. Pippa se

dodnes považuje za paničku domu, ale dickon se úplně změnil

od té doby, co si tu může volně pobíhat po vřesovištích, a je z něj

báječný hoch.“

Max při jejích slovech povytáhl obočí. „A kdo jsou pak Alžběty? Znovunalezené sestřenice?“

„Jen dívky, které se ztratily ve světě. Téměř všechny jsem nalezla v londýnských ulicích. Byly vyhladovělé a opuštěné mužskými, kterým se s důvěrou svěřily.“

„A nana?“

„Má bývalá chůva. Matka zemřela při porodu a nana mne

prakticky vychovala. když jsem se vrátila do Cornwallu, žila

se synem a jeho rodinou v nedaleké vesnici, ale mou nabídku

vrátit se na Cadgwyck, aby tu mohla dožít, s nadšením přijala.

Všichni, které jsem na tohle místo přivedla, mají něco společného: chápou, jakou moc mají tajemství, a umějí je zachovat.“

263

Niky Mataskova » Barakova 322, Skvorec 25083,

„nezapomínáš na nejdůležitějšího člena své rozkošné malé

rodinky?“

„na kterého?“

„na Bílou paní.“

Angelica hrdě vystrčila bradu. „na Angelicu Cadgwyckovou

a její tragický konec se v těchto končinách nikdy nezapomnělo.

Začali jsme šířit pověsti o jejím duchovi ještě dřív, než jsme se

na Cadgwyck vrátili. Jak ses mohl sám přesvědčit, místní jsou

pověrčiví až hanba, a v každé bludičce a každém zabouchání

uvolněné okenice ihned vidí dílo nějaké nepokojné duše. netrvalo dlouho a noví majitelé Cadgwycku nemohli nalézt nikoho natolik odvážného, aby tu strávil třeba jen jedinou noc, natož se o dům staral.“

„A tehdy se jako na zavolanou objevila naše schopná Anna

Spencerová,“ doplnil Max s neskrývaným pobavením.

Angeličiny rty se zvlnily zdvořilým úsměvem Anny Spencerové. „kdo by mohl odmítnout slušnou hospodyni a její věrné služebnictvo? Jakmile jsme se tu usadili, přiživovat legendu o Bílé paní bylo ještě snazší. S každým novým pánem se dům stal malinko nehostinějším a trochu strašidelnějším.“

„Jak jste dokázali zabránit, aby vás vesničané poznali?“

„dickon se sice nápadně podobá Theovi, ale v době, kdy je

odvedli pryč, byli on i Pippa ještě malé děti. A Hodgese – totiž

tatínka – jsme do vesnice vůbec nepouštěli.“

„A ty? Vždyť chodíš do vesnice týden co týden. Jak tě mohli

nepoznat?“

„nepodobám se té dívce na obraze, ale ani tomu zhýčkanému dítěti, které kdysi znávali. Lidé vidí, co vidět chtějí. A vět

šina z nich si služebných vůbec nevšímá. Jsme pro svět takřka

stejně neviditelní jako duchové.“

Max zavrtěl hlavou. „když pomyslím, že tvůj otec byl celé

ty roky nucen žít jako sluha ve vlastním domě…“ Zamračil se.

„Počkat. Řekla jsi mi, že to byla jeho podmínka, že portrét nikdy

nesmí pryč z domu.“

„Žádná taková podmínka neexistovala. To já jsem jej dovlekla z podkroví a pověsila ho na chodbě, abych udržela legendu o Bílé paní při životě. A abych si neustále připomínala tu dívku, 264

jíž jsem bývala a jakou jsem se už nikdy nechtěla stát. A pak

ses tu musel objevit ty a všechno jsi zničil! Jen abys dokázal, že

jsem stále tak naivní a pošetilá a ochotná darovat muži své srdce

za pouhý polibek.“

V jeho očích se objevila nebezpečná bouřková mračna. „ Ty

že jsi naivní a pošetilá? Vždyť já se kvůli tobě před chvílí vrhl

z útesu!“

Smutně zavrtěla hlavou. „neudělal jsi to pro mne, ale pro ni.

