Teresa Medeiros

Brides of Legend 1. Něžná pomsta

1279, ANGLIE

Prolog

Chlapec neslyšně vklouzl do budoáru. Éterická vůně rozmarýny ho pošimrala po páteři jako něžné drápky. Jeho kroky znejistěly.

Na chvíli zavřel oči a nechal se tou vůní obklopit, stejně jako minulý večer, kdy se před ním nevlastní matka uklonila v tanci. Její havraní kadeře se mu otřely o tvář a jejich hebkost ho zbavovala síly, když ho s okouzlující trpělivostí učila taneční kroky.

Neměl sem chodit. Psaní not se mohl stejně dobře učit u otcova stolu. Ve velkém sále, všem na očích. Jakou rytířskou dovednost se může naučit v komnatě nevlastní matky? Otec se vrátí z bitvy během čtrnácti dnů. Chtěl ji jen vidět poděkovat jí, že k němu byla pozorná a laskavá, když byl otec pryč.

Za otevřeným oknem zachřestila kopí. Ozval se výbuch smíchu. Nádvoří, kde si panoši hráli na rytířský turnaj, mu připadalo strašně vzdálené. Stál před prázdnou komnatou zalitou sluncem. Projelo jím zklamání i úleva. Šel potichu dál; na čtrnáctiletého hocha měl překvapivě elegantní chůzi.

Damaškové závěsy sytě modré barvy, stejné jako barva jejích očí, byly odhrnuty, takže bylo vidět neustlanou postel. Sehnul se pod vyřezávaný baldachýn a ruka se mu třásla, když se dotkl důlku vyhloubeného v prachovém polštáři, kde předtím spočívala její hlava.

Z výklenku za ním se ozval tlumený zvuk. Překvapen, uhodil se do hlavy o baldachýn a provinile se otočil. Sametové obočí se mu stáhlo zlostí.

Zapomněl na dítě. Jeho nevlastní sestřička stála v dubové kolébce, zmuchlané pleny jí visely kolem nožiček jako plachta. Slunce se lehce dotýkalo svatozáře zlatých kudrn, vykukujících pod hedvábnou čepičkou. Spodní ret se jí třásl a kulaté modré oči měla plné slz, ale neplakala. Trpělivě stála a čekala, až někdo půjde kolem a vezme ji do náručí. Asi by měl na ni dohlédnout, než vypadne z kolébky a rozbije si tu svoji hloupou hlavičku.

Když se přiblížil ke kolébce, vztáhla k němu buclaté ručičky a usmála se skrz slzy. Co když je mokrá? Rozhlédl se kolem, aby se ujistil, že se nikdo nedívá, a pak ji opatrně zdvihl. Byla pořádně těžká, jako selátko. Nedovedl si představit, jak jeho pružná a temně krásná macecha mohla porodit takovou neforemnou bytost. Držel ji nemotorně na jedné ruce, jako kdyby ho mohla kousnout. Co s ní ted mám dělat? Váhal.

Zato holčička věděla, co má dělat s ním. Tiše zabroukala a položila si hlavičku na jeho hrud. Kolem pěstičky si obtočila pramen jeho tmavých vlasů a tahala za něj, jako by mu chtěla připomenout, že je tady.

Náhle, bez varování, mu vstoupily slzy do očí. Co si pamatoval, nikdy neplakal, dokonce ani když umřela jeho matka. Schoval obličej ve sladce vonících dětských kudrnách. Měl pocit, jako by ho něco dusilo. Vnímal svěžest holčičky, která neměla tušení o jeho pocitech viny vůči její matce. Připadal si náhle příliš zkažený a podlý na to, aby tu vtělenou nevinnost mohl dál držet v náručí.

Dveře se rozlétly a na prahu stála jeho nevlastní matka.

Vytrhla mu dítě z náručí. „Snad tě to hloupé dítě neobtěžuje? Odpusť mi to. Nevím, jak se vždycky dokáže z těch plen dostat.”

S prázdnýma rukama se díval, jak strká buclaté nožičky dítěte do plátěných popruhů. Maličké se třásly rty, ale neplakala. Nedívala se na matku, ale na něho. „Není už dost velká, aby se mohla batolit?” ozval se slabě.

„To by bylo leda tak k zlosti! Chlapci jako ty nemají ani potuchy, jak se starat o malé děti. Když bude dobře zavinutá, bude mít rovné a silné nohy.” Vesele se zasmála. „A ty na své manželce ocení každý muž.” Vzala ho za ruku. Její měkké bílé prsty mu přejely po kloubech. „Pojď. Zapomeň na to mrně. Musím tě toho tolik

6

naučit, než se tvůj otec vrátí. Musím se podívat, jestli umíš správně pokleknout.”

Odtáhla ho od kolébky. „A teď si představ, že jsem královna.” Chlapec si nemotorně odkašlal, poklekl na koleno a sáhl po natažené ruce. Na prostředníčku měla zásnubní prsten od otce, zdobený rubíny a smaragdy. Sklonil hlavu. Nemohl se jí dotknout. Ruce se mu sevřely v pěst. Skoro ani nedýchal, když na něho sáhla a nehty obkreslila tvar jeho uší skrytých pod hustými černými vlasy.

„Můj chlapče,” zavrněla. „Můj milý mladý muži. Ještě tě toho musím tolik naučit.”

Přitáhla si jeho hlavu na sametová, rozmarýnou vonící ňadra. Zavřel oči a schoval v nich tvář. Za zavřenými víčky ale pořád viděl výčitku kulatých modrých očí, zbarvených jako jarní obloha.

7

ČÁST PRVNÍ

Vezmi tu rúži, ó Růže moje, neb dává ji ten, kdo má rád.

Tím květem, miláčku, můžeš mě k sobě připoutat.

Neznámý autor

1

1298, ANGLIE

Kousíček od ní seděl zajíc a čumáček se mu chvěl. Kdyby někdo byl stejně blízko Roweně, mohl by přísahat, že se její lehce pihovatý nosík také chvěje. Ležela ve sladce vonící trávě vřesoviště, bradu opřenou v ohybu paže. Najednou se jí čapka svezla do očí. Ten nepatrný pohyb zajíce vyplašil, a on utekl. Popichanými prsty vybírala Rowena bodláky z haleny. Ležela bez hnutí už celé hodiny ve vysoké trávě, jen aby získala důvěru zajíce, který ted vesele upaloval směrem k rudému zapadajícímu slunci.

Zahrozila za zvířátkem pěstí. Zastrčila do pochvy dlouhý nůž, který stále ještě držela v ruce, a zamířila k Revelwoodu, kde osm hladových chlapců bude mít po dnešku ještě větší hlad. Byla jedinou ženskou členkou rodiny, která se skládala ze sedmi bratrů, jednoho bratrance a otce, jenž byl věčně na cestách. Už jako malá se naučila, že věčné dřině unikne, jen když bude hroznou kuchařkou, ale šikovnou lovkyní. Obě role zvládla s nadšením a bratry nechávala, ať obdělávají půdu tvrdou jako kámen, zatímco sama se toulala vřesovištěm.

Rowena roztáhla paže, a preskákala z kamene na kámen přes bublavý potok. To jí zase připomnělo, že má prázdné ruce. Malý Freddie si teď jistě doma připravuje rožeň na zvěřinu, kterou nikdo nepřinese. Když byl ještě maličký, jeho první nejisté krůčky ho zavedly ke krbu, kde spadl do zapomenutého zaprášeného kotle. Jeho duté výkřiky se pak nesly hradem, dokud ho nejstarší z bratrů, Velký Freddie, nevylovil. Díky Malému Freddiemu a jeho nálezu tak veliké nádoby byla však rodina zachráněna před stravou založenou na syrovém zelí.

9

Rowenina matka Althea porodila svého nejmladšího syna a ještě ten den zemřela. Otec byl tenkrát namol opilý a pohotově dal rudému křičícímu miminku jméno Frederick, stejné jako už měl jeho prvorozený syn. V dalších letech se pak otec v opilecké pýše rád chlubil, že dítě pojmenoval Roderick na počest svého nejstaršího syna, prvního plodu svého těla. Když mu Rowena s jemným rýpnutím šeptávala do ucha, že to jméno je Frederick, otec vždycky jen pokrčil rameny, usmál se a vyprázdnil další číši.

Suchá tráva praskala Roweně pod nohama. Pozdní letní soumrak se kolem ní snášel v levandulovém oparu jako jemná výčitka za dlouhé hodiny, které proběhala po loukách, když pískala na skřivany a stopovala laň s plachýma očima až na kraj lesa. Přijít domů s prázdnýma rukama znamenalo přiznat se, že promarnila den, a odevzdaně přijmout k večeři vařený turín, tento týden už potřetí.

Odhodlaně sevřela čelist, vytáhla nůž z pochvy a otočila se zpátky k lesu. Podvečerní ticho najednou prolomila nevlídná, nakřáplá melodie trubky, do které někdo neuměle foukal! Zazněla jí jako zlatá fanfára.

Táta! Táta je doma! Rowena se rozběhla směrem k sešlému hradu, kterému říkali domov, za tím neodolatelným chvastounem, za tátou. Uplynulo osm měsíců, co bez jediného slova odjel hledat štěstí. Bývaly doby, kdy se vracel s koženým váčkem plným zlatých mincí, které pak rozhodil mezi své děti jako nějaký veselý posel z lepších časů.

Rowena se honila se smíchem za mincemi, i když věděla, že si je otec stejně včas vezme zpátky, aby měl z čeho zaplatit svoji další výpravu. Nejvíc se bála dnů, kdy se vracel a neměl nic jen velké bolení hlavy a kopanec pro psisko krčící se u krbu. Vztáhnout ruku na své děti se nikdy neodvážil i Rowena byla o dva palce vyšší.

Ikdyž někdy na svých cestách neměl štěstí, nezapomněl nikdy přivézt dárek pro svou jedinou dceru. Dříve jí vozil tkané krajky a sametové stužky, ale ted je nahradily jemně pobitá kůže a dýky s vyřezávanou rukojetí. Rowena dávala svá přání najevo s upřímností, kterou rozhodně nezdědila po otci.

Hlavou jí radostně blesklo, že otcův příjezd odvrátí pozornost od jejích prázdných rukou, zvláště jestli na svém letitém valachu

10

přivezl vyvržený kus zvěřiny, jak to dělával, když jeho cesty byly úspěšné. Vyšla na kopec, a před očima se jí zjevily větrem a deštěm ošlehané kameny Revelwoodu. Obydlí matčiných předků se krčilo na okraji vřesoviště a jeho pobořené zdi už dávno neskýtaly ochranu proti větru, prohánějícímu se stále většími prasklinami. V letní záři zapadajícího slunce teď ale starodávný hrad připomínal časy své zašlé slávy.

Rowenu zalila radost, jak poskakovala dolů z kopce. Pak jí ale vyschlo v krku, když uviděla otcova valacha. Stál se skloněnou hlavou, přivázaný ke sloupku, přes těžce se zvedající boky přetažený prázdný vak. Pohladila koně po šíji. Kůň zafrkal, aniž by vytáhl hlavu z dřevěného vědra. Rowena setřásla z mysli neblahou předtuchu a lehce přešla po prknech nahrazujících most přes zapáchající příkop.

Skrze střílny pro lučištníky, zasazené hluboko ve zdi, probleskovalo soumračné světlo. Rowena zamrkala, jak se snažila přivyknout ponuré temnotě prostorného sálu. V ohromném krbu plápolal malý ohníček vrhající více stínů než světla. Uviděla Malého Freddieho, jak něco míchá v železném kotlíku, a ucítila ostrou vůni turínu. Uslyšela těžké kroky dupající po prknech a do sálu vtrhli její bratři s motykami a vidlemi v rukou.

„Kde je táta?” zakřičel Velký Freddie.

Měl zplihlé vlasy a shrbená ramena. Za ním šlo pět mužů, kteří vypadali jako jeho menší a bledší dvojčata. Ze schodů sestoupil Rowenin bratranec Irwin. V boubelaté tváři měl podivně smutný výraz a v masitých prstech otáčel trubkou.

„Váš otec je nahoře,” oznámil jim. „Chce, abyste se všichni sešli. Říká, že nezbývá moc času.”

Dříve než to dořekl, ozvala se z hořejší části hradu ohlušující rána. Po ní následoval křik a příval vynalézavých nadávek.

„Irvine, je táta hodně opilý?”

Irwin se poškrábal trumpetou na hlavě: „Já bych ani neřekl, že je opilý. Rek bych, že je střízlivý.” Bratři kývli jeden na druhého přijali tu zprávu sice zmateně, ale vážně.

Rowena si odfrkla: „To je nesmysl. Viděl jsi ho někdy střízlivého, Irwine?”

11

Bratranec se k ní otočil se zbožňujícím pohledem ve svých telecích očích: „To ne, ale taky jsem ho nikdy předtím neviděl v takovém stavu.”

Rowena mu něžně zakroutila nosem a opovržlivě řekla: „Jestli ty tvrdíš, že je střízlivý, tak já zase tvrdím, že ty sis

řádně přihnul.”

Irwin se přidušeně zachichotal.

„Táta má asi jen hlad,” řekla Rowena s přesvědčením.

Pohled, který na ni Malý Freddie upřel, byl natolik vyčítavý, že musila hanbou sklopit hlavu. Stačilo se zmínit o jídle, a všem začalo kručet v břiše. Drobky černého chleba, které ráno posnídali, byly jen vzdálenou vzpomínkou. Rowena zamířila ke zdi, kde visel starý luk a šíp. Malý Freddie ji zastavil.

„Dáme mu jablka, Roweno, však nás neubude. Upeču je tátovi na uhlí, jak to má rád.”

S vděčným úsměvem si od něho vzala pytlík, který jí podával. Vypadalo to, že Malý Freddie je chytrý jako ostatní bratři dohromady. Přetáhla si čapku přes uši a vydala se do prohlubující se noci pro jablka.

Sotva se za ní zavřely dveře, sestoupil otec klopýtavě ze schodů.

Můj Bože, pomyslel si Malý Freddie, Irwin měl pravdu. Táta nikdy nezakopává, když je opilý.

Kam se poděl jeho pyšný krok a zamlžený, uspokojený pohled? Ted otec šel, jako by na každé noze měl neviditelné závaží a jeho oči byly plné neprolitých slz. Lindsey Fordyce, baron z Revelwoodu, stál pod schody a prohlížel si své zakaboněné syny, jako by je viděl poprvé v životě.

„Božínku, to jsem nevěděl, že je vás tolik.” Promnul si oči, jako by si myslel, že díky tomu někteří z nich zmizí.

„Je nás devět, strýčku Lindseyi, včetně Roweny,” řekl Irwin, který vždycky rád někoho potěšil. Baron se znovu rozhlédl po místnosti. „Kde je Rowena? Nikde ji nevidím.”

Malý Freddie odstoupil od krbu. „Šla pro jablka, tatínku.” „To je dobře.” Otec šel přes sál a táhl za sebou pravou nohu, která se mu už zase bolestivě ozývala. Ztěžka dosedl do starého

12

křesla. Dřevo pod jeho vahou zaskřípalo. „Vodu, Freddie,” zakrákoral.

Opřel se a zavřel oči. Nevšímal si souboje, jenž se rozpoutal mezi Velkým a Malým Freddiem, kteří se tahali o kameninový džbán, až jim voda šplíchala na bosé nohy. S přidušeným zamručením vytrhl Velký Freddie bratrovi džbán z rukou a nalil vodu do zašlého poháru. Pak přenechal Malému Freddiemu tu čest, aby otci pohár s pýchou donesl.

Když otec sáhl pro pohár, třásly se mu ruce. Vyprázdnil ho najednou, jako by v něm bylo něco daleko chutnějšího než špinavá voda a utopený komár.

„Pojdte ke mně, chlapci. Mám pro vás dobré zprávy,” oznámil jim. Rozpřáhl paže, jako by je chtěl všechny obejmout a zazubil se na ně. Jeho synové udělali váhavý krok dopředu, Irwin naopak ustoupil.

„Jen se k nim připoj, Irwine. Nikdy bych tě neošidil o příležitost zažít dobrodružství jenom proto, že nejsi můj syn.” Irwin se začervenal a přistoupil blíž. „Dobrodružství, strýčku

Lindseyi?”

Chlapci si vyměnili rozpačité pohledy. Nedokázali si představit nic, co by přesahovalo jejich zážitky a zkušenosti. Pěstovat turín na kamenitém poli, které nebylo nikdy určeno pro farmaření, bylo samo o sobě dost velké dobrodružství.

Otec se naklonil dopředu a spiklenecky na ně mrknul. „Víte, chlapci, na téhle cestě jsem vydělal hodně peněz, jenže

můj měšec byl tak obtěžkán zlatými mincemi, že by to můj starý valach jen těžko unesl.”

Malý Freddie zkřížil paže a oči se mu skepticky zúžily. „A tak jsem se jednou zastavil na noc na hradě jednoho mého

přítele.”

„A oni zrovna hráli nějakou hazardní hru, že, tati?” přerušil ho Malý Freddie. Otec mu rozcuchal stříbřitě plavé vlasy. „Roddy, ty mě pořád překvapuješ.”

„Jmenuji se Freddie.” Uhnul hlavou a vrátil se ke krbu, kde opět začal míchat v kotlíku.

„No,” pokračoval otec, „chtěl jsem se nějak zbavit části toho nepohodlného nákladu myslím samozřejmě kvůli valachovi

13

a tak jsem si zahrál kostky se svým starým známým. Je to syn hraběte, u kterého jsem byl kdysi dávno leníkem. Pamatoval jsem si ho jako milého klučinu a ted je z něho vznešený rytíř.”

Ta dvě poslední slova pronesl otec takovým způsobem, že Malého Freddieho zamrazilo. Zapomněl na turín a nastražil uši.

„Nejdřív jsem vsadil, co jsem měl, a potom i to, co jsem neměl. Možná, že jsem nasával trochu moc piva.” Roztáhl palec a ukazováček, aby předvedl, jak moc toho piva bylo.

Malý Freddie rozpřáhl paže, aby napravil nepřesné otcovo měřítko. Irwin se zachichotal do své buclaté dlaně. Otec šlehl po Malém Freddiem pohledem, ale ten už předstíral, že se protahuje. Otec pokrčil rameny a pokračoval: „A tak jsem o to bohatství přišel. Když hostitel přišel na to, že už nemám ani penny, přestal se ovládat. Ta jeho nešťastná paměť! Vzpomněl si, jak jsem se vychloubal, že mám doma osm urostlých chlapců, kteří se mi starají o hrad, když jsem na cestách. A jádro věci je v tom, že jeden z vás má sloužit jeden rok tomuhle hraběti.” Zářivě se na ně usmál a jeho prasečí očka očekávala jejich díky.

Mlčeli.

„Ty jsi vsadil jedno ze svých dětí?” Malý Freddie se prodral mezi rameny bratrů a postavil se otci tváří v tvář. Lindsey Fordyce se přestal usmívat. Mnul si hlavu, a jak odhrnul vlasy dozadu, objevilo se holé místečko, které se obyčejně snažil zakrýt.

„Ne tak docela. Neměl jsem na vybranou.” Smutně si je prohlížel a už se nesnažil předstírat, že je šťastný. „Řekl, že bud přijede do Revelwoodu, aby si vybral jednoho z mých synů do služby, nebo pojede do Revelwoodu s mojí hlavou nabodnutou na kopí.” „Ach, strýčku,” zezelenal Irwin.

„To máš tedy štěstí, že to nebyl tvůj nepřítel. Má tenhle ctnostný rytíř nějaké jméno?” Oči Malého Freddieho se zúžily do štěrbinek.

Fordyce si utřel čelo do rukávu, to horko od ohně bylo téměř nesnesitelné. Najednou jako by zkameněl, protože ze dvora k němu dolehl klapot koňských kopyt. Následovalo krátké ticho, přerušené až třísknutím prudce otevřených dveří. Rowena vběhla dovnitř jako sluneční paprsek a prodírala se zatuchlou vrstvou

14

dýmu povalující se nad sálem. Ve vlasech, na kůži i na ručně tkané haleně se jí zachytila divoká a sladká vůně vřesoviště. Tváře jí zčervenaly námahou a oči vesele svítily.

Běžela přímo k otci a slova z ní padala rychleji než jablka z pytlíku který obrátila dnem vzhůru.

„Ach, tati, já jsem tak strašně šťastná, že jsi přijel domů! Ten hřebec na dvoře je to nejkrásnější zvíře, jaké jsem kdy viděla! Podařilo se ti konečně získat veliké bohatství?”

Klekla si vedle otcova křesla, z kapsy vytáhla pomačkanou kytici vřesu a hodila mu ji do klína, aniž mu dala příležitost, aby také něco řekl. „Přinesla jsem ti tvoje oblíbené květiny a Malý Freddie slíbil, že ti na uhlí upeče jablka. Budou horká, sladká a šťavnatá, tak jak je máš rád. Budou stokrát lepší než nějaký starý pečený zajíc. Ach tati, ty jsi doma! Už jsme si mysleli, že se nikdy nevrátíš.”

Objala ho kolem pasu. Smělým pohybem si strhla čapku a vlny kadeří barvy obilí se jí rozlily po ramenou.

Fordyce nenatáhl ruku, aby ji objal. Seděl ztuhle v jejím náručí. Zvedla tvář, protože si uvědomila náhlé ticho rušené jen praskáním polen v krbu. Otec hleděl kamsi mimo ni a Rowena si na jednu kratičkou chvíli pomyslela, že se mu třese spodní ret. Stočila oči stejným směrem jako on. Ze stínů se vynořil jakýsi cizinec. Na tváři se mu odráželo mihotavé světlo plamenů z krbu. Když se Roweniny oči setkaly s pohledem neznámého, měla pocit, že se na něho dívá ze dna hluboké studny. Přímý pohled jeho očí jí naháněl strach a přibíjel ji k podlaze. Bylo to, jako by se dívala do tváře samotné smrti. Uplynula dlouhá doba, než byla schopna uhnout pohledem.

„Tati?” zalapala po dechu a poklepala na otcovu studenou, chvějící se ruku.

Pohladil ji po vlasech a jeho oči měly nepřítomný výraz. „Roweno, myslím, že pro tebe bude lepší, když půjdeš ven, než dokončíme naše jednání.”

„Neříkal jsi, že máš dceru, Fordyci,” ozval se cizinec a očima těkal z otce na dítě. Otec kolem ní ovinul paži jako štít a vzápětí se sálem rozlehl cizincův uštěpačný smích. Jen Rowena slyšela, jak otec potichu kleje, když si uvědomil, jaké zrady se dopustil.

15

„Zajímáš se snad o mé syny, ne?” zasyčel a na spánku mu začala tepat žíla.

„Ale ty se o ně zjevně nezajímáš.”

Muž se přiblížil a Rowena vstala, protože instinktivně věděla, že nechce klečet u jeho nohou. Stála bez pohnutí a prohlížela si tepané články kroužkového brnění, kryjícího hrud cizince. Od hlavy k patě byl oblečen v černém. Stejnou barvu měly i jeho oči, zkoumající s upřímným zájmem Rowenu. Vracela mu pohled, paže zkřížené na prsou. Všimla si, že jeho oči nejsou černé, nýbrž sametově hnědé. Byly neproniknutelné a nevyzpytatelné, ale vyzařovala z nich inteligence. Husté klenuté obočí dodávalo jeho očím uštěpačný a pobavený výraz, takže Rowena měla pocit, že je mu k smíchu, i když se tvářil pořád stejně. Zbloudilé vlny černých, krátce střižených vlasů prozrazovaly nezkrotnou povahu. Dobře formovaná postava byla vysoká a mohutná. Roweně blesklo hlavou, že by byl hezký, kdyby jeho tvář neměla tak kruté rysy.

Natáhl ruku a chytil do prstů pramínek jejích vlasů, jako by ho očaroval jejich zářivý odstín. Rowena sáhla pod tuniku, ale než mohla vytáhnout nůž a bodnout ho, sevřel jí bolestivě zápěstí. Nůž zazvonil o kamenné dlaždice. Rowena se kousla se do rtu, aby nevykřikla. Stisk povolil. „Tohle děvče má v sobě víc ohně než vy všichni dohromady. Vezmu si s sebou ji.” Otec klesl zpátky do křesla a zakryl si rukou oči.

„Nemůžete si odvést moji sestru!” Dětský hlásek Malého Freddieho pronikl skrze výkřiky jeho bratrů.

Muž se spokojeně zašklebil a opřel se o krb. „Jen se uklidni, chlapečku. Vždyť to není navěky. Bude mi sloužit jenom jeden rok.”

Rowena se podívala na otce. Pohyboval rty, ale neozval se ani slůvkem. Bratři ze sebe chrlili strašlivé a drsné hrozby, ale nepohnuli se z místa, jako by vrostli do kamene. Napadlo ji, že všichni přišli o rozum. Cizincovy jiskřící oči jí neposkytovaly útěchu. Díval se na ni, jako by měl radost ze zmatku, který vyprovokoval. Zachvěla se strachem, ale otázky jí zmrzly na rtech dřív, než je stačila vyslovit.

16

K cizincovým uším se doneslo otcovo zakňourání: „Mluvili jsme přece o synech, ne?”

Cizincův dunivý hlas je všechny umlčel. „Ne, Fordyci. Mluvili jsme o dětech. Jedno z tvých dětí by mi mělo jeden rok sloužit.” Roweně změkla kolena. Jen s vypětím vůle se přinutila zůstat stát.

„Nemůžeš si přece odvést moji jedinou dceru,” řekl otec a jeho hlas měl prosebný podtón. „Bud trochu milosrdný, ano?”

Rytíř pohrdavě odpověděl: „Zrovna ty mluvíš o milosrdenství! Co ty o něm víš, Fordyci? Přišel jsem tě naučit, co je spravedlnost.”

Otec sebral odvahu a vší silou uhodil do opěrky křesla: „Já to prostě nedovolím!” Cizinec spustil ruku na rukojeť meče, který mu visel u pasu. Svaly se mu jemně zavlnily. „Chceš se bít?” zeptal se tiše. Lindsey Fordyce váhal jenom chviličku: „Roweno, musíš odejít s tímhle mužem.”

Zmateně zamrkala, vyvedená z míry rychlostí, s jakou se otec vzdal.

Malý Freddie vyrazil proti vetřelci, nad hlavou třímaje železný hrnec jako kyj. Rytíř se k němu otočil s vytaseným mečem. Rowena skočila po jeho ruce, ale otec kolem nich obou proplul a silnou ranou srazil hocha k zemi. Freddie zíral na otce a z úst i z nosu mu tekla krev.

„Nebuď blázen!” vychrlil ze sebe otec. „Nejdřív zabije tebe a pak mě.”

Cizinec stál a pořád ještě držel v ruce meč. „Jestli chce některý z vás zpochybnit právo, které mám na vaši sestru, bude mi potěšením to právo hájit.”

Široká čepel se blýskala ve světle ohně. Velký Freddie se dlouho díval muži do očí, mozolnaté ruce sevřené v pěst, pak se odvrátil a opřel si čelo o teplé kameny krbu.

Cizincovy oči se rozšířily údivem, když dopředu vystoupil Irwin. V ruce držel pořád trumpetu. Otec udělal krok směrem k Irwinovi, a ten si s žuchnutím sedl na krb a začal si prohlížet trumpetu, jako by ji viděl poprvé v životě. Rytíř zastrčil meč do pochvy. „Sázka je sázka.” Otec přejížděl palcem po omšelém zlatém krumplování svého kabátce. „Víte dobře, že jsem baron a čestný muž.”

17

Vzdychl, jako by břímě cti bylo pro něho příliš velké. Rytíř se krátce zasmál nepříjemným smíchem. Otec vzal jemně Roweninu hlavu do vlhkých dlaní. „Jdi s ním, Roweno.” Ztěžka polknul. „Neublíží ti.”

Rytíř je pozoroval s pochmurným mlčením, ruce zkřížené na hrudi. Rowena se dívala otci do tváře. Slepě doufala, že se začne smát a vysvětlí rytířovu přítomnost na jejich hradě jako krutý vtip. Ale naděje v ní zemřela, smetená ponurým výrazem chrpově modrých očí, které byly jen o trochu světlejší než její, a leskly se slzami.

„Půjdu s ním, tati, když říkáš, že bych měla.”

Muž se pohnul dopředu a od pasu si odmotal provaz. „To není třeba!” vykřikla Rowena.

Muž ji uchopil za ruce a nepříliš jemně jí svázal zápěstí. V jejím měkkém hlase zazníval vztek: „Když otec říká, že mám s vámi odejít, tak tedy půjdu!” Cizinec utáhl uzel pořádným škubnutím. Volný konec provazu si uvázal kolem pasu a bez jediného slova ji vedl ke dveřím. Zpomalila, aby sebrala svou čapku. Když muž ucítil, že se provaz napnul, zatáhl za něj. Rowena zaryla paty do kamenných dlaždic a odolávala tahu. Jejich pohledy se setkaly. Dvě vůle spolu tiše bojovaly. Pak bez varování prudce zatáhl, a Rowena klopýtla. Narovnala se a v očích jí zasvítily hněvivé slzy. Chlapci je následovali jako průvod pozůstalých. Otec se vlekl za nimi. Malý Freddie, sevřený mezi dvěma bratry, se hrozně mračil.

Byla hluboká noc. Úplněk zářil skrze řídké stromy a zaplavoval krajinu tajuplnou září, jako za bílého dne. Z mlhy halící zem se vynořil bílý hřebec. Zvíře neklidně přešlapovalo a Rowena mohla oči nechat na zlaté uzdě toho velikého tvora, ozdobené klenoty všech barev. Proč by bohatý pán jezdil do Revelwoodu, aby odvedl chudému muži jeho dítě? Rytířova ramena vyhlížela hrozivě a vypadalo to, že nemá chuť odpovídat na otázky. Nasedl na koně a navlékl konec provazu na hrušku sedla. Rowena přemýšlela jak blízko koně může jít, aniž by ji rozšlapal na kaši.

Irwin se postavil před koně, jako by byl odjakživa zvyklý stavět se do cesty oři, na kterém sedí plně ozbrojený muž.

„Dobrý pane…” Irwinovi uvízl hlas v hrdle, ale odkašlal si a zkusil to znovu. „Dobrý pane, chtěl 18

bych vám jenom říct, že nás připravujete o jediný paprsek světla v našem temném životě. Trháte jedinou květinku, která kvete v naší pusté zahradě. Mluvím za všechny.”

Irwinovi bratranci se dívali jeden na druhého a škrábali se na hlavě. K všeobecnému překvapení rytíř odpověděl:

„Umíš hezky prosit, chlapče. Možná bys měl ale spíš požádat jejího otce, aby příště sázel opatrněji.” Otec proklál muže pohledem plným nenávisti.

„Tak vás tedy neobměkčím?” zeptal se Irwin.

„Ne.”

„V tom případě se budu modlit, abyste nezapomněl, že jste šlechtic. Doufám, že se k mé milované sestřenici budete chovat stejně jako k jiným příslušnicím krásného a slabšího pohlaví.”

Cizinec se opět krátce a nehezky zasmál. „Jen se neboj, chlapče. Budu se k ní chovat jako ke každé jiné obyčejné služce. A ted uhni, nebo tě můj kůň ušlape.”

Irwin uskočil a rytíř pobídl koně do klusu. Rowena musela klusat také, pokud nechtěla, aby ji kůň strhnul k zemi. Uslyšela ještě údery pěstí bušících do těla a známý křik, z něhož pochopila, že si Malý Freddie v slepém vzteku a zklamání vyřizuje účty s Irwinem.

Pak se jí ztratili z očí. Soustředila se na kamenitou půdu pod nohama. Nejdůležitější teď bylo klást v běhu jednu nohu před druhou a nespadnout koni pod kopyta.

19

2

Země jí pod nohama ubíhala zběsilým tempem. Zcuchanou trávu vřesoviště vystřídal lesní porost. Zářící měsíční paprsky vytvářely pavučinu světla a tmy. Zrovna se chystala překročit kámen, jenž byl ve skutečnosti jenom odrazem v kluzkém listí, když ji do kolen uhodila suchá větev, které si předtím nevšimla. Měla pocit, že jestli ještě chvíli poběží za pohupujícím se ocasem velikého koně, na kterém seděl hrozivý jezdec, nezůstane dlouho naživu.

„Pane…?”

Nic. Rowenu si sedla a natáhla nohy kolem provazu, aby ji kůň nestrhnul na břicho. Počítala s tím, že dosedne na polštář z jehličí, ale rytíř kousek popojel a ona skončila v mělkém potoce. Pořádně to šplouchlo.

Zastavil a otočil koně. Rowena si nebyla jista, kterého z nich nenávidí víc jestli toho krásného hřebce, nebo rytíře hledícího na ni se zkoumavě zvednutým obočím. Svalila se na břeh a zavřela oči. Rytíř sesedl z koně. Napětí provazu povolilo. Rowena si spokojeně vzdychla a dovolila si natáhnout svázaná zápěstí za hlavu. Pomalu otevřela oči. Muž klečel pár stop od ní a nabíral do kožené láhve vodu z proudu. Nespouštěl z ní přitom oči.

Voda jí prosákla spodními nohavicemi. Ten protivný pocit v ní rozdmýchal plamínek rozhočení. „Chcete mě utopit jako kotě, mylorde, nebo v sobě nemáte ani špetku soucitu?”

„Proč jsi mi neřekla, ať zastavím?”

„A vy byste mě poslechl?” Rowena se snažila zklidnit svůj dech.

„Ano. Jak se tomu tvému plodnému tatíčkovi podařilo vychovat tak hloupou sebranku?” zeptal se. Vstal a připevnil si láhev k pasu.

20

„Nejsme hloupí,” zaprotestovala. „Nemáte právo to říkat.”

Jedním krokem se dostal přes potok a dřepl si před ni. „Tvůj otec býval rytířem. To už se neumí ohánět mečem?” Roweně se zablýskla v očích hrdost. „Táta sice musel odložit zbraně, ale není to jeho vina. Zmrzačili ho v kruté bitvě waleští ďáblové.”

Gareth si pohrdavě odfrknul. „Jo, tak ďáblové. A co těch dalších šest chlapů kromě tvého otce? Nechali mě s tebou odhopkat, jako by se nic nedělo. A to podle tebe nejsou hloupí?”

„Mohl jste zabít kteréhokoli z nich, nebo ne?” Pokrčil rameny: „Asi ano.”

„Tak potom nejsou zbabělí. Mají rozum.”

Rytíř se srdečně rozesmál. Na kratičký okamžik se jeho hrozivý výraz rozplynul a rysy mu změkly v chlapeckém úsměvu.

„Obávám se, že právě rozum jim schází ještě víc než odvaha. A co to bylo za tlustého hocha? Málem bych myslel, že

mě utroubí k smrti.”

„To byl Irwin. A není to malý kluk. Je stejně starý jako já.” „A to z něho podle tebe dělá muže? „Irwin je můj snoubenec.”

Muž se znovu začal bouřlivě smát. Rowena se uraženě nadechla a rychle dodala: „Je to můj bratranec. Otec nás zasnoubil, ještě když jsme byli děti. Věděl, že mi nebude moci dát věno, a tak mě chtěl provdat co nejdříve a ušetřit mě starostí s penězi.”

„To se mu stejně nepovedlo.”

Rowena si povzdychla. Ani ji nenapadlo, že je trochu divné sedět v potoce a bavit se s tímhle zamračeným cizincem o svých milostných záležitostech.

„Miluješ toho Irwina?”

„Mám ho docela ráda. Vždycky se kolem mě motal.” „Asi jako věrný pes?”

Přikývla a připustila: „Dřív bych se zamilovala do ropuchy než do něho.”

„To divadýlko, co předvedl, bylo dojemné. Copak tobě to nepohnulo srdcem?”

Zavrtěla hlavou. „To neznáte Irwina. Určitě celý život čekal, až se bude moci před nějakým šlechticem předvést jako básník.”

21

Po rtech mu přelétl úsměv. Prstem jí nadzvedl bradu a studoval v měsíčním světle její obličej. Rowena na něho ostražitě zamžourala.

„Bil bych se jako lev a radši bych zemřel, než dopustil, aby se má snoubenka dostala do drápů někomu, jako jsem já,” zamumlal.

Srdce se jí rozbušilo jako nikdy v životě. Jeho slova ji moc neuklidnila, ale přesto se pokusila o úsměv. Tyčil se nad ní jako hora a jeho oči byly temné jako les okolo. Už se nesmál. Rowena se pohnula. Se svázanýma rukama a napůl namočená v potoce byla proti němu bezbranná a bylo jí to hrozně nepříjemné. Mokré šaty se jí lepily na stehna a pleť se jí třpytila kapičkami vody.

Vykroutil jí čapku z rukou, posadil ji Roweně na hlavu a pečlivě jí pod ni zastrkal pramínky lněných vlasů. „Když už se musíš cákat v potoce jako nějaká vodní víla, měj, prosím tě, čapku na hlavě, abys odradila případné útočníky.” Pomohl jí na nohy a rozvázal ruce. Stála a ze spodních kalhot jí odkapávala voda. Rytíř mlčky nasedl na koně.

Rowena se na něho s nadějí usmála. „Myslím, že táta už dostal dost za vyučenou. Cestu domů najdu sama.”

„Nasedneš si nebo tě mám zase svázat?” Díval se na ni z koně, tmavé oči zastíněné kapuci. Rowena popošla k ohromnému hřebci. Když na něm s takovou lehkostí seděl tenhle muž, zvíře se zdálo být trochu menší.

Polkla. „Vy chcete, abych s vámi jela na koni?”

Najednou seděla obkročmo před ním, protože ji jediným pohybem silné paže vyzdvihl a posadil do sedla. Mokré nohavice se jí shrnuly. Nebylo to pohodlné, ale rytíř už pobídl koně do klusu. Rowena si uvědomila, o kolik času je připravila její hrdost, od doby co vyjeli z Revelwoodu.

Kůň běžel po stezce a údery jeho kopyt tlumil koberec jehličí. Rowena se nahnula dopředu, aby si zajistila bezpečnou vzdálenost mezi svými zády a širokou hrudí únosce. Náhle ji kolem pasu objala svalnatá ruka a ona zjistila, že se o něho opírá.

„Sed klidně, jinak vyplašíš koně,” nařídil jí.

Rowena se poddala pevnému stisku. Kůň odbočil ze stezky a zamířil mezi stromy, jako by se řídil nějakou tajemnou koňskou

22

mapou. Rytíř ji teď svou hrudí chránil před kmeny stromů, které se jim s děsivou pravidelností stavěly do cesty. Mohly by ji lehce rozmačkat.

Rowena se ujistila, že ruka, která jí objímá pod ňadry, jí nedovolí sklouznout z koně. Pohodlně se opřela a nechala se ukolébat pocitem bezpečí, které vyzařovalo z rytířovy teplé hrudi. Usnula hodně rychle.

Probudila se právě včas, aby nespadla na kolena, když ji rytíř bez cavyků sundal z koně. Zívla a promnula s oči. Mezi stromy byla vidět zář pochodní. Do noci se nesly hlasy, opilý smích a zvuk loutny, na kterou někdo neobratně

brnkal. Ospale zamrkala.

„Klusej za mnou jako správný panoš,” nařídil jí hrozivý rytíř. „Vlasy nech pod čapkou. Snad už jsou natolik opilí, aby uvěřili, že jsi chlapec.”

„Vy tady nebydlíte?”

„Ne, ale strávíme tu noc.”

Pobídl koně k chůzi. Rowena za ním neohrabaně pochodovala. Byla na rozpacích, protože nevěděla, jak se má chovat správný panoš.

Rytíř se ani neohlédl a řekl: „Až tam budeme, nechám tě samotnou. Kdybys snad chtěla utéct, dobře si to rozmysli. Vrátím se k vám a zabijú celou rodinu. Jestli tě chytím, a tím si můžeš být jista, budeš si přát, abys raději byla také mrtvá.”

Rowena se snažila soustředit na chůzi. Po jeho slovech se jí zježily vlasy v týle. Představila si Malého Freddieho mrtvého, s hlubokou ranou po meči v místě, kde bývá srdce. V duši jí zahořel hněv. Rytíř se otočil v sedle a podíval se na ni tmavýma očima. Rowena honem nasadila bezelstný výraz, vykulila oči a přikývla.

Veselo bylo i před hradem. Světlo pochodní se linulo ven. Rytíři a dámy vycházeli ve dvojicích přes padací most a

příkop hluboký dvacet stop. Jeden z mužů se zapotácel před rytířovým koněm.

„Vítejte. Hostina právě začíná.” Zakoulel očima a spadl do bláta.

23

Žena, která do něho byla zavěšená, se mu vyškubla a odkráčela zpátky do hradu. Ostatní páry se jako chichotající duchové rozplynuly v noční tmě.

Rytíř vedl koně kolem nataženého opilce a ani nehnul brvou. Rowena obešla ležícího muže velkým obloukem. Odněkud ze tmy se vyloupl chlapec s tváří podobanou od neštovic. Rytíř seskočil a podal mu otěže. Stačili udělat asi tři kroky a potkali tutéž ženu, zavěšenou do jiného potácejícího se muže. Rowena uskočila, když prošli těsně kolem ní. Pronikavý smích ženy prořízl vzduch. Muž ji chytil mohutnýma rukama za boky a tlačil ji dozadu. Rowena otevřela pusu dokořán. Zena zvedla nohy a objala špinavými chodidly jeho hýždě. Zamručel a pohybem boků ji přitiskl ke zdi.

Rowena úplně zapomněla na rytíře. Ten ji popadl za předloktí a táhl ji pryč. Zena měla ve zrúžovělé tváři napůl bolestný a napůl rozkošnický výraz. Rowena se pořád ohlížela přes rameno, a vůbec si nevšimla muže, který se před ně postavil. Narazila do jeho drátěné košile, až jí zahučelo v uších.

„Kdopak to přišel? Garethe, chlape, jsi to opravdu ty?” uslyšela dotěrný hlas. Bez rozmyšlení odpověděla: „Ne. Já jsem Ro…”

Rytíř jí přikryl dlaní ústa.

„Ano, Blaine, jsem to já. Mám dojem, že ten náraz připravil mého panoše na chvíli o rozum. Jmenuje se Ro a je trochu nezdvořilý. Budu to z něho muset vymlátit.” Uvolnil dlaň z jejích úst a dal jí jemný pohlavek.

Stihlý šlechtic ji kamarádsky praštil do zad. Rowena zalapala po dechu a marně vzpomínala, kdy ji naposledy takhle

někdo otloukal. Muž se jí zadíval opile do tváře a úzké rty mu zvlnil úsměv.

„Který blázen svěřil do tvých špinavých pracek takové štěně?” ptal se jejího únosce, oči upřené na ni. Zvolna si ji prohlížel od hlavy až po plstěné boty.

„Mám ti připomenout, kolikrát tě moje špinavé pracky vyhodily na turnaji ze sedla?” odpověděl Gareth. Blaine si ho nevšímal a chodil kolem Roweny. „Je trošku malý, ne?”

24

„Taky jsi kdysi býval malý, Blaine.” Gareth mu s plácnutím položil ruku kolem ramen a odváděl vrávorajícího Blaina k padacímu mostu, pryč od Roweny. „Pamatuješ, jak jsem tě vystrčil z okna, když jsme byli ještě kluci?”

„Jak bych mohl zapomenout? Tenkrát jsem přistál v ostružinách a až do rána jsem si máčel zadek v kádi vody.” Blaine si zastínil oči před světlem pochodní a vzal jednou rukou Garetha kolem krku. „Stejně tě ale vítám na Ardedonnu. Já blázen! Měl bych tě hodit do příkopu a nechat napospas masožravým rybám.”

Gareth obrátil oči v sloup. „Myslel jsem, že tě láska k exotické zvěři přešla, když ti utekli velbloudi.”

„Ano, jenže Princ waleský se strašně vychloubal svým oblíbeným lvem. Musel jsem ho nějak přetrumfnout.” Blaine smutně zavrtěl hlavou. „Na každé hostině přijdu o dva nebo i tři hosty. Jen to cákne a je po nich. Na hladině pak ráno najdeme jejich kosti. Ach jo.”

Dopotácel se skoro až na okraj padacího mostu. Gareth ho strhnul zpátky. Rowena zkřížila paže na ramenou a vrátila se doprostřed. Nechtěla se na příkop ani podívat. Měla strach, že by se na bublající hladině mohly pohupovat vybělené kosti. Prošla za oběma muži branou a pak do sálu s obloukovým stropem. Gareth táhl Blaina pryč. Rowena je pořád následovala, oči upřené na Garethova záda. Ohlédl se na ni a v očích mu mohla číst tisíc varování. Pak zmizeli s Blainem v davu.

Rowena se zastavila. Její únosce byl bůhvíkde a ona najednou neměla kam jít. Strčila si ruce hluboko do rukávů a začala si pískat. Kolem ní hýřili různě opilí lidé. Rowena předstírala, že ji vůbec nezajímají. Rozhlížela se po sále, až se jí pohled zastavil na jednom místě. V ústech se jí seběhly sliny a zbytek místnosti pro ni přestal existovat.

Prorazila si cestu mezi vířícími tanečníky a zůstala stát tak blízko, jak jí to jen odvaha dovolila.

Muž v rudém sametovém kabátci na ni kývl a zašklebil se. „Pospěš si, chlapče. Moc ti toho nenechali, ale ještě tam pár dobrých morkových kostí najdeš.”

25

Rowena se rozesmála a po tvářích jí zároveň tekly slzy. Muž se vytratil. Asi si myslel, že je opilá nebo že se zbláznila. Nebo možná obojí. Podél zdi se táhl stůl dlouhý dvacet stop a na něm ležely zbytky ardedonnského hodování. V Revelwoodu by se tolik jídla nesešlo ani za celý rok.

Zakručelo jí v břiše a zatočila se jí hlava. Trochu se rozkročila, aby neztratila rovnováhu. Z prostředka stolu na ni strnule zírala napůl ohlodaná hlava kance. Rychle se rozhlédla, vytrhla mu z huby jablko a schovala je do rukávu. Ruka se jí třásla. Sáhla do stříbrné mísy a vytáhla hrudku něčeho, co mělo barvu zlatou jako jarní slunce nad vřesovištěm. Trochu si toho lízla a ústa jí naplnila sladká chuť kořeněných jablek. Slastně přivřela oči.

Hlad, který znala od svého narození, jí rozvázal ruce. Pobíhala kolem stolu, do každé mísy strčila ruku a z každého talíře si vzala kousek. Pak se zarazila. Na stole stál pes. Měl žlutou srst, zlé oči a zadní nohy ponořené v omáčce.

Rowena se s ním poprala o krocaní stehno a omyla je v poloprázdném džbánu piva, který našla zapomenutý mezi švestkami naloženými do medu.

Podlaha byla pokryta zatuchlým páchnoucím rákosem. Rowena se na ni s povzdechem svalila. Měla přeplněné břicho a chtělo se jí spát. Sál kolem ní vířil, hedvábné purpurové a broskvové závoje tanečnic kroužily kolem jasně červených a modrých mužských kabátců. Otřela si zpocené čelo. Co je to za divné lidi, kteří udržují v teplé letní noci planoucí oheň?

„Podívej, jak je okouzlující,” uslyšela nad sebou tiché zasyčení.

Rowena se podívala na ženu sedící u stolu. Měla saténové šaty polité vínem. Kulatou tvář jí křivil nenávistný úsměv.

„Myslím, že než se rozední, zvedne před ním Alisa sukni,” zamumlala vysoká kostnatá žena sedící vedle ní.

„Málokdy se stává, že by sira Garetha nějaká žena odmítla.”

Rowena sledovala jejich pohled, až spatřila svého únosce. Oči se jí rozšířily. Jeho prostý černý oděv působil ve srovnání s červenou a zelenou barvou šatů ostatních tvrdě. Stál, jednu nohu opřenou o židli, a tmavou hlavu skláněl k rozesmáté ženě. S každým slovem, které mu zašeptala, putovala svou rukou o kousek výš po jeho stehně. Na rtech se mu objevil opilý úsměv, jenž byl špatnou napodobeninou toho, který Roweně věnoval u potoka. „Když mu

26

bylo sedmnáct, učaroval i samotnému králi a ten ho pasoval na rytíře.”

„Ale jdi! Kdybys v bitvě prorazila řady Walesanů a Longshanksů a v žilách ti přitom kolovala anglická krev, pasoval by tě jistě taky.” Baculatá žena sebrala něco ze stolu a hodila si to do úst. Spokojeně zamlaskala. „Mám Alise strčit do pudinku mouchu?”

„Když to neuděláš ty, sir Gareth jí dnes strčí do pudinku něco většího,” odpověděla hubená žena.

„Alisa to s de Crecym umí. Však už také přežila dva manžely, že?”

„Vsadím se, že tady toho by nepřežila.” Obě se zachichotaly.

„Podívej, jak je Mortimer žárlivě sleduje. Věřím tomu, že Garetha tajně miluje. Jestlipak je dost opilý, aby se choval jako hlupák?”

„Nebo dost hloupý, aby se nechal zabít?” Hubená žena se zakřenila. Vyrazily za pěvcem. Měl hrozně bledý obličej a svými dlouhými jemnými prsty hladil struny loutny. Zeny se k němu sehnuly, každá z jedné strany, a cosi mu šeptaly do obou uší. Obě při tom vrhaly zlé postranní pohledy na Garetha s Alisou. Mortimer zavrtěl hlavou. Tlustá žena se k němu naklonila ještě níž a zakryla mu výhled svými obrovskými ňadry. Pokrčil rameny a přikývl. Zeny se narovnaly a zase si něco šuškaly. Rowena vytáhla z pod čapky pramen vlasů a strčila si ho do úst.

Veselá melodie najednou umlkla, k velké nelibosti tanečníků. Pěvec vytáhl z vesty láhev a zhluboka se napil. Většina vína mu vytekla z úst a kapala po bradě.

Nějaký opilý rytíř zakřičel: „Hřej dál, Mortimere. Svoji pekelnou žízeň můžeš uhasit později.”

„Hřej, a já pošlu po hostině do tvých komnat svého panoše, aby ti ji uhasil,” zavolal sir Blaine.

Lidé se chechtali a pískali. Rowena se smála s ostatními, i když nechápala, o co vlastně jde. Zena v kanárkově žlutých šatech seděla na židli a sir Gareth se k ní stále ještě nakláněl. Rowena viděla, jak jí rukou vklouzl pod čepec a jak ji jemně líbá na labutí krk. Jak může takový štíhlý krk unést hlavu i s brokátovým čepcem? Rowena se dotkla svého krku a uspokojilo ji, jak je silný a pevný.

27

Vedela, že jí z něho hlava nespadne, i kdyby se jí motala sebevíc. Mortimer jemně poškádlil struny loutny a lidé ztichli.

„Dámy a pánové, mám pro vás novou píseň,” řekl tiše.

Roweně ta melodie učarovala. Po tvářích jí začaly stékat slzy. Stýskalo se jí po domově. Otírala si slzy stejným pramínkem vlasů, který ještě před chvílí žmoulala v ústech. Lidé se shlukli kolem Mortimera. 1 ti nejvíce opilí si vždycky rádi poslechli nový nápěv a slova. „Tuhle píseň jsem poprvé slyšel před čtrnácti dny ve Francii, na jednom hradě v Touraine.”

Sir Gareth se narovnal a zamračil. Rowena se zachvěla zlou předtuchou, ale on nehledal ji. Díval se přímo na pěvce. Mortimer začal zpívat hlubokým příjemným hlasem:

Byla krásná Elena krutě zavražděna. Nevěrná ženo, zabilo tě pněno.

Lidé si začali nervózně šeptat a couvali od něho.

Krásná Eleno, už tě nic nebolí, ten černý rytíř už tě nedohoní. Krásná Eleno…

Náhle se Mortimerovi vzpříčila slova v hrdle. Loutna se rozbila o kameny a pěvec přistál na podlaze s Garethovou botou na krku a ostrou špičkou meče na hrudi. Dav kolem nich utvořil v bezpečné vzdálenosti kruh. Rowena uviděla ty dvě ženy, které s pěvcem předtím mluvily, jak vykukují ze dveří. Garethovi blýskaly oči jako černé diamanty.

Přerývaně dýchal. Pak zavrčel: „Jestli chceš zpívat i zítra, kanárku, řekni mi, kdo složil tu písničku.” Mortimer zvedl bledé ruce na znamení omluvy. Gareth nadzvedl o půl palce svoji naleštěnou botu, ale meč mu přitiskl na hruď s větší silou. „Mluv nebo zmlkneš navěky.”

28

Mortimer slabě zakašlal. „Už jsem vám to přece řekl. Naučil jsem se ji v Touraine, na hradě.” „Na jakém hradě a od koho?” „Už si nevzpomínám.” „Lžeš.” Gareth mu znovu přišlápl krk.

Dav se rozestoupil, aby hradní pán mohl projít. Sir Blaine přišel ke Garethovi a nedbale mu položil ruku na rameno. Gareth se rychle otočil a Rowena si na kratičkou chvilku pomyslela, že usekne svému příteli hlavu.

„Uklidni se, kamaráde. Dobrý pěvec je vzácné zboží. Jestli ho zapíchneš, budu si muset najít jiného. Promiň mu pro tentokrát, že byl drzý. Třeba to tak nemyslel.” Blaine se usmíval jako sluníčko.

Gareth shlížel na přítele a jeho obličej byl nehybný jako maska. Podíval se dolů na pěvce. Mortimer k němu vyslal prosebný pohled. Gareth pohrdavě zabručel a zastrčil meč do pochvy. Nohu nechal Mortimerovi na krku a sklonil se k němu.

„Jestli tě to ještě jednou uslyším zpívat, bude to tvoje poslední písnička!”

Vydal se dlouhými kroky přes sál. Lidé mu uhýbali z cesty. Rowena šla za ním, protože si nebyla jista, jestli to není její povinnost. Gareth došel k ženě s šedýma očima a vzal ji mlčky za ruku. Rowena se zastavila. Zena vstala a odcházela s Garethem nahoru po schodišti. Dívala se na lidi pohledem, v němž se mísila skromnost s vítězstvím. Nahoře zůstali stát. Gareth prohledal očima sál a našel Rowenu, jak stojí uprostřed, připravená na jeho přání jít za ním.

Kývl na ni. Jak měla ale vědět, zda jít za ním nebo jestli to bylo pouhé varování? Gareth s dámou zmizeli ve tmě za schodištěm.

Zdavu vyběhl panoš a pomohl Mortimerovi na nohy. Chechtal se a se skrytou škodolibostí ho oprašoval. Lidé stáli nad rozbitou loutnou. Bez hudby nelze tančit, a tak zábava skončila. Všichni, kdo ještě mohli chodit, si našli někoho do páru a odklopýtali s ním nahoru nebo ven do tmy. Ostatní se zabalili do plášťů a ulehli na stoly a na podlahu.

Malý plavý chlapec si jedním pohybem uklidil místo na rohu stolu, lehl si tam a za chvíli už chrápal. Rowena se na

něho dívala a myslela přitom s láskou na

29

Malého Freddieho. Co asi teď dělá? Povzdechla si a schoulila se v rohu sálu na špinavém rákosí.

Vzpomněla si na muže a ženu, které potkali na nádvoří. Musela se smát, když si představila Alisinu jemnou tvář a na ní výraz, jaký měla ta ženská. Mnohem těžší bylo představit si sira Garetha, jak nedůstojně tiskne Alisu ke zdi jako polapenou štěnici. 1ta prasata doma v Revelwoodu, když je ještě chovali, byla při páření šikovnější. Znovu se jí zastesklo po domově. Přišel si k ní lehnout ten žlutý voříšek, dotkl se čenichem jejího nosu, Rowena ho objala a upadla do neklidného spánku.

cg

Gareth šel po schodech a držel Alisu za ruku. Někde v hlavě mu pořád zněla Mortimerova píseň a vysmívala se mu svým tajemným refrénem. Vstoupili do komnaty. Kolem nich se protlačili panoš s dětskou tváří a červenající se služka. Utíkali ze schodů a bylo slyšet jejich smích. Gareth zabouchl dveře a strhl z postele zmuchlanou přikrývku. Alisu z toho divokého gesta zamrazilo v zádech. V očích jí zajiskřilo očekáváním. Gareth k ní pocítil odpor.

Alisa šla lehkým krokem k němu a pohupovala se v bocích jako lístek ve větru. Gareth ji chytil za ruku a přitáhl si ji k sobě. Jeho tělo se chovalo, jak mělo, ale on musel myslet na to, kolik žen už se s ním vyspalo ze zvědavosti. Hledaly vzrušení v pocitu nebezpečí a doufaly, že je pravda, co si o něm všichni povídají.

Alisa se odtáhla a podívala se mu vyzývavě do očí. Zaťala mu prsty do kožených rukavic a začala mu je sundávat, jako by ho stahovala z druhé kůže.

Paměť nedala Garethovi pokoj. Myslel na noční múry, které ho pronásledovaly po pohřbu Elayne. Zdávalo se mu, že se její mrtvola potažená plísní vleče sálem. Zuby její lebky mu vždycky škrábaly na dveře, až se budil celý zpocený a křičel strachy.

Přitiskl se k Alise a schoval obličej na jejím krku, aby zahnal vzpomínky. Silnými prsty ji hladil po žebrech oděných do těžkého brokátu.

30

Najednou otevřel oči při vzpomínce na dívku, která mu spala v náručí cestou na tento hrad. Měla pevnější tělo než Alisa. Pohodlně se o něho opírala a byla teploučká a bezbranná. Hlava jí spadla na stranu a jemný dech mu jako jarní vánek pronikl skrze drátěnou košili. Byla tak mladá… Stál tam v prudkém objetí ženy, kterou skoro neznal, a náhle si připadal hrozně starý. V duchu tu dívku viděl, jak stojí uprostřed sálu, se záplavou zlatých vlasů schovaných pod čapkou. Kolem ní se potácelo plno lidí, a Rowena byla klidnější než kdokoli z nich, jenom v očích měla nejistotu.

Dívala se mu do očí, jako by svou vůlí mohl řídit její myšlenky. Zneklidněl. Uteče, nebo bude pamatovat na jeho varování? Měl z pekla štěstí, když narazil na jejího otce. Hledal ji příliš dlouho, než aby ji teď ztratil.

Alisa při polibku zavzdychala a zkušenými prsty mu škádlivě sjela přes bok dolů. Zasténal a poddal se jejím dotykům.

Rowena se probudila. Někdo jí pevně tiskl dlaň na ústa. Natáhla se pro nůž. Sáhla do prázdna a pod svrchní halenu jí zajela drsná ruka.

Uslyšela chraptivý šepot: „Jestli ty jsi chlapec, milý panoši, tak já jsem panna vestálka.”

Z ohně už zbývaly jen žhavé uhlíky. Tvář útočníka zůstala skryta ve tmě. Zvědavou rukou jí sjel po vnější straně hrubých nohavic a pak zabloudil mezi její nohy. Vítězně vykřikl. Zděšená Rowena ho udeřila pěstí do brady, jak nejsilněji mohla.

Zakroutil jí zápěstím. „K čertu s tebou, děvko! Můžeš se třeba prát jako kluk, ale než tahle noc skončí, budeš ráda, že jsi ženská. To ti přísahám!”

Ucítila v jeho horkém dechu pach piva. Přitiskl jí na ústa lačné vlhké rty. Rowena přitáhla koleno k jeho slabinám, ale kopla už do prázdna, protože se nad nimi náhle naklonil stín a těžké břemeno zmizelo. Rowena si sedla a snažila se popadnout dech. Čapka jí spadla z hlavy a vlasy jí zahalily tvář. Odhrnula si je z očí a zjistila, že u zdi stojí jejich hostitel, sir Blaine, a Gareth mu tiskne na krk dýku.

31

Blaine krčil rameny, jak mu to jen v téhle nepohodlné pozici šlo. „Co jsi čekal, milý příteli? Myslel sis, že jsem tak opilý, abych uvěřil, že je to chlapec? Možná, že ta ústa Pánbůh stvořil, aby sloužila rytíři, ale rozhodně ne jako ústa panoše.”

Rowena si sáhla na rty. Měla je horké a nateklé.

Gareth byl bez rukavic a svalnaté ruce měl porostlé tmavými vlnitými chlupy. „Nemáš obtěžovat dámu.” Malá dýka v jeho ruce se ani nezachvěla.

Blaine přimhouřil oči. „Jestli téhle… dámě… nemůžeš nabídnout nic lepšího, než ji nechat samotnou v sále, jak mi pak

můžeš vyčítat, že jsem jí nabídl ochranu?”

„Tobě nešlo o ochranu. A jestli máš pocit, kamaráde, že se o ni špatně starám, měl bys mě možná vyzvat na souboj.” Gareth se kysele usmál. „Myslel jsem si, že nebudeš chtít. Tak, a teď bud hodný chlapec a jdi spát. Asi dnes budu muset Alisu zklamat, ale možná ráda přijde za tebou, aby ti trochu zhojila tvou raněnou hrdost.”

Blaine vyloudil žalostný úsměv a zamnul si bradu. „Měl by ses pořádně ozbrojit, než si tu holku vezmeš nahoru. Umí rozdávat pěkné rány.”

Gareth pomohl Roweně na nohy. Neměla na vybranou, musela jít s ním. Ohlédla se na Blaina. Už se neusmíval. Díval se za nimi a to, co mu doutnalo v očích, nebyl jen pouhý hněv.

32

3

Než se Rowena rozkoukala, stála ve skromné ložnici a mačkala v ruce čapku. Těžké dveře se za ní zabouchly. Copak tahle noc nikdy neskončí? Snažila se netřást, když jí klouby Garethovy ruky přejely jemně po tváři.

„Neublížil ti?”

Zavrtěla hlavou, vyčerpaně, ale upřímně. „To jste mě sem přivedl, abyste mě mohl osahávat sám?” Odvrátil se s opovržlivým smíchem: „Pánbůh chraň. Nejsem na umouněné uličnice z vřesoviště.”

Rowena už už chtěla začít protestovat, ale pak si to rozmyslela. Jestliže ji přírodní špína z vřesoviště může ochránit

před pozornostmi ctihodných rytířů, jako je sir Gareth a jeho přátelé, pak se klidně nebude koupat vůbec.

Gareth se k ní otočil zády a sundal si halenu. Ramena mu křižovala spleť bledých jizev. Rowena mezi nimi hledala tu největší.

Zamumlala si pro sebe: „Není divu, dnes večer jste kromě mé maličkosti vyzval snad každého na souboj.”

Gareth se k ní otočil a oči se mu leskly. Hrud měl hustě porostlou tmavými vlnitými chlupy. Nepatrně se usmíval. Kdyby to byl někdo jiný, kdo tak neskrývá své city, řekla by, že se baví. Rowena si uvědomila, že přemýšlela nahlas. Sedla si na tkaný kobereček vedle postele a začala si nervózně zaplétat vlasy.

Lehl si na postel a péřová matrace se pod jeho vahou pořádně zahoupala. Pak se jeho tmavá hlava objevila nad okrajem postele: „Nikdo ale moji výzvu nepřijal, že?”

„To jste tak dobrý?”

Zavrčel a zase si lehl. Rowena si to vyložila jako souhlas. Pak zjistila, že si zauzlila vlasy, a tak se přestala pokoušet o jejich

33

zapletení. Zatoužila po šikovných rukou Malého Freddieho. Zahalila se do svrchní haleny. S tím smradlavým psiskem dole v sále jí bylo alespoň teplo. Oči se jí zavíraly únavou. Najednou nad sebou ucítila stín.

Rowena zatajila dech. Cekala, že jí silná ruka ucpe ústa a cizí rty se jí žádostivě přitisknou na ústa. Místo toho jí na hrudi přistála pokrývka. Na pokrývku pak Gareth položil svoji dýku.

„Jestli se o to někdo ještě dnes pokusí včetně mě rozpárej mu břicho.”

Podíval se jí do očí. Pak postel znovu zavrzala. Tiše čekala, až uslyší pravidelný dech znamení, že usnul, ale pořád neslyšela nic. Schoulila se na bok a ruce sevřela kolem rukojeti štíhlé dýky.

?0 Cg

Probudila se ve sluncem vyhřáté prázdné komnatě. Protáhla si ztuhlá záda, postavila se a promnula si oči. Pokrývka z prachového peří jí sklouzla kolem kotníků. Rozházená postel prozrazovala, že v ní ještě před chvílí někdo spal.

Rozhlédla se provinile kolem sebe a pak sebou s povzdechem praštila na péřovou matraci. V Revelwoodu postele už dávno prodali a všichni spali ve velkém sále na plesnivějících hromadách slámy. Převalila se a schovala obličej v měkké matraci. Její tělo krásně zapadlo do většího odsku těla muže, jenž tu spal. Cítila vůni kůže, hlubokou a daleko výmluvnější, než byl pach starého peří. Převrátila se na záda a začala se na posteli houpat. Radostně se smála.

Dřevěná postel vyčítavě skřípala, ale Rowena se pořád ještě rozdováděně houpala, když se dveře prudce otevřely. Stál v nich Gareth, přes ruku měl mokré spodky, z nichž kapala voda. Rowena ztuhla, ale zrádná postel se pohupovala ještě další nekonečně dlouhou minutu. Garethovi se ve tváři nepohnul ani sval. Rowenu poprvé životě napadlo, jestli jí to sluší. Zvedla ruku k vlasům a zjistila, že je má napůl zapletené a napůl zcuchané kolem obličeje. Slabě se usmála: „Dobré jitro, pane. Cekám na vaše rozkazy.”

Zvedl obočí. Rowena se kousla do jazyka.

34

„Jako váš panoš, samozřejmě.” Jako by mimochodem se odsunula z postele. „Dnes ráno jsem čekala na vaše rozkazy. Ráda bych vám byla co nejlepším panošem.” Zamrkala a v duchu zauvažovala, zda by raději neměla složit slavnostní slib mlčení. Zamířila pro pokrývku, ale Gareth jí zatarasil cestu svým vysokým tělem.

„Moji dýku, prosím.” Natáhl k ní širokou dlaň. „Zrovna jsem pro ni šla.” „Toho jsem se právě bál.”

Ustoupil o kousíček dozadu, ale stejně se mu musela bokem otřít o stehna. Sehnula se, zašmátrajíc v záhybech pokrývky po dýce. Pleskla mu rukojetí do dlaně a o krůček couvla. Zastrčil si zdobenou zbraň do boty a sehnul se, aby posbíral své rozházené věci.

„Na konci chodby najdeš v komnatě vanu. Zbyla tam voda od včerejška, ale klidně se tam můžeš vykoupat.” Zavrtěla hlavou a zatvářila se hrozně spokojeně. „Ne, pane. Není třeba. Koupala jsem se teprve před měsícem.”

Gareth sebou škubl. Měla co dělat, aby pod jeho upřeným pohledem zůstala klidná. Bylo to naposledy včera, kdy se ponořila do chladivé bublající vody potoka a pak ležela v poledním slunci, dokud jí úplně neuschly šaty. Ale o tom ten tyran nemusí nic vědět.

Zamumlal něco nesrozumitelného a rychlými jistými pohyby si oblékl kožené rukavice. Pak k ní natáhl ruce a čekal. Z lesklých rukavic visely kožené řemínky. „Obtěžovala by ses, prosím tě?” zeptal se. Vypadal jako trpělivost sama. Rowena přistoupila až k němu. Správný panoš by měl svého pána oblékat, ne? Zřejmě to bude chtít i po ní. Vystrčila špičku jazyka ve snaze zavázat mu na řemíncích ten správný uzel. Dvakrát se jí povedlo zavázat si do nich také palec.

Při třetím pokusu si přivázala nejen malíček, ale i dlouhý pramen vlasů. Zamručel a vytrhl jí svou ruku.

„Pokud nechci, abys přišla o všechny prsty i vlasy, bude asi lepší, když si na to najdu někoho jiného.” Rowena si spojila ruce za zády, jako by si je chtěla chránit.

35

Přetáhl si přes hlavu drátěnou košili. „Zůstaň tady. Než odjedeme, najdu Blaina a poděkuji mu za pohostinnost.” Rowena si vzpomněla na těžkou ruku mezi svýma nohama a napadlo ji hned několik způsobů, jak Blainovi poděkovat. Většina z nich zahrnovala také tupou stranu kopí. Když Gareth odcházel, seděla poslušně na kraji postele, ruce složené v klíně.

V žaludku jí přeskočila malá jiskřička a zažehla tam plamen. Po minulé noci hodování rozpoznala Rowena to píchání v břiše jako hlad. Byla už na tu bolest za ta léta tak zvyklá, že jí připadala téměř normální. Vstala a prošla se po komnatě. Vypila trochu vody, zbytek vyšplíchla z okna a zase si sedla. Prázdno v jejích vnitřnostech však bylo stále větší, až hrozilo, že ji vsaje a spolkne.

Otevřela dveře, rozhlédla se na obě strany a vykradla se ven. Myslela si, že už je víc hodin. Na schodech porůznu leželi opilí lidé a spali. Propletla se mezi nimi dolů a prošla napříč sálem. Nějaký muž jí chňapl po kotníku, ale hbitě se mu vyhnula. Něco zamumlal a zase se schoulil do pláště.

Objevil se před ní stůl, a v ostrém ranním světle byl stejně krásný jako včera v romantickém odlesku pochodní. Když se o pár chvil později přiřítil dolů Gareth, točila se kolem stolu. Podle toho jak se tvářil, poznala, že byl v prázdné komnatě. Představila si, jak musel být zmatený, když ji tam nenašel. V očích jí zlomyslně zajiskřilo, ale než se k ní prodral přes ležící těla, už se zase tvářila pokorně. V nestřežené chvíli sáhla pod stůl, shrábla tam trochu prachu a zamazala si tváře.

Gareth si ji prohlížel od hlavy k patě. Vypadal, že přemýšlí, jestli v noci náhodou nepřišly víly a nenechaly mu místo jeho pružné zajatkyně tohle zavalité špinavé mládě.

Rowena se zářivě usmála: „Už mě nebavilo čekat, můj pane. Doufám, že jsem vás nerozzlobila.”

„Byl bych raději, kdybys mě příště poslechla. Tedy, pokud se zase nechceš dostat do spárů nějakého dalšího sira Blaina.”

Ta slova ji zasáhla. Skryla to květnatými slovy, kterými nevědomky napodobila jeho perfektní francouzštinu:

„Kdepak je náš milý předobrý hostitel? Copak nám nepřijde říct sbohem, než odjedeme?” 36

Gareth se ušklíbl. „Obávám se, že siru Blainovi není dnes ráno dobře. Přeje nám bezpečnou cestu a zvláště přeje mnoho dobrého mému novému panoši. Nařídil stájníkovi, aby ti daroval koně na cestu na Caerleon.”

Natáhl k ní ruku a Rowena se jí chytila. Šli spolu přes sál a ona myslela na to, jestli by měl Mortimer radost nebo jestli by žárlil, kdyby viděl sira Garetha, jak se drží za ruku se svým panošem. Nikdy si o svých hrubých prstech nemyslela, že jsou hezké, ale ted se vešly do Garethovy dlaně jako nic. Uslyšela, jak jí u nohy něco čenichá. Podívala se dolů a spatřila žlutého psa ze včerejška. Na rozloučenou podrbala svého věrného přítele roztržitě na hlavě.

Kůň bylo příliš pěkné označení pro herku s prohnutým hřbetem, kterou jí sir Blaine daroval. Na hrb mezi krkem a zadkem zvířete by se klidně vešly tři Roweny. Kdyby v tom ranním tichu nehrábl nesměle kopytem, byla by si myslela, že je mrtvý. Za sebou uslyšela tak živé zafrkání, že by to ten kůň určitě nedokázal. Otočila se. Gareth se netvářil zrovna vlídně.

„Blaine vždycky rozuměl víc ženám než koním.”

Zkušenější žena by v Garethových slovech poznala poklonu, ale Roweně šly jedním uchem tam a druhým ven. Do ruky ji šťouchl teplý čenich. Žlutý pes byl stále s ní. Přidal se k němu také prošedivělý voříšek a přerostlý mastif, jehož hlava jí sahala až k pasu.

Mastif jí zajel čumákem do rukávu. „Klid se odtud,” zasyčela Rowena. Přes padací most přiběhli s hafáním tři psíci a jejich zdobené obojky se blýskaly v ranním slunci. Zamířili přímo k Roweně. Rozhodla se, že ted je ten správný okamžik vyskočit herce na hřbet. Sotva však zdvihla nohu, už okraj nohavice vězel v silných čelistech mastifa. Došlo k usilovnému měření sil se slintajícím zvířetem. Rowena se zaklesla pasem v prohlubni koňského hřbetu. Druhá noha, kterou nesvíraly psí čelisti, se jí bezmocně klátila ve vzduchu. Gareth tam stál, naprosto uvolněný a klidný, a hladil si bradku.

„Promiňte,” zavrčela Rowena. „Moc bych ocenila, kdybyste mi pomohl na koně. Zdá se, že s tím mám trochu potíže.”

37

Pánovitě zařval a psi se rozutekli. Žlutý pes se odplížil a ještě na Rowenu vrhnul vyčítavý pohled. Garethova ruka ji objala kolem pasu. Pak se zastavil v pohybu. Nasál vzduch. Začal s ní otáčet kolem dokola a Rowena byla ráda, když zase ucítila pevnou půdu pod nohama.

„Nechci být neomalený, ale musím trvat na tom, aby ses vykoupala. Když se za tvým pachem táhnou psi, tak to jistě znamená, že…”

Odmlčel se. Znovu začichal. Pak se podíval dolů a uviděl, jak Roweně visí z roztrženého rukávu půlka pečené slepice. Opatrně ji vytáhl a hodil doprostřed skupiny psů shromážděných na nádvoří. Spokojeně zavrčeli a vrhli se na ni.

Gareth se na Rowenu rozzlobeně podíval. Němě zvedla ruce na znamení, že se vzdává. Zapátral pod její svrchní halenou a vylovil hrst chlebových kůrek, dvě vepřové ledviny, hromádku dušených rozinek a sušených švestek, tři celé cibule a hnijící jablko, které včera ukradla z kančí tlamy. Když odstranil všechno jídlo, kterým její tělo nabylo tak zázračně na objemu, natáhl k ní ruku. Rowena si svlékla halenu a podala mu ji. Letěla za psy, spolu s jídlem.

Nepodařilo se jí skrýt zklamání, když se dívala, jak její šťavnaté poklady mizí v psích chřtánech. Malému Freddiemu by jistě chutnaly rozinky ochucené skořicí a medem! Rowena se v tenké košili třásla zimou. Rytíř nebyl jenom krutý, byl to přímo netvor.

Gareth odvázal z uzdy pletený košík a upustil ho Roweně k nohám. Nadzvedl jí prstem bradu. Oči byly suché, ale rty měla stažené do hořké linky.

„Ty sis myslela, že tě chci umořit hlady?”

Neodpověděla. Pustil jí bradu a na špičce prstu mu zůstala vrstvička prachu. Otevřel víko košíku. Ležely v něm dva bochníky chleba, z kterého se ještě kouřilo, hliněný hrnek plný žlutého másla a tři veliké pletence čerstvých klobás. Uslyšel, jak Roweně škádlivě zakručelo v břiše. Chytla ho za nohu a dívala se na něho očima tak modrýma a upřímnýma jako jasná obloha.

„Nedáte to psům, že ne? To nesmíte. Řekněte, že nedáte.”

Garetha to zmátlo. Dřepl si vedle ní. Nabyl přesvědčení, že kdyby se odvážil hodit košík psům, musel by ho tam hodit i s ní.

38

Měla hladké ruce a světlou pleť, jen její obličej byl plný špinavýh šmouh.

Pak promluvil, mírně a trpělivě: „Vzal jsem to jídlo k snídani. Myslel jsem ale, že by nám chutnalo lépe, až budeme daleko a nebudeme u toho muset čichat ten zápach ze včerejší hostiny.”

Vyskočila na nohy stejně rychle, jako si předtím sedla. Podala Garethovi košík a znovu obdivovala, jak je těžký.

„Jistě. Je to skvělý nápad přerušit noční půst. Doma v Revelwoodu někdy nesnídáme od rána až do setmění. Máme prostě moc práce, a jídlo by nás jen zdržovalo. Čím déle ho odkládáme, tím více se těšíme a máme pak na ně větší chuť.” Takhle štěbetala, a přitom věděla, že kdyby se její chuť k jídlu ještě zvětšila, zhltla by i Garetha.

„Máš hlad ?”

Pokrčila rameny a špičkou nohy prohrábla prach. Skrze sklopené řasy viděla, jak otevřel košík a odlomil pořádný kus chleba. Byl tak čerstvý, že z něho ještě kapalo máslo. Skoro ani nedýchala. Cekala, že Gareth sní chleba a hodí jí kůrku. Místo toho jí hodil celý ten kus, a ona ho překvapením málem nechytila.

Gareth mlčky nasedl na koně. Rowena se vydrápala na hřbet herky a vyjela za Garethem přes klenutý most do studeného ranního vzduchu, který obklopoval zamlžené jezero. V ruce svírala ten zázrak z mouky a kvasnic. Dopoledne se najedli na prosluněné louce, jak Gareth slíbil. Sám jedl málo, a očividně mu stačilo lehnout si do trávy kousek od Roweny a dívat se, jak v ní mizí dvě celé klobásy a špalek smetanového sýra. Ardedonne, majetek sira Blaina, se tyčil na vzdáleném kopci a Rowena si teprve ted mohla prohlédnout celou jeho nádheru a majestát, v noci jenom tušený. Slunce svítilo na střechu věže pokrytou taškami. Rowena si povzdechla nad tou krásou a s ospalým uspokojením si pečlivě z každého prstu olízala šťávu z klobás.

Vzhlédla, a zjistila, že Gareth fascinovaně pozoruje její rty. Provinile uhnul pohledem a vyskočil na nohy. Vyštěkl na ni, ať nasedne na koně.

39

Opustili louku a vjeli do hustého lesa plného spletených větví a kapradin. Rowena měla teď v žaludku příjemné teploučko. Dobře se najedla a pomalý krok loudavého koně ji uspával. Bezmyšlenkovitě si začala broukat melodii. Ani si neuvědomila, že si pamatuje slova Mortimerovy balady a začala si příjemným, ale falešným altem zpívat: Byla krásná Elena krutě zavražděna…

Gareth zareagoval rychle. Stáhl Rowenu dolů za límec košile bez rukávů. Její herka poklidně kráčela dál. Gareth táhl Rowenu dozadu, dokud rameny nenarazila na drsnou kúru stromu. Bezděčně si znovu vzpomněla na muže, který tiskl ženu k hradní zdi.

Gareth měl rozšířené nozdry: „Tu písničku nezpívej! Ani ted, ani jindy.”

Oči měl temnější než nejčernější čerň. Když ji pustil, zmohla se jen na kývnutí, protože ji umlčel podivně něžným dotykem své rukavice na její tváři.

Rozzlobeně pochodoval zpátky k hřebci a ani neslyšel její slabé: „Jak si přejete, můj pane.”

Třásla se jí kolena. Gareth vyskočil na koně a ostruhami ho pobídl vpřed. Copak na ni zapomněl? Už začala uvažovat o tom, že se vrátí na Ardedonne a zeptá se na cestu do Revelwoodu, když Gareth otočil koně, aby počkal. Hladká srst se mu leskla potem a nápadně kontrastovala s černě oděným mužem na jeho hřbetě. Gareth a hřebec byli jako jedna bytost, měli přesné a sehrané pohyby. Stáli jako socha a čekali. Jen závan větru, jenž zvedl koňskou hřívu, ujistil Rowenu, že jsou skuteční.

Pozdě odpoledne se slunce schovalo za hradbu šedých mraků. Pomalu se stmívalo, když odbočili ze staré římské silnice a zamířili do lesa plného vysokých prastarých stromů. Rowena se dívala vzhůru. Ve skřípajících větvích šeptal vítr něco o dešti. Stromy byly tak obrovské, že by nedokázala obejmout ani jeden kmen. Když se jí začalo zdát, že v sukovité kůře stromů rozeznává obličeje, popojela raději blíž ke Garethovi.

Jeho široká ramena už nepůsobila tak hrozivě, a rytmické cinkání uzdy, kterou držel v rukou, ji uklidňovalo. V dálce zavyl

40

vlk. Rowenu zamrazilo v zádech. Gareth se na ni ohlédl a v očích měl lesní stíny. S rozcuchanými vlasy a blýskavými bílými zuby by klidně sám mohl být vlkem. Irwin jim vyprávěl o vlkodlacích, ďábelských stvořeních. Byli to napůl muži a napůl vlci, kteří vždycky vlákali nevinné mladé dívky do lesa a pochutnali si na jejich něžném mase. Rowena se pokusila o veselé pískání, ale vyznělo to dutě. Zpomalila koně, aby zvětšila vzdálenost mezi sebou a Garethem.

Ozvalo se zavřískání rvoucí uši, a ze stromů se náhle střemhlav snesl stříbřitý netopýr a narazil přímo do Garetha. Ta rána ho vyhodila ze sedla, a on spadl dolů se zařinčením nesoucím se daleko. Poprvé za celý dlouhý den projevil Rowenin kůň známku života. Vzepjal se a shodil Rowenu na vlhkou zem. Vlasy ji oslepily. Neslyšela nic, jen Garethovy tlumené kletby.