Pro Angelicu.“

„Ale ty jsi Angelica,“ namítl. „Můj rozum mi to nedovolil

připustit, ale myslím, že někde v hloubi duše jsem to vždycky

tušil.“

dlouho stáli v měsíčním světle a mlčky hleděli jeden na druhého, až Angelica tiše pronesla: „nepošlešli pro konstábla a nenecháš mne odvézt do žaláře, patrně bych si měla začít hledat jiné místo.“

„Ano. Řekl bych, že to bude nejlepší. Pro nás oba.“ Pomalu

se zvedl a opět se z něj stal onen chladný, hrozivý pán, který se

před mnoha týdny zjevil ve dveřích Cadgwycku. „Milerád ti

napíšu doporučující dopis.“

„To by od vás bylo velkorysé,“ opáčila odměřeně, „uvážímli

všechny okolnosti.“

„Bude v něm stát přibližně toto: Angelica Cadgwycková,

též známá jako Anna Spencerová a nepochybně pod řadou dal

ších falešných jmen, je ztělesněním všeho, co každý gentleman

od své hospodyně vyžaduje – je prostořeká, panovačná, podvodná, pyšná, záludná, lstivá, nelítostná, zcela bezohledná, jde

li o dosažení vlastních cílů…“

Přestože se jí ta slova zarývala do srdce jako ostrá šlehnutí

bičem, Angelica držela jazyk za zuby, neboť věděla, že si jeho

výtky zaslouží do poslední hořké slabiky.

„… bystrá, srdnatá, čestná, uvážlivá, odhodlaná, trpělivá, šlechetná, vlídná, oddaná; je vynikající kuchařka, láskyplně pečuje o děti, starce i duševně churavé, stejně jako o malé otravné mazlíčky; je naprosto loajální; a zdaleka ta nejlepší milenka, jakou jsem kdy měl to potěšení přivítat ve své posteli. Pro každého muže by bylo štěstím uvítat ji ve svém domově, nikoli jako svou

265

hospodyni, nýbrž jako svou choť. A proto se modlím, aby mi

prokázala tu čest a stala se mou ženou.“

Angelica se od něj odvrátila, aby neviděl slzy, které se jí nanovo nahrnuly do očí. „Já vím, o co se pokoušíš, Maxmilliane Burkeu! Jenže já už nejsem žádná dáma v nesnázích a nepotřebuji, aby mě zachraňovali takoví jako ty!“

Chytl ji za paže, zahřál jí prochladlou kůži neodolatelným

žárem svých dlaní. Políbil ji do vlasů a zašeptal jí ochraptělým

hlasem, který ji rozechvěl neodbytnou touhou: „To já potřebuji

zachránit. Zachraň mne, Anno…, Angelico…, má lásko. Zachraň

mne před tím mužem, kterým jsem býval, než jsem přišel k tobě.

Uchraň mne od všech těch osamělých let, která bych musel přetrpět bez tebe v náruči. Ušetři mne života stráveného soužením pro ženu, kterou nemohu nikdy mít.“

Angelica se obrátila k němu. Jeho milovaná pohledná tvář

se jí rozpíjela před očima, když zvedla ruku, lehounce se dotkla

vrásky mezi jeho obočím a na chvíli zahnala ten zachmuřený

výraz, který milovala nade vše na světě. „Pod tou nevlídnou

maskou, kterou neustále nosíš, nejsi nic než beznadějný romantik. A to jsem na tobě vždy milovala nejvíc.“

Zadíval se na ni šedýma očima, dávno ne chladnýma, ale

doutnajícíma vroucím žárem. „nechci už být bez naděje. dáš

mi ji?“

„dám ti mnohem víc,“ slíbila mu a usmála se na něj přes

třpytivý závoj slz. „dám ti své srdce, své tělo a svou lásku,

na celý život.“

S vážným obličejem zavrtěl hlavou. „S tím se nespokojím.