Když si shrnula vlasy z očí, ležel Gareth na zádech a nějaká postava v brnění mu obkročmo seděla na ramenou. Garethovi se z úst řinul proud takových nadávek, že se Rowena musela červenat. V horečném chvatu vyskočila na nohy.

„Vzdej se!” ječelo to stvoření v přílbě a poskakovalo Garethovi na hrudi.

Rowena přešlápla z nohy na nohu a přemýšlela, co má dělat. Proč Gareth prostě útočníka neshodí? Třeba se v pádu zranil, i když mu očividně zbylo dost vtipu i dechu, aby mohl klít.

Rozhodla se, že je lepší znát svého nepřítele. Sebrala klacek a pořádně praštila stvoření v přílbě do hlavy. Zasténalo a svalilo se. Gareth se převrátil na bok a bušil pěstí do země. Rowena o krok ustoupila a pak zjistila, že se směje.

Svraštila obočí. Neshledávala nic zábavného na tom, že ho zachránil někdo, kdo měl plné právo praštit ho místo toho po hlavě.

Cizinec v brnění se posadil a vzdychal. Rowena zvedla klacek, připravená vyřídit je oba, kdyby měl Garethův hysterický záchvat pokračování. Zesláblý smíchem k ní natáhl paži, aby jí v tom zabránil.

Útočník si sundal přílbu, a objevil se vodopád tmavých vlasů. Tmavé oko, které se na ni dívalo skrze zbloudilé kadeře, jí bylo nějak povědomé. Rowena by se ráda dověděla, jestli se zbláznila ona nebo ti dva.

41

Gareth nabral dech: „Dovol, abych ti představil svou sestru Marlys.”

Marlys si třela hlavu, a v očích měla stále zlost. „Tvá nová děvka rozdává pěkné rány.”

„A dodal bych zasloužené.” Gareth se posadil a skrčil dlouhé nohy. Mezi zuby si strčil větvičku. Mluvil k Roweně, ale díval se přitom na sestru: „Marlys na mě vždycky číhá, když se vracím domů. Věří, že to udržuje moji pozornost. Jak dlouho jsi na tom stromě visela, drahoušku? Dva dny? Tři? Nebo celý týden?”

Marlys se postavila na nohy a brnění jí na kolenou zařinčelo. „Proč bych s tebou měla ztrácet tolik času? Stejně vždycky necháš nějakou z těch svých ženských, aby ti zase zvedla sebevědomí.”

Rowena, rozčilená, že si o ní Marlys utvořila nesprávný dojem, si nejdřív ani nevšimla, že Marlys už stojí před ní. Rowena přimhouřila oči a pokusila se uhodnout, jestli má ta dívka stejně hezký obličej jako vlasy. Místo, aby si je shrnula z očí, setřásla je dopředu, takže Rowena ani nemohla odhadnout její věk.

Marlys natáhla ruku a chytila do ní pramínek jejích plavých vlasů. Rowena měla co dělat, aby se jí nevyškubla. Zlatá kadeř se Marlys obtočila kolem špinavého nehtu. Chvíli se na ni dívala a pak s ní škádlivě přejela Roweně pod nosem. Rowena přemohla kýchnutí.

„Je hezká”, prohlásila Marlys a ironicky se usmála. Gareth vstal a postavil se za Rowenu: „Ruce pryč, sestřičko. Patří mně, a ne tobě.” „Kdepak jsi ji našel?”

„Vyhrál jsem ji jedním šťastným hodem kostek.”

Bylo vidět, jak Marlys pod vlasy povytáhla obočí: „To je dost svérázné. Řekni to se obléká vždycky jako kluk, nebo jsi snad na cestách změnil své chutě?”

„Na to nemusím odpovídat a zvlášť ne tobě.”

Marlys je obešla: „Umí to i mluvit, nebo to jenom mlátí kolem sebe?”

Rowena si připadala jako křesťan v jámě lvové. „Umím mluvit,” řekla, možná až příliš nahlas. Marlys si jí nevšímala: „Jmenuje se to nějak?”

42

V Roweně se ozvala zapomenutá hrdost. Úsečně odpověděla: „Jsem Rowena Fordyceová.” Marlys a Gareth na sebe rychle pohlédli. Rowena si toho všimla a vlasy na krku se jí zježily.

Marlys si pohrdavě odfrkla a pak se konečně obrátila přímo k ní: „Nikdy jsem neviděla dámu, která by vypadala jako ty.”

„Totéž by mohla ona říct o tobě,” vrátil jí to lehce Gareth.

Marlys zvedla nos v dětinském vzdoru. Strčila si dva prsty do úst a hvízdla. Objevila se strakatá klisna, chundelatá a

těžkopádná jako její paní. Marlys na ni s ohromným řinčením vylezla.

Pohodila hlavou k Roweninu koni: „To jsi taky vyhrál nebo sis ho musel vzít nádavkem?”

Gareth nasedl na koně. „To je dar od Blaina další z projevů jeho svérázného humoru. Museli jsme jet pomalu, aby to zvíře vůbec přežilo.” Zdálo se, že do svého pohrdavého pohledu zahrnul i Rowenu.

„Skoda, že nechcípl.” Marlys pobídla klisnu vpřed.

Rowenu zaplavila vlna soucitu ke koníkovi. Než nasedla, pohladila ho po čumáku a pak za nimi vyjela do černé noci. Než dojeli na Caerleon, spustil se liják. Obloha je bičovala proudy vody. Rowena měla dojem, že rozeznává šikmý padací most, nádvoří plné stínů a černé kamenné zdi. Kolem pasu ji chytily dvě silné paže. Stáhly ji z koně a postrčily do otevřených dveří.

Stála tam bez dechu a celá mokrá uprostřed tmy. Stěny byly osvětleny pouze svíčkami. Začalo jí být ve vlhkých šatech zima.

Hlasité řinčení a salva nadávek jí napověděly, že se blíží Marlys. „Dunnlo!” zakřičela tmavovlasá Garethova sestra. Zaplápolalo světlo. Rowena spatřila starou ženu s ohnutými zády. Plamen pochodně, kterou nesla, se skoro dotýkal podlahy, což mohlo skončit katastrofou, protože nebyla pokryta slámou, ale bohatě vyšívanými orientálními koberci. Zena se na Rowenu usmála bezzubými ústy a křivým prstem jí pokynula, ať jde blíž. Rowena se k ní naklonila.

Stařena jí přiložila rty k uchu a Rowena ucítila vůni šalvějového odvaru. „Vítejte!” zakřičela ta žena.

43

Rowena odskočila a holení se o něco uhodila. Gareth se musel ohnout dvakrát, aby stařenku políbil na průsvitné tváře. Usmívala se na něho jako sluníčko.

„Dunnla je skoro hluchá,” vysvětlil jí. „A myslí si, že my všichni taky.”

„A copak nejsme, když na nás takhle křičí odmalička?”

To promluvila Marlys. Její hlas zaburácel a vracel se ozvěnou. Tam někde nad nimi musela být střecha. Rowena raději uhnula, protože Dunnla se otočila a skoro jí zapálila pochodní spodní nohavice. Gareth chytil Dunnlu za cíp šálu a také malinko uskočil, aby ho nepodpálila. Rowena se začala hihňat, ale pak ji to přešlo, protože Gareth na ni ukázal prstem.

Rowena naklonila hlavu na stranu a dívala se, jak Gareth pohybuje rukama v jakémsi neznámém tanci. Dunnla se uklonila a přes Garethovu tvář přeběhly stíny. Rowena slyšela, jak Marlys nahlas dýchá. Dunnla se naposledy uklonila a přitom do Garetha vrazila. Podíval se na Rowenu. Z jeho pohledu se nedalo nic vyčíst. Pak odešel do tmy, aniž se zastavil nebo do něčeho vrazil.

Rowena se za ním ještě dívala, když ji Dunnla zatahala za nohavici. Vyrazila chodbou a táhla Rowenu za nohu za sebou.

„Co po mně chce?” zašeptala Rowena. „Co jí vlastně říkal?”

Ze tmy zahřímala Marlys: „Nařídil jí, aby tě dobře nakrmila a pak přivedla do jeho komnat.”

Rowena cítila, že ji Dunnla zase táhne do chodby. Obnošené, doma tkané kalhoty zapraskaly, když Dunnla zatáhla silněji.

„A taky má dohlédnout na to, aby ses vykoupala,” řekla ještě Marlys a srdečně se rozesmála.

Rowena se ohlédla přes rameno, ale uviděla jen záblesk bílých zubů vyceněných v širokém úsměvu. Zase si vzpomněla na to vlčí zavytí, které slyšela v lese.

44

4

Rowenu nerozveselil ani tác plný studeného skopového, i když bylo tak čerstvé, že na něm stály jako nektar kapky šťávy. Slovo, kterým ji Marlys nazvala, jí znělo v hlavě čím dál hlasitěji. Gareth to ani nepopřel. Přehrávala si tu scénu zas a zas, pokaždé s jiným koncem.

„Děvka?” odpověděl by Gareth dunivým basem. „To je nesmysl. Myslel jsem, že by nám mohla na jaře pomoci s ječmenem!” nebo „Ty jsi ale hloupá! Vyhrál jsem ji a bude pomáhat Dunnle v kuchyni.” Anebo, úplně nejlépe: „Drž jazyk za zuby, sestřičko. Tahle krásná dívka je dáma. Jak se jen odvažuješ ji urážet?” Ty vymyšlené odpovědi by vždycky Marlys pěkně vyvedly z míry a Gareth by se Roweně upřímně omluvil. Nejlepší by bylo, kdyby si při tom klekl na koleno a políbil jí ruku.

Zrovna když se šťourala nožem v masu, objevila se v kuchyni Dunnla. Táhla za sebou velikou dřevěnou káď, dvakrát větší, než byla sama. Rowena mrzutě sledovala, jak Dunnla nalévá do nádoby plné třísek ohřátou vodu. Pak ji Dunnla svlékla a hodila vesele její šaty do ohně. Rowena se v duchu modlila, aby si v tu chvíli Gareth nepřišel pro večeři. V ohništi se udělal obláček černého kouře. Její šaty vyletěly komínem a s nimi i celý život v Revelwoodu.

Ponořila se do kouřící horké vody a vlasy se jí rozprostřely po hladině jako spletené hedvábí. Hned se jí lépe dýchalo. Jestli ji Gareth hodlá využívat celý rok pro své potěšení, proč se jí minulou noc ani nedotknul? Dokonce jí dal svou vlastní dýku, aby se mohla bránit. Bylo to jen kvůli tomu, že si myslel, že je špinavá? Ted chtěl, aby byla čistá. A aby přišla do jeho komnat. Když jí Dunnla drhla obličej kusem rozpouštějícího se mýdla, vytanula jí

45

znovu na mysli vzpomínka na horké, lačné rty sira Blaina. A znovu jí v uších zazvonilo obvinění Marlys. Dunnla zdvihla kbelík, aby jí opláchla vlasy a zaječela: „Ještě víc?” Rowena jí místo toho rozuměla „pobehlice”, a rozplakala se. Už bylo hodně pozdě, když ji Dunnla vytáhla z kádě. Soucitně zamlaskala, utřela ji a přes hlavu jí přetáhla bílou košili. Byla dlouhá a beztvará, ale jemné plátno jí hladilo po kůži.

Než si pořádně uvědomila, co se děje, stála bosa před masivními dubovými dveřmi pobitými železem. Vlhké vlasy jí visely kolem ramen. Dunnla se odkolébala a Rowena se dotkla dveří. Hned však stáhla ruku zpátky. Ted by mohla utéct, ale kam? Hrad s jeho bludištěm v sobě skrýval zrovna tolik hrůzy jako les okolo.

Když na ni ze tmy promluvil hluboký hlas, lekla se Rowena stejně, jako kdyby na ni Marlys skočila v plné zbroji ze stropního trámu. „Pročpak váháš? Bojíš se?”

Rowena se zadívala do stínů. Marlys tam seděla, opírala se zády o zed, kolena pohodlně roztažená. Tvrdohlavost Rowenu popohnala, aby odpověděla: „Nebojím.”

Marlys si pořádně lokla ze špinavého měchu vína, a pak si hřbetem ruky otřela ústa. „Takové holky z venkova jako ty si dává jako zákusek po večeři.” Rowena si uhladila sukni, aby nebylo vidět, jak se jí třesou ruce. Marlys zašpuntovala měch a odložila ho stranou: „Ani se tě nedotkl, že ne?”

Rowena zapátrala v paměti: „Praštil se mnou o strom, protože jsem zpívala písničku, která se mu nelíbila.” Rowena se ani nestačila nadechnout, a už ji Marlys tiskla na dveře. „Co to bylo za písničku? Řekni mi slova,” dožadovala se chraptivým hlasem.

Rowena přemohla chvění a zopakovala slova, která si pamatovala. Marlys se pochmurně usmála. Pak přiblížila obličej k Roweně:

„Běž za ním. A nedávej najevo, že se bojíš. Žádnou ze svých milenek ještě nezabil alespoň ne v poslední době.” Pohodila hlavou dozadu a divoce se zasmála, sáhla za Rowenu a prudce otevřela dveře. Pak ji strčila dovnitř.

Rowena se otočila, ale dveře se jí zavřely těsně před nosem. 46

Stála dlouhou chvíli s čelem opřeným o tvrdé dřevo a bála se pohnout. Pak zhluboka vydechla a konečně se obrátila. Na první pohled to vypadalo, že tu nikdo není. Ve velkém krbu vesele praskal oheň a tlumil zvuky deště, jenž bušil do okenic. V nástěnných svícnech blikaly svíčky. Rozpouštějící se vosk stékal v měkkých kaskádách po kamenných zdech. Postel stála u zdi. Byla pořádně veliká, ale prostá s pěkným baldachýnem z mahagonu. Rowena šla po špičkách k posteli.

Gareth ležel na zádech, jednu nohu chodidlem vytočenou ven, jako by se chtěl bránit únavě. Oči měl zavřené. Rowena se přikradla ještě blíž. Nevědomky si kousala spodní ret.

Ani spánek neubral nic jeho rozměrům a výšce. Rukou, která ted spočívala vedle jeho vousaté tváře, by ji klidně mohl rozmáčknout jako mouchu. Ústa měl zavřená, jako by i ve spánku hlídal své myšlenky a tajemství před prozrazením. Jeho hrud byla pokryta srstí tmavých chlupů, které se na břiše sbíhaly v jedinou linku pokračující dále k bokům, nebo spíše k pokrývce, která je zakrývala. Hrud, na rozdíl od zad, nehyzdily škrábance jizev. Útočníci tedy museli sira Garetha z Caerleonu napadnout zezadu. Pohnul se, a Rowena váhavě o krok ustoupila. Bála se, že měkká pokrývka sklouzne a odhalí z jeho těla víc, než by chtěla vidět.

Zapletla se chodidly do něčeho měkoučkého. Byla to hromada kožešin. Gareth je asi skopl dolů, když mu začalo být teplo od ohně v krbu. Zase se pohnul, chraplavě zasténal, a pak bylo ticho. Rowena se podívala na postel a zpátky na podlahu. Stehenní svaly ji bolely, jak se dnes dlouhé hodiny snažila udržet na svém koníkovi. Malinko si vzdychla, pak poklekla a zavrtala se do hnízdečka z kožešin.

Rowena už dlouho spala, když se Gareth vykulil z postele a usadil své mohutné tělo do vyřezávaného křesla před krbem. Podepřel si bradu dlaní a prohlížel si dívku, která mu dřímala u nohou. Vlasy jí během prašné cesty zplihly, ale teď se kolem její tváře leskly jako hustá, zralá pšenice. Odlesk ohně propůjčoval její pleti

47

růžový nádech. U pootevřených úst měla sevřenou pěstičku, jako dítě.

Gareth se ponořil do svých neklidných myšlenek. Lindsey Fordyce také kdysi míval tak husté vlasy a modré oči jako ona. Pár dní poté co otec přivedl domů svou novou, temperamentní nevěstu, objevil se i Fordyce a přísahal otci věrnost. Přilétl jako zlatovlasý ocas komety s vášnivýma očima, která dočista rozmetala jejich životy a zanechala za sebou spoušť. Čas k němu nebyl laskavý. V Revelwoodu se mu ruce třásly jako v křeči. Dlouhá léta flámů se mu vepsala do volných záhybů kůže pod očima sítí vrásek. Není divu, že se mu po celé ty roky Fordyce vyhýbal. Gareth hledal silného barona s pevným stiskem ruky, nikoli vychloubačného budižkničemu, který vlastní jenom rozpadající se hrad. V zavalitém Fordycově těle nenašel Gareth ani stopu po čilém, veselém rytíři, který ho naučil hrát kostky a vždy po návratu ze svého hradu na severu se chlubil, že jeho žena je zase těhotná.

Jeho oči, aniž by sám chtěl, přejely po hladkých křivkách Roweniny košile a zastavily se na plochém bříšku. Co by asi udělala, kdyby ji vzbudil polibkem? Slabě se usmál. Nejspíš by dopadl jako Blaine dostal by pěstí do brady .Ale to by mu v ničem nezabránilo. A kdyby se tam včera včas neobjevil, nezabránilo by to v ničem ani Blainovi. Mohl by ji přemoci jednou rukou, zatímco druhá by pustošila to, co nečestně vyhrál na Lindseyi Fordycovi, baronovi z Revelwoodu.

Zůstal sedět v křesle. Mohl jen čekat a doufat, že nastražil návnadu do pasti dost šikovně, aby se ve Fordycovi probudil zbytek hrdosti. Ani ten nejlhostejnější otec by nenechal takovou růžičku jako Rowena v Garethových mstivých rukou. Poslední plamínek dohasl a v krbu zbyly jen žhavé uhlíky. Gareth tam pořád seděl a díval se na svou spící zajatkyni. Napadlo ho, zda neudělal hroznou chybu.

48

5

První paprsky svítání se vlichotily Roweně do spánku. Zabořila se hlouběji do kožešin. Pod zavřenými víčky jí před očima poskakovali zajíci. Škubla sebou. Na chvíli se jí zdálo, že si musí připásat nůž a vydat se do vřesoviště na lov. Zaskřípala okenice. Rowena otevřela oči. Skrze otevřené okno proudilo do komnaty zamlžené ráno a tvořilo kolem Garethových tmavých vlasů stříbrnou svatozář. Posadila se a přitiskla si kožešiny ke hrudi. Na chviličku zapomněla, že je skromně, ale přece jenom oblečena.

Gareth uslyšel pohyb a otočil se. K její úlevě měl na sobě volné slušivé krátké kalhoty. Od pasu nahoru byl pořád ještě nahý. „Jestli chceš, můžeš spát dál,” řekl. „Nešla jsi včera spát tak brzy, jako já.”

„Když jsem přišla sem, už jste spal. Myslela jsem, že není vhodné vás budit.”

„To je od tebe hezké,” řekl. Tón jeho řeči jí prozradil, že si myslí opak.

Rowena odvrátila oči, aby se vyhnula jeho výsměšnému pohledu. Stěny byly čalouněny červenohnědou barvou a odstíny burgundského. Komnata tím byla útulnější. Přímo nad Rowenou byla jemná nástropní malba. Zobrazovala hada pokušitele s jasnýma tmavýma očima a nahou, stydící se Evu.

Uslyšela hlasité chroupnutí a nadskočila. Gareth stál na dosah a v dlani kolébal napůl snědené jablko.

„Dáš si?” zeptal se vesele.

Rowena nikdy neodmítla, když jí někdo nabízel jídlo. Vzala si od něho jablko a pořádně si ukousla. Podívala se na hada, a znovu na Garetha, a podala mu jablko zpátky. Smál se a ještě jednou si kousl. Pak k ní natáhl volnou ruku:

„Pojd.” 49

Rowena zbledla. V noci si jí nevšímal, a tak se jí zřejmě bude chtít zmocnit teď. Sáhla si na vlasy a modlila se, aby po ránu byly zcuchané a špinavé. Garethovy jiskřící oči jí prozradily, že není rozcuchaná dostatečně. Vklouzla svou dlaní do jeho a zatajila dech, když ji donesl ke rtům. Zastavil se v pohybu a zkoumal slabé obrysy mozolů, které jí hyzdily dlaň. Zamračil se a Rowena se polekala, že ho něčím rozzlobila. Věděla, že musí být zvyklý na jemné ruce dam. Není tedy třeba mít špinavé a neupravené vlasy, aby ho odradila. Zkusila odtáhnout ruku, protože se hrozně styděla, ale on ji jemně položil do ohybu své paže a vedl ji k oknu. Šla s ním a vnímala pocit tepla, který v ní jeho dotek zažehl.

Opřel se loktem o kamennou římsu. „Vítej na Caerleonu. Pradědeček mého pradědečka ho tak pojmenoval po Caerleonu Utheru Pendragonovi. Byl to romantik a taky maličko blázen. Zbožňoval legendy o Pendragonovi.”

„Irwin mi vyprávěl příběhy o Pendragonovi a jeho dvoru. Váš Caerleon musí být stejně krásný jako jeho.”

Hrad, který se pod nimi rozkládal, nebyl postaven z černého obsidiánu, jak si Rowena včera v dešti představovala, ale z tmavě šedého kamene, ošlehaného větrem a deštěm. Cimbuří bylo zahaleno v mlze. Za hradbami prosvítalo ranní slunce a protrhávalo místy mlhu. V mezerách bylo vidět les, hustý tak, že měl černou barvu místo zelené. V dálce stál na kopci další hrad, oddělený od vrcholku kopce chvějícím se kruhem mlhy. V ranním světle na něm vesele vlály červené a žluté praporce.

„To je Ardedonne,” řekl Gareth, když viděl, jak pootevřela rty. „Myslím, že co nevidět se za kopcem objeví Blainova korouhev. Vždycky byl strašlivě zvědavý, a jistě mu nedá spát, že tu mám slečnu, která pohrdla jeho službami.” Podíval se jí na rty a pak do očí. Rowena se bokem opřela o římsu a začala si zaplétat vlasy. Čisté pramínky jí proklouzávaly mezi prsty jako pšeničné hedvábí.

„Dovol,” řekl Gareth a vytáhl jí z ruky uzel vlasů. „Nemyslím si, že bys tu měla mít služku.”

Rowena zatajila dech, když jí svými velkými prsty oddělil vlasy do pramenů a začal je dovedně splétat. Bylo vidět, že se v takových věcech vyzná, a ona raději nechtěla vědět, kde se to

50

naučil. Takový líný půvab by u muže jeho rozměrů nečekala. Podívala se mu na vršek hlavy. Vlasy měl ještě rozcuchané od spánku.

„Irwin vždycky říkal, že jsem moc líná na to, abych se starala o vlastní vlasy.”

„Ale ne dost líná na to, abys vstávala za úsvitu a lovila zvěř, aby si on mohl nacpat své tlusté břicho.”

Už chtěla přikývnout, ale pak se zarazila, protože si uvědomila, že by to od ní nebylo hezké. „S vlasy mi vždycky pomáhal Malý Freddie.”

„Hmmm,” zabručel chladně. „Malý Freddie byl ten šedooký kavalír, který mě chtěl vzít hrncem po hlavě ?” Rowena při té vzpomínce zaťala zuby. „To byl on.”

Gareth dokončil jeden cop a začal zaplétat druhý. „Řekni mi, Roweno dotýkal se tě tvůj nejdražší snoubenec někdy jinak než tví bratři?”

Rowena mu vytrhla cop z ruky. „To víte, že ne. Kdyby to udělal, rozbila bych mu hlavu!”

Gareth vycenil zuby v úsměvu. „Doufám, že mi nerozbiješ hlavu jen proto, že se tě na to ptám. Jsi ve věku, kdy se děvčata vdávají, tak si myslím, že ta otázka nebyla zase tak nevhodná.” Vykroutil jí cop z ruky a začal napravovat, co na něm stačila natropit.

Rowena popotáhla nosem a přestala se starat o cop. „Od vás to byla opravdu vhodná otázka. Moji příbuzní mají totiž jisté morální zásady, které u vašich přátel postrádám.”

„Věř mi, má drahá, že morální zásady nejsou v tvé rodině zrovna moc rozšířené.”

„Předpokládám, že ve vaší ano. Společně s hraním kostek, skákáním ze stromů na lidi a unášením dívek.” Dívala se na les a čekala, že za svou drzost dostane takovou ránu, až vyletí z okna. Když zjistila, že se nic neděje, zhluboka se nadechla a prohlásila: „Jsem trochu v rozpacích ráda bych věděla, k čemu tady na Caerleonu vlastně budu dobrá.” Gareth dokončil cop a zhoupnul ho. Zastavil se jí o krk. Bylo vidět, že má z jejího hněvu legraci. Škádlivě odpověděl:

„A to nestrpíme, že ne? Jak tak poslouchám, každý u vás v Revelwoodu se k něčemu hodí.”

51

„Samozřejmě,” odpověděla, jako by jí bylo směšné pomyslet na někoho, kdo nedělá nic. „Já lovím, Malý Freddie vaří a tká, a ostatní se starají o úrodu. A táta…” Zmlkla. Zmatené se zamračila.

Gareth se hořce usmál: „Táta klidně dá svoji jedinou dceru smilnému šlechtici.”

„A jsme zase tam, kde jsme byli k čemu tu jsem?” Modrýma očima si prohlížela jeho tvář. „Mám se stát vaší děvkou, mylorde?”

Gareth si odkašlal. Byl zvyklý vyplýtvat při rozhovoru s ženou tisíce slov, než se spolu v jádru věci shodli. Rowena ho svou přímou otázkou odzbrojila. Natáhl se přes stůl pro kožené rukavice a začal z jedné vytahovat kožený řemínek.

Rowena koktala: „Ptám se proto, že umím lip lovit, než být něčí děvkou. Myslím, že v tomhle bych vás dost zklamala.”

Gareth překousl řemínek na dvě půlky. Kousl se přitom do jazyka. Vrátil se k Roweně a začal jí řemínky zavazovat konce copů. Z jeho pohybů vymizela všechna lenost.

„Možná se budeš divit, má drahá, ale po světě běhá plno dam i šlechticů, kteří nemají co na práci.”

Byla to jen slabá útěcha. Zasloužila by si přímou odpověď, ale tu jí nemohl dát. Rowena sklopila oči, dříve než si v nich mohl přečíst pochybnosti. Na okamžik sevřel prsty kolem jejího hedvábného copu.

Ještě ho držel, když se dveře rozlétly a do komnaty vtrhla Marlys. „Neslyšela jsem žádné vzdychání, sténání a výkřiky, a tak jsem si řekla, že můžu dovnitř.” Gareth pustil cop. Marlys si toho všimla a drsně se zasmála. „O, jak milé! Tak on tě obléká? Myslela jsem, že jako jeho panoš bys měla oblékat ty jeho. Anebo tě raději svléká?”

„Já ti taky přeju dobré jitro, Marlys.” Gareth se u okna napřímil.

Marlys tentokrát neměla brnění ani zbraň, až na dlouhou dýku nacpanou za pasem. Černá halena a krátké kalhoty na ní visely ve zmuchlaných záhybech, jako kdyby v nich spala celou noc. Z podivného střihu oděvu Rowena usoudila, že kdysi musel patřit Garethovi. Popraskané kožené rukavice zakrývaly její ruce až po

52

lokty a v zářivém slunečním světle, které sem pronikalo skrze okenní tabulky, se k Marlys vůbec nehodily. Přes tvář jí visely zplihlé kadeře vlasů.

Prohledala komnatu jako slídivý pes. Sebrala Garethovu dýku, dvakrát s ní píchla před sebe a pak ji upustila. Nohou rozhrnula kožešiny vedle postele. „Pelíšek pro tvoje nové štěňátko, bratříčku? Stačí teplé kožešiny a trochu zbytků ze stolu a vsadím, se, že ti bude klečet u nohou jako rozháraná fena a prosit, aby ti mohla lízat…”

„Marlys,” řekl varovně Gareth.

Marlys přišla k Roweně. Pod vlasy se jí objevil ošklivý úsměšek. „Můžeme to pohladit po hlavičce?”

Než se stačila pohnout, Rowena prudce vyrazila rukou vpřed a chytila ji za zápěstí. Marlys se na ni nejisté podívala. Rowena stáhla Marlysinu ruku dolů a pak ji teprve pustila.

Marlys si s ublíženým výrazem masírovala zápěstí: „Dej si pozor, bratříčku. To štěně kouše.” Gareth zvedl obočí: „Myslel jsem, že ti to došlo už včera v noci, když tě praštila do hlavy.”

„Třeba mě ten úder připravil o paměť.”

„Doufám, že ne moc. Mám pro tebe úkol, a u toho budeš paměť potřebovat.” Otevřel truhlu a přetáhl si přes hlavu prostou černou tuniku. Pak zalovil hlouběji a vytáhl malou stříbrnou flétnu. „Co tě zajímá, Roweno? Hudba?

Vyšívání? Tanec?”

Rowena byla zmatená. Dosud ji nezajímalo nic jiného než sehnat jídlo pro rodinu. Gareth jí pod nosem zamával kusem vyšívaného plátna s výjevem tokajících tetřívků.

„Pečený tetřev,” vyhrkla najednou. „Ten mě zajímá.”

Gareth ochable spustil ruku s vyšívaným kusem látky. Zamračil se. Vrátil se k truhle: „Říkala jsi, že ti Irwin vyprávěl

příběhy. Máš ráda písně a romance?”

Zvedla ruce a pokrčila rameny. Zbožňovala vyprávění o netvorech a hrdinech, ale netušila, že právě na to se jí Gareth ptá. Rozzlobeně zasupěl: „Máš vůbec ráda něco, co nelze sníst?”

Marlys něco potichu zamumlala a vysloužila si za to bratrův zničující pohled. Vytáhl list žlutavého pergamenu, kravský roh a brk.

53

„Ted můžeš svou drzost využít, sestřičko. Naučíš Rowenu psát.”

Marlys předstírala, že se jí z toho dělá zle: „Nenávidím psaní. A taky nesnáším dělat poskoka tvým děvkám. Když už se musíš válet s nevzdělanýma holkama z chalupy, proč nenajmeš kněze, aby je vyučoval? Já bych řekla, že už umí všechno, k čemu ji ty budeš potřebovat. Něco prostě přijde samo od sebe, jestli mi rozumíš. Jestli si umí lehnout na záda a dát nohy od sebe, pak určitě bude schopna i…”

„Lady Rowena není selka. Je to baronova dcera,” přerušil ji Gareth, když viděl jak Rowenina tvář mění barvu z bledé až do mírného nachu. „Není to její vina, že její vzdělání bylo zanedbáno.”

Marlys si zkřížila ruce na hrudi: „Tak nařiď knězi z vesnice, ať ji učí. Stejně už moc dlouho zahálí.”

„Víš, že to není možné,” Gareth se přikradl za ni a šeptal tam, kde si myslel, že by Marlys mohla mít ucho. Jeho tichá slova se nesla komnatou: „Radil bych ti, abys mě poslechla. Až mě příště přepadneš, mohl bych bohužel zapomenout, že jsi moje milovaná sestřička, a zapíchnout tě.”

Gareth si zapnul stříbrný opasek, zamířil ke dveřím a vesele si pískal. Marlys zavrčela na Rowenu: „Jestli je na tebe hodný, dej si pozor. Mohl by tě taky samou laskavostí zabít.”

Gareth se na chvíli zastavil ve dveřích. Sotva se do nich vešel rameny. Pak odešel a hluboký smích Marlys zaplavil komnatu.

Rowena se ochomýtala kolem ní a snažila se odhalit, jaké znetvoření ta dívka asi skrývá křivý ret nebo možná mléčně zakalené oko?

Marlys sklonila hlavu a vlasy jí jako opona zakryly vzteklý výraz.

„Měla by ses jít radši nasnídat,” zamumlala, „než Dunnla dá tvoji kaši prasatům.”

Rowena si vzpomněla na štěkající psy, jak hodovali na zbytcích ardedonnské hostiny. Zapomněla na Marlys a rozběhla se ke dveřím. Pak zaváhala.

Marlys uhodla její otázku: „Doleva, doprava, dolů, pak na sever, doleva a na východ. A dej pozor, ať se neztratíš. Ještě jsme nenašli kosti té žabky, co tu zabloudila minule.”

54

Rowena vykulila oči. Pak vyšla ze dveří a zamířila doprava. Za ní se nesl smích Marlys.

Ani nevěděla, jak dlouho bloudila ve spleti chodeb. Šla pořád dál a nechtěla se posadit, aby po měsících nenašli její skrčenou kostru v nějaké opuštěné chodbě. Dvakrát se ocitla přede dveřmi Garethovy komnaty, než se dostala k širokým kamenným schodům vedoucím k srdci budovy.

Už v noci vnímala nesmírnou velikost hradu. Ten pocit ted ještě zesílil. Skrze průzory ve zdech svítilo slunce. Hlavní sál Caerleonu se rozkládal u paty čtyřboké věže, a byl čtyřikrát větší než celý Revelwood. Vysoko nad ním se klenul obloukový strop. Lehký průvan pohyboval půlkruhovou zástavou visící z dubových trámů.

Mezi trámy se jako stíny míhaly vlaštovky. Ve srovnání s tímhle hradem jí Ardedonne připadal jako pouhá chatrč, a Revelwood byl dobrý leda pro prasata a psy. Skrze otevřené dveře proudilo sluneční světlo. Na podlaze neuspořádaně stály vyřezávané židle a stoly. Když se konečně dostala do kuchyně, dojídala Marlys poslední zbytky kaše.

„Pozdě, miláčku,” řekla a Rowena sklíčeně protáhla tvář. „Je mi to strašně líto.” Skrze zcuchané chuchvalce vlasů prokmitl úsměv.

Rowena se posadila na lavičku a položila ruce na prázdný stůl. Přes kuchyň se přikolébal muž s náručí dřeva. Byl vysoký skoro sedm stop a celý seschlý. Upustil dřevo na stůl a Rowena rychle ucukla rukama.

„To je Gridmore, Dunnlin manžel,” zamručela Marlys. „Je tak slepý, jako je ona hluchá. Být tebou, tak uhnu. Myslí si, že jsi oheň. Asi jsi po noci s Garethem hezky rozpálená.”

Gridmore se otočil k Roweně s pohrabáčem v ruce. Rychle sehnula hlavu a schovala se pod lavici. Párkrát píchnul pohrabáčem do vzduchu, než narazil na krb.

Marlys chlemtala ze své dřevěné misky. „Vždycky mi dělá potíže představit si je v manželské posteli. Možná že ho vždycky na noc složí a strčí do skříně.”

55

Provinile nadskočila, když se zezadu přišourala Dunnla a zakřičela: „Už zase jíte, slečno Marlys. Koukám, že jste dojedla kaši od včerejška. Sir Gareth mi nařídil, abych udělala trochu čerstvé pro slečnu Rowenu.”

Dunnla praštila miskou na stůl před Rowenu. Oko Marlys, které bylo pod vlasy vidět, sledovalo, jak Rowena noří lžíci do kouřící doboroty a je jí naprosto jedno, jestli si spálí jazyk. Rowena spolykala smetanovou kaši a olízla si rty. Neubránila se, aby se na Marlys nezašklebila. Marlys práskla svou lžící o stůl, až se kolem rozletěly kousky ječmene. SO C3

Během několika dalších dnů litovala Rowena každé lžíce té kaše. Marlys měla dlouhou paměť.

Její hodiny psaní vypadaly takhle: Marlys chodila kolem stolu a Rowena se snažila napsat své jméno na útržek pergamenu. Marlys se vždycky zastavila, aby ji zatahala za ucho nebo rýpla špičkou brku a dala jí tak najevo, jak je hloupá. Rowena si ostatně o sobě myslela totéž. Celý den mívala paže pihovaté od inkoustu a uši červené. Když se pokusila nahlédnout Marlys pod vlasy, vysloužila si obzvlášť surové bodnutí. Pokaždé to s ní škublo, když Marlys vytáhla dýku, aby z pergamenu odřízla další kousek. Co když si ta nevychovaná holka splete brk s dýkou a probodne ji?

Jednou odpoledne se Roweně potřetí povedlo napsat své jméno jako Wenrona. Marlys jí napohlavkovala a pak rukou v rukavici smetla kusy pergamenu na zem. „Už toho mám plné zuby, učit psát hlupačku. Přišel čas, abych tě naučila něco užitečnějšího.”

Rowena raději příliš nepřemýšlela o tom, co Marlys považuje za užitečné, a poslušně ji následovala po schodech dolů až k sluncem osvětlenému kolbišti. Marlys až po ramena zmizela v nahrubo otesané truhle, která stála u vnější zdi opevnění. Hrabala se v ní a broukala si přitom melodii plnou tlumených kleteb. Pak Roweně kolem hlavy proletěla přílba. Uhnula se a sebrala ji. Prsty přejela po zašlém hledí.

Marlys se vynořila s dvěma dlouhými tyčemi, jejichž konce byly už dávno tupé. „Na turnaj bychom s nimi nikdy nemohly,

56

ale na tohle budou stačit. Radši bychom měly jít do lesa. Kdyby Gareth zjistil, že se tu tlučeme dřevci, místo abych tě učila, asi bychom dostaly nářez obě.”

„Ještě jsem neviděla, že by na vás vztáhl ruku.”

Marlys zahákla prst za límec Roweniných šatů a otočila ji čelem k sobě: „A ty si myslíš, že by mi nářez prospěl, co?” Rowena si rozpačitě odkašlala. „Myslím, že na to, aby vás Gareth trestal, je už pozdě. To měl spíš častěji dělat váš tatínek, když jste ještě byla malá.”

„Táta nikdy neměl čas, aby mi nabil. Měl moc práce s lichocením svému drahému synáčkovi.” Marlys ji postrčila směrem k věži u padacího mostu. „Jdeme, ty drzé štěně. Než slunce zapadne, rozdrtíme Saladinova vojska a prolijeme krev pohanů.”

Rowena se nadchla komediantstvím Marlys, pochodovala za ní a ostrým koncem dřevce ryla kolem hradu široký kruh.

Déšť, jenž Rowenu přivítal v Caerleonu, předznamenal konec léta. Ve vzduchu bylo cítit podzim. Na kraji lesa už leželo suché šustící listí v pestrých oranžových a žlutých odstínech. Marlys dovedla Rowenu na paseku porostlou kaparadím, kde voněla vlhká hlína a shnilé dřevo.

Rowena si vyhrnula šaty a uvázala je v pase. Marlys jí na hlavu narazila starou přílbu. Rowena ucítila slaný pach kovu a starého potu. Než si stačila zdvihnout hledí, dostala ránu, až se jí v hlavě rozezněly pekelné zvony. Rychle se posadila.

Sundala si přílbu a ruce se jí třásly. Marlys stála kousek od ní a kopí držela před sebou jako štít. „To jsem opravdu taky koukala tak hloupě, když jsi mě praštila zezadu?”

Rowena si třela uši a dívala se na Marlys přimhouřenýma očima: „Daleko hloupěji.”

Marlys se chechtala, sotva popadajíc dech. Pak si nasadila přílbu a hodila Roweně kopí. Rowena je chytila do jedné ruky. Pak uhodila přílbou o zem, aby uvolnila hledí, a zase si ji nasadila na hlavu. Skoro nestačila zdvihnout kopí, aby se zaštítila před útokem Marlys. Ta ji srazila na zem. Rowena se skrčila a Marlys se s řevem přehnala kolem ní. Koncem kopí se Roweně podařilo zachytit zbraň protivnice a odklonit ránu stranou, ale než se nadechla, byla Marlys zase u ní.

57

Odpoledne uběhlo, a Rowena by těžko spočítala, kolikrát se vyhnula ráně a upadla. Ve spáncích jí vždycky vítězně zašuměla krev, když se jí kopím třeba jen na okamžik povedlo zpomalit Marlys při útoku. Pak si na její rozkaz spustila hledí a dívala se skrze úzké štěrbiny na svět rozdělený na strakaté stíny lesa a tmavou postavu Marlys. Už se k ní zase řítila. Rowena znovu ztratila rovnováhu. Každičký sval v těle ji bolel. Náhle si všimla, že Marlys ztuhla a pokývla hlavou k lesu za ní.

Marlys si sundala přílbu: „Dobrý den, bratříčku. Myslely jsme, že jsi odjel vydrancovat sedláky.” Rowena se otočila a poklonila nejbližšímu stromu.

Garethův hlas se ozval odněkud zleva. „Musel jsem svou vášeň pro plenění a mrzačení ovládnout, protože jsem uslyšel, jak se v lese perou dvě silné dračice. Tropíte tu pěknou neplechu. Támhle, to asi nebude Dunnla, co?” Gareth sundal Roweně přílbu a její zlaté vlasy se jí rozlily kolem tváře. Pokrčila nohy v nové pokloně: „Dobrý den, sire Garethe. Doufám, že jsme vás nerozhněvaly.”

„Pánbůh chraň,” zamumlala Marlys.