kdybys měla nedejbože zemřít dřív, než přijde můj čas, musíš

mi slíbit, že se vrátíš a budeš mne strašit, dokud se znovu neshledáme.“

„nemusíš se obávat. Přísahám, že budu kvílet a řinčet řetězy tak hlasitě, že už se nikdy klidně nevyspíš. Zejména kdyby tě napadlo znovu se oženit a přivést si svou nevěstu na Cadgwyck.“

Max jí věnoval poťouchlý úsměv. „Budeli po mém, pak se

po naší svatbě ani ty už nikdy klidně nevyspíš.“

266

Anně z hrdla vytryskl radostný smích a Max ji vzal do náru

če, zvedl ji do vzduchu a divoce se s ní zatočil. konečně dostihl

svého ducha. A na téže pláži, kde kdysi život Angelicy Cadgwyckové skončil, zase znovu začal.

267

Epilog

kočár Maxmilliana Burkeho projel majestátní branou z tepaného železa a vydal se po dlouhé, klikaté příjezdové cestě vysypané rozdrcenými lasturami. Vystrčil hlavu z přepychového povozu a dychtivě se zadíval k domu. když se mu otevřel pohled na strmé štíty a vysoké cihlové komíny, srdce mu poskočilo nenahraditelným pocitem spokojenosti a hrdosti.

Z cadgwyckého sídla se stal jeden z nejzářivějších drahokamů cornwallského pobřeží. nikdo nemohl tvrdit, že své nejlepší dny má za sebou, neboť pravdou bylo, že dny své největší slávy právě prožívalo. V čelní zdi starodávného strážního domku, jenž sloužil jako vstupní síň a srdce celého domu, byly zasazeny nablýskané dveře z třešňového dřeva. Vchod obklopovala dvě

elegantní alžbětinská křídla. Škodolibě zahlížející chrliče nahradili boubelatí cherubové.

Sídlo působilo dojmem domova, o nějž je postaráno pečlivě

a s láskou, a nikdo by nepochyboval, že jeho robustní zdi budou

držet hlídku nad útesy po mnoho dalších století.

nejzazší roh západního křídla korunovala věž jako z pohádky, opatřená roztomilou věžičkou s červenými taškami. okenní tabulky pomrkávaly odrazy podzimního slunce a na zdech zůstalo několik šlahounů břečťanu, aby věži přidaly na kouzlu.

Maxovy rty zvlnil šibalský úsměv. Pokoj ve věži nyní sloužil

268

jako hlavní ložnice a Max se nemohl dočkat kouzel, která se

v něm dnes v noci odehrají.

když se kočár zastavil na nádvoří a dvojice pěkných šedáků neposedně zatančila na místě, vyběhl mu vstříc komorník v modrozlaté livreji a otevřel lakovaná dvířka.

„Vítejte doma, mylorde,“ pozdravil Maxe derreck Hammet

a pohled na jeho ryšavou hlavu a dobrosrdečný úsměv byl pro

Maxe vskutku příjemným uvítáním. Chlapcovy tváře zářily

zdravím. Jeho široká ramena se v uniformě vyjímala tak dokonale, že se Alžběty červenaly, zajíkaly a musely se ovívat vějí

řem pokaždé, když se jen nachomýtl poblíž.

„Hammette.“ Max pozdravil mladíka pokývnutím a úsměvem a poté vystoupil z kočáru. „doufám, že tvé matce a sestře se daří dobře.“

„ovšem, mylorde! daří se jim skvěle!“

Max neměl důvod pochybovat o Hammettových slovech,

zejména nyní, když obě ženy pracovaly v cadgwycké kuchyni.

V poslední době nebyla na Cadgwycku o služebnictvo nouze.

Velkorysost, s jakou pán a paní domu jednali se služebnictvem,

se v okolí začínala stávat pověstnou. Minulého prosince dokonce

pro personál uspořádali vánoční ples, na němž nechyběly mísy

s horkým vydatným punčem, flambované pudingy a k tomu pro

každého dvě libry k dobru. každý ze sloužících krom toho obdržel od nany vlněnou šálu, aby je zahřála v chladných zimních měsících.

Max předal klobouk a hůlku Hammettovi, obrátil se k domu

a zhluboka se nadechl mořského vzduchu, který se pro něj stal

vůní domova.

V tu chvíli se rozlétly hlavní dveře.

kdysi si představoval, jak se vrací z dlouhé cesty domů

a jeho žena mu běží v ústrety s jednou či dvěma ratolestmi v patách a všichni se mu nedočkavě vrhají do náruče, aby jeho tvář zasypali polibky na uvítanou.

Ta tvář teď zjihla vřelým úsměvem. Angelica seběhla po širokých schodech a vyběhla k němu po nádvoří, nádherný obličej jí zářil radostí a už z dálky mu otevírala svou náruč.

269

Hned za ní se ze dveří vyřítil dickon. Ve svých čtrnácti už konečně začínal odrůstat chlapecké vyčouhlosti a pomalu se stával mužem. Pippa si vykračovala za bratrem a točila paraplíčkem, které nosila všude s sebou, aby uchránila svou světlou pleť před

slunečními paprsky. Jelikož to byla hrdá a kultivovaná mladá

dáma, pobíhat po nádvoří se pro ni samozřejmě nehodilo.

Max otevřel náruč a Angelica do ní vlétla a zahrnula jeho krk

a líce dychtivými polibky. Pevně ji objal, schoval tvář ve vlasech,

které stále ještě voněly po čerstvém chlebu, a vychutnal si dotek

jejího hřejivého těla. napadlo ho, že se už možná navždy bude

v skrytu obávat, že by se mu mohla pod rukama rozplynout

v proužek dýmu provoněný jasmínem.

Zaklonila hlavu a Max jí z usměvavých rtů uloupil něžný

polibek. Jak ji objímal, ucítil oblinu jejího rostoucího bříška. Brzy

mělo na svět přijít jeho děťátko, které ho v budoucnu bude vítat

při návratu z cest. Popravdě se ale bez Angelicy po svém boku

už na žádnou vydat nechtěl.

Prozatím se musel spokojit s Cinkalem, který kolem té veselé skupinky poskakoval na zavalitých nožkách a pronikavě poštěkával, snad jen proto, aby všem přítomným prorazil ušní bubínky.

„Ani nevíš, jak se nám stýskalo!“ zvolala Angelica. „nemohu

uvěřit, žes té hrozné Společnosti dovolil, aby tě od nás znovu

odvlekla.“

„Je mi to líto, miláčku. Řekl jsem jim, že místo ve sboru ředitelů již nepřijmu, ale musel jsem dohlédnout na jednu nesmírně důležitou záležitost.“

Věnovala mu dotčený pohled. „ Já jsem ta nejdůležitější zále

žitost, jaké by sis měl hledět.“

„A slibuji ti, že nyní, když už jsem doma, mne ani nenapadne zanedbávat své povinnosti.“ Potutelně na ni mrkl a pak se znovu zmocnil jejích rtů v dlouhém, vášnivém polibku. dickon za nimi otráveně zavrčel a Pippa obrátila oči v sloup a schovala

obličejík za paraple.

„Jaká byla plavba?“ zeptal se dickon, jako vždy nedočkavý

vyprávění o dobrodružstvích a vzdálených krajích.

„Příliš dlouhá,“ postěžoval si Max.

270

„Přivezl jsi mi dárek?“ zajímala se Pippa a zvědavě nakoukla

ke kočáru.

„To víš že ano, holčičko. Ale nemohl jsem ho vzít s sebou.

Bojím se, že budeš muset trpělivě počkat, až dorazí sám.“ Max

se stěží mohl dočkat, až jí představí malíře, který měl přijet

v příštích dvou týdnech, aby namaloval její portrét jako dárek

k osmnáctým narozeninám. Byl to malíř vážený, tělnatý, s pleší

a sedmi křížky na zádech.