Gareth zastrčil Roweně pramen vlasů za ucho. Oči pod tmavým obočím mu jiskřily. „Nejsi zraněná?” Rowena zavrtěla hlavou. „Pak se nezlobím.” Marlys si něco zamručela do přílby.

Gareth zajel prstem Roweně pod rukáv šatů a odhalil nachovějící modřinu. Zamračil se. Prstem ukázal na Marlys.

„Zato ty jsi mě hrozně rozčilila.”

Marlys dělala, že omdlévá: „Prosím vás, odpusťte mi, mylorde. Chvěji se už při pomyšlení, že se hněváte.” Rowena se začala hihňat. Gareth svraštil čelo a otočil se k ní. Předstírala kašel. „Obě byste zasloužily jít spát bez večeře za to, jaké nebezpečné hry hrajete.”

Rowena protáhla smutně obličej.

Marlys dokráčela ke Garethovi: „Z toho, abych šla spát bez své polévky, jsem už trochu vyrostla, nemyslíš? Rowena

může v posteli alespoň oždibovat tebe.” Prohrábla mu bradku svými po 58

praskanými nehty. „Pročpak se červenáš, bratříčku? Nerad vidíš, když se ta tvá maličká učí, jak tě zezadu propíchnout?”

Gareth ji chytl za zápěstí. Prsty se jí zkřivily jako dravci spár, a pak zase povolily. Pustil ji.

„K čertu s tebou, Garethe,” zamumlala potichu. Rowenu zamrazilo v zádech. „Ať vás oba vezme čert.” Marlys shrábla kopí, prudce s ním bodla do vzduchu a odklátila se do lesa.

Rowena zavrtěla hlavou. „Obávám se, že mě vaše sestra nemá zrovna v lásce.”

Gareth si ironicky odfrkl: „Marlys nikdy neměla ráda nikoho kromě mě.” Na Rowenin tázavý pohled dodal: „Copak ta její něžná péče není vidět na první pohled?”

Oba se zasmáli. Z Roweny spadlo napětí.

Gareth se ted už jen smutně usmíval: „Marlys mě miluje i nenávidí rovným dílem. V den svých šestých narozenin si ostříhala vlasy nakrátko, aby se mi více podobala. Otec si toho vůbec nevšiml. Jen jí pohladil po hlavě a objednal pro ni nové šaty. Marlys si z nich vyrobila draka a pouštěla ho z nejvyšší věže.” Odehnal vzpomínku. „Pojď, doprovodím tě do Caerleonu. S tou přílbou pod paží by si tě někdo mohl splést s králem zbojníků a dovléct tě na hrad, aby tě jeho vládce odsoudil.”

Rowena šla po stezce. Naladěna podzimním dnem napůl poskakovala jako dítě. „A je hradní pán milosrdný ?”

„Naopak!” zavolal Gareth. „Slyšel jsem, že je to strašlivý vlkodlak, který by krále zbojníků nechal bud oběsit nebo rozsekat na kousky.”

„A co kdyby ten král zlodějů byl žena?”

Gareth ztišil hlas do chraptivého zavrčení: „Tak to by ji spolkl celou i s botama!”

„Ale tak to říkala i Marlys…” otočila se a Gareth provinile ucukl pohledem z jejích nohou a podíval se jí do tváře. Vzpomněla si, že má šaty necudně vyhrnuté a uvázané mezi stehny.

Tváře jí zahořely a prsty se usilovně pokoušela rozvázat uzel. „Stůj klidně.” Gareth jí na ně položil ruku. Znehybnela. Klekl si před ni na koleno a hbitými prsty začal uvolňovat uzel. „Za chvilku už budeš zase oblečena jako pravá dáma.”

59

Jestli se ji svým širokým úsměvem pokoušel uklidnit, podařil se mu pravý opak. Klouby ruky se jí otřel o břicho, a Roweně se napjaly svaly. Ještě více zrudla. Dívala se mu na vršek hlavy a v jeho střapaté černé hřívě našla dva šedé vlasy.

„Kolik vám je let?” zeptala se ho tiše.

„A kolik si myslíš?” Zaklonil se a opřel se loktem o koleno.

11 ekla bych, že jste starší než Velký Freddie.”

Gareth se usmíval a vějířky vrásek kolem jeho očí byly najednou hlubší: „A jak je starý Velký Freddie?” Rowena se přestala červenat a svraštila čelo soustředěním. Gareth jí trpělivě dřepěl u nohou a ona počítala na prstech. „Je z nás nejstarší. Tak kolik vám je let?”

Gareth jí jedním prstem uvolnil uzel. Sukně šatů mu kolem rukou sklouzla dolů.

„Bojím se, že jsem dost starý. Je mi třicet tři.”

Rowena poletovala po stezce. Gareth si podepřel bradu dlaní a zamyšleně ji sledoval. V slunečních paprscích pronikajících skrze křivé větve staletého dubu vypadaly její vlasy jako surové zlato. Poskakovala z jedné strany stezky na druhou. Natáhla ruce a pohladila drsnou kůru ořešáku. Rozdrolila mezi prsty jemně žilkovaný list, zatočila se dokola a uhladila si sukni v náhlém záchvěvu ostychu.

Chladivý vítr k němu donesl její otázku: „A to si ve třiatřiceti připadáte strašně starý, sire Garethe?” Sklopil oči, dřív než se mu do nich stačila podívat. „Někdy ano, Roweno.”

Počkala, až vstane, a pak před ním poskakovala a pobíhala. Vesele vzdorovala prodlužujícím se večerním stínům, stejně jako poslední sluneční paprsek, který Garetha zahřál na hlavě.

so es

Ve dnech následujících po lekci rytířského klání, Gareth ani Marlys nevyhledali její společnost. Rowena se oddala lenošení, ale i když se snažila, moc jí to nešlo. Vydávala se sama do tichého lesního bludiště a vracela se špinavá od bláta, ale s úsměvem.

60

Dunnla se vždycky dívala jinam, když Rowena s plachým úsměvem položila na krb uloveného zajíce. Gareth jen zdvihl obočí, když se před ním ve dnech, kdy nelovil, objevilo na talíři čerstvé maso. Vždycky zamumlal něco o tom, že „se mu v lesích množí pytláci.” Dunnla se usmívala, přikyvovala a dělala slepou i hluchou, zatímco služky se vědoucně chichotaly. Rowena si zvykla chodit všude za Gridmorem, který byl buď moc slepý nebo moc zdvořilý, aby ji odehnal.

O tom, jak žijí vznešení lidé, toho mnoho nevěděla, protože otec rozházel matčin majetek, dříve než se Rowena narodila. Přesto ale vnímala nepřirozené odloučení Caerleonu od okolního světa. Hrad by měl být plný rytířů, panošů, pážat a sluhů, kteří by měli plnit Garethovy příkazy. Místo toho se sám strojil, sám oblékal do zbroje, a vůbec dělal všechno jen za pomoci hrstky služebníků na hradě, kde by takových sluhů bylo potřeba alespoň tisíc. Byla stále osamělejší a stále častěji musela vzpomínat na Revelwood. Jednou v noci seděla u krbu, objímala si kolena a myslela na Malého Freddieho, jak by mu chutnal sladký pudink, který Dunnla uvařila k večeři. Zbytek rýže a mléka, který sir Gareth nedojedl a nechal ležet na stole, by malému chlapci zaplnil žaludek aspoň na týden. Do očí jí vstoupily hněvivé slzy. V Caerleonu neznamenala nic, byla prostě jenom dalším člověkem, kterého bylo třeba nakrmit. Při pozornosti, kterou jí věnovali ostatní obyvatelé hradu, mohla klidně utéci, aniž by to zjistili.

Zvedla hlavu. V očích jí ještě pořád hořel plamínek vzdoru. Sir Gareth stál ve dveřích, opíraje se o jejich rám. Chladně si ji měřil a Rowenu popadla bláznivá představa, že jí snad dokáže číst myšlenky. Právě se vrátil ze svých polí. Plášť bez poskvrnky měl nedbale přehozený přes rameno. Na sobě měl jen halenu a krátké kalhoty, byl celý zaprášený od plev a zpocený jako sedlák. Vypadal unaveně a zároveň šťastně. Ve světle ohně mu jiskřily oči. Rowena se pokoušela v duchu porovnat rytíře, který jí vyhrožoval, že vyvraždí její rodinu, se smějícím se mužem, který včera večer vyhazoval medově sladké rozinky do vzduchu, aby je mohla chytit do úst. Asi pro něho neznamená víc než oblíbené domácí zvířátko, a podle Marlys navíc ne zrovna chytré.

61

Měla chuť s ním zatřást, vyžádat si odpovědi na otázky, které se nikdy neodváží vyslovit, strhnout mu jeho masku a objevit, kdo se pod ní opravdu skrývá.

Odpovědi by ale mohly být daleko horší než otázky a muž pod maskou mnohem nebezpečnější než maska samotná. Vstala a protáhla se kolem něho mezi dveřmi. Na jeho mumlavé „dobrou noc” odpověděla afektovaným pokývnutím. Slíbila tátovi, že tu rok zůstane, a to také splní. Stoupala po točitém schodišti a v zádech cítila Garethův pohled.

Podzim se chýlil ke konci, dny se krátily, a tím dříve se vždy přiblížila chvíle, kdy se Rowena stočila do klubíčka na svém lůžku z kožešin u nohou Garethovy postele. Teď už věděla, že ty kožešiny tam Gareth už první noc připravil, aby se jí hezky spalo. Cekala, že Gareth navrhne, aby se přestěhovala do komnaty k Marlys, nebo aby si našla místečko ke spaní někde ve velkém sále. Nikdy to neudělal a první noc se už neopakovala. Než Gareth přišel do komnaty, vždycky dávno tvrdě spala. Někdy nepřišel vůbec. Jednou byl pryč dokonce celý týden.

Rowena se jednou v noci s leknutím probudila. Srdce měla těžké neznámou touhou. Třela se líčkem o měkkou kožešinu, ale nepřineslo jí to útěchu.

Odhodila kožešiny a šla k oknu. Konečky prstů strčila do okenice, až zaskřípala a otevřela se. Komnatu zalilo bledé měsíční světlo. Zvenku sem zavanul studený větřík, až se zachvěla. Věděla, že studený vítr z Caerleonu bude zanedlouho prudce foukat i v Revelwoodu. Stříbrná měsíční záře vyleštila dlažební kameny na nádvoří do barvy vlasů Malého Freddieho. Rowena se tváří opřela o okenici a povzdechla si.

Ze tmy se ozval Garethův hlas, teplý a důvěrný jako dotyk: „Je ti smutno, Roweno?”

„Nevěděla jsem, že jste tady, mylorde.”

„Proč vzdycháš? Dobře tě živíme, je ti teplo a už se nemusíš plahočit od rána do večera.” 62

„Jenže tu není Irwin, který by mi vyprávěl pohádky, a Malý Freddie, který by mi kartáčoval vlasy.” Ta slova byla trpčí, než sama chtěla. Gareth si bude myslet, že je nevděčnice, ale dnes v noci jí to bylo jedno.

Gareth vstal z postele a natáhl si na nahé tělo spodky. Rowena se dívala do tmy za oknem. Sáhl pro hřeben, který ležel na stole, a pak zaváhal. Zvedl své mozolnaté prsty a podíval se na zjizvený povrch nehtů. Najednou se mu zdály hrubé a příliš obyčejné, nehodné dotýkat se té hedvábné spousty vlasů. Přesto ponořil své prsty do jejích hebkých vln a začal je jemně pročesávat.

„Posledních čtrnáct dnů jsi bledší a unavenější. Trápíš se pro svého snoubence?” Škádlivý tón zamaskoval zachraptění jeho hlasu. Dotkl se Roweniny tváře.

Na konečcích prstů mu zůstalo něco mokrého.

Zarazil se. Neovládl se, objal ji kolem pasu a přitáhl k sobě.

Rowena v jeho objetí téměř nedýchala. Opírala se zády o jeho boky a jejich teplo zahnalo chlad, který do komnaty

přinesl studený vítr. Naklonil k ní hlavu a rty se dotkl jejího krku.

„Vždyť nemusíš být sama, Roweno,” zašeptal.

Rowena tála v jeho náručí, nechala se zaplavit jeho teplem.

Líbal ji jemně na ucho. Zachvěla se. Nedával jí vlastně vůbec na vybranou, a přesto ji svými dotyky sváděl a podmaňoval.

Podívej, jak je okouzlující.

Ta slova přišla odnikud; nechutný, obviňující šepot. Rowena se podívala na ruce, které objímaly její pas. Tmavý porost, který na nich stál, se cize odrážel od její bílé košile.

Srdce se jí sevřelo a ztuhla. Přece není lady Alisa, aby mu zahřívala postel.

Její hlas byl o oktávu nižší než obvykle: „A čím se platí za vaši společnost, mylorde?” Gareth ji pustil a ustoupil o krok dozadu. Vítr byl najednou velmi studený.

„Nemohl byste mě poslat domů?”

„Mohl, ale neudělám to.”

Rowena se otočila: „Tak pošlete tátovi zprávu, že se mám dobře. Ze tu nemám hlad a…” rychle sklopila oči „…že mě tu nikdo

63

nijak netýrá. Můžete tím zmírnit soužení mé rodiny. Určitě pro mě tuhle malou laskavost můžete udělat.”

Gareth se od ní odvrátil, protože se nemohl dívat, jak ho úpěnlivě prosí. Kdyby si dupla nohou a nedůtklivě se dožadovala splnění svých přání jako nějaké rozmazlené děcko (které ostatně doufal původně v Revelwoodu najít), bylo by pro něho daleko jednodušší ji odmítnout. Těžko mohla něco vědět o tom, že dlouhé týdny strávil jen tím, že o ní nenápadně posílal domů zprávy. Rozšířil škodolibé drby mezi nevolníky, utrousil ledabylou poznámku před sousedním pánem, občas na koni projel vesnicí a vrhal kolem sebe chtivé pohledy. Pověst o Rowenině zajetí a jeho krutosti se jako požár šířila Anglií. Vypadalo to, že na sebe dříve přivolá hněv samotného krále Edwarda, než Lindsey Fordyce sebere tolik odvahy, aby se mu postavil tváří v tvář. Částečně ho ty pověsti, které sám rozšířil, zarážely a na druhou stranu moc dobře věděl, čím ty příběhy jsou výsledky jeho vlastních temných představ.

Rowena se dotkla jeho holé paže: „Moc vás prosím, mylorde…”

Uskočil, jako kdyby ho poranila. Praštil pěstí do stolu a rozbil přitom hřeben z perleti. „Ne! Jestli se tvůj otec chce o tobě něco dovědět, tak ať hezky přijde za mnou.”

Slova hněvu uvízla Roweně v hrdle, když v Garethově pohledu uviděla doutnající plamen, který ještě nestačil vyhasnout. Uhnula očima a sklopila řasy, aby jí do nich neviděl. Ozvala se mohutná rána. Dveře se zabouchly a byla sama.

Gareth se uhodil do holeně o něco dřevěného, a z úst mu vylétla nadávka. „Ale, ale,” ozvala se ze tmy tiše a posměšně Marlys. „Takhle se před dámou přece nekleje.”

Gareth přizpůsobil oči slabému světlu dohasínajícfho ohně. Vedle dveří na dřevěné lavici ležela na břiše Marlys a

dětinsky kývala nohama.

„Ukaž mi tu dámu a já ji poprosím za odpuštění,” zavrčel a v chůzi si natahoval rukavice. Protože Marlys došlo, že zřejmě míří do dveří, vyskočila z lavice, sedla si do nich a opřela se o ně rameny. „To tě ta tvá děvka tak rozzlobila?” 64

Gareth se zamračil a podíval se na ni tak, že by se před jeho pohledem roztřásla strachy většina mužů. „Uhni.” Marlys si prohlížela své roztřepené nehty. „Neřekla bych, že se na ni zlobíš. Ale asi z ní nemáš ani radost.” Gareth ji popadl za halenu a zdvihl ji tak vysoko, že se jejich nosy dotkly. „Asi toho nevíš tolik, kolik si myslíš, sestřičko.” Upustil ji jako pytel brambor a prudce otevřel dveře.

„Vím jen tolik, že kdyby tě ta sladká pusinka, co ji máš v komnatě, v noci zahřívala, nehnal by ses plný vzteku o

půlnoci z Caerleonu.” Gareth se zastavil.

Její hlas ztratil uštěpačný tón, a ted se nesl upřímnou ozvěnou po sále. „Proč, Garethe? Vždyť ona je jenom pěšákem v tvé hře. Její táta už určitě slyšel o zlatovlasém anděli, kterého vězníš ve své ložnici. Už si o tom šeptají i poddaní. To jsi chtěl, ne? Tak proč to neskončíš a nepošleš ji domů?”

Gareth se otočil na patě a jeho oči byly tmavší než půlnoční obloha: „Co bych z toho měl, kdybych ji poslal domů zneuctěnou a s dítětem?”

„Pomstil by ses.”

„Komu? Jí? Sobě? Ne, Marlys. Chci se dovědět pravdu, chci to víc než pomstu. A klidně si počkám.” Marlys se natáhla po jeho ruce, ale Gareth už byl venku a hrbil ramena proti ostrému větru.

Skrze okenice se do komnaty vplížil růžový rozbřesk. Rowena sebou škubla a shodila kožešiny. Chvíli klidně ležela. Zlobila se a bylo jí horko. Pak se zase přikryla, až jí z kožešin vykukoval jenom nos. Obrátila se na bok a rozhořčeně zaklela. Dívala se na chuchvalce prachu pod Garethovou postelí.

Ozvaly se Garethovy kroky, těžké a vrávoravé. Rowena uslyšela tvrdý úder, jak nohou narazil o dřevo. Ozvala se nesrozumitelná nadávka. Pak bylo ticho. Neodvažovala se otevřít oči. Náhle k ní zavanul pach jeho těla pot, pivo, vůně šeříku

65

a mezi tím vším bylo ještě cítit zemitý pach, jenž nedovedla rozpoznat. Jeho kroky se vzdálily.

Padnul do postele, aniž se obtěžoval se svlékáním. Až se komnata naplnila jeho pravidelným dechem, otevřela Rowena teprve pálící oči. Potichu se oblékla a vyklouzla z komnaty.

Marlys se opírala o sloupek dole pod schody. Někde pod rozcuchanými vlasy se jí leskly tmavé oči. Beze slova sáhla pro přílbu a kopí a hodila je Roweně. Vyšly do chladného rána. U kolbiště se na chvíli zastavily, aby si rozdělily kouřící ječný chléb, který měla Marlys nacpaný po kapsách.

66

6

Marlys se přihnala otevřenými dveřmi do Garethovy komnaty. Křičela tak, že Rowena leknutím málem spadla ze židle.

„Přijíždí! Konečně přijíždí! Viděla jsem jeho vlajky ze severní věže! Smím ho přepadnout? Prosím, řekni, že můžu. Garethe, dovol mi to. Nech mě, ať tomu hrdopýškovi zasadím pořádnou ránu.”

Marlys udeřila svým palcátem o stůl, aby předvedla „pořádnou ránu”. Pergamen, který Rowena studovala, se rozdělil na dvě poloviny, které se srolovaly. Rowena po nich hmátla. Gareth otevřel okno dokořán a vzácný papír se v mrazivém průvanu vznesl do vzduchu a vyletěl ven. Gareth tiše zaklel.

Marlys za ním přišla k oknu. „Proboha, támhle už jede. Nech mě, ať ho přepadnu. Vím o tom správném stromě.”

„Nechal nás na pokoji déle, než jsem počítal,” řekl Gareth. „Ta jeho zvědavost ho musela strašně trápit.” Rowena stála na špičkách, ale neviděla nic než jejich široká ramena. Prodrala se pod paží Marlys. Ta se otočila a Rowena se udeřila tváří o okenici.

„A podívej na tu jeho družinu! On snad s sebou veze půlku Anglie.”

Gareth si povzdychl. „Předvedeme tomu mizerovi, že jsme civilizovaní. Nikdy mi neodpustil, že jsem propustil otcovy rytíře. Netají se pohrdáním naším venkovským životem.”

Rowena se spustila na všechny čtyři. Gareth se na ni podíval dolů a zdvihl obočí, když se mu propletla mezi nohama a pak si u nich klekla. Roztržitě se mu opřela líčkem o ruku a veškerou pozornost soustředila na průvod, který se ted převalil přes kopec a zamířil ke Caerleonu.

67

Z Ardedonnu proudila rozjarená společnost a pustá krajina byla teď plna nachových a karmínových skvrn. Lehké kočáry a nosítka rozjasnily svými veselými barvami pochmurný den. Za nimi jeli koně, vyšňoření pokrývkami ze žlutého a smaragdového saténu protkávanými zlatem. Rowena zbožně vydechla obdivem a v uších jako by slyšela plynulé pleskání vlaječek připevněných na nosítkách, frkání nádherných koní vydechujících obláčky mlhy do chladného vzduchu a opojný smích načesaných dam uvnitř nosítek.

„Jeden pořádný štulec,” zaprosila Marlys. „To je jediné, co mu chci dát.”

„Ne,” odpověděl Gareth.

„Přísahám, že ho hned po prvním zakňučení pustím.” „Ne,” opakoval Gareth. Marlys našpulila ret, až jí vykoukl ze spleti vlasů.

Gareth na ni zahrozil prstem. „Zakazuji ti to. Blaine tě nemá tolik rád jako já. Přivítal by jakýkoli důvod, aby ti mohl píchnout kopí přímo do tvého malého černého srdce.”

Marlys ohrnula nos: „Blaine se mě všelijak snaží probodnout kopím, co jsem pohrdla jeho nabídkou k sňatku.”

„Že sis ho nechtěla vzít, by ti možná odpustil. Horší bylo, že jsi ho před jeho otcem srazila z koně, a Blaine pak u

něho upadl v nemilost. Nakonec ho na rytíře pasoval sir Bryan. Blaine byl hrdý chlapec.”

„Byl to hloupý kluk, když měl tu drzost políbit mě.”

Rowena se chvěla vzrušením. Gareth se podíval dolů na její zlatou hlavu, která mu spočívala na ruce. Měla zasněné oči a pootevřené rty, jak si prohlížela louku plnou barevných skvrn. Gareth se pevně chytil okenní římsy. Napadlo ho, co by s ním asi udělalo, kdyby se na něho Rowena podívala tímhle způsobem.

Rowena zaznamenala ten nepatrný pohyb. Tuhé spirálky chlupů na hřbetě Garethovy ruky ji škrábaly na hladké tváři. Odtáhla se, když si uvědomila jemný tlak jeho stehen na svých ramenou. Zvedla zrak podél jeho přiléhavých spodků, stříbrně vyšívaného lemu haleny a setkala se s jeho tmavýma očima. Jako náhodou ji pohladil po tváři konečky prstů. Zachvěla se, zježily se jí krátké vlásky na krku a zaplavilo ji horko. Byla zmatená.

68

Marlys se na ně dívala a culila se. Gareth na chvíli znehybnel, potom Rowenu popleskal otcovsky po tváři. „Pojedu do vesnice a přivedu více sluhů. Mámeli dnes večeřet, budeme večeřet ve velkém stylu, nebo vůbec ne. Jak znám Blaina, určitě doufá, že tu zasněží a stráví zimu tím, že si bude pochutnávat na našem hovězím a pivu.”

„A na našich služkách,” dodala Marlys, když Gareth odešel. Přemýšlivě se podívala dolů na Rowenu.

O chvíli později si Rowena podepřela bradu o ruce, a zapomněla na lesk Blainova průvodu, když se na kolbišti pod nimi objevil Gareth. Nasedl na Folia. Hřebec se vzepjal a Gareth jim vesele zamával do okna. Narovnal se v ramenou, pobídl koně a drobným klusem vyjel hradní bránou.

„Chtěla bys ho nenávidět, ale moc ti to nejde, co?” zeptala se tiše Marlys.

Rowena se prudce otočila. Marlys jí odhrnula pramen vlasů z úst. Pak se na ni sladounce usmála a natáhla k ní špinavou ruku.

„Pojď, poklade. Když už mi zakázal přepadnout Blaina, mám alespoň čas najít pro tebe nějaké šaty na hostinu. Kdybys tam přišla v těch směšných hadrech, úplně bys vybledla ve srovnání s tolika urozenými dámami. A to bys přece nechtěla, že ne?”

Rowena se jí váhavě chytila za ruku, a nebyla si jista, zda by nebylo lepší Marlys raději uhodit.

os

Dveře zaskřípaly v železných pantech a otevřely se. Rowena svírala Marlys ruku a nakukovala přes její vysoké rameno. Marlys vstoupila do šeré komnaty a její obyčejně hlučné kroky ted byly tlumené.

Nebyla tam úplně tma. Odpolední slunce probleskovalo skrze zatažené sametové závěsy a vrhalo na zakrytý nábytek slabé modré světlo. Zavanula k ní jemná vůně rozmarýny a také pach plísně. Začalo ji svědit v nose. Marlys jí vytáhla ruku z dlaně. Rowena potlačila kýchnutí.

„Je to tu pořád stejné,” zašeptala Marlys.

69

Z nástěnných svícnů visely v hustých šedých a bílých závojích pavučiny. Uprostřed komnaty stála postel s baldachýnem. Byla ještě větší než Garethova. Leželo přes ni jediné plátěné prostěradlo a Rowena skoro čekala, že se pod ním něco beztvarého zvedne a začne se to vznášet směrem k nim.

Marlys potřásla hlavou, jako by si chtěla v hlavě srovnat myšlenky, a zamířila k dubové skříni v rohu. „Myslím, že tu pro tebe najdeme šaty.”

Svými věcnými slovy celou atmosféru zlehčila, a zároveň Rowenu uklidnila. Lekla se, když dveře skříně uhodily do zdi. Zatímco se Marlys hrabala ve skříni, přiblížila se k posteli. Natáhla zkusmo prst a šťouchla do hrbolku v jejím středu. Slaměná matrace se začala čile pohybovat a zuřivě pištět. Rowena honem ucukla rukou.

„Myši,” oznámila jí Marlys, aniž se otočila. „Asi tu nějaké budou, protože kočky sem nechodí. Dávej si pozor na krysy, ano?”

Rowena se rozhlédla kolem. Veliká komnata ji zneklidňovala. Sedla si na roh postele a nohou zkoumala tmavou skvrnu na podlaze.

Pod postelí se ozvalo slabé škrábání drápků o kámen. Rowena zvedla nohy. Marlys si jí nevšímala. Vlezla do skříně a byly z ní vidět jen podrážky bot. Její hlas zněl tlumeně: „Když jsem byla malá, schovávala jsem se tady. Ta skříň prochází zdí a klidně by se do ní vešlo deset lidí.”

Rowena se naklonila přes okraj postele a opatrně nadzvedla prostěradlo. V tajuplném světle jen slabě rozeznala obrysy kolébky. Rukou pohladila její krásně vyřezávaný povrch. Na prstu se jí zachytila vrstva prachu.

Marlys se zvedla ze skříně a spokojeně zasykla. Rowena provinile pustila prostěradlo. Marlys rozbalila hromadu látky v barvě paví modři lemované hermelínem. V tajemném modrém světle se zdálo, že pomačkaný samet ožil a vznáší se nad podlahou.

Marlys zvedla vlečkový zvonový rukáv spodní tuniky, která měla stejnou barvu jako šaty: „Tak co jim říkáš? Já myslím, že ti budou slušet. Ta modrá ti půjde k očím.”

Bohatá modř šatů měla daleko k barvě jejích očí, ale Rowena to neřekla nahlas. „Jsou krásné, ale já se neodvážím vzít si na sebe šaty, které patří někomu jinému, bez jeho svolení.”

70

Marlys se uchechtla: „Dáma, které by to mohlo vadit, je už dávno pryč. Patřily mé nevlastní matce, a ta je skoro dvacet let mrtvá. Máš moje povolení, a nic jiného nepotřebuješ.”

Narovnala šaty Roweně do náruče a vrátila se ke skříni. Vytáhla odtamtud čepec a pás. Mumlala si pro sebe:

„Narovnej se, Marlys. Učeš se, Marlys. Nehrb se jako opice, Marlys. Ta hloupá ženská si myslela, že ze mě udělá dámu.”

„Opravdu, hloupá,” řekla tiše Rowena. Vzduchem přiletěl závoj a přistál jí na hlavě. Rowena si odhrnula vzdušnou hebkou látku z očí: „Byla hezká?”

Marlys pohodila hlavou v energickém souhlasu.

„Bože, jak ta byla krásná! Měla havraní kadeře, které jí sahaly až do pasu a jasně modré oči.” Rowena se nohou dotkla kolébky. „Měla s vaším otcem dítě?”

„Přišla sem už s děckem. Nikdy na něj neměla dost času, pořád ho jenom zavinovala. Vždycky jsem se schovala do skříně, a když ho nechala o samotě, vykradla jsem se ven a tu malou tlustou potvůrku jsem odvázala. Macecha se z toho mohla vždycky zbláznit. Nikdy nepřišla na to, jak se to mrně dostalo z popruhů. Bůh jí dal krásu, ale mozek zrovna ne.” Marlys se plácla hřebenem do dlaně. „Zrovna jako tobě.”

Přešla komnatu rychlými jistými kroky. Smetla přitom plátno pokrývající stůl a neopatrně shodila na zem krabičku z borového dřeva. Rowena se sehnula a zvedla ji. Přejela prstem po skloněném křídle ptáka vyřezaného do bledého dřeva. Chystala se krabičku otevřít.

Marlys jí vytrhla tu věc z ruky: „Když otec poslal zprávu, že nám přivede domů novou matku, Gareth pro ni tohle vyřezal. Strávil nad tím mnoho dní.”

„Jak zemřela?”

Marlys zvedla oči od krabičky. Podivně se usmála: „Měla špatné srdce.” Odhodila krabičku za sebe a Rowena sebou při tom zvuku trhla.

„Nestůj tady a nekoukej na mě. Máme spoustu práce.”

Rowena se pro sebe usmála a pomyslela si, jak je milé, když jí říká jménem, a ne „štěně”. Čeho asi chce Marlys svou laskavostí dosáhnout?

71

Sir Blaine z Ardedonnu dobyl Caerleon, aniž byl tasen jediný meč. Snesla se noc a hrad byl plný světla a smíchu. Hudba zvonila mezi stropními trámy. Vlaštovky vylétly jako šipky do noci a hledaly jakýkoli úkryt před nevázaným veselím. Statní nevolníci si vyhrnuli rukávy na svých chlupatých pažích a odtáhli nábytek ke zdi, aby bylo více místa k tanci. Dunnla se štrachala z kuchyně a zase dovnitř a křičela příkazy, při kterých mnohé dámy afektovaně omdlévaly. Gridmore na její povel pokládal talíře studeného drůbežího masa na krb a náruče polen dámám do klína. Blaine na ten chaos dohlížel s rukama v bok a s majetníckym úsměvem. Sám pak zachránil ječícího trpaslíka z pece, kam ho strčil Gridmore, který si ho spletl s kancem na pečení.

V opuštěné komnatě na vrcholku věže slyšela Rowena slabé pištění trubek a zlostné vřískání, jako kdyby na tu hostinu dole zaútočilo stádo prasat. Zadívala se do zrcadla z tepaného stříbra. Mrkala na ni z něho cizinka. Mělce dýchala. Dotkla se dvěma prsty své tváře. Měla pleť chladnou a cizí jako povrch zrcadla.

Na tvářích jí zářily dvě karmínové skvrny ladící s bohatou červení jejích rtů. Oči si orámovala černidlem. Pokaždé když mrkla, přilepila se jí víčka k sobě, až měla strach, že už je nikdy neotevře. Rasy si ztmavila popelem a zpevnila olejem, až se jí obloukem pnuly jako neposlušní pavoučci až k načerněnému obočí. Vlasy spoutala zlatou síťkou. Od síťky splýval modrý čepec skrývající pevný krk pod záhyby hladounkého sametu.

Počítej do sta a pak přijd dolů a připoj se k nám.

Rowena začala nahlas počítat, jen co k ní dolehla poslední slova Marlys. Dostala se k osmi, zapomněla další číslo, které ji Marlys naučila, a musela začít znovu. „Čtrnáct,” mumlala. „Šestnáct, čtyřicet čtyři, šedesát osm, dvanáct, sto.” Vyskočila ze židle a přišlápla si rukávy spodní tuniky. Ruce držela v nepohodlném úhlu před sebou, až došla ke dveřím. Pokusila se mezi nimi projít, ale zlatý pás kolem boků se zachytil o železnou kliku. Trhla sebou, aby se vysvobodila. Zaklela, jak se to naučila od Garetha, a ještě lépe od Marlys. Jestli to takhle půjde dál, určitě se nestane, že by si jí Gareth nevšiml. Bude totiž jediná dáma v sále, která spadne přímo na nos.

72

Zaslechla svěží tenor, a pak se někdo zařehtal nosovým smíchem. Došla na otevřený ochoz nad schody a zpomalila. Uchvátila ji záplava barev a světel v sále pod ní. Klekla si a chytila se zpocenými dlaněmi za sloupky zábradlí.

Svíčky byly nahrazeny pochodněmi. Po celé délce krbu planul oheň a průvan bylo cítit pouze ve vzdálených opuštěných koutech. Dámy stály v řadě vedle sebe, tleskaly a točily se kolem mužů. Jejich navoněné rukávy a čepce z blýskavého hedvábí za nimi vlály ve svůdném tanci. Garetha nebylo vidět.

Uprostřed kruhu panošů zarachotily o kameny kostky. Chlapci u toho pořádně halasili. Rowena nebyla vůbec překvapena, když mezi nimi našla Marlys. Jediný ústupek hostině byl, že si Marlys oblékla nablýskané černé rukavice, nedávno ukradené z Garethovy komnaty. Zrovna přecházela na druhý konec skupiny a zrezivělá pochva jejího meče zařinčela o krb.

Podívala se svýma tmavýma očima na ochoz. Rowena se schovala za dřevěný sloup.

„Zdá se, že se objevujete na těch nejzajímavějších místech,” ozval se nad Rowenou přátelský hlas. Zvedla hlavu. O protější zed se opíral sir Blaine, paže zkřížené na prsou. Usmál se koutky úst. „Spíte v mém sále a krčíte se za sloupy. Jste tajemná dáma. Ptal jsem se Garetha, kde jste celý večer. Odpověděl mi „Někde tady” a vypadal, že se strašně zlobí. Plácání nesmyslů patří k příjemnějším stránkám jeho povahy.” Natáhl k Roweně ruku.

Přijala ji a oči se jí zúžily podezřením. Jemně jí pomohl na nohy. „Aha, tak vy jste ještě nezapomněla, že?” Řekl to s rozpačitým úsměvem, kterým si kdysi musel získat srdce každé chůvy. „Přísahám, že nemám v úmyslu vás tady na ochozu znásilnit. V Ardedonnu jsem se spletl. Myslel jsem, že jste žena trochu jiného ražení. No tak. Nekřičte na mě. Vidím, že jste si za svého pobytu v Caerleonu osvojila Garethovu upovídanost.”

Rowena otevřela pusu a zase ji zavřela. Neřekla ani slovo.

„Tak ale ted už toho mám dost,” pokračoval Blaine. „Nebudu u tak okouzlující dámy trpět takové řeči. Měla byste se stydět.”

Rowena se konečně nachytala: „Stydět byste se měl vy. I když pominu, že jste si o mně myslel něco jiného, neměl jste se mi vnu

73

covat. Rytíři mají být hodní a ušlechtilí. To byste dámě nízkého původu nedal na vybranou? Kavalírství vám asi nic neříká?”

Blaine jí zatleskal: „Jak vám jiskří oči, když se snažíte někoho napravit! Tak jen dál, jen dál! Nepřestávejte!”,

„Myslela bych si…” Rowena se zarazila a uvědomila si, že se nechala unést výčitkami. Blainovi svítilo v očích nezbedné světýlko. Rowena se přestala mračit a váhavě se usmála.

„Víte, krásná paní, já jsem tehdy nebyl omámený jenom vaší krásou, ale taky pivem. Druhý den ráno jsem se probudil, v hlavě mi bušili permoníci a bolela mě brada. Byl jsem znechucený a zahanbený, když jsem si vzpomněl, jak jsem se k vám choval. Poníženě vás prosím za odpuštění.”

Než mu mohla odpovědět, vzal ji za ruku a vedl ji k zábradlí ochozu.

Přímo pod nimi se pěvec Mortimer skláněl nad svojí loutnou a hříva blonďatých vlasů mu padala do tváře. Dáma oblečená od hlavy k patě v šarlátu se mu svalila do klína. Odstrčil ji a zabrnkal na struny nepříjemnou notu. Pak se mu místo dámy posadil do klína smějící se panoš a Mortimerova hudba jako by rázem dostala křídla. Sál zaburácel smíchy.

„Gareth mi vždycky říkal, že se tu můžu chovat jako doma,” řekl Blaine.

„A vy jste si jeho slova vzal k srdci, že?

„Ne tolik, jako ta vaše. Co si o té hostině myslíte?”

Rowena si opřela bradu o ruku, aby si odpočinula od váhy těžkého čepce. „Připomíná mi nedůstojné obléhání.”

„Jak okouzlující myšlenka! Obléhání bez krve a bitvy, zato se smíchem, hudbou, legrací a zábavou. Copak vám

přitom nezpívá krev v žilách?”

Rowena pokrčila rameny. Nevšimla si chraplavého podtónu v jeho hlase. Blaine se opřel loktem o zábradlí a naklonil se k ní, jako by byli staří známí:

„Co byste dělala, kdyby to byl skutečný útok, skrytý pod pláštíkem přátelství? Možná jsem spěchal nahoru, abych unesl hradní paní, když pán nedává pozor.”

„Marlys je hradní paní.”

Blainovi ztuhl úsměv na rtech. „Marlys není žádná paní.”

74

Rowena se od něho odtáhla. Očima prohledávala sál. „A kde může být hradní pán?”

„Asi si někde povídá o nudnějších stránkách rytířství, jako jsou turnaje a koně.”

„A čemu vy dáváte přednost?”

„Mám raději ženy než klisny, jestli se ptáte na tohle.”

„Bezpochyby máte rád ženy, které se vám vrhají k nohám a žadoní o vaši přízeň.”

„Víc se mi líbí takové, které se mi vrhají na bradu. A musím dodat, že úspěšně.” Zamnul si bradu, jako by ho v ní při té vzpomínce píchlo.

Rowena potlačila úsměv. Jeho roztomilému úsměvu se těžko odolávalo. „Jestli čekáte, že vás budu prosit za odpuštění, jste na omylu.”

„Kvůli jediné vaší omluvě bych čekal celé věky.”

Lehce by se mu to mohlo stát, protože v tu chvíli vstoupil zvenčí do sálu Gareth. Rowena čekala, že přijde se skupinou rozesmátých rytířů, ale on přišel sám. Byl o ramena a hlavu vyšší než většina mužů v sále. Nevypadal jako bodrý hostitel, ale spíše jako cizinec. Ramena měl rovná a záda vzpřímená v obranném postoji hraničícím s arogancí. Zdálo se jí to, nebo byl smích v sále najednou pronikavější a ticho ostřejší? Mortimer udeřil do strun s novou prudkostí, jako by hudba měla to prázdno vyplnit. Gareth uchopil pohár, který mu nabízela nějaká dáma, a zvedl ho v posměšném prípitku pěvci.

Dopil a zvedl ruku té dámy ke svým rtům. Když ji políbil, dáma udělala pukrle. Zpod čepce jí vyklouzl pramen světle plavých vlasů a Rowena poznala lady Alisu.

Garethova tmavá hlava se jí rozmazala před očima. Žaludek se jí sevřel. Byla to jemná bodavá bolest, jako by ji uvnitř píchalo tisíc maličkých nožů. Blaine se jí chladně díval do tváře svýma karamelovýma očima.

Gareth zvedl hlavu a podíval se na ochoz. Rowena honem uskočila za sloup a přitiskla se k němu zády, jako by mohla splynout s dřevem a zmizet. Pevně zavřela oči. Musela být blázen, když si myslela, že si jí Gareth všimne, když se nechá od Marlys nastrojit jako maškara. Ted vůbec nepotřebovala, aby si jí všímal.

75

Popadla sukně do rukou a chystala se utéct, ale Blaine ji chytil za ruku. „Půjdeme si zatančit, milý panoši?” Vyzývavě zvedl obočí a políbil jí rychle pulzující zápěstí.

Rovena mu vytrhla ruku a na chvíli si s radostí pomyslela, že Blaine upadne. On místo toho zakolísal, pak to vyrovnal a vysekl jí posměšnou poklonu. Postrčil ji ke schodům.