Angelica si poklepala na kapsu bílé plátěné zástěry. Stále

měla ve zvyku navlékat si ji i přes vytříbené róby, které jí Max

objednával u těch nejvyhlášenějších modistek v Londýně. „když

jsi byl pryč, přišel mi další dopis od Clarindy.“

od jejich svatby se mezi Angelicou a Clarindou rozvinula

čilá korespondence, což je poněkud krušná představa pro muže,

který dotyčné dopisovatelky v různých dobách svého života miloval.

„V listopadu se s Ashem vracejí, a jelikož tu chtějí nějakou

dobu pobýt, rádi by věděli, zda by mohli přivézt i Charlottu

a strávit Vánoce u nás na Cadgwycku.“

Max si ztrápeně povzdechl. „Vypadá to, že se svého povedeného bratříčka už nikdy nezbavím, tak asi udělám nejlépe, když si na něj začnu zvykat. Možná bych mohl vyštrachat své dřevěné vojáčky a znovu ho porazit v pořádné bitvě.“

„Rádi by pozvali i Farouka a Poppy s jejich ratolestmi. Samozřejmě pokud nebudeš nic namítat.“

„Proč bych měl? Ale počkat,“ dodal, když si všiml, jak Angelice uličnicky blýsklo v očích. „kolik mají vůbec dětí?“

Zamrkala na něj, jako by byla nevinnost sama. „když se

o nich Clarinda zmiňovala naposledy, bylo jich tuším dvacet.“

„ Dvacet?“

„Inu, zatím se jim narodil jen jeden syn, ale víš přece, že Farouk měl harém, než poznal Poppy.“

Max zavrtěl hlavou v nevěřícném údivu. „Panebože a já jsem

byl ochotný spokojit se jen s tuctem.“

„Cha!“ vyjekla Anna a položila si ruku na bříško. „Budeli

po mém, spokojíš se jen se dvěma. nebo se třemi, když na mě

nebudeš tak často vrčet a kabonit se.“

271

Max se sklonil k její šíji a zašeptal: „A já myslel, že se ti líbí,

když vrčím.“

Zahihňala se jako stydlivá dívenka a pak se odtáhla a vážně

se mu zadívala do obličeje. „dozvěděl ses něco nového?“

Max zaváhal. Za poslední dva roky se vydal nesčetněkrát

do Londýna, aby se tam sešel se svými detektivy – těmi nejlep

šími, jací byli k mání, včetně Andrewa Murrayho, muže, který odhalil pravou tvář Laurence Timberlakea –, ale při každém návratu domů znovu uhasil naději v Angeličiných nádherných oříškových očích.

„Bohužel,“ odvětil tiše a sledoval, jak posmutněla. „Ale přivezl jsem ti něco, co by tě mohlo zajímat.“

Max se otočil ke kočáru a ohnutým ukazovákem dal krátké

znamení. Ze stínů vozu se pomalu vynořila postava muže. kdyby neměl vlasy vybledlé sluncem do bělavě zlatavého odstínu a pihy na jeho nose nezakrývalo silné opálení, mohlo by se zdát, že se před nimi zjevil dickon, tak jak by mohl vypadat za nějakých dvacet let.

Muž se zdráhavě postavil vedle kočáru s kloboukem v rukách, jako by si nebyl zcela jistý, že je tu vítán.

„ Theo?“ zašeptala Angelica v nevěřícném úžasu.

„Angie?“ Hlas mu přeskočil, jak se snažil nepodlehnout přemíře emocí.

I Maxovi se stáhlo hrdlo, když sledoval, jak se Angelica rozeběhla ke svému bratrovi, vrhla se mu kolem krku a rozeštkala se štěstím. Pippa a dickon se k ní chtěli připojit, ale Max je zarazil, neboť chtěl Angelice i Theovi dopřát čas, aby si vychutnali své

shledání. Po několika minutách, kdy střídavě plakali, smáli se

a tlumeně si spolu povídali, pokynula Angelica Pippě a dickonovi, aby se šli pozdravit se svým nevlastním bratrem.