Mortimer zpíval baladu a vytáhl svůj hlas tak vysoko, že ani nebyl znát jeho nosový prízvuk. Dáma v koutě půvabně plakala při sladce nahořklé písni o selském děvčeti, které svedl a zapudil záletný rytíř. Stůl u zdi byl plný pečeného skopového a kančího masa. Jedlo se stále méně, a naopak, stále více se pilo teplého piva ze soudků, jež stály naražené na krbu. Lidé se smutně zahloubali, jak to tehdy bylo v módě, a poslouchali, jak Mortimerovi vyletěl hlas do triumfálních výšek, kterých už ráno nebude schopen.

Gareth jemně setřel Alis slzy cípkem její vlečky. Poslední tóny dozněly. Chvíli bylo slyšet, jak lidé popotahují nosy, a náhle zabouřil potlesk. Rowena plula ze schodů a rukávy se za ní plazily, jako by k ní nepatřily. Blaine ji držel pod paží a záměrně se tvářil napůl radostně a napůl provinile. Zvědavý šepot prolomil ticho. Marlys popošla o dva kroky k nim, pak se zastavila a svěsila ruce volně podél boků. Dole pod schody se Blaine Roweně hluboce uklonil. Chtěla se také uklonit, ale místo toho se mu skácela k nohám.

Gareth se odvrátil od Alisy a naskytl se mu pohled na elegantní postavu Roweny klečící v mohutném oblaku paví modři u Blainových nohou. Upustil pohár na podlahu, až burgundské víno postříkalo vlečku levandulových šatů Alis. Vstal jako omámený, jako by si neuvědomoval, že se všichni dívají jenom na něho.

Popadl Rowenu za okraj rukávu lemovaného hermelínem a nahmátl pod ním její paži. Zaryl jí do kůže své prsty tvrdé jako ocel. Zamrkala na něho. Oči se jí ztrácely mezi hrubými černými linkami.

„Co to tu, proboha, vyvádíš?” zeptal se. Jeho hlas zazněl v náhlém tichu drsně. 76

Svíral ji, a Rowena si skousla spodní ret, aby se jí netřásl. „Přišla jsem na hostinu, mylorde. Nezakázal jste mi to.” Zatřepal s ní: „Kde jsi našla tyhle věci?”

„Já… my…,” Rowena našla pohledem Marlys. Opírala se o zeď a zírala na špičky svých bot. Rowenu ta zrada pálila v krku. Dívala se Garethovi do očí a místo omluvy raději mlčela.

Gareth ji pustil. Blaine jí podepřel záda, protože kolena ji zradila.

Gareth byl v obličeji celý rudý. „Vypadáš směšně.” Strhl jí čepec a hodil ho na zem.

Rowena zbledla, jako by ji udeřil. Vlasy jí spadly na ramena, celé zplihlé a bez lesku, který ztratily pod tíhou čepce. Rozhlédla se po načerněných obočích a nalíčených očích dam. Hřbetem ruky si přejela po tváři. Na kloubech jí jako krvavá pohmožděnina ulpěla karmínová červeň. Někdo z hostů se nervózně zachichotal. A pak další.

Rowena sklopila oči. Potom se vzpřímila a uklonila Garethovi. „Odpusťte mi, mylorde. Žila jsem moc dlouho mimo dosah současné módy. Už vás nebudu obtěžovat.”

Nadzvedla si rukama sukně. Připadalo jí, že jsou snad lemované olovem. Dav se rozestoupil, aby mohla projít, a lidé se jí přestali pošklebovat. Gareth se díval, jak se Blaine uculuje. Sebral sluhovi z podnosu pohár a vtiskl ho příteli do ruky.

„Pij, kamaráde. Konec konců, je to tvoje hostina.”

Garetha hřál pohár v ruce. Zakroužil jantarovou tekutinou, obrátil ho do sebe a natáhl se pro další.

7 7

Rowena se rozběhla a nevšímala si zvědavých pohledů lidí, kteří zůstali venku. Utíkala přes padací most a Mortimer v sále zabrnkal na loutnu v rytmu jejího běhu. Přes nádvoří ji pronásledoval výbuch smíchu. Po tvářích jí stékaly slzy a špinily svěží modré šaty karmínovými pramínky. Vlečka se jí zachytila na osamělém kůlu. S pocitem zvráceného uspokojení roztrhla drahý samet.

„Roweno!” ozval se za ní chraptivý, udýchaný výkřik.

Zastavila se na chvíli u vnější zdi zalité šikmým paprskem měsíčního světla. Křik se ozval znovu, tentokrát blíž. Vyrazila vpřed a bez váhání prolétla stínem hradních věží. Vběhla na kolbiště. Ještě dva, tři skoky, a bude v lese.

„Roweno!”

Ten hlas byl podivně prosebný. Ztěžkly jí nohy. Klopýtla, zastavila se a položila si ruce na kolena. Odpočívala. Všude bylo ticho, jen v blízké stáji tlumeně ržáli koně. V suché trávě zašustily kroky a v bráně se objevila Marlys, oči zakryté rozcuchanými vlasy. Rowena se o kousek posunula k lesu, nenápadně, jako laň připravená k útěku.

Marlys zvedla ruku. „Prosím tě, nedělej to. Nikdy jsem nechtěla…”

„A co jsi chtěla?” odpověděla Rowena a její hlas byl tvrdý jako křemen.

Marlys zavrtěla hlavou. „Já nevím. Tohle ne. Měl to být neškodný šprým, prostě jenom malá lumpárna.” „Tvůj bratr asi nemá takový smysl pro humor.”

78

„Gareth už delší dobu nerad žertuje.” Marlys roztržitě převracela nohama kopí, která tam ležela na hromadě pod truhlou.

„Proč se na mě tak díval? On neměl vaši nevlastní matku rád?”

Marlys pohodila střapatou hlavou a drsně se zasmála: „Měli se moc rádi.” Rowena přišla blíž: „Tak ho asi zabolelo, když jsem mu ji připomněla?”

„Když bylo Garethovi dvanáct, přivedl nám otec na Caerleon novou matku. Byla mladší než táta ráda se smála a byla veselá. Bylo to, jako by k nám přišel živý anděl, aby nám zpříjemnil život.”

Marlys ztišila hlas: „V té její líbeznosti se ale skrývala kapka jedu. Gareth sotva vyrostl z klukovských let, a jí se zalíbila jeho hladká pleť a nevinnost. Když král Edward povolal otce do bitvy proti Walesu, uprosila ho, aby Garetha neposílal, jak bylo zvykem, k Blainovu otci na vychování. Místo toho sem nechala poslat Blaina a vychovávala je sama jako pážata.” Marlys se Roweně upřímně zadívala do očí. „Naučila Blaina vybranému chování. A Garetha naučila všechno ostatní.”

Rowena zvedla ruku, aby zastavila ten proud slov, který se Marlys valil z úst, ale bylo pozdě:

„A tak v útlém věku čtrnácti let spáchal Gareth hřích, protože miloval manželku svého otce. Když Blainův otec přinesl zprávu, že náš otec zemřel na následky zranění po otráveném šípu, šel Gareth za ní, aby jí řekl, že prosil kněze za odpuštění pro jejich duše. Našel ji v její komnatě v objetí jednoho z otcových rytířů. Otec stále ležel na blátivém bitevním poli někde ve Walesu a jeho tělo ještě ani nevychladlo.” Marlys popadla jedno z kopí a přecházela po kolbišti jako zvíře v kleci.

Rowena si sedla do trávy a tiše se zeptala: „Co udělal Gareth?”

Marlys se prudce otočila. Jedno oko se jí tajemně a vítězně zalesklo pod hřívou rozcuchaných vlasů: „To je právě ono. Nikdo to neví. Druhý den ráno ji našli s Garethovým mečem v srdci. Elayniny prsty ještě ležely v louži krve.

Namočila si je do ní, aby na povlečení napsala Garethovo jméno.” Roweně vytanula na mysli slova dotěrné melodie:

79

Byla krásná Elena krutě zavražděna. Nevěrná ženo, zabilo tě jméno.

Elayne. Rowena si opřela čelo do dlaně. Měla ho studené a vlhké. Prsty rozčileně popotahovala sametovou sukni. Pak zvedla hlavu a chladně řekla:

„Tys mě oblékla do jejích šatů.”

Marlys stála v paprsku měsíčního světla a opírala se o kopí jako o hůl: „Nechtěla jsem…”

„Tys mě oblékla do jejích šatů,” opakovala Rowena, o poznání hlasitěji. Nejisté se postavila, a kopí jí samo skočilo do zpocené dlaně.

„Roweno, nikdy bych…”

„Tys ho donutila, aby se na mě podíval, a uviděl Elayne. Jak mě musí nenávidět…”

Ohromilo ji, jak ji bolí Garethovo odsouzení. Rozhněvala se. Marlys neměla skoro čas nastavit kopí jako štít, když na ni Rowena zaútočila. Opuštěným kolbištěm se nesl třeskutý náraz dřeva o dřevo. Marlys klopýtala dozadu, a hledala kousek pevného místa pod nohama. Rowenu ani nenapadlo přemýšlet, odkud se v ní ta strašná mučivá úzkost vzala. Se vzteklým řevem, spíše zvířecím než lidským, udělala celou svou vahou prudký výpad dopředu. Kopí Marlys se s ohlušujícím zapraskáním rozlétlo na kusy. Marlys upadla pod vahou Roweny na záda a téměř nemohla dýchat, protože jí Rowena přitlačila na krk kopí. V pádu se Marlys odhrnuly vlasy z tváře a vystavily ji nemilosrdnému mě síčnímu světlu.

Roweně nikdy nedalo spát, proč si Marlys dává tolik pozor, aby měla zakrytou tvář. Napadaly ji romantické příběhy o strašných popáleninách nebo škaredých jizvách. Pravda byla daleko horší.

Marlys byla krásná.

Garethovy ostře řezané rysy byly u jeho sestry vyhlazeny a zjemněny. Měla pravidelný obličej a vysedlé lícní kosti. Marlys se upřeně dívala na Rowenu a v měsíční záři jí oči jiskřily jako

80

úlomky obsidiánu. Plné rty sevřela do pyšné linky. Rozcuchané vlasy tedy skrývaly ženu, před kterou i lady Alisa vypadala jako ubohá napodobenina toho, jak si Bůh původně představoval ženu. Rowena se na ni užasle dívala a ruka s kopím jí klesla.

„Proč?” zeptala se, a sama si nebyla jista, proč se ptá. Marlys do ní strčila a Rowena se bez námitek odkulila stranou. Marlys se posadila a otočila se zády k Roweně. A už jí vlasy zase visely jako záclona přes obličej. Ve chvíli, kdy mohla promluvit, aniž by jí přeskakoval hlas, neměla už ke komu.

Rowena běžela a strhávala ze sebe šaty po mrtvé ženě, jednu vrstvu zrádného sametu za druhou. Zaryla nehty do vyšívaného živůtku a škubala tak dlouho, dokud ho neutrhla. Blízký keř se ohnul pod tíhou kamelotové spodní košile. Lhostejně odhodila zlatý pás a hned za ním letěl i hedvábný kapesníček. Ted už měla na sobě jen svou vlastní tenoučkou plátěnou košili. Běžela lesem jako svobodný pták a s lehkostí uskakovala před kmeny stromů. Byla volná, volná jako předtím, než Gareth přijel do Revelwoodu. Nic by ji ted nezastavilo. Ani Gareth, ani táta. Nijaké hrozby ani sliby.

Bylo jí jedno, že ji do obličeje šlehají větvičky. Běžela hlouběji do lesa, a pod borovicí po ní zbylo jenom spadané listí.

Měsíc vrhal mezi větvemi plnými šišek skvrnité stíny. Zastavila se, a poprvé teď pocítila chlad listopadové noci. Větve tajemně zaskřípaly a na pažích jí naskočila husí kůže. Vyzula se ze saténových střevíčků a opět se rozběhla. Do bosých nohou ji píchalo jehličí. Doběhla na okraj nízkého mlází a ucítila drsnou kůru borovice. Zastavila se, protože uslyšela burácení přehlušující vítr. Ze země vyvěral bystrý potok a valil se do tůně postříbřené měsícem. Rowena bez váhání rychle seběhla z kopce a skočila do ledově chladné vody. Potopila se do hloubky, vynořila se a vytřásla z vlasů jiskřící kapky vody. Smývala ze sebe temnou skvrnu Caerleonu.

81

Skrze clonu vlasů, která svět barvila na černo, Marlys viděla, jak se k ní blíží Gareth. Sel volným krokem přes kolbiště a dával si na tom hodně záležet. Marlys poznala, že pil. Opřela se za zády o loket a mezi zuby si zastrčila duté stéblo trávy. Jemně do něho foukla. Do noci se ozvalo strašidelné zapískání. Gareth se před ní zastavil a pevně se rozkročil.

„Viděla jsi ji?” zeptal se. Jazyk se mu vůbec nepletl. Marlys krátce foukla do rákosu: „Utekla.”

„Trucuje?”

Marlys mu vyplivla trávu k nohám: „Jestli sis toho ještě nevšiml, tak Rowena moc nemá na trucování povahu.”

„Tak kde tedy je? Není ani v kuchyni, ani v mých komnatách.” „Však jsi jí taky nedal důvod, aby tu zůstala, nemyslíš?” Gareth se na ni rozpačitě díval: „Ty víš, kde je?” „Už jsem ti to přece řekla. Utekla.”

Gareth si dřepl vedle ní. Zajel jí prstem pod vlasy a jemně jí je odhrnul. Dnes v noci už jí podruhé svítil měsíc na skloněnou tvář.

Jejich tmavé oči se setkaly. Marlys trhla krátce hlavou směrem k lesu. „Utekla, a je to dobře. Proč ji nenecháš jít? Copak ti nedochází, že sem její táta nepřijde? Nebo už je ti to jedno?”

Gareth se zamračil a vstal. Marlys zase spadly vlasy do očí.

„Rowena to v lese nezná. Mohla by se ztratit, mohli by na ni zaútočit vlci nebo medvědi.”

„A sežrat ji?” ušklíbla se Marlys.

Gareth se zamračil ještě víc. Otočil se na patě a vydal se ke stájím. Najednou byl střízlivý a naučenými pohyby si utahoval rukavice. Ze stínů vyklouzl Blaine a chytil Garetha za paži. „Garethe, já jsem to všechno slyšel. Dovol mi svolat rytíře a pojedeme ji hledat.”

Gareth se mu vytrhl: „Stačí, že Rowenu už ohrožuje jeden druh kance. Nerad bych, abys ji obtěžoval ještě i ty.” Zmizel ve stájích, za chvíli se zase objevil a vedl Folia. Nasedl a Blaine musel uskočit stranou, aby se vyhnul kopytům.

„Garethe, je mi jasné, že tu dívku nemáš nijak v lásce. Vyhrál jsi ji. Pojďme se tedy o ni znovu vsadit. Třeba ji vyhrajú já.”

Gareth si omotal uzdu kolem rukou a donutil vzpínajícího se koně k poslušnosti. Pak se chladně usmál koutkem úst:

„A co budeme hrát? Kostky? Šachy? Nebo budeme zápasit?” 82

Blaine o krok ustoupil a odevzdaně zvedl ruce na znamení, že se vzdává. Gareth pobídl Folia. Na nádvoří zabušila kopyta a jejich zvuk pak postupně utichl v noční tmě.

Blaine se ohlédl na kolbiště. Na místo, kde předtím v trávě seděla Marlys, svítil měsíc. Marlys byla pryč. Z kamenné zdi nad Blainem spadl oblázek. Podíval se nahoru. Ze střechy nad stájemi sklouzla postava v přilbě držící v ruce kopí. S vítězným jekem skočila Blainovi za krk.

Gareth se prodíral prastarým tajemným lesem. Zdálo se mu, jako by jeho hrad plný světel a smíchu nikdy neexistoval. Ze všech stran bylo slyšet noční zvuky: třepetání neviditelných křídel ve větvích, rozhořčené zaskřehotání žáby, zašustění listu, jenž se otřel Garethovi ve tmě o tvář. Už byl daleko v lese. Zastavil se a zavolal její jméno. Vlastní hlas mu vrátil do uší chraptivou ozvěnu. Folio pod ním se chvěl. Ticho přerušil jen výkřik lelka.

Pobídl koně a projeli skrze popínavé houští. Folia popálily do nártů kopřivy. Zastavil se, potřásal hlavou a nechtěl jít dál.

Gareth slezl, vytasil meč a prosekával v porostu stezku. Kůň tiše ržál a zahříval mu svým dechem záda. Gareth se zastavil a chytil do prstů kousek sametu visící na nízké větvi. Dlouho se na ten měkký útržek látky díval. Zvedl hlavu a spatřil světlo, které svítilo před ním skrze keře. Rozhrnul větve. Měsíc vrhal stříbrné paprsky na spadané jehličí.

Gareth jako náměsíčný vstoupil s mečem v ruce do vábivého světla. Všechny stíny byly najednou pryč a v nose ucítil pronikavou vůni lesa. Pod holým svahem ležela vedle potoka dívka v bílém. Gareth si nejdříve myslel, že je mrtvá, protože měla bledé ruce i nohy a zdálo se mu, že nedýchá. Když ale přišel blíž, viděl, že je živá, pootevřenými rty dýchá a její tváře jsou červené. Ležela na zádech, nohy ve spánku nevinně rozhozené.

Košile, která v suchém stavu vypadala jako pytel, se jí přilepila na vlhkou kůži. Gareth si prohlížel dráždivé křivky světla a stínu rýsující se pod tenkým plátnem. Pocítil napětí ve slabinách. Tiše zaklel, ale bylo to spíše něžné slovo než nadávka.

83

Musí být přece prochladlá, když je tak dlouho venku na studeném větru. Bylo mu divné, že se nechvěje. Pak si vzpomněl na všechny zimy, které Rowena musela prožít v pochmurném Revelwoodu. Tenhle podzimní vítr je pro ni zřejmě jen jemným poškádlením.

Ani jemu nebyla zima. Naopak, najednou ucítil na kůži bodavé horko, jako by měl zimnici. Nadechl se, aby ji vzbudil, ale pak si to rozmyslel. Napůl se otočil k odchodu. Z vršku kopce ho zvědavě pozoroval Folio.

Hlava stočená na stranu a spočívala na pramíncích vlhkých vlasů. Gareth potlačil zasténání. Je přece jeho. Její otec čestně zaplatil dluh. Je jeho, na celý rok. Kdyby chtěl, mohla pracovat na jeho polích, v kuchyni nebo v ložnici, a nikdo by si proto nemyslel, že je ničema. Nikdo by ho teď nemohl zastavit, kdyby si klekl mezi její kolena a udělal to, na co měl právo. Rowena se pohnula. Ve spánku sebou škubla a svraštila hladké čelo.

Stál nad ní a tajil dech. Něco mu pořád ještě říkalo, že by ji měl nenávidět. Kdyby ji odmalička hýčkal zbožňující tatínek a vyrostla z ní okouzlující a prolhaná dívka jako Elayne, bylo by všechno daleko jednodušší. Zkrotil by ji a poslal Fordycovi zpátky domů, zneuctěnou a zahanbenou, se zlomenou pýchou a pošramoceným sebevědomím. Jenže tahle dívka v sobě neměla z Elayne vůbec nic. Vyrůstala odmalička v bídě, protože Fordyce přišel o všechno té noci, kdy utekl před Garethovým mečem. Rowena neměla domýšlivost v povaze, byla naopak jako sluníčko. Copak měl právo zatáhnout ji do svého temného života a pošpinit ji?

Nemusí k ní být přece krutý jenom proto, že mu patří. Mohl by jí ten rok na Caerleonu co nejvíce zpříjemnit. Může na hradě žít, jak by v Revelwoodu nikdy nemohla. Po roce pro ni najde vhodného manžela, nebo jí dá hodně peněz, aby se v budoucnosti nemusela bát hladu a bídy.

V budoucnosti s mužem jako Blaine, který vždycky čeká, co mu necháš.

Hlas, který v duchu uslyšel, patřil Marlys. Nenáviděl ho. Zaklel a zarazil meč do vlhké půdy. Odepjal pochvu a ruce se mu přitom třásly. Když se nad Rowenou naklonil, tiše zanaříkala ve spánku.

84

Slunce žhnulo. Vítr ohýbal trávu v zelených a zlatých vlnách. Tečka na obzoru se zvětšovala a rychle se k ní blížila. Roweně se sevřelo srdce radostí. Malý Freddie se jí řítil do náruče a slunce mu svítilo na stříbřitě zlatou hlavu. Srdce jí bušilo až v krku. Rozběhla se k němu a zalykala se štěstím.

Za bratříčkem se náhle objevil temný stín. Rowena klopýtla. Stín se hnal se za chlapcem jako jestřáb za myší a vzdálenost mezi nimi se stále zmenšovala. Rowena se snažila Malého Freddieho výkřikem varovat, ale dítě běželo pořád k ní a nestaralo se o to, co je za ním.

Vřesovištěm ujížděl černý rytíř v brnění a hříva jeho sněhobílého koně vlála ve větru. Tvář mu zakrývalo hledí přílby. S děsivou rychlostí se přiblížil k chlapci. Namířil kopí Malému Freddiemu na záda. Rowenin výkřik zanikl v bušení kopyt. Klesla k zemi a zakryla si uši. Když otevřela oči, vřesoviště bylo pusté. Bylo ticho, jen chvilkami zašuměl vítr.

Choulila se k zemi v jasně modrých šatech a ruce vztahovala prosebně vzhůru. Gareth stál nad ní se zdviženým mečem. Po tvářích jí stékaly slzy. Na její prosby odpovídal nemilosrdným mlčením. Neměla utíkat. Zapomněla, čím jí rytíř vyhrožoval i na otcovu sázku. Sklopila oči hanbou, ale nedokázala si vzpomenout, za co by se měla vlastně stydět. Gareth se pohrdavě zašklebil. Právě když sepjala ruce v prosbě za odpuštění, stříbrná čepel dopadla.

Rowena otočila hlavu a otevřela oči. V ústech ucítila slanou chuť slzí. Zrak jí padl na čepel postříbřenou měsíčním světlem. Nepřítomně se na ni dívala. Snad je to jen další ošklivá noční můra…

O krk se jí otřely horké rty. Cítila kořeněnou vůni piva. Ležela bez hnutí a rty pokračovaly po jejím krku vzhůru. Pak jí ostré zuby jemně stiskly ušní lalůček. Matně ji napadlo, že si na ní pochutnává vlk. Ospalý, svůdný vlk s vybranými jídelními návyky. Něžně ji kousl do ramene. Až když jí zuby jemně stáhl vršek košile a začal se věnovat ňadrům, obrátila k němu Rowena tvář. Vlk zvedl rozcuchanou hlavu. Dívala se do tmavých, nebezpečných a unavených očí. Byly to Garethovy oči.

Obrátila zrak k meči a znovu na něho. Byl nad ní, natažený celým svým tělem, a to ji k zemi přibíjelo daleko účinněji než

85

zbraň zabodnutá do měkké půdy. Kromě úst se jí ale nedotýkal ani kouskem těla. Do stehna ji píchlo jehličí. Není to sen. Pootevřela rty, když si vzpomněla na to, co se jí zdálo. Nehýbala se, i když uvnitř se celá chvěla. Odvrátila tvář, ale už bylo pozdě. Gareth poznal, že se ho bojí.

Chytil ji za bradu a otočil si ji dost drsně obličejem k sobě. S velkým úsilím se mu dokázala podívat do očí. Vstal a ustoupil. Rowena pořád ještě cítila na bradě jeho prsty. Stál zády k ní, ruce založené v bok.

„Marlys ti o tom řekla.”

Rowena se posadila: „Jak to víte?”

„Už jsem se s tímhle pohledem u žen setkal. Je v něm strach, nejistota a morbidní zvědavost.”

Rowena sklopila hlavu a zadoufala, že se v ní mýlil: „Soudili vás?”

Gareth se otočil na patě. „K čemu by to bylo? Když otec zemřel, byl jsem soudcem i porotcem já. Raději mě odsoudili svými pohledy a klepy. Kdyby se mě neujal Blainův otec, nikdy bych se nestal rytířem.”

„A kdyby vás král nepasoval,” zamumlala Rowena. Zvedla hlavu. „Vypadá to, že vám jsou nevolníci věrní.”

Vážně přikývl: „To jsou. Jsem jejich pánem a jejich majetek je mým majetkem. Oni se svým jednoduchým smyslem pro spravedlnost jako první začali říkat, že si hradní paní smrt zasloužila. Vesnický kněz ale stejně nechce sloužit na Caerleonu mše.”

„Mohl byste ho přece donutit.”

„Ale proč? Ať už jsem vrah nebo ne, jsem cizoložník. Každý z těch, kdo teď u mě na hradě hoduje, by o mě s radostí prohlásil obojí.”

„A čím jim zavíráte ústa?”

Přišel a klekl si vedle ní. Něžně ji pohladil po rozcuchaných vlasech. Hlas měl ale tvrdý: „Muže vyzývám na souboj, s ženami spím.”

Rowena sklopila oči. Podívala se na zem, na Garethovy rukavice a pochvu meče, a žaludek se jí sevřel vzteky: „Není zrovna moc čestné, přepadnout nepřítele ve spánku.”

„Nevěděl jsem, že jsi můj nepřítel.” 86

„Pak se musím opravit jsem váš majetek, jako meč nebo kůň.”

„To jsi.” Kolem prstu si omotal pramínek jejích vlasů.

„Vsadila bych se ale, že vám nadělám daleko víc starostí než kůň a meč. Vždyť jsem vás odtáhla od hostiny a musel jste mě honit po lese.”

Sklouzl jí rukou pod vlasy a položil jí dlaň na krk. „S mečem se člověk musí naučit zacházet. Kůň se musí napřed zkrotit.” Než mohla odpovědět, přiblížil své rty k jejím, lehce jí po nich přejel jazykem a jemně ji políbil. Odtáhl se a zadíval se jí do tváře. V jeho pohledu byla domýšlivost i zvědavost.

„Chcete mě zkrotit, mylorde?” zeptala se tiše.

V očích neměla ani stopu výčitky. Vstal a tiše zahvízdal na dva prsty. Folio seběhl z kopce a otřel se mu čumákem o tvář. Gareth vpletl prsty do hřívy nad hřebcovým čelem a mírně zatahal. Folio sklonil hlavu a pak skrčil koleno v půvabné pokloně. Rowena zatleskala.

Gareth se podíval přes Foliovu hlavu na Rowenu a zuby se mu zablýskly v úsměvu: „Folio mi nejdřív musel začít

věřit. Teprve potom jsem ho mohl zkrotit.”

Rowena byla celá rozpačitá z jeho úsměvu, který tentokrát nebyl ani trochu uštěpačný. Chtěla své pocity skrýt, a tak předstírala, že si čistí skvrnu na košili. Gareth nasedl na koně. Rowena nemotorně vstala. Nechá ji Gareth tady v lese, aby ji potrestal za její útěk?

Folio pod Garethovým vedením pokročil dopředu. Rowena se snažila, aby se jí netřásly nohy. „Garethe?” Vzhlédla k němu a ani si neuvědomila, že ho poprvé oslovila jménem, bez obvyklého „mylorde” nebo „sire”. Garethovi to znělo jako rajská hudba.

Pevně sevřel kolena. Folio potřásl hlavou. „Co je?” zeptal se drsně Gareth, aby na něm ta radost nebyla tolik vidět.

„Bůh nepomáhá těm, kdo se provinili. Jestli jste vyhrál každý souboj, neznamená to, že jste nevinný?” Gareth se na ni podíval a ticho mezi nimi bylo najednou hlubší.

8 7

Podal jí ruku. Rowena se ho chytla za předloktí a za chvíli už seděla bokem na Folioví za Garethovými zády. Byla u něho tak blízko, že cítil teplo jejího těla, a to dodalo jeho slovům nebezpečný podtón: „Jen mě tak rychle nezbavuj viny, Roweno. Zabil jsem muže, kteří nic neprovedli, jenom řekli, že jsem vrah.”

„A spal jste s jejich vdovami?”

Neodpověděl. Pobídl koně a za chvíli už stoupali do kopce. Když ho Rowena objala kolem pasu, neprozradil své pocity ani sebemenším zachvěním.

Když Folio vkročil na nádvoří, seděl Blaine venku a zády se opíral o zeď. Celý hrad už dávno spal. Sundal si vlhký hadřík z roztrženého rtu a zamžoural okem, které nebylo tolik oteklé, a mohl je ještě otevřít. Rowena se tváří opírala Garethovi o záda. Oči měla zavřené. Gareth sklouzl z koně a jednu ruku držel za sebou, aby Rowena nespadla. Něco zašeptala ze spaní. Gareth ji chytil pod rameny a postavil na nohy.

Otevřela oči. Když v nich Blaine uviděl záplavu čistého citu, ozvala se v něm prudká touha. Nejisté se postavil a pro bolest ve slabinách zapomněl na rozbité koleno. Roweně se už zase klížily oči. Naklonila se a Gareth ji zachytil do náruče. Blaine vykročil, ale když viděl, jak se Gareth nenápadně rozhlédl po nádvoří, zůstal raději ve stínu. Přitiskl se ke zdi. Gareth zvedl Rowenu a na svých silných pažích ji nesl do hradu.

Blaine vzhlédl k obloze a zasténal. Na druhé straně nádvoří blikalo ve věži žluté světélko. Blaine přimhouřil oči a zadíval se na okno, za kterým se proti světlu rýsovala tmavá rozcuchaná hlava. Najednou se s třesknutím zabouchla okenice. Blaine zaklonil hlavu a hlasitě se chechtal, dokud mu po bradě nezačala stékat krev z poraněného rtu.

88

8

Z šedivé oblohy se snášely první vločky sněhu. Tančily a vířily v mrazivém větru, zachytávaly se na hradních zdech a dopadaly na nádvoří. Brána Caerleonu se rozletěla dokořán. Rytíři i dámy vyběhli ven, zachumlaní ve vlně a hermelínu. Jejich smích zvonil v ostrém zimním vzduchu jako rolničky. Tváře jim pod dotykem sněhových vloček zčervenaly. Se zakloněnými hlavami chytali sníh do otevřených úst. Muži si vzájemně cpali za krk plné hrsti sněhu. Někdo našelna kolbišti bednu plnou kopí a za chvíli už vypukl žertovný turnaj. Strkali do sebe a padali na kluzké trávě.

Rowena vyklouzla z hradu za ostatními. Opřela se o zeď a přemýšlela, jestli se ostatní náhodou nezbláznili. Ona ze sněhu nikdy radost neměla. Příchod zimy v Revelwoodu znamenal, že zůstanou uvězněni v tmavém hradu, protože závěje za dveřmi se nakupí tak vysoko, že dveře nebude možné od prosince do března vůbec otevřít. Znamenalo to, že devět lidí se bude dělit o jednu rozedranou pokrývku. Krátké zimní dny a nekonečné noci trávili posloucháním Irwinových příběhů. Jedli jen syrový turín a polévku, která chutnala víc po vodě než po krupici.

Jak Gareth předpověděl, Blaine s družinou se usadil na Caerleonu a vyjídali stoleté zásoby jídla. Dunnla velela nevolníkům, kteří přišli z vesnice pomáhat na hrad, a k smrti je děsila svým ječením. Gridmore vedl pážata tak, že většina z nich už alespoň jednou narazila do zdi nebo vypadla z okna, dřív než je někdo stačil zachránit. Blaine se potloukal a povaloval po hradě jako spokojený kocour, a pořád toužil po nějaké nové zábavě.

Na Caerleon proudily kočovné skupiny, protože se jim doneslo, že Blaine na zábavě nešetří. Vystřídali se tu herci, loutkáři, akrobaté, provazolezci, trubadúři i polykač mečů.

89

Rowena se schoulila a zachvěla se zimou. Neměla na sobě kabát, jen svou bílou vlněnou halenu. Dávala ted přednost jednoduchému oděvu, protože nechtěla podněcovat šeptandu za svými zády. Všichni věděli, že spí v Garethově ložnici, ale nikdo nevěděl, jestli je jeho milenkou nebo jen lepší služkou. Gareth k ní byl před ostatními chladně zdvořilý. A když byli sami, tak také.

Projevil o ni zájem, jen když se k ní přiblížil Blaine. V tu ránu byl u ní a vyptával se, jak pokročila v psaní a jestli jí ráno chutnala kaše. Přivádělo ji to do rozpaků a Blaine se obvykle rozčílil, a jak byl vzteklý, jeho dvoření nebralo konce. Vždycky vykoktala nějakou odpověď a věděla, že přitom vypadá jako venkovský idiot. Málem se pak přerazila, jak se jim oběma snažila utéct.

Sněžilo stále hustěji. Sníh zamrzal mužům na vousech a pokrýval hradní věže perlově bílou přikrývkou. Na druhém konci nádvoří vyletěla do vzduchu sprška sněhu. Marlys se prala se zavalitým panošem. Brzy začal žadonit o milost. Rowena se usmála. Sníh se jí zachytával na řasách, rozpouštěl se a stékal jí jako slzy po tvářích. Už hezkou chvíli pozorovala s rostoucím znepokojením Garetha.

U nohou mu klečela lady Alisa. Kolem sebe měla elegantně rozprostřený svůj plášť lemovaný kožešinou z tretek, na rukou saténové rukavice. Nahrnula si do náruče kupu sněhu a zvedla tvář ke Garethovi. Jemné rysy jí prozářil smích. Podal jí ruku, a vyskočila na nohy a hodila mu sníh do obličeje. Uhnul hlavou. Alisa popadla sukně do rukou a klopýtala za nějakou vřískající dámou. Gareth zamručel a rozběhl se za ní. Potom se podíval přes nádvoří a zjistil, že se na něho Rowena dívá.

Narovnal se a zvedl na pozdrav ruku v černé rukavici. Rowena se křečovitě usmála a vklouzla zpátky do tmavého hradu. Nohy jí samy zanesly do kuchyně. Žuchla na lavici a opřela si bradu do dlaní.

„Ste pěkně zmrzlá, že jo?” zahulákala jí Dunnla do ucha.

Postavila před ni s prásknutím misku dušené čočky. Rowena se chvíli dívala na bublající kaši a pak od sebe misku odstrčila. Viděla, jak Garethovi zmizel úsměv z tváře, když ji zahlédl. Proč

90

chtěl, aby tu zůstala, když ji tak nesnáší? Složila ruce na stůl a položila si na ně hlavu. Neviděla, jak se ve dveřích zastavil Gareth a jak na něho Dunnla zahrozila lžící. Když zvedla hlavu, ve dveřích už nikdo nestál a Dunnla si vřískala písničku o strašlivém konci chlípného rytíře.

Rowena seděla v sálu na nejnižším schodě a choulila se do páchnoucích kožešin. O kamenné zdi hradu třískaly v prudkých poryvech mrazivého větru okenice. Tam, kde odolaly zdrcujícímu náporu, točil se vítr se skučením kolem hradeb. Strašidelné skučení se změnilo v řev a Rowena se pod kožešinami pokřižovala. Pak se vítr konečně trochu zklidnil. Úzkými průzory zavanul do sálu chlad. Ani tak dobře vybavený hrad jako Caerleon nemohl zastavit postup anglické zimy.

Před týdnem se z oblohy začala snášet nová nadílka sněhu. Rowena stála s ostatními u zábradlí ochozu a obdivovala veliké a krásné vločky. Za chvíli už byla na každé věži bílá čepice. Ostrý vítr je brzy zahnal dovnitř. Muži doprovázeli dámy dolů po točitém schodišti a nucené vtipkovali, ale Rowena viděla, že se za jejich úsměvy skrývá znepokojení. Od úst k ústům se jako strašlivé zaklínadlo neslo slovo „smršť”.

Už sedm dní od toho rána sněžilo tak hustě, že z okna nebylo vidět dál než na metr. Vládlo pořád šero a obloha jakoby skrze bílé vločky zmizela. Vítr nemilosrdně rozhazoval další náruče sněhu. Sníh zaplavil hradby a tvořil zamrzlé závěje u hradních zdí. Garethovi hosté přicházeli do sálu, i když je nikdo nevolal, a snažili se nevšímat si Garetha a Blaina, kteří stáli u krbu a o něčem se bouřlivě dohadovali.

Nakonec Blaine vztyčil prst a zjednal si ticho: „Náš hostitel si dlouho lámal hlavu, jak nás zbavit nudy. Všichni muži jsou zváni na hon. Ulovíme zvěř na dnešní hostinu.”

Muži vlažně zajásali. Lady Alisa si přitiskla kapesníček k třesoucím se rtům.

Sloužící přinášeli náruče vlněných nákolenek a kožešinových vest a skládali je na koberec. Muži přešlapovali z nohy na nohu jako neposedné děti. Zeny je balily do plášťů a přetahovaly jim přes hlavy kapuce. Muži na sebe hulákali přes sál výzvy a posměšky, aby přehlušili obavy. Pronikavě se smáli, když je ženy

91

líbaly pro štěstí na zpocená čela. Jedna tlustá žena plácla svého manžela na rozloučenou po zadku. Pihovatá dívka, asi ve věku Roweny, vtiskla svému rytíři do dlaně kapesníček.

„Nemáte pro mě nějaký dáreček, milá Roweno?” zašeptal jí Blaine za zády. Připlížil se tiše jako kočka. Kožešinovou

čepici měl furiantsky naraženou přes ucho.

„A co ty dárečky znamenají?”

Blaine si přitiskl ruku na srdce a svúdnicky zamrkal: „Znamená to příslib věčné lásky od dámy, kterou rytíř zbožňuje.”

Rowena si prohlédla svou vlněnou halenu. Neměla ani kapesníček, ani pás. „Obávám se, že nic takového u sebe nemám.”

„Moc vás prosím. Stačil by i polibek, malá vzpomínka na vaše měkké rtíky. Neposílejte mě na smrt s prázdnýma rukama.”

Rowena se začervenala. Blaine se k ní nahnul a ona se zaklonila.

„Radši uhni, Blaine, nebo dostaneš dáreček ode mě kopím doprostřed čela.” Ze schodů přidusal s tlumeným bručením medvěd a postavil se mezi ně. Byla to Marlys, celá zabalená v potrhaných kůžích. Na kolenou měla koženými řemínky přivázané něco, co vypadalo jako tácy z kuchyně. Gareth za ní přišel přes celý sál a proběhla mezi nimi tlumená, ale bouřlivá hádka. Když skončili, Marlys vztekle vrhla kopí na druhý konec sálu. Jedno páže rychle sklonilo hlavu. Kopí se zabodlo do dubového trámu, o který se opíralo. Chlapec zpopelavěl ve tváři. Rowena uskočila. Marlys procházela kolem ní a křičela na Garetha, kam si může svůj lov strčit. Popadla džbánek piva a vyřítila se ze sálu. Ještě dlouho bylo slyšet její nadávky.

Blaine, oblečený v kožešinové vestě, pokrčil rameny. „A co taky čekal? Vždyť ta holka si dělá, co chce. Možná by ji z toho vyléčil pěkný nářez.”

Blízko stojící panoš se zachechtal: „Nebo pořádné…”

Rowena si odkašlala. Panoš se na ni podíval, a když se setkal s jejím chladným pohledem, vytratil se ze sálu. Rowena nevěděla, proč by měla Marlys bránit, ale ona a Gareth byli ted vlastně jediná rodina, kterou měla.

Na Garethovo znamení dva muži násilím otevřeli dveře. V sále zavládlo ticho plné obav. 92

Za dveřmi byla veliká vrstva sněhu. Za ní bylo slyšet tlumené skučení větru. Lidem se znepokojeně rozbušila srdce. Muži stáli jako přimražení, dokud Gareth nezakřičel:

„Kopí! Přineste všechna kopí, která najdete!”

Lidé vzrušeně brebentili jeden přes druhého. Zeny sledovaly, jak muži bodají do sněžné obludy, až masa sněhu povolila a prašná lavina se sesunula dolů. Lidé zajásali. Do sálu zavanul ledový vítr, který s sebou přinesl náruč oslnivě bílého sněhu. Někteří z přítomných se naposledy objali. Potom muži v čele s Garethem vylezli skrze dveře na hromadu sněhu, která se jim bortila pod nohama, a zmizeli venku v bílé záplavě.

Rowena se otočila a vylétla po schodech nahoru. Utíkala dlouhými chodbami, proběhla malým sálem a už stoupala nekonečným točitým schodištěm. Rychle dýchala a v chladném vzduchu jí od úst stoupaly obláčky páry.

Přihnala se do severní věže a klekla si k úzkému oknu. Ztuhlými prsty zkoušela uvolnit kličku okenice, ale bez úspěchu. Měla tak zmrzlé ruce, že ani neucítila odřené klouby, jak tloukla pěstmi do okenice. Ta neochotně zaskřípala a otevřela se.

Rowena se podívala z okna dolů a hlava se jí z té výšky zatočila. Do tváře jí zavanul studený vzduch. Raději ustoupila od okna. Zmrzlé vločky se jí na tvářích měnily v slzavé pramínky, až si je musela setřít. Oběma rukama se pevně chytila ledově studené kamenné římsy a vyklonila se ven, do sněhové metelice. Musela přimhouřit oči proti větru. Prsty na římse už ani necítila. Mžourala dolů a hluboko pod sebou matně rozeznala skupinu postav pomalu přecházející přes padací most. Soustředila pohled na muže v čele lovecké družiny. Severní vítr prudce zavanul a Gareth jí na chviličku zmizel z očí, než zase uviděla nejasné obrysy jeho těla. Rowena se vyklonila ještě víc a dychtivýma očima provázela Garetha, dokud neměla z vlasů ledové provázky a poslední tmavá postava nezmizela v zavátém lese.

Chvěla se zimou. Když za sebou zavírala dveře do věže, okenice v nárazech větru prudce bušila do zdi. Rowena šla potichounku do ložnice, o kterou se dělila s Garethem. Z ohně v krbu zbyly od rána už jen žhavé uhlíky. Natáhla nad ně ruce, aby zachytila alespoň trošičku tepla. Sníh na šatech a vlasech se

93

rozpouštěl a voda jí stékala do kožených botek. Popadla jednu z koží ze svého pelíšku. Pak se podívala na velkou postel vévodící komnatě a nechala ji zase spadnout na zem. Stáhla z lůžka jednu z Garethových kožešin a zabořila do ní tvář. Zavřela oči a nehlasně pohybovala rty, když ucítila Garethovu čistě mužnou vůni. Pak si těžkou kožešinu přehodila přes ramena a šla si přisednout k ostatním ženám čekajícím na návrat mužů.

Pomalu se stmívalo, minuty ubíhaly a ženy se stále častěji dívaly ke dveřím. Jejich štěbetání bylo najednou nabroušenější. Venku už dávno smějící se služky odklidily sníh a dveře byly pevně zajištěny proti větru. V místě, kde se otvíraly, zůstala na zemi tmavá louže.

Plynula hodina za hodinou. Dámy ted mezi promluvami více mlčely a méně se smály. Skláněly se nad svým vyšíváním a snažily se nevyskakovat při sebemenším zvuku. Dunnla se šourala mezi nimi a nabízela jim skřivánci pastičky a medovinu, ale žádná z dam se jídla ani nedotkla. V tichu přerušovaném jen kvílením větru, zvedl Mortimer loutnu a jemně pohladil struny. Kromě mladičkých pážat byl jediným mužem, jenž zůstal na hradě. Začal hrát začátek písně, ale nechal toho a začal jinou. Brnkal spíše pro své uklidnění, než aby zabavil ženy. Roweně se zdálo, že zaslechla chytlavou melodii, o níž doufala, že už ji nikdy neuslyší, ale Mortimer zase spustil jinou píseň. Rowena zabořila nos do Garethovy kožešiny, jako by tím mohla utišit své nekonečné zoufalství.

Když zvedla hlavu, zjistila, že ji chladně a zvědavě pozoruje lady Alisa. Rowena se jí dívala do očí, dokud Alisa zase nesklonila hlavu nad batistem ve svém klíně.

Marlys chodila po sále jako zvíře v kleci. Dámy jí uhýbaly a snažily se nenadskočit, kdykoli kolem nich prošla. Baculatá žena, nacpaná jako jitrnička do okrově žlutých šatů, vyloudila na své tváři zářivý falešný úsměv: „To měl sir Gareth ale ohromný nápad, když zorganizoval lov. Muži neradi zůstávají někde dlouho zavřeni.”

94

Marlys se prudce otočila a pomalu a hrdě přikráčela k té dámě. Naklonila se nad ní a obě ruce položila na opěrky jejího křesla: „Ty huso pitomá! Věř si tomu nebo ne, ale je daleko horší zmrznout ve vánici, než sedět týden v jedné místnosti s blbečkem jako ty. Než ten blázinec venku skončí, mohlo by ti taky pěkně kručet v tvém vypaseném břiše. Můj bratr vyrazil s mužskými na lov, aby tu na jaře lidé z vesnice místo nás nenašli jen hromadu vybělených koster.” Dáma se dívala do svého klína a rty se jí chvěly. Propíchla jehlou plátěný šáteček. Jehla na druhé straně vyjela ven a zapíchla se jí pod nehet. Zena se rozplakala. Marlys se odvrátila a pohrdavě ušklíbla.

Mortimer hrál už hezkou chvíli falešně. Vypadalo to, že poklidné odpoledne skončilo a ženy už nezačnou nové klepy.

Do Caerleonu vstoupil strach. Marlys došla ke schodům, kde se krčila Rowena a ztěžka dosedla vedle ní. Zalamovala si klouby ztuhlé chladem. Rowena se nadzvedla, vytáhla kožešinu, na které seděla, a přehodila ji Marlys přes ramena. Snadno se do ní zahalily obě.

Marlys se beze slova přitulila k Roweně. Dlouho takhle spolu seděly. Pak si Rowena opřela Marlys hlavu o rameno a upadla do neklidného spánku.

Probudila se do hlubokého ticha. Otevřela oči. Marlys se na ni divně dívala. Nebylo slyšet hovor ani šepot, ani cinkání pletacích jehlic. Nebylo to obyčejné ticho. Nikde se neozýval ani jeden zvuk, jako by se jim i srdce zastavila. Bylo to děsivé. Marlys odhodila kožešinu. Všechny se dívaly vzhůru, ale stíny mezi trámy jim nenabízely odpověd. Ozvalo se přidušené zašeptání: „Vítr. Vítr se utišil.”

„Opravdu?” Ozvala se ta pihovatá dívka. „Opravdu nefouká nebo už to prostě neslyšíme?” V hlase měla hysterii.

„Třeba jsme tu pohřbené zaživa a nemůžeme vůbec nic slyšet. Třeba jsou muži přímo za dveřmi za závějí a prosí, abychom je pustily dovnitř, a my je neuslyšíme. Možná, že jak my si tu sedíme a šijeme, tak jim venku tuhnou těla a umírají. Možná…”

95

„Nech toho.” Marlys byla dvěma skoky u ní. Sálem mlaskla facka a dívka klesla do náruče tlusté ženy.

Zena se podívala na Marlys: „Už jsem muži říkala, že jsme sem nikdy neměli jezdit. Celá Anglie ví, že váš bratr je šílenec. Propustil všechny leníky, žije tu jako poustevník a slouží mu jenom nevolníci a mrzáci. A vás nechal zdivočet, místo aby vás zavřel do kláštera. Caerleon je prokletý. Proklel ho svými zlými činy jeho pán.”

Marlys se lehce začervenala. Rowena se postavila mezi ženu a Marlys. Lady Alisa žmoulala batist ve štíhlých prstech. Ještě nikdy neslyšely Rowenu promluvit. Teď všechny napnuly uši, aby slyšely její tichý hlas:

„Nemáte právo takhle mluvit.”

Žena se na ni jedovatě podívala: „A kdo jste, že ho takhle bráníte? Všichni víme, kde vás v noci drží připoutanou řetězy k posteli. Nutí vás, abyste uspokojovala jeho nejtemnější a nejzvrhlejší choutky. Vy první byste si měla přát, aby zemřel.”

Rowena měla co dělat, aby se nerozesmála. Když si ale spojila krutá slova s drsnou pravdou, s tím, co doopravdy cítila, už to najednou taková legrace nebyla.

„Až se sir Gareth vrátí, dlužíte mu omluvu.” I jí samotné to znělo slabě a vzdáleně.

Marlys v sobě dusila hořkost: „Jestli se vrátí.”

Sotva to dořekla, ozval se vzdálený rachot. Bylo slyšet mužské hlasy dunivě zpívající nějakou píseň. Po každém refrénu se ozvala rána, jako kdyby hluboko pod vodou někdo udeřil na gong.

Zrzavá dívka se napřímila na židli. „Svatá matko boží, ochraňuj nás. Jsou mrtví a my slyšíme jejich anděly.” Mortimer odhodil loutnu: „Jestli andělé zpívají takové písně, potom nebydlí v nebi.”

Strašidelný refrén nabyl na hlasitosti:

Má Jenny je holka ohnivá a její láska žárem pálí. Dokud ji budu v noci milovat, zůstanu věčně mladý.

96

Rowena se začala usmívat. Zvenčí se ozvala ohlušující rána, jak beranidlo prorazilo led a dveře se otřásly v pantech.

„Copak nás krásné paní nepustí dovnitř?” Ten hlas určitě patřil Blainovi.

Mortimer napjal na svých hubených pažích svaly a s námahou otevřel dveře dokořán: „Dámy by vás možná nepustily, ale já vždycky.”

Dámy se kolem něho přehnaly se vzlykáním a očima plnýma slz. Málem Mortimera ušlapaly. Muži se jim hrnuli naproti. Vypadali jako sněhuláci na šatech, vousech i vlasech se jim zachytil sníh a led. Mezi každou dvojicí mužů se houpal na tyči mrtvý divoký kanec se zmrzlými kapkami krve na trupu. Sál zaburácel provoláním slávy.

Rowena stála sama uprostřed sálu. Marlys se mezi dveřmi vrhla kolem krku zasněženému obrovi. Roweně při tom pohledu vstoupily slzy do očí. Gareth se vyprostil ze sestřina objetí, postavil ji na zem a vytřepával si z tmavých vlasů sníh. Tváře měl zdravě červené. Přijímal pocty všech přítomných a ve zmrzlých vousech mu svítil úsměv, ve kterém nebyla ani stopa hořkosti. Pak objal kolem ramen lady Alisu a oči mu zajiskřily.

Rowena si náhle uvědomila, co všechno k němu cítí. Sevřelo se jí srdce. Zadoufala, že si jí v tom radostném zmatku nikdo nevšiml, a odplížila se nahoru. Garethovu kožešinu přitom táhla za sebou.

Přišla Dunnla a dvakrát zaklepala na dveře. Pak se vracela každou hodinu. Rowena jí vždycky řekla totéž: „Jdi pryč. Není mi dobře.”

Jak si mohla Dunnla dole v tom veselí všimnout, že tam Rowena chybí? Skrze kamennou podlahu slyšela útržky hudby a radostné výkřiky. Zavrtala se hlouběji mezi kožešiny a dívala se do tmy. Venku přestalo chumelit, ale za zavřenou okenicí stále ještě kvílel vítr.

Rowena opravdu byla nemocná. Hluboko v srdci pohrdala sama sebou za to, že se nechala spoutat párem zamušilých tma

97

vých očí a pohledem na pěkné svalnaté tělo. Není o nic lepší než lady Alisa. Už se jí několikrát podařilo málem usnout, ale vždycky se zase probudila pláčem. Chvěla se jako v zimnici. Bude mít dost času, aby zhojila svou raněnou hrdost, protože Gareth bude určitě oslavovat dlouho do noci nejdříve v sále a pak u Alisy v ložnici. Dveře zaskřípaly a otevřely se. Rowena se ani neotočila.

„Dunnlo, prosím tě, běž pryč,” řekla nazlobeně. „Jsem nemocná a nemám hlad.”

„Abys nebyla nemocná, když si ani nezatopíš. Vždyť tu vidím svůj vlastní dech.”

Rowena se posadila. Vlasy jí splývaly z ramen na kožešinu, kterou si přitáhla pod bradu. O zavřené dveře se opíral Gareth a podával jí bílý balíček: „Přinesl jsem ti horkou paštiku a jablka. Tvá oblíbená.”

Rowena popotáhla: „Já nic nechci.” Otočila se k němu zády.

V ložnici na chvilku zavládlo zmatené ticho a Rowena uslyšela tlumené údery polen, které Gareth pokládal do krbu. Pak už v komnatě zapraskal oheň. Praskal sice hezky, ale ledově chladnou místnost nevyhrál. Rowena čekala, až za sebou Gareth práskne dveřmi. Nedočkala se.

Vykoukla ze svých kůží. Gareth chodil před krbem a třel si paže: „Pořád se nějak nemůžu zahřát.” Svlékl si halenu. Rowena se na něho překvapeně dívala. Zdola bylo slyšet smích a zpěv.

„Není to nezdvořilé, když hostitel odejde z vlastní oslavy?”

Gareth pokrčil rameny: „Mám už plné zuby těch jejich prípitku. Jsou ve své přízni dost nestálí, že? Když jim předhodíš pečenou divočinu, přestanou na tebe vrhat podezřívavé pohledy a připijí ti na zdraví. Mám toho dost. Přišel jsem si lehnout do vyhřáté postele, jenže tady ji asi nenajdu.”

Nebyla to vhodně zvolená slova, i když to Gareth tak nemyslel. Rowena sevřela rty a přetáhla si přes hlavu kožešinu. Gareth přiložil do krbu, snědl jednu paštiku z balíčku pro Rowenu a zahrabal se do kožešin uprostřed postele.

Oheň ted hořel jasným plamenem, ale v komnatě bylo stále chladněji. Venku radostně hvízdal vítr, jako by ho těšilo, že tep

98

lota klesá. Okenice se otřásala pod náporem průvanu. Rowena cítila, jak skrze kůže proniká chlad kamenné podlahy. Roztřásla se zimou. Schoulila se a ovinula si paže kolem těla, ale vlastní teplo ji moc nezahrálo. Hromada kožešin se těžko mohla vyrovnat teplu, které doma v Revelwoodu vydávalo devět těl přikrytých jedinou pokrývkou. Nebyl tu Malý Freddie, teploučký chlapeček s voňavými vlásky, přes kterého by si mohla přehodit nohu.

Odvlekla se ke krbu a kůže táhla za sebou. Ustlala si před krbem a zalezla do nich. Pořád se chvěla. Na zdi tančily stíny a díky nim to vypadalo, že je v komnatě teplo. O to větší byla Roweně zima. Už ji cítila snad i v kostech. Začaly jí jektat zuby. Zabalila se do kožešin, sedla si na krb a přitiskla se tváří k teplým kamenům.

Najednou to zapraštělo a vítr s mohutným bouchnutím otevřel okenici. Rowena se lekla. Do místnosti proudil studený vzduch a z okenní římsy foukal dovnitř sníh. Gareth vyskočil z postele, zaklel a zavřel okenici. Chvíli přešlapoval na studených kamenech. Otočil se a uviděl Rowenu schoulenou u krbu. Nad tmavou kožešinou z ní koukaly jen oči a chomáček zlatých vlasů.

Gareth vlezl zpátky do postele a zavyl: „Jak mám spát při tomhle pekelném rachotu?”

„Poníženě prosím za prominutí, mylorde,” procedila Rowena skrze jektající zuby. „Jestli vás to ruší, můžete mě poslat spát k Marlys. Nejsem zvyklá spát v zimě sama.”

„Já ano, ale ne s polovinou mých kožešin. Vždyť je to směšné. Přece tu nezmrzneme kousek od sebe.” Nadzvedl pokrývky a pohledem ji pozval k sobě.

Rowena vykulila oči. Špička jejího červeného nosu se objevila nad okrajem kožešiny, ale tělo si do ní zavinula ještě těsněji.

Gareth obrátil oči v sloup: „Tvé váhání mi lichotí, ale můžu tě ujistit, že každý kousek těla, kterým bych tě snad mohl obtěžovat, mám ted zmrzlý na kost.”

Rowena se po něm úkosem podívala. Podrážděně vydechl obláček páry. Zavřela pevně oči, šílenou rychlostí přiběhla k posteli a jedním skokem přistála vedle něho. Postel se rozhoupala. Rowena se otočila ke Garethovi zády a přitiskla se celým tělem k péřové matraci.

99

Gareth se díval, jak se jí pod košilí rysuje půvabná křivka zad. Přetáhl přes oba kožešiny, pak se převrátil na bok a zavřel oči.

Slyšel, že matrace pořád šelestí. Otevřel oči a obrátil se na druhou stranu. Rowena se celá chvěla.

„Proboha, ženská! Vždyť tobě cvakají snad i kosti!” Rowenina zlatá hlava se vynořila pod sobolí kůží.

„Odpusťte, mylorde.” Měla vrozený talent k napodobování: „Možná byste mě raději připoutal ke své posteli řetězy a donutil mě uspokojit vaše nejtemnější a nejzvrhlejší choutky.”

Gareth se poškrábal v rozcuchaných vlasech. Byla to jeho vlastní slova, která jednou pošeptal oplzlému starému hraběti z Londýna. Věděl, že jeho manželka brzy tenhle zlomyslný drb roztroubí do všech koutů.

Rozum ho sice varoval, ale ruce neposlechly. Vzal Rowenu kolem krku a přitáhl ji k sobě. Její dlaně na jeho nahé hrudi byly mezi nimi ted jedinou překážku.

„Je to sice lákavá představa, milá dámo, ale oba přece dobře víme, že řetězy nebudeme potřebovat.”

V očích mu hořely čertovské ohníčky. Rowena ztratila odvahu. Byla hloupost provokovat ho. Ani mimo postel mu nemohla být rovnocennou soupeřkou, a v posteli ji ovládal úplně. Ta jeho nenáviděná Elayne ho vyškolila dobře. Sklopila oči. Její ruce na jeho zarostlé hrudi vypadaly neohrabaně a hrubě.

Gareth sevřel prsty. Přijímala jeho doteky s takovou pokorou, že ho to rozzlobilo víc, než kdyby mu kladla odpor. Bylo vidět, že je zvyklá celý život poslouchat a uznávat nejbláznivější výmluvy svého otce. Nejradšiby s ní zatřepal a donutil ji, aby mluvila sama za sebe, aby ho klidně i uhodila, jen aby rozdmýchal ten statečný ohýnek, který na chvíli zahlédl v úslužném pohledu. Ruce se mu třásly. Byl by ji rád položil na záda mezi kožešiny a pomalu a trpělivě rozfoukal do plamene ještě jinou jiskřičku. Políbil ji do heboučkých vlasů. Hrozilo mu, že sám shoří touhou.

„Chci se jen v klidu vyspat. Je to hodně zvrhlé? Mám tě kvůli tomu svázat?”

„Ne, mylorde.”

„Tak se obrať.”

100

Obracela se, jako by napůl čekala, kdy na zadečku ucítí jeho ruku. Gareth si tiše povzdychl a pak ji zezadu ovinul ruce kolem pasu. Rowena se bez dalších protestů poddala jeho teplému objetí.

Tiše ležela a dívala se do tmy. Dávno se už netřásla zimou. Ležela jako socha blizoučko jeho pevného těla a bála se usnout, aby se ve spánku neprozradila pohlazením nebo nějakým pošetilým slůvkem. Nakonec ji ale přemohla únava a usnula. Gareth pozoroval, jak na stěně poskakují stíny od ohně v krbu. Bradou se opíral o její hebkou hlavu a bál se pohnout, aby nepoznala, že není tak zmrzlý, jak tvrdil. Jestli Lindsey Fordyce nepřijede brzy, bude to Gareth, koho bude třeba zachraňovat z hedvábné pasti jejího náručí.

101

9

Vítr konečně našel ve svém chladném srdci trochu soucitu a přinesl oblevu. Země tiše a rozespale čekala, až se sníh rozpustí. Holé větve stromů se vzpínaly k šedé obloze. Zima beze sněhu byla ošklivá a příliš obyčejná, ale snášela se lépe. Někteří Garethovi hosté se zdvořile rozloučili a opustili Caerleon. Byla mezi nimi i žena, která o hradu prohlásila, že je prokletý. Ostatní se zachovali podle Blainova tvrdošíjného příkladu, zůstali a trávili celé dny sázkami o výhry v šachu nebo dámě a po nocích vypíjeli Garethovy bohaté zásoby piva.

Hned první den, kdy už všude kolem zmizelo moře bláta, stály Rowena a Marlys na kolbišti a prohlížely si poničeného cvičného panáka. Marlys vyskočila své grošované klisně na hřbet a zaútočila na poškrábaný štít přibitý ke sloupu.

Kopí zavadilo o dřevěný štít a roztočilo panáka. Marlys uhnula s koněm za sloup, dřív než se panák mohl zhoupnout zpátky a zasáhnout ji. Rowena poskakovala a tleskala jí. Blaine sedící na bráně také chladně zatleskal. Nedíval se přitom na Marlys, nýbrž na Rowenu.

Měla na sobě šaty, které předtím patřily Marlys a ještě předtím sloužily dlouho i Garethovi. Halena jí sahala pěkný kousek pod kolena, byla otrhaná a visely z ní nitě. Mnoho dívek by v takovém oblečení vypadalo směšně, ale Rowena se svou štíhlou postavou propůjčila šatům jakýsi neohrabaný půvab: vypadala jako královský šašek, byla legrační i dojemná zároveň. Při každém poskoku viděl Blaine, jak se jí pod roztrženou nohavicí blýská mléčně bílé koleno. Musel se předklonit a zkřížit nohy.

Rowena popadla uzdu, dřív než Marlys slezla z koně. Vyškrábala se klisně na hřbet.

102

„Uprav se, poklade,” plácla ji Marlys přes zadeček a stáhla jí dolů halenu. „Dej si pozor, vyhrnuje se. Blaine už má jazyk třikrát omotaný kolem hradeb.”

Mluvila dost nahlas, aby ji bylo slyšet přes kolbiště. Blaine počkal, až se Rowena otočí k panákovi a poslal Marlys přátelský úsměv a nepřátelský posunek. Marlys vtiskla Roweně do ruky kopí. Rowena sklonila hlavu a soustředěně se zamračila. Nohama ve vysokých botách pobídla klisnu. Štít se k ní přibližoval zběsilou rychlostí, jako by sama stála a panák letěl k ní. S obdivuhodnou přesností zabodla kopí přímo do červeného srdce namalovaného ve středu štítu.

Pozvedla vítězně kopí a pomalu klusala kolem kolbiště. Právě míjela nakloněný sloup. Už byla skoro za ním, když si všimla, že za Blainem stojí tmavá postava. Křečovitě sevřela kolena a klisna se najednou zastavila. Panák uhodil Rowenu do zad a doslova ji vyhodil ze sedla.

Blaine seskočil z plotu, ale Gareth byl u ní první. Jemně ji chytil pod krkem a dával pozor na případné boule pod vlasy. Zkusila se nadechnout, ale nešlo to, v plících měla stále prázdno. Dívala se na Garetha a nemohla se pohnout ani promluvit, jenom mrkala. Nad ní se objevily další dva páry očí.

„Vyrazila si dech,” prohlásila odněkud shora Marlys. „Poslední pomazání ještě nepotřebuje tedy, v případě, že by kněz byl vůbec ochoten na Caerleon přijít. Ten hnusný zmetek už mi to udělal mockrát.”

Rowena chvíli musela přemýšlet, než si jako v mlze uvědomila, že Marlys mluví o panáku, ne o knězi. Marlys pomstychtivé praštila do štítu.

Blaine stál vedle Garetha a v hnědých očích měl rozhořčený výraz. „Stejně je to tvoje vina, když to dítě necháváš, aby se bavilo s tou divoškou.”

„Je pro ni pořád bezpečnější bavit se s Marlys než s tebou,” vrátil mu to Gareth.

Chytl Rowenu za ruce a pomohl jí na nohy. To už nabrala trochu dech a byla schopna mluvit, ale na druhou stranu se cítila tak pokořeně, že se jí mluvit vůbec nechtělo.

103

„Už je mi dobře,” zachraptěla. Hlava ji bolela a v ústech cítila pachuť zaschlé krve, ale za živý svět by to nedala najevo. Vyškubla se Garethovi a začala se nemotorně ovívat rukou.

Blaine skryl úsměv do dlaně. Gareth se zamračil: „Přišel jsem vám všem oznámit, že jsem na zítřek naplánoval hostinu.”

Blaine zafrkal: „Ty že jsi naplánoval hostinu?”

„Ano, můj šlechetný příteli. Jelikož někteří hosté, které tu nebudu jmenovat, nejeví ochotu k odjezdu, rozhodl jsem se, že si sám pozvu nějaké šlechtice. Zítra večer vás všechny očekávám ve velkém sále.”

Gareth je přelétl pohledem a zastavil se u Roweny. Chvíli to vypadalo, že něco řekne. Rowena hladila koně po chvějícím se krku a tajně se červenala. Gareth se otočil na patě a beze slova si to rázoval z kolbiště. Rowena odváděla klisnu do stájí a šeptala jí do hřívy něžná slůvka.

Marlys přimhouřila oči a zadívala se na šedivou oblohu. „Tihle dva chodí na Caerleonu spát jako první. Jak je možné, že se budí s tak hnusnou náladou a s kruhy pod očima?”

Blaine na ni zavrčel něco nesrozumitelného a Marlys uhnula s téměř dívčím smíchem jeho pohlavku.

Byl už večer a někdo zaklepal na dveře komnaty. Rowena pustila cop, který si právě zaplétala. Zrychlil se jí dech, když si představila ruku spočívající zvenčí na klice, ruku se silnými klouby, bledými jizvami a porostem tmavých chlupů. Zaťukání se ozvalo znovu.

„Dále,” vydechla Rowena.

Ve dveřích se objevila Garethova mohutná temná postava. Rowena vstala. Jejich oči se setkaly a Rowenu zalila vlna horka, což nesnášela. Dnes večer se na ni Gareth díval jinak. Z jeho očí zmizel chladný odstup, ale zato si ji měřil pohledem, v němž bylo něco dravčího. Jeho úsměv ji nijak neuklidnil.

Zvedl třpytivý zlatý předmět: „Něco jsem ti přinesl, aby sis mohla ozdobit šaty.”

104

Rowena stála, jako by ji svýma zářivýma tmavýma očima očaroval. Gareth se protáhnul kolem. Bylo na něm vidět podivné vzrušení. Ovinul jí zezadu ruku kolem pasu, aniž se jí přitom dotkl. Sklopila oči a při pohledu na pás z nejjemnějšího zlata s jiskřivými smaragdy a ametysty zalapala po dechu. Už se jí ho chystal položit kolem boků, ale Rowena ho chytla za zápěstí.

„Nepotřebuji takovou parádu, mylorde. Já nevlastním šperky a radši bych nenosila ani ty, které patří někomu jinému.”

Gareth toho na chvíli nechal. Políbil ji za krkem, i když to možná ani sám nechtěl. Přišlo to samo od sebe.

„Ten pás nikdy nikomu nepatřil, jenom tobě.” I přes její námitky jí šperk zapnul a pohladil ji zároveň po zádech. Rowenu napadlo, jestli jí lhal.

Pak jí položil své teplé ruce na ramena a otočil ji tváří k sobě. Dívala se do obličeje plného stínů, jako by se v tom klenutém obočí a sevřených čelistech skrýval potlačovaný vztek. Beze slova rozvázal řemínky, které jí poutaly konce copů. Prohrábl prsty každý z nich, až se jí vlasy rozložily jako zářivý závoj po ramenou.

„Nech si dnes večer vlasy rozpuštěné.” Řekl to tiše, ale byl to rozkaz.

Na odchodu se ještě ohlédl a zamračil se. Pak za sebou zavřel dveře. Byla to lítost, kterou spatřila v jeho očích? Rowena klopýtla o stříbrný řetěz natažený na nejnižším schodě. Přikryla si ústa, aby potlačila výkřik. Vedle schodů seděl bezzubý medvěd. Chlupaté pracky měl na kamenných dlaždicích roztažené jako malé dítě, když si hraje s míčem. Na huňaté hlavě mu trůnil čepec se závojem. Když si ho lépe prohlédla, už nevypadal tak divoce spíš byl opelichaný a trochu vyplašený. Na druhé straně schodů poskakoval trpaslík. Držel opačný konec řetězu tak vysoko, aby pod ním mohly dámy jedna za druhou podlézat. Potom zmizel jedné z nich pod sukněmi. Dámy se s pištěním rozutekly. Mortimer mlátil do strun tak silně, že v sále nebylo slyšet kromě hlasitého smíchu vůbec nic.

105

Rowena procházela kolem stolu. Byl narychlo vyrobený z prken a dřevěných koz a prohýbal se pod tíhou různých dobrot. Vzpomněla si, jaké to je, když se někdo na takové hostině cítí osamělý a má hlad. Vylovila z jedné mísy kus medové plástve a hodila ji medvědovi. Neohrabaně ji zachytil a začal z komůrek spokojeně vysávat med.

Rowena strčila prsty do úst a olizovala z nich lepkavou sladkou hmotu. Najednou ucítila, že se na ni někdo dívá. Její pohled se srazil s Garethovým přes sál plný lidí. Bylo to, jako by mezi nimi proletěl žhavý a oslnivý blesk. Pak ji napadlo slovo, které hledala pro Garethovu proměnu:

Majetek.

Měl ho napsané v očích, prozrazovala to každá elegantní křivka jeho těla. Z nějakého neznámého důvodu se sir Gareth z Caerleonu rozhodl, že bude dnes večer vystupovat jako opravdový vládce panství.

Seděl na konci sálu, jednu nohu zapřenou v mohutném vyřezávaném křesle, které Rowena nikdy předtím neviděla. Podobalo se trůnu a muž menšího vzrůstu by se v něm ztratil, ale u Garetha jen zdůraznilo jeho nebezpečně mužnou postavu. Byl celý v černém protkávaném stříbrem, a ani sám král podsvětí by v tu chvíli nevypadal tak krásně a vznešeně. Když jí pokynul hlavou, vydala se k němu, jako by byla Persefona spoutaná neviditelným řetězem.

Proplétala se mezi tanečníky a cítila, že se na ni upírají pohledy všech lidí. Uklonila se Garethovi a vlasy se jí rozsypaly po ramenou. Vzal ji za ruku a zvedl ji k ústům, jako by ji chtěl políbit. Místo toho jí mezi prsty olízal poslední zbytek medu.

„Miláčku,” zašeptal. Rowena se lekla, jako kdyby ji kousl a vytrhla mu ruku. Po většinu předchozích večerů od něho neslyšela jediné obdivné slůvko.

U Garethových nohou ležel polštář potažený kožešinou. Gareth posměšně ukázal hlavou k němu a Rowena se posadila. Měla nový důvod, proč se Garetha bát. Bušící srdce jí potvrdilo, že nikdy nebude mít dost síly, aby mu odolala, až ji bude chtít svést.

Neměla odvahu otočit se a podívat se Garethovi do očí. Místo toho si raději prohlížela neznámé tváře. Přímo před ni

přitančili

106

dva důvěrně známí lidé a zastavili se. Blaine se uklonil a lady Alisa ho popadla za paži, jako by se bála, že jí uteče.

„Ty ses překonal, Garethe,” řekl Blaine a obdivné se rozhlédl po sále.

„To je nesmysl. Překonal jsem hlavně tebe, a to tě nejvíc štve,” odpověděl Gareth.

Blaine zvedl ruku v mužném pozdravu. „Podívejte, tamhle u dveří, to je sir Martain, hrabě z Gloucesteru. Něčemu se tam s Marlys smějí. A tady zase kolem stolu slídí baron Medford. Skoro bych čekal, že se dveře otevřou dokořán a vejde sám král.”

„Edward se omluvil, protože je ted zrovna ve Francii.” Kolem prošel sluha a Gareth zdvihl z jeho podnosu pohár.

„Ale kdybys chtěl vidět následníka trůnu, tak si támhle právě hraje na slepou bábu.”

Blaine zbledl závistí. Podíval se naznačeným směrem na štíhlého mladíka, který seděl s hlavou v klíně nějaké dámy. Měl zavázané oči a z jeho obličeje nebylo vidět nic, protože mu ho zakrývala záplava plavých kučeravých vlasů. Na plášti měl černé a bílé kostky, Rowenu z nich až přecházel zrak.

„Vypadá jako šachovnice,” usoudila Alisa. „Řekni, to je ten záhadný čestný host?” Gareth pokrčil rameny: „Možná, že čestné místo dnes zaujme medvěd Bartoloměj.”

„Bartoloměj je moc milý, že?” přidala se Rowena. „Nejdřív jsem si myslela, že je to převlečená Marlys, ale měl hrozně smutné oči. Hned jsem věděla, že se pletu. Je mi ho líto. Takhle ho ponížit a dát mu na hlavu ten směšný čepec.” Uchichtla se. „Kdybych měla mít na hlavě něco takového, raději zalezu pod schody.”

Odpovědělo jí dlouhé ticho. Příliš pozdě si všimla, že Alisa, která vypadala, že by ji nejraději zakousla, má na hlavě stejný vysokánský čepec jako medvěd. Blaine si odkašlal.

Gareth vzal do ruky pramínek Roweniných vlasů. Proplul mu mezi prsty jako tekuté zlato. „Čeho ty si nevšimneš, má drahá. Bartoloměj je opravdu milý. Určitě sežere méně hostů než Blainovy ryby.”

Rowena sklopila hlavu a přála si, aby se medvěd přikolébal a sežral ji. Pak se před Garethem zastavil zarůžovělý muž v čapce

1 107

s pery. Začali si mezi sebou vyměňovat zdvořilosti. Zatímco vedli své prázdné řeči, Rowena si prohlédla Alisiny střevíce a začala si kolem sebe urovnávat měkkou kamelotovou sukni do úhledných záhybů. Už ji kolem sebe měla rozprostřenou do krásného vějíře, když se rozlétly dveře a do sálu se nahrnul zástup lidí v neforemných šatech.

Roweně se rozbušilo srdce.

„Co má zase být tohle?” zamumlal Blaine. „Sedláčka vzpoura?”

„Vypadá to tak,” poznamenala lady Alisa.

Noví hosté se rozestoupili podél kamenných zdí sálu, jako by s nimi díky svým nenápadným otrhaným šatům mohli splynout. Jedinou výjimkou byla postava na konci štíhlý chlapec s rovnými rameny a stříbřitě zlatými vlasy.

Rowena už vstávala, když ji Gareth popadl zezadu za krk. Ztrápeně se na něho podívala. Zatlačil ji jemně zpátky do polštáře. Z výrazu jeho obličeje se nedalo nic vyčíst. Lindsey Fordyce, baron z Revelwoodu, vešel pyšně do sálu hned za svým synovcem a sedmi syny. Měl na sobě švestkově modré kalhoty a žlutou halenu. Trochu to vypadalo, jako by si to za hejnem vlaštovek vykračoval pestrý páv. Rozhlížel se na všechny strany. Mortimer prudce udeřil do strun a zahrál refrén chanson de geste. Fordyce nadskočil. Malý Freddie pročesával svýma šedýma očima dav. Byl to on, kdo uviděl Rowenu u Garethových nohou. Dloubl nejbližšího bratra, ten zase dalšího, až vlna šťouchanců skončila u Fordyce, který dostal od Velkého Freddieho štulec do hlavy.

Otci svítily díky shovívavému přijetí oči. Rowena byla rozrušená a celá se chvěla. Už chtěla zvednout ruku, ale Gareth ji chytil za bradu a přinutil ji, aby se na něho podívala. Naklonil se a začal ji líbat. Jeho knír ji pošimral na nose, když se jí škádlivě otíral rty o koutek úst. Byla tak překvapená, že se nezmohla na odpor. Místo toho pootevřela rty. Gareth jí jazykem přejížděl po bílých zubech, dokud nepovolily a ona ho nepustila do svých vlhkých něžných úst.

I Gareth se uvnitř chvěl. Zkusil se od ní odtáhnout, ale jeho touha byla silnější. Když ji pak pustil, musel před Rowenou uhnout pohledem. Dosedl zpátky do křesla a chňapl pohár z podnosu, který mu nabídla Dunnla. Vypil ho naráz a sáhl si pro další.

108

Rowena zvedla z podnosu zbývající pohár, aby nějak zaměstnala třesoucí se ruce. Pocákala si přitom neopatrně sukni pivem. Blaine odváděl Alisu a oba se křečovitě usmívali. Otec stál ve dveřích jako přikovaný. Rowena očekávala, že přijde přes sál, aby pozdravil svou jedinou dceru. Místo toho se ohlédl, jako by chtěl zjistit, jestli mu na zádech neroste péřový chochol. S úžasem sledovala, jak zahnal bratry k plným stolům a vyzval k tanci baculatou dámu sedící u zdi. Začali tančit a dáma se brzy při jeho květnatých řečech červenala.

Bratři zatím během chvilky snědli ze tří stolů všechno, co na nich bylo, a nechali jen kosti. Přišourala se Dunnla, pohoršené zavrtěla hlavou a odkolébala se do kuchyně pro další lahůdky. Gareth se zamyšleně rozhlížel po sále, ale ani na okamžik při tom nepřestal sledovat plavou hlavu u svého kolene a také tu druhou, barvy vybledlého zlata, která mu poskakovala po sále.

Otec vypil dva džbánky piva, odtančil šest rychlých kousků a zazpíval jednu oplzlou píseň. Konečně sebral odvahu a vydal se spolu s třemi chlapci za Garethem.

Rowena visela očima na stříbřitě zlaté hlavě Malého Freddieho, jako by to byl maják. Už se zase zvedala, ale Gareth ji právě v tu chvíli něžně a majetnícky pohladil po tváři. Nějak jí to připomnělo způsob, jak hladil Folia.

Dav se před otcem rozestoupil. Nemocnou nohu táhl za sebou a trochu to vypadalo, jako by poskakoval. Za ním šel vysoký mohutný mladík. Dámy si ho prohlédly a začaly si něco šuškat.

Za Velkým Freddiem se ploužil Irwin a neustále opakoval: „Promiňte. Pardon. Odpusťte, mylady, ale nechtěl jsem vám šlápnout na vlečku. Moc se omlouvám.” Takhle to šlo, dokud se Velký Freddie nezastavil. Irwin mu narazil do zad a Malý Freddie se uhodil do holeně.

Fordyce poctil Garetha hlubokou poklonou. Irwin se díval na Rowenu. Nepamatovala si, že by byl tak vysoký. Z místa, kde seděla, už jeho nohy tolik nepřipomínaly jitrnice. Díval se na ni pořád stejně uchváceným a zbožňujícím pohledem, z kterého se jí obracel žaludek.

Otec si jí ani nevšiml. „Drahý sire Garethe,” začal přeskakujícím hlasem. Odmlčel se, odkašlal si, plivl na podlahu a pokračo

109

val: „Ani nemůžu vyjádřit slovy, jakou jsme měli radost, že jste nás sem pozval. Báli jsme se, že nás zdrží sníh, ale

Bůh byl milostivý a my se v pořádku dostali až na Caerleon.”

„Vždycky jsem říkal, že Bůh má špatný smysl pro humor,” odpověděl Gareth. Šikovně, jako pekelný loutnista, hladil Rowenu po tváři. Rowena měla pocit, že se jí rozskočí srdce.

Otec se zachechtal a otřel si hřbetem ruky slinu ze rtů: „Ne tak špamý, jako vy, milý pane.”

Rowena vystrčila nohu zpod sukně a podařilo se jí dotknout se kotníku Malého Freddieho. Její sněhobílá botka z kozinky ostře kontrastovala s cáry, které měl chlapec přivázané k nohám místo bot. Jen Freddieho rychlý bystrý pohled jí prozradil, že si dotyku všiml.

„Pořád se vám ještě líbí na Caerleonu, Fordyci?” Gareth dopil a upustil pohár na zem, až to třesklo.

Rowenin otec se závistivě rozhlédl, jako by chtěl hrad koupit. „Na mě je ten hrad příliš velký. Já raději se svými chlapci žiji v menším a útulnějším obydlí. Chci, aby zůstali skromní.”

Velký Freddie zašoupal nohama, jako by přemýšlel, co je na skromnosti tak okouzlujícího.

„A je Caerleon pořád takový, jak si ho pamatujete?” doplnil Gareth otázku.

Fordyce si znovu odkašlal: „Už je to moc let, co jsem sloužil vašemu panu otci. Selhává mi paměť.” Rowena se zmateně zamračila.“Ty jsi sloužil Garethovu…”

Gareth jí nenápadně zaryl prsty do tváře. Pak jí hřbetem ruky sklouzl po krku. Otec na zachytil ten provokativní pohyb očima. Rowena se dívala do svého klína. Malý Freddie ztěžka polkl.

Gareth se předklonil a probodával Fordyce svým temným pohledem. Druhou rukou přejel po stříbrném jílci meče. Irwin bezděčně o krok ucouvl.

„Možná bych vám měl osvěžit paměť,” řekl Gareth.

Otec se rychle ohlédl, jako by se z davu měla vyřítit tlupa rytířů a probodat ho meči. Poprvé ten večer Mortimer

přestal hrát na loutnu a předstíral, že ji ladí.

Fordyce se poškrábal na hlavě. „Než se mi stalo to neštěstí s nohou, sloužil jsem mnoha rytířům. Váš otec byl jenom jedním

110

z nich. Přece nemůžete čekat, že si budu všechno pamatovat. Je to tak důležité? A vůbec, už jsem se zmínil o darech?

Přivezli jsme k vaší poctě dary.” Zatleskal. „Dary, Freddie, přines dary.”