dickon se Thea bez váhání chopil a už ho táhl k domu. „Pověz mi o Austrálii úplně všechno! Vážně tam mají malé medvídky, co žijí v korunách stromů a živí se listy, a zajíce veliké jako člověk, kteří tě jedinou ranou srazí na zem?“

Pippa si vykračovala za nimi a nepřestávala točit paraplíčkem. „Jsou australští trestanci pěkní? A kolik z nich hledá nevěstu?“

272

Angelica se zavěsila do Maxe, položila mu hlavu na rameno

a oba společně vykročili za ostatními. „nemohu uvěřit, že jsi to

pro mě udělal.“

Poklepal ji po dlani, která spočívala na jeho předloktí. „Udělal bych pro tebe cokoli. Třeba i skočil z útesu.“

„Přijdešli za mnou dnes večer do věže, až budou všichni

spát, ukážu ti všechno, co můžu udělat já pro tebe.“

„Všechno?“ opakoval významně a zadumaně povytáhl obočí.

„Všechno,“ slíbila mu a svůj slib stvrdila úsměvem.

Vystoupali po schodech pod sloupořadí a vstoupili do domu,

kde shledali, že všichni už zamířili do kuchyně, nepochybně vedení neodolatelnou vůní čerstvého chleba. Angelica jeden bochník vytáhla z pece chviličku před Maxovým příjezdem. Zprvu se jim zdálo, že je síň prázdná, pak se k nim však donesl podivný souzvuk cvakání a klení.

dvířka pendlovek zavěšených pod schody byla otevřená dokořán a Angeličin tatínek vězel až po pás uvnitř hodin, takže z něj bylo vidět jen pozadí v černých kalhotách.

„Většinou se jen snaží vyhýbat sestřičkám, které jsi najal, aby

se o něj staraly,“ zašeptala Angelica. „Ty hodiny se už asi stejně nikdy nerozběhnou, a tak jsme si řekli, že ničemu neuškodí, když si se strojkem pohraje. Alespoň nemá čas na žádnou neplechu.“

V tu chvíli se její tatínek vynořil z útrob hodin, bílé vlasy mu

trčely do všech stran a na nose měl šmouhu od oleje. „Ty tam,

chlapče,“ zvolal a ukázal dřevěným klíčem na Maxe. „Hned mi

doběhni pro šálek čaje.“

když znovu zmizel v hodinách, Angelica Maxovi omluvně

vysvětlila: „Myslí si, že je pán domu a ty jsi komorník.“

„V tom případě bych mu měl donést čaj dřív, než mne propustí.“

Max už ji nasměroval ke kuchyni, když vtom se vstupní

halou rozlehl první majestátní úder. A pak se ozval další. Max

s Angelicou na sebe nevěřícně hleděli a hodiny zatím poprvé

od oné noci, kdy Angelica oslavila osmnácté narozeniny, znovu

nalezly svůj hlas. A neutichly, dokud neodbily přesně dvanáctkrát.

273

když se k hodinám naráz otočili, Angeličin tatínek stál před

nimi a v ruce vítězně svíral rubín veliký jako pěst. „Myslel jsem,

že bude nejbezpečnější schovat ho právě tady, aby ho nenašel

některý z těch bláznů, co se tu potloukali při plese. Jak jsem měl

vědět, že se ta zatracená věc zasekne ve strojku?“

Angelica s Maxem se na sebe tázavě ohlédli a pak oba vybuchli smíchy. nyní, když už ho nepotřebovali, se cadgwycký poklad konečně nalezl. naštěstí však dobře věděli, že jediným skutečným skvostem je láska, kterou se podařilo nalézt i jim.

Anna se stále ještě smála, když ji vzal Max do náruče. dívka,

jíž kdysi bývala, na ně shlížela z portrétu na galerii, a její rty

se konečně probudily k úsměvu, který celé ty roky zadržovala.

Max se na ni zadíval přes rameno své ženy a spiklenecky na ni

mrkl.

Jak se zdálo, Maxmillian Burke nakonec přece jen uměl snít.

A ona byla tou, která mu všechny sny splnila.