Velký a Malý Freddie se začali přetahovat o hrubý pytel. Irwin tam jen stál s pusou dokořán. Otec mu vrazil pohlavek a vytrhl chlapcům pytel. Okázale s ním mávl a Roweně se u nohou rozprostřel plesnivý gobelín, který visíval v Revelwoodu nad krbem. Samými rozpaky zapomněla na spoušť, kterou jí Gareth natropil v srdci, a sehnula se, aby přes gobelín přetáhla okraj svých šatů. Těsně vedle jejích prstů dopadla Garethova těžká bota. „Okouzlující,” řekl suše a šťouchl nohou do rodinné památky. „Ale ne tolik, jako jiný dárek, který jste mi dal.”

Vklouzl jí rukou pod živůtek šatů. Rowena zalapala po dechu. Gareth jí dlaní přikryl holé ňadro a začal je s drsnou důvěrností hladit. Zatočila se jí hlava. Otec vyvalil oči. Irwin zfialověl jako Fordycovy kalhoty, ale nejhorší ze všeho bylo dívat se na Malého Freddieho, jenž bezmocně svíral a rozvíral pěsti.

Rowena zrudla jako pivoňka a instinktivně zvedla ruku, aby se bránila. Chtěla Garetha uhodit, ale zapomněla, že drží pohár. Když to zjistila, vyšplíchla mu celý obsah do obličeje. Gareth na ni nejdřív hloupě mžoural a pivo mu stékalo z čela na bradu. Pak sevřel rty a popadl Rowenu za vlasy. Přitáhl si její hlavu mezi kolena. Všechno, co ted viděla, byly jeho vzteklé temné oči, které se blýskaly jako černý jantar. Sevřela čelisti v hněvu, jenž se vyrovnal jeho. Někdo zakašlal a ten zvuk se nesl ozvěnou po sále. Lidé stáli a tajili dech. Gareth odtrhl pohled od Roweny a zjistil, že se na něho všichni se zlomyslným uspokojením dívají. Na tohle přece čekali skoro dvacet let, čekali, až jeho železná sebekázeň povolí. Chtěli na vlastní oči uvidět muže, který zavraždil Elayne z Touraine a Rowena jim teď k tomu dala příležitost.

Pomalu ji pustil.

„Klid se odsud,” procedil mezi zuby. „Běž do své komnaty.”

Musela se mu opřít o kolena, aby neupadla. Na chvíli si pomyslel, že se mu vzepře, ale ona sklopila hlavu a tiše pronesla: „Jak si přejete, mylorde.”

111

Všichni natahovali krky, aby viděli, jak jde kolem nich a stoupá do schodů. Hlavu měla mírně skloněnou, ale záda držela pěkně zpříma.

Nejdříve prolomila ticho Marlys. Ironicky zatleskala: „Tak co, Mortimere, myslíš, že nás po tomhle velkolepém výstupu můžeš ještě pobavit?”

Nikdo se neodvážil pohlédnout na Garetha, jenž si rukávem otíral z obličeje poslední zbytek piva. Lindsey Fordyce zmizel v davu a odtáhl za kapuce i Malého Freddieho s Irwinem. Trpaslík přivedl doprostřed sálu medvěda. Gareth si od Blaina vzal plný pohár a jedním douškem ho vypil. Věděl, že by měl jít přes sál za klopýtajícím Fordycem, ale místo toho se pořád musel dívat na vrcholek schodiště.

112

10

Gareth klopýtal kolem dveří komnaty, ve které od dětství spával. Pak se vrátil a hmátl po klice. Když vcházel dovnitř, uhodil se hlavou o rám dveří. Zasténal a kopl do nich, až se zabouchly. Gareth tu stál se skloněnou hlavou jako býk připravený k zápasu. Za celý večer vypil moře piva, aby utopil svůj vztek, ale bylo to k ničemu. Klidně mohl pít vodu a vyšlo by to nastejno. Rozhlédl se a opět se mu vzpěnila krev.

Rowena totiž nepřecházela před krbem a nelomila rukama, ani se nechoulila u okna a neplakala strachem. Místo toho ležela v hromadě kožešin uprostřed postele a spala jako andílek. Zlaté vlasy se jí zatoulaly na jeho polštář. Celo měla hladké, nezkalené neklidnými sny. Ta drzost! Garethovi se vydralo z hrdla zavrčení.

Chňapl jednou rukou za okraje kožešin a škubl. Rowena spadla na podlahu.

„Cha!” Gareth držel vítězoslavně kůže a mával s nimi jako s praporem.

Posadila se, mžourala a třela si loket. Gareth tam stál, mírně rozkročený a jeho oděv, obyčejně bez poskvrnky, byl ted zmačkaný a potřísněný. Vlasy měl divoce rozcuchané. Na míle daleko z něho teď sálalo nebezpečí a také pach piva.

„To je moje postel,” zavrčel a vycenil zuby.

Svlékl si kabátec i halenu a hodil kůže zpátky na jejich místo. Ani si nesundal kalhoty a žuchl do postele, až pod jeho vahou zapraštěla.

Rowena chvíli tiše seděla a čekala, jestli Gareth třeba zase neodejde. Pak pokrčila rameny a stočila se na holé kamenné podlaze do klubíčka. Roztřásla ji zima. Otočila se na záda. Nikdy předtím si nevšimla, kolik mají kamenné dlaždice ostrých hran. Do kříže jí

113

tlačil pořádný hrbol. I přes značné nepohodlí byla ale podivuhodné klidná.

„Neměl jste na to právo,” špitla.

Ani si pořádně neuvědomila, že to pronesla nahlas, dokud se nad okrajem postele neobjevila Garethova tmavá hlava. Tvářil se nevěřícně: „Co jsi to řekla?”

Podívala se mu do očí a s dokonalým klidem zopakovala: „Řekla jsem, že jste na to neměl právo. Neměl jste se mě před tátou dotýkat tímhle způsobem.”

„Právo? Žádné právo?” Gareth slezl z postele. Rowena ustupovala, ale on už ji držel za vlněnou košili. Pak jenom zamávala nohama ve vzduchu, když ji zvedl a hodil na péřovou matraci. „Já že jsem na to neměl právo? Dovolte mi, abych vás seznámil se svými právy, milá lady Roweno Fordycová.”

Díval se jí zblízka do očí, a jen díky tomu, že se jí vedle hlavy opřel o lokty, na ní neležel celou svou vahou.

„Vyhrál jsem tě čestně ve hře. Ten bastard, co mu říkáš táta, tě klidně vsadil, jako by jiný slušný člověk vsadil krávu nebo kus pozemku. Patříš mi. Mám právo dělat si s tebou, co se mi zlíbí, a měl jsem ho od prvního dne, co jsem tě uviděl. Kdyby se mi chtělo, mohl bych tě odvléct dolů a zmocnit se tě přímo před očima tvého drahého tatíčka.

Takové je moje právo, a nikdo v sále by se neodvážil mě za to soudit.”

Rowenu dohnala raněná hrdost k tomu, aby neopatrně nadhodila: „Ale odsuzují vás pro jiné věci, že?”

Garethovy přimhouřené oči byly najednou cizí. Rowena se pokusila odvrátit tvář, ale chytil ji za bradu. „Dávej si pozor na jazyk, děvče. Vypil jsem dnes večer tolik piva, že bych byl klidně schopen znásilnit před úsvitem pět panen, a ani bych neměl výčitky svědomí.”

Rowena odsekla: „Jestli jste opravdu vypil tolik piva, tak byste toho asi moc nezmohl.”

„Můžeš si mě vyzkoušet.”

Opatrně se k ní naklonil svým mohutným tělem a Rowena na podbřišku ucítila něco neznámého a tvrdého. Zornice se jí rozšířily. Bylo to vůči ní surové, ale Gareth nikdy nešel do bitvy, aby nejdřív neukázal své zbraně. Odtáhla se, jak to jen šlo.

1 114

Musela potlačit slzy. „Chcete ze mě udělat to, v co jste chtěl, aby táta uvěřil?”

Její pláč na něho zapůsobil jako studená sprcha. Najednou vystřízlivěl. Schoval jí tvář ve vlasech, aby neviděla, co s ním její slzy dělají. „Však já vím, co jsi zač. Už jsem jednu takovou kdysi potkal. Taky byla taková milá a něžná navrchu med a vespod jed. Kdyby jen tvůj táta věděl, co jsem musel použít, abych se zdržel…” Horkými rty jí jemně líbal na spánek.

„Neposmívejte se mi,” vyhrkla Rowena. „Jediná věc, kterou jste použil, jsem já. Pozval jste sem tátu, a pak jste nás pro vlastní potěšení oba pokořil. Dotáhl jste sem celou moji rodinu, v téhle hnusné zimě, polomrtvou hlady a promrzlou, a věděl jste, že můžou kdykoli zůstat někde ve sněhové bouři.”

„Proč toho tátu tak bráníš?” zašeptal jí do vlasů.

„A proč vy jím tak pohrdáte?”

Gareth neodpověděl. Putoval svými rty od jemných vlasů na Rowenině spánku až k jejím ústům.

„Ubytoval jste moji rodinu vedle v komnatě?” Rowena ho zoufale chtěla zastavit, ještě než ji políbí a ona ucítí na jazyku chuť piva. „Aby mohli lépe slyšet mé prosby a výkřiky? Ne, Garethe, jestli ze mě chcete udělat svou děvku, uděláte to pěkně potichu. Přísahám, že nezapláču ani jednou.”

Chytil ji a přidržel jí ruce vedle hlavy. „Jestli si myslíš, že nedokážu, abys plakala, jsi na omylu.” Jeho oči jí říkaly, že nemluví o bolesti.

Rowena stihla ještě trochu nabrat dech, než ji políbil na ústa. Už předtím se proti jeho polibku obrnila, připravila se, že ji bude chtít ztrestat, a že to bude bolet. Nepočítala ale s něčím tak něžným. Začal ji líbat a jeho tělo se mohutně zachvělo. Najednou z něho spadlo veškeré napětí. Laskal ji s přesvědčivou a odzbrojující ohleduplností. Putoval jí prsty po těle a ona ho objala, aby se v tom hlubokém moři citů neutopila.

Teď už se k ní tiskl celým tělem, ale dával pozor, aby ji neumačkal. Sklouzl svou tmavovlasou hlavou níž a rozhrnoval jí košili tak dlouho, dokud se svými rty nezačal něžně mazlit s vrcholkem jejího ňadra. Bradavka se jí chvěla a stáhla se pod doteky jeho jazyka. Tentokrát to nemělo nic společného s drsným osaháváním,

115

které Gareth předvedl ve velkém sále. Rowena tiše sténala a po těle se jí rozlévaly stud i rozkoš zároveň.

Gareth uslyšel tlumený zvuk a zvedl hlavu. Rowena měla pevně zavřené oči. Uchopil ji opatrně za bradu a jemně ji donutil, aby je otevřela. I když byly plné slz, zářily jako diamanty. Stále mu ještě věřila. I po tom polibku ve velkém sále z ní sálala důvěra, sice otřesená, ale neporažená. Takový pohled už kdysi v podobných modrých očích viděl, a také byly tenkrát zaplaveny slzami. Její nesmírná důvěra byla nebezpečná. Gareth nechápal, jak se mohla s takovou důstojností vyrovnat s bídou a povznést se i nad otcovu zradu. A teď vyhrála i nad ním. Kdyby byl zvyklý prosit, žebral by, aby se mu teď otevřela a nechala ho, aby se zhojil v jejím teple a utišil tak hořkost ve svém srdci.

Rowena potichu popotáhla nosem.

Gareth se odtáhl a posadil se na okraj postele. .

Roweně bylo najednou strašně zima na všech místech, které předtím přikrývalo jeho tělo. Přitáhla si košili ke krku a sedla si. Skousla si citlivý nateklý ret.

Prstem se dotkla jedné z hlubokých jizev na jeho zádech: „Garethe, prosím tě…”

Uhnul, jako by ho svým dotykem popálila. Slyšel, jak ho prosí, a to bylo víc, než mohl snést: „Běž pryč, ano? Nech mě být.”

Kdyby Gareth jen tušil, o co ho Rowena vlastně prosí, asi by jí odpověděl úplně jinak. Zrovna otvírala ústa, chtěla mu říct, aby se na ni alespoň trošičku usmál, aby k ní byl hodný a pozorný, tak jako před chvílí. Chtěla mu říct, že už dlouhá léta touží po trošce něhy a že by dala celý svět za to, aby se k ní neobracel zády.

Chvíli bylo ticho a potom uslyšel její tiché kroky na kamenných dlaždicích. Dveře zaskřípaly a otevřely se.

Ani se nemusel otáčet, aby poznal, že Rowena už zase drží páteř pěkně zpříma. V hlase jí zazněla raněná hrdost:

„Možná se neumím podepsat, ale nejsem zas takový blázen, abych nepoznala pravdu. V celé Anglii může být jenom jeden člověk, kterého můžeš takhle nenávidět. Je to ten rytíř, kterého jsi přistihl se svou milovanou Elayne.”

Gareth se chtěl obrátit a zakřičet jí pravdu do očí, přeběhnout komnatu a zatřást s ní, aby konečně prohlédla a uviděla, co je její táta doopravdy zač. Místo toho jen seděl a díval se do dlaní.

116

76

,,Od té doby co jsem na Caerleonu, choval ses ke mně vždycky hezky, i když mého tátu tak nesnášíš. Nevím, proč jsi ho chtěl přesvědčit o opaku. A nechápu, proč mě tak nenávidíš.” Pak se za ní zabouchly dveře.

„Není pravda, že tě nenávidím,” řekl Gareth do prázdné komnaty. Vzal si bolavou hlavu do dlaní, a další slova už Roweně šeptal jen v duchu.

Rowena bloudila nekonečnými chodbami a snažila se poslouchat jenom prskání odkapávajících pochodní. Bylo už k ránu a za zavřenými dveřmi komnat se ozývaly vzdechy a chrápání. V soumračném šeru jí to všechno připadalo jako z jiného světa, z dávných časů. Temné chodby byly stále delší.

„Svatá matko boží,” vyjekla, když na ni Marlys vyskočila ze stínu jedněch dveří. Marlys byla tak překvapená, že Rowena kleje, až zapomněla, co vlastně chtěla. Rowena pokračovala: „Nekoukej na mě tak zaraženě, Marlys. Nikdy ti nedošlo, že mám plné zuby toho, jak se za mnou pořád plížíš jako smrtka? Už mě tím unavuješ.”

Marlys se postavila před ni, ale Rowena se kolem ní lehce protáhla. Nevědomky zopakovala Garethova slova: „Nech

mě být.”

Marlys ji chytla za paži: „Počkej, někdo by tě strašně chtěl vidět.”

Rowena se podívala přes její rameno do otevřených dveří a setřásla jí ruku. „Zase jeden ze tvých zlomyslných žertíků? Číhá tam Blaine, aby po mně mohl skočit? Nebo se nad postelí vznáší duch lady Elayne s probodeným srdcem?”

Marlys pod tmavými vlasy zbledla: „Roweno, prosím tě, pojd.”

Marlys obyčejně neprosila. V její tváři nebylo ani stopy po smíchu či úšklebku. Popadla Rowenu za ruku a táhla ji ke dveřím.

Vešly dovnitř a Rowena ucítila starou vůni rozmarýny. Stála v komnatě Elayne. Namodralé denní světlo bylo pryč. V místnosti hořela jen lojová svíčka zastíněná průsvitnými destičkami z rohoviny. Rowena zaostřila zrak, aby vůbec něco viděla. Dveře

117

skříně zaskřípaly a otevřely se. Pak ji na tvář mlaskavě políbily horké vlhké rty. Na chvíli se lekla, že ji Marlys zase podvedla, ale ani Blaine ve své nejnešikovnější podobě by ji nepolíbil takhle nemotorně.

Sevřela ruku v pěst a udeřila tu hlavu, co se jí přilepila na tvář.

„Jaúúú!” Irwin se zapotácel a couvl před ní. Držel se za ucho. „Božínku, Roweno, chceš mě připravit o sluch? Doufal jsem, že ses tady naučila jemným způsobům.”

„Ten výstup ve velkém sále tě měl dostatečně varovat,” odpověděl Irwinovi chlapecký hlas plný smíchu. „Když mohla chrstnout de Crecymu do obličeje pivo, bojím se pomyslet, co by mohla udělat tobě.”

Malý Freddie přišel k ní a objal ji.

„No tak,” poplácal ji neohrabaně po zádech. „Neplač. Jsme tady, abychom ti pomohli.”

Rowena mu promáčela rameno slzami. Konečně se přišoural i Velký Freddie, vlasy plné pavučin.

Rowena párkrát ještě popotáhla a vysmrkala se do hadříku, který pro ni Velký Freddie utrhl ze svého rukávu. Marlys se opírala o dveře, paže zkřížené na prsou.

„Ten obrázek oddané rodinky je dojemný,” zívla ospale. „Ale musím vám připomenout, že byste měli spěchat. Gareth se z kocoviny probírá rychle a většinou je dost naštvaný.”

Irwin poklekl před Rowenou na koleno. Opravdu vyrostl od doby, co ho viděla naposledy. Nad horním rtem mu vyrážel jemný knírek.

Usmíval se na ni jako sluníčko: „Přišli jsme tě zachránit.”

„Táta lituje své sázky a chce si mě odvést domů?”

Irwin si odkašlal. Velký Freddie mlčky zíral na své boty, jako by ho pohled na ně urážel.

Malý Freddie přistoupil blíž. Nedokázal jí lhát: „Otec spí pod stolem v sále a chrápe jako loupežník. Nechce s tím mít nic společného.”

„Jsem si jista, že kdybyste mu řekli…” začala Rowena. „To jsme udělali,” řekl sklesle Malý Freddie. „Aha.” Rowena se pokusila vytáhnout ruku z Irwinovy dlaně, ale držel ji s překvapivou silou.

118

Hltal ji očima: „Jsem si jistý, že to chápeš. Roweno, jsem pořád ještě tvůj snoubenec. Jsme si zaslíbeni už od dětství a já se toho slibu nikdy nevzdám. Je mi jedno, co ti ten odporný bídák udělal. Nestarám se o to, jestli do manželského lože vstoupíš jako panna nebo ne.”

Marlys se rozkašlala, ale znělo to víc jako smích. V tu chvíli ji Rowena skoro nenáviděla. Zápasila s touhou přišlápnout Irwinovi krk. Podívala se na něho. Klečel uprostřed temné skvrny, která se od postele rozlévala po kamenné podlaze jako poslední známka života, který tu kdysi jedné noci vyprchal.

„To je ale od tebe šlechetné,” řekla slabě. Vstala a jako duch vyklouzla z Irwinova sevření. Protáhla se těsně kolem Velkého Freddieho. Spíše popaměti našla těžké sametové závěsy a rozhrnula je. Pak vklouzla do jejich stínu.

Zašmátrala po okenicích a pustila do komnaty čerstvý studený vzduch. Závěsy se ve větru prudce vzedmuly. Pak za sebou uslyšela hluboký, ale pronikavý hlas. Hned věděla, komu patří.

„Šeptal ti do ouška něco o lásce? Sliboval ti věrnost a manželství?”

Marlys pokračovala: „Když tu zůstaneš, zneužije toho. Zimní noci jsou dlouhé a studené a i mnich by měl dost práce, aby odolal takové přítulné žabce, jako jsi ty. Možná by na tebe byl i hodný, ale až by se tě nabažil, dal by ti pár cetek, třeba rodinnou brož, a pak by tě bratrsky políbil na čelíčko a poslal pryč.”

Marlys ztišila hlas: „Zakrývám si tvář, protože se nechci stát součástí majetku nějakého mužského. Když se na mě můj táta vždycky díval, neviděl víc než možnost budoucího spojení s Blainovým otcem. V naší staré dobré Anglii není rozdíl v tom, jestli jsi něčí milenkou nebo manželkou vždycky tě vlastní nějaký chlap a nemá tě za víc než za svou hračku. Tohle chceš od života, poklade?”

Rowena otevřela oči. Dole vystupovalo nádvoří ostře a jasně ze stínů. Pod dubem bez listí stáli čtyři koně a žvýkali provazy, za které byli přivázáni.

Marlys se jí zadívala na břicho: „Co kdybys pak otěhotněla? Gareth nemá děti rád. To Elaynino mrně přímo nesnášel.”

119

Nádvoří se Roweně rozmazalo před očima. Pak se zeptala: „Co se stalo s dítětem, když Elayne zemřela?”

„To nikdo neví. Zmizelo té noci, kdy byla Elayne zavražděna. Říká se, že Gareth dítě uškrtil a pohřbil v sadu.” Rowena zaryla nehty do kamene. Na nádvoří potřásla hnedka hlavou a tiše zařehtala. Rowena chytla Marlys za ruku:

„Pomůžeš nám?” Marlys přikývla.

„A táta…” začala Rowena.

„Dostanu ho z Caerleonu dřív, než ho Gareth stihne zabít, i když by si nic jiného nezasloužil.” „A co bude s tebou?” Marlys vycenila zuby a drsně se zašklebila: „Gareth mě nezabije. Na to mě má moc rád.”

Malý Freddie stál hned za závěsy. Rowena věděla, že slyšel každé slovo. Napřáhl k ní ruku: „Pojedeme domů?”

„Domů,” opakovala po něm. „Do Revelwoodu.”

„Nejezděte po hlavních cestách,” nařizovala jim Marlys. „A alespoň týden se nevracejte do Revelwoodu. Když budete šetřit chlebem, tak vám na tu dobu vystačí. Musíte jíst, jen když budete mít hlad.” Irwin se na ni pochybovačně podíval.

„Opravdu musíme krást koně?” zeptala se Rowena ze hřbetu kaštanově hnědé klisny.

„A to bys chtěla, aby vás Folio uštval?” zvedla Marlys obočí. „Nebo aby vás dostali Garethovi vlčáci? Víš, že většina z nich je vycvičena k zabíjení?” Rowena to nevěděla a v duchu si přála, aby se raději na nic nezeptala. „A stejně,” dodala Marlys a uculila se, „Nikdy bych vás nenechala ukrást naše koně. Tihle jsou Blainovi. Kdyby vás Blaine chytil, stačí, abys na něho zamrkala těma svýma dlouhýma řasama. Určitě by vás nevydal katovi.”

Neklidně si prohlédla obzor. Temná obloha mezi holými větvemi stromů pomalu šedivěla. Začalo svítat. Marlys chytla Rowenu za výstřih vlněných šatů a přitáhla si ji blíž: „Dobře si zapamatuj, že vás Gareth nesmí najít! Hrozně nerad ztrácí svůj majetek.”

120

Rowena se vzpřímila v sedle: „Tak mu to trochu ulehči, ano? Řekni mu, že jsem mu stejně nikdy nepatřila.” Marlys se usmála a přikývla na souhlas. Pak s chraptivým výkřikem plácla klisnu po zadku. Klisna se divoce rozběhla, a Rowena musela chytit uzdu oběma rukama. Ostatní koně běželi za ní a dlouhé nohy je unášely k vytoužené svobodě. Zhluboka se nadechla chladného vlhkého vzduchu, ale na prsou jako by jí pořád ležel těžký kámen. Navždy opouštěla Caerleon i s jeho pánem.

121

ČÁST DRUHÁ

Kdy vlahý deštík skropí zem a jarní vítr přiletí?

Bože, jak strašně toužím zase s mou milou ležet v objetí.

Neznámý autor

1 1

Marlys zasténala a svalila se do postele. V komnatě byla zima, protože mdlé, bledé slunko ji nestačilo dostatečně vyhřát. Přemýšlela, jestli se nemá natáhnout na opačný konec postele pro peřinu a přikrýt se. Představila si, že by měla ještě jednou rozhýbat své rozbolavělé tělo a znovu zasténala. Padla tváří na péřovou matraci a co nejhlouběji se do ní zavrtala.

„Marlys!”

Ten výkřik ji varoval, jen vteřinku předtím, než se ozvalo hromové zabušení na dveře. Z posledních sil sebou hodila na druhou stranu postele a po hlavě zalezla pod zmuchlanou pokrývku. Dveře se prudce rozlétly dokořán. Marlys se schoulila do klubíčka, protože věděla, že nehybný hrbol pod pokrývkou by možná mohl bratra oklamat. Opravdu jenom možná. Plochá strana Garethova meče přistála na jejím pozadí, až to zazvonilo.

Marlys vykoukla a zabručela: „Možná, že jsi uhodil na špatný konec? Mohl jsi mě jednou ranou zabít!”

11 ekl bych, že rozumu máš v obou částech těla stejně,” odsekl Gareth. Vypadal jako její divočejší dvojče. Rozcuchané vlasy mu v hustém propletenci trčely na všechny strany. Oči měl vzteklé a červené: „Kde jsou?”

„A kdo?” Marlys se posadila na paty a přetáhla si přes ramena pokrývku jako šál.

„Však ty dobře víš, koho myslím. Fordyce a ten jeho prokletý potěr.”

„Jak to mám vědět? Šla jsem spát, poté co jsem se vykoupala v mléce a Dunnla mi rozčesala vlasy.”

Začalo jí silně cukat v oku. Gareth jí vytáhl z rozcuchaných vlasů větvičku: „A tohle asi bude nová móda, že?” Pak se jí podí

123

val na chodidla. Byla zrovna tak černá a umouněná jako halena, kterou na sobě měla už od včerejška. Marlys chtěla zastrčit nohy pod peřinu, ale Gareth popadl její velké chodidlo a zakroutil s ním.

Marlys za vyla.

„Kde jsou?” zeptal se znovu.

Bušila mu dlaněmi do ramen tak dlouho, až ji pustil. „Proč se najednou staráš o to, kdy Lindsey Fordyce přijde nebo odejde? Jestli sis myslel, že se přede všemi přizná, mohl jsi ho hned strčit do žaláře. Jenže ty jsi místo toho trápil Rowenu.”

Ani se nezačervenal. „Neměla být drzá. A Fordyce vypil dost piva na to, aby tu ještě pár hodin pobyl. Když jsem šel nahoru, už měl pěkně nakoupeno.”

„Však ty taky.”

Gareth předstíral, že to neslyšel. „Kdybys do toho nestrkala ten svůj zatracený nos, mohl pěkně spát, dokud bych nebyl připraven uzavřít naši záležitost.”

„On si s tebou nemá co vyřizovat. Však jsi ho slyšel, už si sotva pamatuje, že byl někdy leníkem našeho otce.”

„Víš stejně dobře jako já, že lže.” Sklonil k ní střapatou hlavu a ztišil hlas: „Jestli mi neřekneš, kde jsou, tak přísahám, že tě provdám za Blaina. Kněz sice může odmítnout přijít na Caerleon, ale já tě mohu dotáhnout za ním. Řekl bych, že by se mu líbilo, kdyby tě konečně mohl zkrotit.”

Marlys ublíženě popotáhla nosem. Gareth ji znal moc dobře a věděl, kdy má uhnout. Její pěst mu proletěla kolem čelisti a Gareth ji zachytil rukou. „Mám nechat ve vesnici vyhlásit radostnou zprávu o tvých ohláškách a nadcházející svatbě? Nebo mi radši řekneš, co jsi udělala s Fordycem?”

Marlys se na něho podívala. „Ten kohoutek s křivýma nohama upaloval domů.”

Gareth ji pustil a šel ke dveřím. Marlys přitiskla ústa na své koleno a ztlumila další slova: „Nech to štěně jít, Garethe.” Gareth se zastavil: „Cos to řekla?”

Marlys zvedla hlavu. Na jazyku jí zůstalo vlněné chmýří. Gareth se otočil, ve tváři celý bledý. Marlys si uvědomila, že udělala strašlivou chybu, ale svá slova už zpátky vzít nemohla.

124

Garethovi přeběhl po obličeji výraz bolestného ohromení. „Ty jsi ho nechala, aby odvedl Rowenu?”

Marlys najednou došlo, že i její bratr je zranitelný, ale nehodlala se s tím smířit. Sebrala všechny síly a usmála se na něho. „Mám ti od ní něco vyřídit. „Ulehči mu to,” řekla s tím svým zvonivým smíchem. „Řekni mu, že jsem mu stejně nikdy nepatřila.”

V komnatě bylo najednou slyšet jenom Garethův dech. Pak Marlys viděla, jak mu obličej ztuhl v chladnou vzteklou masku. Ulevilo se jí, ale zároveň jí ho bylo líto.

Sevřel ruce v pěst. „Až se mi dostane pod ruku, už nikdy nebude pochybovat o tom, komu patří.”

Marlys natáhla své dlouhé nohy a založila si ruce pod hlavu. „O tom jsi měl přemýšlet než ti utekla. Kdyby se jí narodil tmavooký bastard, neměla by tak krátkou paměť.” Dívala se na něho přimhouřenýma očima a čekala, že od něho přilétne nadávka nebo dokonce facka. Gareth vypadal, že nad tím přemýšlí, a to ji vylekalo daleko víc. Otočila se na bok a lhostejně zívla: „Řekni Dunnle, ať mě nebudí před soumrakem, jinak jí uříznu obě uši.”

„Áááá, neviňátko jde spinkat a určitě nemá ani nejmenší výčitky svědomí.”

„To jsem ti přece řekla už kdysi dávno. Nemám svědomí.” „Pro jednou s tebou musím souhlasit.”

Dveře se tiše zavřely. Marlys vyskočila z postele a klekla si k oknu. Za chviličku se dole objevil Gareth a ve spěchu vyvedl Folia ze stáje. Ani se nezastavil, jen se mu vyšvihl na hřbet, a už seděl v sedle a projížděl hradní branou.

„Utíkej, co můžeš, maličká,” šeptala Marlys. „Utíkej, jako bys v patách měla samotného ďábla.” Klečela tam, jako by se modlila, až přestala cítit kolena. Pak si kradmo setřela slzy, ještě než dopadly na studenou podlahu.

Lindsey Fordyce spadl už potřetí z koně a tiše klel. V nemocné noze mu cukalo. Dokud ležel mlčky na zmrzlé špinavé zemi, vypadal jako roztomilý cherubín celý zavinutý do šálů. Iluze o an

125

dílkoví se ale rozplynula, jakmile otevřel ústa a vyhrnul se mu z nich nový proud nadávek. Jeho synové hned přiskočili, aby mu pomohli. Vytáhli ho na nohy a oprašovali ho svýma velikýma rukama. Dva chlapci mu znovu ovázali šálu kolem hlavy, až z ní Fordycovi koukaly ven jenom oči a červený nos.

Promluvil skrze šálu: „Kristova noho, proč mě zrovna nenecháte na zemi a neudusíte? To tak spěcháte, abyste dostali

dědictví?”

Chlapci se na sebe zmateně podívali a začali se šklebit. Fordyce potřásl hlavou. „Tak já vás tu kárám a vy se mi pošklebujete. Když vás seřežu, budete se taky smát?” Zahrozil na mohutné chlapce stojící kolem něho pěstí, a znovu to zvážil.

Pak raději jenom kopl svého koně. Zvíře po něm zakoulelo očima, ale neuhnulo. „To by mě zajímalo, kde ta holka sebrala tohle zvíře. Kdyby ta herka chcípla, tak se z jejího masa nenažere ani sup, vždyť už teď je víc mrtvá než živá. A ta žába se chovala víc jako chlap než jako ženská. Ani bych se nedivil, kdyby pod těmi vlasy schovávala pořádný knír. Bývala to protivná mrňavá holka a vždycky lítala jako ocásek za svým arogantním bratrem. Pojd sem, Williame, ne, Philipe. K čertu, ať už se jmenuješ jakkoli, koukej sem přijít a pomoct mi na koně.”

Rozložitý chlapec, na kterého ukázal, se spustil na všechny čtyři. Fordyce si mu stoupl na záda, a ani si nevšiml, že se mu u toho zaryl patami do žeber. S mohutným „uuuf!” se vydrápal na koně a svým mohutným pozadím dobře zapadl do dolíku na koňském hřbetě. Další čtyři chlapci mu pomohli pořádně se usadit. Jejich bratr ležel na zemi a lapal po dechu.

Stezka pokrytá jinovatkou se vinula mezi silnými kmeny stromů. Starý les vypadal hrozivě i bez listí, všude kolem bylo mrtvo a ve vzduchu bylo cítit hnilobu. Po šedé obloze pomalu putovalo bledé slunce. Fordyce si utřel do šály kapku u nosu a nijak mu nezlepšilo náladu, když si vzpomněl na teplý sál, který musel za úsvitu opustit.

Mohl si tam ted v klidu spát, kdyby mu ta vlasatá potvůrka nevrazila do ruky halenu a nemlela něco o nebezpečí a útěku. Ochladilo se a Fordyce se začal litovat ještě víc. Tak se těšil, že se blíže seznámí s tou prsatou vdovou, s kterou protančil noc…

126

Představil si příjemné dny, které mohl strávit na Caerleonu, jíst de Crecyho jídlo, pít jeho pivo a využívat jeho pohostinnosti. Místo toho byl teď na cestě zpátky do Revelwoodu. Napadlo ho, že pošle chlapce napřed a sám se vrátí na Caerleon. Ta myšlenka ho tak zaujala, že se otočil v sedle a zkoumal římskou silnici, po které jeli už od Caerleonu.

Rowena se tam neměla zrovna špatně. Seděla u nohou sira Garetha jako nějaká princezna na kožešinovém trůnu. Copak on mohl za to, že dostala vztek a utekla? Takový rozumný muž jako sir Gareth ho jistě nebude obviňovat kvůli pošetilé ženské. Stejně se Rowena určitě hned za rozbřesku vrátila na hrad a ted už se choulí Garethovi v náručí a půvabně prosí za odpuštění.

Kdyby se vrátil na Caerleon, mohl by si s Garethem sednout s džbánkem piva ke krbu a připít si s ním na tvrdohlavé ženy. Po rtech mu přelétl úsměv. Nebylo by to poprvé, co by spolu přemítali o nestálém ženském pokolení.

Pořád ještě příjemně snil, když se v zatáčce objevil děsivý černý přízrak a řítil se přímo k němu.

Fordyce se ani nepodíval na své syny, kteří tam stáli s užasle otevřenými ústy, a kopl koně patami do slabin. Zvíře se ale nehnulo. Fordyce se rychle ohlédl. Černý stín se stále přibližoval a jeho hřebec jako by se ani nedotýkal kopyty země.

Fordyce vytáhl z opasku zrezivělou dýku a přejel zvířeti ostřím po kůži. Kůň zařičel bolestí a vyrazil nevídanou rychlostí.

Slyšel, jak na něho synové něco volají. Ohlédl se a uviděl, že běží za ním a mávají rukama. Obrovský temný stín byl už skoro u nich. Fordyce začal patami pobízet koně. Pak koutkem oka zahlédl, že ho jeho pronásledovatel konečně dohonil. Krk mu sevřela svalnatá ruka. Přidušeně zakňučel a začal se kroutit. Jeho kůň utíkal dál bez něho. Bez těžkého jezdce se mu náhle běželo lehce. Fordycovi zrudl svět před očima. Už to vypadalo, že se na té nemilosrdné ruce oběsí i bez oprátky, šibenice a vznešených řečí na rozloučenou. Gareth slezl z koně, aniž uvolnil své sevření, a Fordyce pochopil, že nebude mít takové štěstí.

Svalili se na zem tak prudce, že to muselo oba dva pořádně zabolet. Fordyce to na chvíli uspokojilo, i když pořád ještě marně lapal po doušku vzduchu. Skutáleli se do zarostlého příkopu a

127

Fordyce se napíchl na větvičku. Bolest na chvíli odvedla jeho pozornost od necitlivého hrudníku.

Gareth si na něho obkročmo sedl a Fordyce na svém krku ucítil ledově studený hrot dýky. „Co jste s ní udělal?” řekl chraplavě Gareth. Z koutku úst mu stékal pramínek krve.

Fordyce chvíli mžoural jako sůva a nabíral dech k odpovědi. Rozhodl se říct pravdu, a to se mu v životě tak často nestávalo. „Kolik chlapců tady vidíte?”

„Pět, a jestli jsou to chlapci, tak nějak moc vyrostli.”

„Pět. Takže byste se měl možná rozjet ze těmi třemi, co tu chybí a zeptat se jich, co s Rowenou udělali.”

Pět zarostlých mužů k nim přišlo blíž. Ruce měli schované v cárech bývalých rukávů.

Gareth si sedl na paty. Vypadal tak zlověstně, jako by přišel v oblacích jisker a popela přímo z pekla. „Ten světlovlasý chlapec je s ní. A Irwin ten, co rád vypráví příběhy. To oni ji unesli? Kde by mohli být?”

Fordyce pokrčil rameny. „Jak to mám vědět? Včera v noci za mnou přišli a žvanili nějaké nesmysly o tom, že chtějí zachránit Rowenu.” Pak to trochu zdramatizoval: „Irwin mi vyprávěl, jak se za ním připlazila po kolenou, žalostně plakala a prosila svého právoplatného snoubence, aby ji z toho příšerného otroctví vysvobodil.”

Gareth odtáhl dýku z Fordycova krku. „A ty jsi jí odmítl pomoci?”

Fordyce nakrčil nos: „Jsem čestný muž. Vyhrál jste ji přece v sázce.” Šťouchl prstem do Garethovy dýky, posadil se a začal si ze šály obírat suché listí.

Gareth odvrátil pozornost od protivníka: „Kdybych tak mohl tušit, kam ji ti blázni vedou.”

Jeho mohutná postava se tyčila nad Fordycem. Baron se nejisté postavil. Hlavou dosahoval Garethovi sotva k drátěné košili. Jak to, že ten kluk tak strašně vyrostl? Přehodil si konce šály přes ramena a škrábal se z příkopu: „Takhle mě obtěžovat! Máme přece nějaké zákony na ochranu nevinných poutníků. Anglie je civilizovaná země. Kdyby král měl podezření, že…”

128

Gareth si namotal kolem pěsti konce Fordycovy šály a zatáhl. Fordyce narazil tělem do brnění. Pak ucítil u ucha horký dech: „Nevidíme se naposledy, Fordyci. Já se vrátím. Jestli jsi mi lhal a Rowena bude s tebou, tak tě zabijú a nezabrání mi v tom ani zákon, ani Edward, ani sám Bůh. Rozumíš?”

Fordycovo zachrchlání si Gareth vyložil jako souhlas, a pustil ho. Fordyce se vydrápal z příkopu a sklesle vykročil po úzké silnici. Očima přitom pátral po své vlastní herce. Za ním kráčeli v ucouraném průvodu jeho synové.

Když už byl bezpečně z Garethova dosahu a skoro i z doslechu, zavolal na něho tónem shovívavého tatíka:

„Nedělejte si s tou mojí holkou starosti, sire Garethe. Je v dobrých rukou. Malý Roddy je rozumný chlapec.”

„Jmenuje se Malý Freddie, ty pitomče!” Garethův hlas byl plný zlosti a Fordyce raději přidal do kroku, až chlapci museli chvílemi klusat, aby mu stačili.

Rowena si myslela, že je na zimu zvyklá, ale mrazilo ji, když pustila otěže ze ztuhlých prstů. Rukavice bez prstů se jí na dlaních rozedraly na cáry. Vzduch byl dnes nějaký jiný možná jasnější a jakoby duhově zbarvený, ale o to víc mrazivý. Nadechla se, a z ostrého vzduchu se jí zamotala hlava. Slunce stálo na obloze jako bledě žlutý kotouč a vytvářelo nad krajinou iluzi tepla.

Na obzoru se objevily šedé mraky, vyhlížející neškodně. Rowena se podívala na Malého Freddieho. Nenáviděla pohled na jeho propadlé tváře. Už týden se potloukali lesem a živili se jenom nasbíranými bobulemi a žaludy. Malý Freddie si všiml pochmurného pohledu a povzbudivě se na ni usmál.

Seděli na kopci s výhledem na Revelwood. Za hradem se rozprostíral pruh vřesoviště, připomínajícího moře. Aniž by to chtěla, uviděla najednou Rowena vnitřním zrakem na místě rozpadajícího se Revelwoodu jiný hrad. Zamrkala, aby tu iluzi zahnala, protože to už by si rovnou mohla představovat, že v rukou drží misku horké ječné kaše nebo že jí vlasy rozčesávají cizí ruce, které už ji jednou oklamaly svou něhou. Dole pod nimi

129

se kromě větru nic nepohnulo. Irwinova hnedka neklidně zafrkala.

„Dál už nemusíme čekat. Jsme doma.”

Nikdo z nich se nepohnul, dokud Rowena nemlaskla tiše na klisnu a jako první se nevydala dolů z kopce. Sesedli

těžkopádně z koní, klouby ztuhlé zimou. Velký Freddie vykročil k zamrzlému hradnímu příkopu. Rowena ho chytla za paži: „Počkej!”

Prkna sloužící jako padací most zmizela. Mezi nimi a bránou pobitou železem se rozprostíral hrozivý příkop, patnáct stop široký, deset stop hluboký, plný ledu nevábné barvy.

Velký Freddie si klekl na všechny čtyři a opatrně se podíval na hlubokou vodu, do které málem spadl. Malý Freddie chodil kolem okraje, díval se do země a mračil se.

Irwin si třel paže a podupával. Pak zakřičel: „Haló!!!”

Zvuk se ještě dlouho nesl vřesovištěm. Vítr zesílil a Roweně vyhrkly do očí slzy. Netečná kamenná zeď jí plula před očima. Vzpomněla si na Garethovu dávnou hrozbu a po zádech jí přeběhl mráz, který neměl s okolním chladem nic společného. Možná, že ve velkém sále leží místo otce a bratrů už jen mrtvá těla. Oči mají navěky otevřené v němé hrůze a po hrdlech jim stékají pramínky krve.

Irwin se vysmrkal do dlaně. „Nechápu, jak jsme se mohli dostat do Revelwoodu dřív než oni. Tenhle hnusný týden snad nikdy neskončí. Copak strýček dával pryč prkna, když jsme odjížděli? Nevzpomínám si na to, ale musel to udělat.”

„To tedy neudělal.” Velký Freddie stiskl rty do úzké linky: „Vidíš někde prkna? Když jsme odjížděli, byla půda

měkká, protože byla obleva. Musely by tu být stopy, jak prkna odtahoval.” Irwin si váhavě prohlédl zem: „No, nejsou tu, ale já si nemyslím…”

„Samozřejmě, že nic nevidíš,” řekl Malý Freddie. „Protože ta prkna nikdo neodtáhl pryč, ale odtáhl je…”

„Dovnitř,” doplnila Rowena větu zároveň s ním.

Dívali se na omšelé kameny a poprvé v životě se pro ně stal domov nedobytnou pevností. Ze zdí na na ně tiše zíraly úzké střílny.

130

Velký Freddie se loudal kolem příkopu a škrábal se na hlavě. „Myslím, že led je dost pevný. Mohl bych slézt dolů a zkusit to přejít.”

„A jak se dostaneš k bráně? Roztáhneš ruce a poletíš?” Malý Freddie zavrtěl hlavou. „Nedělej to, není to nutné.” Pak začal řvát přeskakujícím hláskem: „Ten, kdo nás nechal venku, by nám měl hezky rychle odemknout a pustit nás dovnitř!”

Rowena se dívala, jak se mu souměrné rysy zkřivily hněvem. Něco se v ní sevřelo. Přidala se k němu a rozzlobeně spolu křičeli. Také Irwin ječel. Velký Freddie nabral hrst kamení a mrštil jím o bránu. Takový rámus by musel probudit i mrtvé, kdyby tam Gareth po sobě nějaké zanechal.

Roweně ztuhl podrážděný krk od ledového vzduchu. Přepadl ji suchý kašel. Jeden po druhém ztichli. Pak se ozvalo cvaknutí kliky a neslo se kolem zvonivou ozvěnou. I vzduch okolo jako by čekal, co se bude dít. V bráně se otevřelo okované okénko, které držely za okraj něčí buclaté prsty. Rowena zatajila dech.

Bylo slyšet nevrlý hlas: „Běžte pryč. Nikdo není doma.” Okénko se zase s prásknutím zavřelo.

131

12

Rowena se musela opřít o Malého Freddieho. Najednou se cítila slabá a hrozně unavená.

Jako první se vzpamatoval Irwin a začal volat: „Strýčku! Váš synovec a děti přijeli domů. Copak nás nepustíte dovnitř?” Pak k nim stranou prohodil: „Určitě neví, že jsme to my.” Znovu vesele zakřičel: „Halóó. Tady je Irwin, strýčku. My přece nejsme žebráci nebo zbojníci a nechceme vám vydrancovat hrad! Jsme vaši příbuzní, tak nás pusťte dovnitř a nechte nás ohřát se u krbu!”

Velký Freddie zíral s otevřenými ústy na Irwina.

„Možná, že si táta neuvědomuje…” řekla slabě Rowena.

„Ale ano.” Malému Freddiemu zahořelo v očích studené šedé světýlko. „Jen to zkus, sestřičko.”

Místo prvního výkřiku se vydralo Roweně z hrdla zakrákání. Polkla a zkusila to znovu: „Tati, to jsem já, Rowena. Potřebujeme tvou pomoc. Už víc než týden se schováváme v lese, a ted jsme přišli domů, máme hlad a je nám zima. Utekla jsem z Caerleonu. Chci domů, tati. K tobě, do Revelwoodu. Prosím tě…” Zmlkla. Malý Freddie ji chytil za ruku. Rowena se napřímila v zádech a v hlase jí zazněl hněv: „Tati, otevři bránu. Jsme unavení a zmrzlí na kost. Jak dlouho tu ještě budeme stát a žebrat, abys nás pustil domů? Musíš nám otevřít. Musíš…”

Malý Freddie ji zatahal za ruku. Na tvářích ji v ledovém větru zastudily slzy.

Okénko cvaklo a zase se otevřelo. Objevil se v něm otcův obličej, jako měsíček na čtvercové obloze: „Ty pošetilé

děcko.”

Mluvil potichu a hlas se mu třásl. Rowena vycítila, že mluví k ní.

132

Irwin vykročil k příkopu s úsměvem na svých plných rtech: „Nejdražší strýčku, zachránili jsme Rowenu před strašlivým osudem a přivedli jsme ji domů. Copak nemáte radost?”

„Běžte pryč!” vyštěkl otec. Irwinovi zmizel úsměv z tváře. „Kliďte se odsud, vy blázni. Vypadněte, a držte se co nejdál od Revelwoodu. Nikoho z vás tu nechceme.”

Malému Freddiemu ztvrdly rysy: „Řekni, tati, dostal jsi za svou oddanost temnému rytíři velký pytel zlata? Nebo spíš třicet stříbrných?”

Otec uraženě nakrčil nos. „Ty mi ubližuješ, chlapče. To si o mě opravdu nemyslíš nic lepšího?” Malý Freddie se místo odpovědi jenom ušklíbl.

Rowena zakřičela: „Tady nejde o zlato nebo stříbro, že ne, tati?” Vítr jí foukal vlasy do obličeje a otcova tvář se jí rozmazávala a hroutila před očima jako pudink v dešti.

„Ne. Jde tu o vraždu. Skočil po mně jako šílenec a vražda mu přímo koukala z očí. Přísahal, že když tě tady najde, neušetří nikoho z nás.” Přešel do káravého tónu: „Svým útěkem jsi pošpinila mé dobré jméno.”

Malý Freddie zamumlal slovo, za které by se nemusela stydět ani Marlys.

Otec zakvílel: „Zapřísahám tě, dítě, zachraň sama sebe i svou rodinu. Vrať se k siru Garethovi, klekni před ním na kolena a pros za odpuštění. Určitě se nějakou ženskou lstí dokážeš vrátit do jeho srdce i postele. Tvůj táta nedovolí, aby ses vrátila do Revelwoodu v hanbě.”

Rowena zvedla hlavu. „Chápu. Když odejdu sama, otevřeš chlapcům bránu?”

Irwin i Malý Freddie začali protestovat. Oba je umlčel Velký Freddie svým hlubokým hlasem: „To je hloupost, sama nikam nepůjdeš. To bych nesnesl.” Naklonil hlavu a vycenil na ni v úsměvu své zkažené zuby.

Rowena se otočila zpátky ke dveřím, ale už byly zavřeny. Všude za hradbami bylo ticho. Vrátný byl pryč.

Rowena se snažila, aby její hlas nezněl prosebně: „Tati, máme hrozný hlad. Nemůžeš nám dát alespoň nějaké jídlo, aby se nám lépe cestovalo?”

133

Okénko se pootevřelo a přes příkop z něho vyletěly čtyři tmavé hlízy. Rowena se sehnula. Kolem ní se prokutálel potlučeny turín a spadl do příkopu. Irwin už klečel a pokoušel se zachránit ostatní turíny před podobným osudem. Okénko se zabouchlo.

Rowena se posadila, zkřížila pod sebou nohy a opřela si bradu do dlaní. Z oblohy matně ozářené sluncem se začal snášet zmrzlý sníh, který odněkud přinesl vítr. Vločky bodaly do tváří jako jehličky.

„To je prostě nádhera! Otec se mě zřekl, můžou mě pověsit za krádež koně a pronásleduje mě šílenec. A teď nám ještě Bůh poslal sníh, aby nám po cestě bylo veseleji.”

Malý Freddie si před ni klekl: „Táta se zřekl každého z nás už ve chvíli, kdy nás s výkřikem rozkoše zplodil.” Rowena si prohlížela jeho obličej. Měl rozpraskané rty. Jeho šedé oči byly veliké a byl v nich strach. Světlou pleť měl plnou stínů.

„Možná, že táta má pravdu,” řekla. „Snad bych se měla vrátit ke Garethovi, ať si se mnou dělá, co chce.”

„Lidé o něm říkají, že není zrovna milosrdný. Nebo si o tom myslíš něco jiného?”

Roweně se zatmělo před očima. Znovu si vzpomněla, jak ji Gareth hladil po tváři. Nechybělo mnoho, aby se mu zcela vzdala, ale on ji zastavil svými chladnými slovy. Nech mě být. Mohl své ďábelsky šikovné ruce použít i k tomu, aby uškrtil dítě? Zachvěla se, když si vzpomněla, jak se s ní mazlil. Kdyby ji probodl, už by ji nic nebolelo. Kdyby ji ušetřil, mohl naopak její trápení prodlužovat donekonečna.

„To mě nejvíc děsí. Já prostě nevím.”

„Tak pojedeme dál.” Podal jí ruku a oba vstali.

„A kam pojedeme?” zeptal se Irwin. Zakousl se do syrového turínu, až to chrouplo. Rowena sebou trhla. Bezděčně si vzpomněla na ječnou kaši, kterou vařívala Dunnla. Vždycky byla horká, plná kousků hovězího masa. Svět se jí míhal před očima, jako by se na něj dívala skrze kouřovou clonu. Irwin jí nabídl turín. Ukousla si z něho pořádný kus. Byl hořký, ale Rowena se alespoň vzpamatovala.

Podala turín Velkému Freddiemu.

134

„Nikdy předtím jsem neměl svého vlastního koně,” řekl. Podržel koni turín u tlamy a sám si nevzal ani kousek. Rowena neměla to srdce, aby něco proti tomu namítala. Ryzák sežral celý zbytek turínu. Irwin protáhl obličej. Zajel rukou do rukávu a pohladil tam zbývající turíny.

„Koně jsou krásní,” řekla mírně Rowena, „ale nemůžeme je sníst.” Irwin se hloubavě zadíval na koně Velkého Freddieho. Rowena mu dala pohlavek.

Začalo pořádně chumelit. Lehounké vločky se zachytávaly Roweně ve vlasech. Slunce zmizelo za hradbou nízkých mraků.

Rowena nasedla na koně a nuceně se usmála: „Můžeme jet, kam se nám zachce. Máme celý svět u nohou a najdeme si v něm svou cestu jako všichni poutníci. Co je hlad ve srovnání s dobrodružstvím?”

11 ekl bych, že je to dost pitomý příměr.” Irwin se vydrápal na hřbet svého koně. „Promiň, Roweno. Neměl bych před tebou klít, i když si myslím, že jsi v tom hnízdě urozených zmijí slyšela horší slova.”

Rowena chtěla protestovat, ale pak si vzpomněla, že od Marlys opravdu slyšela daleko horší slova. Půvabně kývla:

„Pro tentokrát ti to promíjím, Irwine.”

„Ty jsi taková shovívavá, Roweno,” zašeptal Malý Freddie a sladce se na ni zašklebil.

Pobídla lehkým kopnutím jeho poníka. V dokonalém souladu objeli hrad a namířili si to přes rozlehlé, chladné a šedivé vřesoviště. Zmrzlé loňské kapradí praskalo koním pod kopyty. Vítr, který nedokázaly zastavit ani holé stromy, jim prudce foukal do tváří sníh. Rowena se zachumlala těsněji do pláště. Pohled na pustou krajinu ji podivně těšil. Přinejmenším tu nebyl žádný starý strom, ze kterého by jim za krk mohl skočit temný stín se stříbrným mečem v ruce. Nebyla tu pochybná temná zákoutí. Holá země tvořila sama o sobě jeden velký stín. V době nejhlubší zimy se Rowena znovu zamilovala do vřesoviště.

Dobrá nálada ji opustila, až když se po setmění schoulili za kopečkem hlíny. Lehli si tak, jak byli zvyklí spát celá léta. Malý

135

Freddie se přitiskl zády Roweně na břicho. Zapadli do sebe jako dvě lžíce. Rowena mu přehodila svou nohu kolem pasu. Malý Freddie si položil hlavu na Irwinovo zavalité tělo a Velký Freddie se jim stočil u nohou do klubíčka jako věrný pes.

Přestalo chumelit a na zemi ležela slabá sněhová pokrývka. Nebe se vyjasnilo.

„Co s námi jenom bude?” řekla Rowena nazdařbůh do tmy.

Irwin se zahrabal do hlíny jako krtek. „Jestli tu do rána zmrzneme, tak už nás to nebude zajímat.”

Malý Freddie pokrčil rameny: „Vždyť tu není o moc větší zima než doma v Revelwoodu. Bojím se spíš o Rowenu, protože ta si zvykla na teplejší postel.”

„To si myslím !” nakrčil Irwin nos.

Rowena už byla tak unavená z hladu, že ani neodsekla. „Mohli by z nás být kočovní umělci,” uvažovala. „Bohatí rozmařilí lidé jako sir Blaine se mohou přerazit, jak mezi ně rozhazují váčky zlata a stříbra. Můžeme zpívat, abychom si zasloužili večeři.”

Malý Freddie dloubl Irwina: „Ty umíš zpívat?”

„No… neumím. Hraju na trumpetu a taky trochu broukám.”

„A co ty? Umíš zpívat?”

Velký Freddie zavrtěl rozcuchanou hlavou a zvedl obočí směrem k Roweně: „A ty?”

„Bojím se, že ne, ale mohla bych se naučit chodit po provaze. Ty bys mohl dělat kotrmelce a přemety. A Irwin …” svraštila čelo, „Irwin může žonglovat. Ano, to je dobrý nápad. Irwine, opovaž se sníst ty turíny. Budeš s nimi žonglovat.”

„S turíny?” Malý Freddie se obrátil na záda a položil si hlavu Irwinovi na břicho. „Šlechtici vždycky hledají něco zvláštního, co by je pobavilo. Už je omrzela společnost stejně urozených lidí.”

„Na nás není nic zvláštního,” zamumlal Irwin.

Rowena se zahihňala: „Malý Freddie, co kdybychom ti přivázali na záda nějaký ranec a prohlásili tě za hrbatého trpaslíka?”

Irwin se obrátil zpátky na bok: „Copak vy dva nemůžete mrznout potichu a nechat člověka spát? Už toho nechte. Nemáme peníze ani talent a nejsme ani mrzáci, abychom si na něco takového mohli troufnout. Jestli se tu někde objeví tančící medvěd, můžete mě probudit.”

136

Rowena s Malým Freddiem se na sebe podívali. Malý Freddie rýpl prstem Irwina pod žebro. Irwin zvedl hlavu a zasténal, když viděl, že se oba chechtají jako blázni. Pak se podíval stejným směrem jako oni. U nohou se jim rozvalil Velký Freddie. Spal s ústy dokořán a mohutně chrápal.

Irwin svraštil čelo a zamyslel se: „Umí tancovat?”

„Myslím, že asi tak, jako ty umíš žonglovat,” odpověděla Rowena.

Rowena se sklonila nízko nad krk klisny. Uhodila se ramenem o kámen. Vykřikla bolestí a pobídla koně. Země se dala do pohybu. Její bratři uháněli vedle ní, ale vnímala je spíše jako temnou skvrnu. Už byli dost daleko a z vesnice vybíhalo stále méně stínů, až tam nezbyl nikdo. Oddechla si úlevou, přitáhla uzdu a klisna prudce zastavila. Rowena klesla na její zapletenou hřívu. Přerývaně dýchala, jako by ječícímu davu utekla po svých vlastních nohou. Záda jí roztřásl záchvat kašle.

Malý Freddie jí jemně odhrnul vlasy z tváře: „Nejsi nemocná?” Zavrtěla hlavou a slabě se na něho usmála: „Jenom vystrašená.”

Irwinův kůň se točil kolem vlastní osy. Jeho jezdec mu neustále nadskakoval na zádech a pobízel ho patami. Byl celý rudý rozhořčením: „Jeden by si myslel, že jsme vrazi nebo únosci dětí. To už je třetí vesnice, ze které nás v poslední době vyhnali. Neměl jsem tušení, že berou zábavu tak vážně.”

„Možná bychom měli zkusit něco pokornějšího třeba žebrat. Asi bychom měli větší úspěch.” Malý Freddie natáhl ruku a zadržel Irwinova koně, aby mu nešlápl na poníka.

„To je nesmysl,” odsekl Irwin. „Vždyt máme docela talent. Náhodou to byla docela legrace, když Rowena spadla z provazu, který jsme natáhli mezi stájí a kostelem.”

Rowena se na něho tázavě podívala: „To neměla být legrace, ale tanec na provaze. To by poznal i obecní blázen.”

„No, ale když jsi tam tak visela za kolena se sukní přes hlavu…” Při té vzpomínce se Irwin zachechtal. Rowena ho chtěla zmrazit pohledem, ale naneštěstí ji zase přepadl kašel.

137

Malý Freddie sklouzl z poníka a odvázal si ze zad hrb vyrobený z balíku hader. Zasténal a narovnal se. „Z vašeho hádání se nenajíme. Jsme stejně hladoví a chudí jako před měsícem, kdy jsme museli vyžebrat nebo ukrást každý drobeček. A v téhle vesnici jsme si dneska zase nevydělali ani penny.”

„Ti lidé neměli peníze. Byli chudí zrovna jako my.”

Všichni se otočili a podívali se na Velkého Freddieho. Škrábal se na chundelaté hlavě, jako by zapomněl, že mu na ramenou sedí hlavy dvě. Z vycpané medvědí hlavy, z níž visely ukradené kůže, vypelichané a prožrané od molů, zíraly tmavé prázdné oči. Rowena na chvilku nevěděla, která těch dvou tváří patří jejímu bratru.

Malý Freddie si povzdychl: „Tohle říkají medvědi…”

„Ale vždyť má pravdu.” Irwin si nakrucoval svěšené konce kníru. Tenhle nemožný zvyk si osvojil od té doby, co mu knír narostl dostatečně dlouhý. „Zdá se, že si nás šlechta nevšímá. Co všichni bohatí lidé v zimě dělají?”

„Zima je pro ně další zábavou.” Rowena měla hořkost v hlase. „Říkají, že je kouzelná, dokud se jim nepromáchají vlněné rukavice. Pak je zima omrzí a oni se vrátí do hradu, a lenoší u krbu a cpou se vánočním pudinkem.”

Malý Freddie přejel rukou po vyhublých slabinách svého poníka a pak se přivřenýma očima podivně zadíval na Rowenu. Hladila mozolnatýma rukama klisnu po hřívě.

„Když šlechta nejde k nám, půjdeme my za ní.” Irwin se usmíval, jako by řekl něco moudrého. Rowena zvedla obočí: „Pojedeme až do Londýna a vyžádáme si slyšení u krále?”

„Musíme se přestat vyhýbat hradům. Budeme bavit lidi, kteří to ocení.”

Malý Freddie nasedl na koně: „To by kromě tebe museli být všichni slepí a hluší. Víš, že hrady jsou pro Rowenu nebezpečné. Už jsme o tom přece mluvili.”

Irwin ohrnul nos: „Rowena je sobecká. Kdyby přijala moji šlechetnou nabídku a v další vesnici se za mě provdala, už by jí nic nehrozilo. Jistě by zaváhal i ten vzteklý rytíř, kdyby měl unést ženu, která se vdala před králem i Bohem.” 138

„Bůh ani král pro něho nic neznamenají, a neznamenal bys ani ty, kdybys mu chtěl zkřížit plány,” namítla Rowena. Pobídla koně, projela kolem Irwina a zmizela v lese. Velký Freddie si přetáhl přes obličej medvědí masku a vyjel za ní.

„Kdy se z ní stala taková dračice?” zavrtěl Irwin hlavou.

„Ty troubo,” řekl Malý Freddie. „Kdyby jí na tobě nezáleželo, klidně by si tě vzala a nechala by sira Garetha, aby ti usekl hlavu.”

Chlapec se zadíval do lesa. Rád by věděl, zda Rowena zahlédla muže, jenž přijel na koni do vesnice zrovna ve chvíli, kdy po nich lidé začali házet kamení. Nebylo mu vidět do tváře, protože byl celý zahalený do pláště z nejčernějších kožešin. Malý Freddie se zachvěl a pobídl svého poníka. Z oblohy se zase začal snášet sníh.

Setmělo se a koně se brodili sněhovými závějemi tmavým lesem. Rowena měla hlad. Kašel ji sice přešel, ale škrábalo ji na prsou. Nejdřív jí byla taková zima, že jektala zuby, a pak se jí zase udělalo hrozné horko. Sněhová peřina vypadala lákavě. Nejraději by se do ní zahrabala a usnula navěky.

Putovali jako ve snu nazdařbůh tichým lesem, až se před nimi vyloupl ze tmy hrad.

„Je menší než Revelwood,” zašeptal Irwin, tentokrát kupodivu tiše.

„Vypadá jako opuštěná hračka,” rozjímal Malý Freddie.

„Ani hračka, ani opuštěná.” Rowena ukázala na zavřenou okenici. Prosvítalo skrze ni teplé světlo pochodní.

„Jasně, není opuštěný.” Irwinův kůň se otřásl, jak ho jeho pán stiskl koleny.

Irwin se díval na stavbu přilepenou k vnější zdi hradu. Byla to narychlo postavená stáj s jednou stranou otevřenou. Kolem ní byly vykopány mělké jámy, z nichž vycházel dým. Měly zřejmě sloužit k zateplení a také k osvětlení obyvatel stáje, což bylo deset koní.

„Jsou hezcí,” zamumlal Velký Freddie.

Člověk nemusel být zrovna znalec koní, aby poznal, jaká to jsou nádherná zvířata. Všechno to byli hřebci. I v tom tlumeném

139

světle zářily smaragdy a rubíny na jejich uzdách jasněji než sníh, na který dopadalo světlo z hradního okna. Rowena se zachvěla: „Neměli bychom se tady dlouho potloukat.”

„Drž pusu, Roweno,” řekl ostře Irwin. „Ten hrad je dárek od Boha. Jistě je uvnitř plno znuděných dam a rytířů, které tu zdržela sněhová bouře. Budou se moci přetrhnout, aby zaplatili za trošku zábavy.”

Malý Freddie čekal, že Irwinovi něco odsekne, ale nedočkal se. Místo toho tiše řekla: „Je to až moc hezký hrad. Vypadá jako jeden z těch začarovaných hradů, o kterých jsi nám vyprávěl. Co když tam vejdeme a už se nikdy nedostaneme ven?”

„Ale prosím tě, máš moc fantazie! Chceš raději, abychom tu zmrzli?” Rowena se na něho pochmurně podívala. Hrad neměl nádvoří, příkop ani padací most. Před nimi byly jenom dveře s neporušenou vrstvou sněhu. Prohlédla si znovu stáj, ale ani jeden z hřebců nebyl zářivě bílý.

„Roweno, Irwin má ted možná pravdu. Nevím, jak bychom mohli v tomhle sněhu pokračovat. Kdybychom v něm zkusili spát, tak se bojím, že…” Malý Freddie si začal třít drsnými klouby svůj mokrý nos a ztichl.

Irwin nečekal, až jim to Rowena odsouhlasí. Slezl z koně a valil se ke dveřím. Ostatní ho následovali. Rowena se vlekla za Velkým Freddiem a jeho opelichanými kůžemi. Irwin zabušil na dveře. Malý Freddie se postavil před něho. Zrovna se postrkovali, když se dveře pomalu otevřely.

Objevila se v nich tvář orámovaná světlem a Roweně se strašně ulevilo. Nebyl to skřet ani obr, ale hezký muž s hladce vyholenou tváří. Roweně se teď dokonce zdál ještě hezčí než sir Gareth. Nebyl o moc starší než ona, ale na první pohled bylo vidět, že je to rytíř. Měl plavý knír a na botách zlaté ostruhy. Za ním se ze sálu ozval srdečný mužský smích.

„Povídám,” řekl ten muž, „je tu někdo?”

Malý Freddie se přestal kroutit v Irwinově náručí a odpověděl: „To jsme my, sire. Jsme ponížení žebráci a chtěli bychom vás požádat o almužnu. Dáte nám misku kaše, když vám předvedeme nějaké kousky a zazpíváme vám?” 140

Irwin do něho šťouchl bokem a Malý Freddie spadl do sněhu. Irwin se hluboce poklonil a nakrucoval si přitom knír.

„Našemu akrobatovi to moc mluví. Jsme slavní umělci. Znají nás i za hranicemi. Přicházíme rovnou z Anjou.” Rytíř povytáhl obočí a Rowena tiše zaúpěla.

Irwin máchl paží: „Dovolte, toto je Pettit Frederique, vynikající akrobat.” Pak sáhl za Velkého Freddieho a přitáhl dopředu Rowenu: „A toto je půvabná Mignon, která umí taková kouzla, že vám z toho zůstane rozum stát.” Rowena na Irwina nenápadně zasyčela a pak se rytíři jemně uklonila. „A nejúžasnější ze všeho je Freddie, tančící medvěd.” Velký Freddie na něho nechápavě zíral. Irwin mu zatřásl medvědí hlavou a uhodil do ní pěstí. Rytíř se zdvořile díval, jak Velký Freddie ledabyle zašoupal nohama, ale usmíval se hlavně na Rowenu. Rowena mu úsměv vrátila, když ucítila, že se ze dveří line vůně pečených bažantů.

Rytíř se opřel o rám dveří a pohladil si bradu. Proti světlu se rýsovaly jeho štíhlé boky a široká ramena. „To máme ale štěstí! Už jsme tu s kamarády umírali nudou. Zdá se, že osud chce, abychom byli zachráněni.”

Irwin řekl: „Potřebujeme jenom místnost, kde bychom se mohli připravit, trochu masa, trochu peněz…”

„A trochu sena pro naše koně,” zabručel medvěd.

Rytíř udělal za zády posunek a kolem nich proklouzl panoš. Rowena se dívala, jak odvádí jejich koně do stáje a trochu ji to znepokojilo. Rytíř objal přátelsky Irwina kolem ramen a Rowena potlačila všechny obavy. Zavedl je do sálu. Bylo tam takové teplo, že se skoro dalo nahmatat.

Obklopili je mladí hezcí rytíři. Bylo vidět, že dobré vychování jim zabraňuje klást zvědavé otázky. Po měsíci putování, kdy museli utíkat před rozzlobeným davem z mnoha vesnic, na nich Rowenu nejvíc uchvátila jedna věc: byli čistí. Nikdo nepáchl špínou, a tak se nemusel bát jako oni, že se nenají. V krbu něco vesele bublalo v kotlíku. Útulným sálem se nesla vůně skořice a mísila se s čistým dechem rytířů, provoněným kořeněným pivem. Rowena se najednou lekla: myla se naposledy dnes nebo včera? Předstírala, že se chce poškrábat na nose a přičichla si k šatům. Rytíři

141

s přátelskými mladými obličeji se jí ukláněli a líbali jí zdvořile ruce.

Světlovlasý rytíř představil nové hosty jednoho po druhém. Kývl hlavou směrem k Roweně a zdůraznil její

„pozoruhodná kouzla”. Muži se začali ještě více usmívat. Někteří z nich plácali rytíře po zádech a mumlali něco jako:

„To se ti povedlo, Percivale,” a „Pozoruhodná kouzla, jo? To je prostě skvělé.”

Rowena se stačila toužebně podívat na stůl, kde ležel nakousnutý kus masa, a pak už je nahnali do malé komůrky, kde se měli připravit na představení.

Vyzula si roztrhané boty a natřela si na tváře růž. Uhladila si rozedrané šaty, jak nejlépe to šlo, a běžela pomoci Velkému Freddiemu s jeho kůžemi.

Malý Freddie si natahoval děravé modré spodky. Zamyšleně se mračil a něco si mumlal. Než se ho na to Rowena stihla zeptat, otevřely se dveře dokořán a už stáli v sále. Rytíři seděli na lavicích nebo se uvolněně opírali o stoly. Většinou to byli skoro ještě chlapci. Jeden z nich držel v prstech pečené krocaní stehno. Roweně se sbíhaly sliny v ústech. Posunula se blíž k ohni.

Irwin se postavil doprostřed sálu. Percival začal tleskat a ostatní rytíři se k němu přidali. Irwin se otáčel kolem dokola a posílal jim vzdušné polibky.

„Vítejte na našem velkolepém představení. Jako první vás dnes večer pobaví Freddie, tančící medvěd.” Přikolébal se Velký Freddie. Převrátil přitom židli, a vyrazil jednomu rytíři z ruky pohár. Dvakrát se nemotorně otočil kolem své osy a vykopl nohu do vzduchu. Sálem znovu zazněl bouřlivý potlesk:

„Bravo!”

„To bylo skvělé!”

„Úžasný tanec. A ted nám předveďte něco jiného.”

Irwin se zmateně zamračil a odstrčil Velkého Freddieho ke zdi. Freddie málem narazil do stolu, ale jeden rytíř ho

včas zachytil.

„A teď sem pro vaše potěšení přijde Petit Frederique, mistr přemetů a pádů.”

Malý Freddie přitančil s afektovaným úsměvem na rtech. V jeho vystoupení bylo víc pádů než přemetů, a když se mu konečně

142

povedlo opravdové salto, sir Percival ho chytil ve vzduchu a odložil ho elegantně stranou.

Rytíři se roztleskali ještě víc a bylo slyšet obdivné výkřiky. Rowena byla zmatená. Nikdy neviděla diváky, které by uspokojilo tak málo. Mhouřila oči a nevěřícně vrtěla hlavou. Už byla trochu omámená z horka od krbu. Percival pořád přátelsky svíral Malého Freddieho kolem ramen.

Irwin kašlal a prskal. Pak si všiml nablýskané trumpety visící nad krbem a vrátil se mu bývalý klid: „Můžu?” zeptal se.

Percival krátce kývl, ale už se tolik neusmíval. Roweně se vrátil cit pro neblahé předtuchy, ale už bylo pozdě. Přátelští mladí rytíři se obrátili k ní a tváře jim ztvrdly. Stála uprostřed mužů odmalička zvyklých, že dostanou vše, oč si řeknou. Ustupovala ke krbu, ale ani to teplo už nebylo tak příjemné. Po zádech jí začal stékat pot.

„Jestli se jí někdo z vás dotkne, je mrtvý muž!” zakřičel Malý Freddie.

Při zvuku jeho pronikavého přeskakujícího hlásku se jim na tvářích objevil chladný úsměv. Chlapec se svíjel v Percivalově náručí. Percival ho popadl za vlasy a poslal ho zrzavému rytíři, jenž mu přidržel ruce za zády.

Percival kráčel k Roweně a světlo z krbu mu pozlatilo vlasy. „Přestaň kňourat, mrně. Chceme jenom to, co jste nám slíbili vidět půvabnou Mignon a její pozoruhodná kouzla. Dostanete za to dost zlata pro všechny.”

Rowena viděla, jak Irwin zrudnul a pak zbledl. Hned potom jí Percival zakryl výhled. Stoupl si před ni a hřbetem ruky ji jemně pohladil po tváři. Palcem jí dráždivé přejel po rtech.

„Nemusíš se třást, sladká Mignon. Chceme jen, abys nám něco předvedla. Dobře ti za to zaplatíme.”

Rowena se ušklíbla a třela si bosou nohu o podlahu. Percival zvedl ruku k jejím vlasům. Rowena vyskočila a oběma chodidly mu přistála na noze. Percival zaječel. Skoro se jí povedlo vytáhnout mu meč z pochvy, ale Percival jí srazil ruku tak silným úderem, že jí ztuhlo zápěstí a vyhrkly slzy. Koutkem oka viděla, jak Velký Freddie dostal ránu z boku a skácel se k zemi.

143

Percival ji otočil a zkroutil jí ruku za zády: „Ty hloupá děvko! Nemůžeš nás vydráždit sliby a pak nám chtít podříznout krk!”

„Asi jste tomu špatně rozuměli,” odpověděla Rowena. Percival ji postrkoval ke stolu. „Měli jsme na mysli jiná kouzla!”

„Já nejsem děvka.”

„Ale také nejsi svatá Panenka Maria, protože bys necestovala s touhle divnou skupinou. Jak byste si asi jinak vydělali, kdyby neprodávali tvoje pěkné tělo?”

Rowena se s ním prala ze všech sil, ale jeho paže byly jako z oceli. Zoufale se rozhlédla po sále: „Prosím vás, nechte

mě být, jsem ještě nevinná. Copak nevíte, co je slušnost? Jste přece rytíři. To vám dvornost nic neříká?”

Dívaly se na ni nelítostné mladé tváře. Jeden muž si pomalu rozepnul opasek a upustil ho na podlahu. Percival ji strhnul zády na stůl. Pak dopředu vystoupil nějaký tmavovlasý muž. Rowena se na něho podívala. Zašklebil se a mrknul na ni zeleným okem. Do srdce jí vstoupila naděje.

„Jestli mluví pravdu, tak bychom se mohli vsadit o pěkně vysoké částky.”

Rytíři si mezi sebou začali zamyšleně šeptat. Percival zaryl Roweně prsty do boků. Tucet pěstí tlouklo do stolu a rytíři sborem skandovali: „Sázku! Sázku! Sázku!”

Percival se ušklíbl: „Jestli se vám chce věřit bosé pobehlici, přineste kostky. Kdo vyhraje, může si ji odvést nahoru, aby zjistil, jaký byl blázen, když se vsadil.”

Před krbem začala hra v kostky. Irwin, Velký Freddie a Malý Freddie seděli pohromadě svázaní v koutě. Rytíři poklekli ke hře a vzrušeně pokřikovali. Sázka je tak zaujala, že téměř zapomněli na Rowenu.

Zatajila dech a zvolna ustupovala, ale pak narazila do něčí pevné hrudi. Tak přece ji někdo hlídal. Ohlédla se přes rameno a setkala se se známýma zelenýma očima.

Uslyšela medově měkký hlas: „Už jsem se nemohl dívat, jak tě drží na tom stole jako jehně před zaříznutím.”

„Pomůžete mi, pane?”

„Pomůžu.” Objal ji kolem pasu. „Nech je hrát a pojď se mnou nahoru. Slibuji, že na tebe budu hodný. Až s tebou budu hotový, pomůžu ti utéct, než se na tobě vystřídají všichni.”

144

Rowena zavřela oči. Proč ta nejlaskavější slova, která dnes v noci slyší, musí být zároveň i nejkrutější?

„A co ostatní? Co zbytek skupiny? Postaráte se, aby také utekli?”

„Pro tebe všechno, maličká.” Zajel jí rukou pod obnošené plátené šaty a pohladil ji po stehně. Jemně ji líbal na krk. Rowena horečně přemýšlela: co by asi s tímhle chlípným mužským miminem udělala Marlys, kdyby jí zdvořile nabídlo, že ji znásilní?

Odvedla by ho nahoru a tam by ho zabila.

Napadlo ji to tak rychle, že se divoce a bolestně zasmála. Zelenooký jí sklouzl rukou mezi stehna.

Percival ve středu kruhu poklepával dlouhými prsty na hrací kostku. Možná, že vyhrával. Rowena neobratně poskočila, aby se vyhnula zvědavým prstům a otočila se čelem k rytíři. Vyložil si to jako souhlas.

Než mohla něco namítnout, políbil ji. Byl to dráždivý a zkušený polibek, ve kterém se skrývala vášeň. Zahnal Rowenu do úzkých, jak jí jazykem prozkoumával ústa. Jak by ho asi Marlys zabila? Rozbila by mu hlavu? Propíchla by ho jeho vlastním mečem? Takovou ironii by Marlys jistě ocenila. Zelenooký jí zajel rukou do výstřihu a Rowena pevně zavřela oči. Přestala se bránit. Byl už mrtvý muž, i když o tom ještě nevěděl.

Zabrala se do plánování rytířovy smrti. Práskly dveře, ale ona je slyšela jen slabě, jako ozvěnu vlastního srdce. Pak ucítila závan ledového větru. V sále nastalo dlouhé, předlouhé ticho. Rytíř se od ní odtáhl. Rowena zvedla hlavu. Rytíři se dívali ke dveřím, ve tvářích klukovsky provinilý výraz.

Ve dveřích stál zasněžený obr. Kolem jeho širokých ramen do sálu prudce chumelilo. Sníh na chvíli ležel na kamenné podlaze a pak se v teplém vzduchu rozpustil. Vítr si pískal děsivou melodii. Rowena se přidržela rytířovy paže, aby se jí nazatočila hlava, když se na ni upřely oči temnější než noc a studenější než led. Ztuhla jí krev v žilách.

145

13

Gareth vypadal jako bůh Thor, jenž zrovna porazil ledové obry. Pohledem přibíjel Rowenu k podlaze. Nepohnula by se, ani kdyby mu z prstů vyletěl blesk a na místě ji spálil. Ve vlasech měl zmrzlý sníh. Jeho vousy ztratily elegantní zástřih a visely z nich maličké rampouchy. Byl zahalen do kožešin tak černých a hustých, že to vypadalo, jako by byly staženy před několika hodinami, a ne několika lety. Rowena si představila, že to, co z nich kape na podlahu, není rozpuštěný sníh, ale krev. Pustila se rytířovy paže. Gareth vkročil dovnitř. Na podlaze za ním zůstávaly sněžné stopy.

Percival se zvedl a vykročil mu naproti. „Sire Garethe, to je ale překvapení! Co vás přivádí do Midgardu?”

„Sníh.” Gareth se mírně sehnul a zakroutil mladšímu rytíři nosem. „Jestlipak tvůj otec ví, že jsi tady, Percivale?” Percival se zašklebil. „Ne, ale bojím se, že se to dozví.”

Jak si jen Rowena mohla myslet, že Percival je hezký? Jeho klasické rysy vybledly ve srovnání s Garethovým mohutným stínem, a jeho kroky jen vzdáleně připomínaly chlapskou chůzi.

Gareth přelétl pohledem sál a na chvíli se zastavil u rytířů klečících před krbem a u svázaných postav ležících na hromadě u zdi s roubíky v ústech. Pak se podíval na Rowenu a jenom lehounce zvedl obočí. Ukročila stranou od Zelenookého a schovala ruce za zády jako zlobivé dítě.

Gareth kývl hlavou směrem k propletené hromadě: „Jsou naživu?” Percival se ušklíbl: „No, nemuseli by, ale jsou.”

Gareth ho s poplácáním vzal kolem ramen a odváděl ho ke krbu: „Stejně mi do toho nic není. Venku je hrozné počasí. Nenabídnete mi trochu teplého piva?”

146

Rytíři vyskočili a mohli se přerazit jeden o druhého, jak se hnali vyleštit pohár. Pak si po řadě podávali džbánek, až se dostal ke Garethovi. Vycenil na ně zuby a zavrčel něco jako, že děkuje. Rytíři sklonili hlavy a potají si prohlíželi široký meč, který mu visel u pasu. Otočil se k nim a špička pochvy škrábla o podlahu.

Někdo se pokusil odkopnout kostky, ale Gareth jim nastavil nohu do cesty. Sebral je a potěžkal ve své rukavici, jako by to byly kousky zlata.

„Zase jsi vsadil otcův hrad, Percivale?”

„Ne, sire. Posledně jsem dostal pěkně za vyučenou.”

„To ano. Pokud mi dobře slouží paměť, málem jsi ten večer přišel v sázce s Marlys o své vlastní ucho.”

„Ano, sire. Naštěstí jste se tenkrát vrátil domů včas.”

Gareth se opřel o stůl a vyhodil do vzduchu nejprve jednu a pak i druhou kostku. „A o copak jste se asi sázeli dnes večer?”

Percival přešlápl a shledával slova: „O nic důležitého, sire, jen o děvku.” Gareth se letmo podíval zdvořile na Rowenu. Percival ukázal ke zdi: „Támhle ti kumpáni se nám ji pokoušeli prodat. Slibovali, že umí pozoruhodná kouzla.” Gareth přiložil dlaň k Percivalovu uchu a něco mu pošeptal. Percival zařval smíchy: „To taky, to bych se vsadil. Pusu by na to měla.” Rowena zase zrudla. Percival pokrčil rameny, jako by chtěl Garethovi vysvětlit, že šlo jen o klukovský žertík. „Tvrdí, že je ještě panna, a tak jsme se rozhodli, že si o ni hodíme kostky. Ten, kdo vyhraje, může si ji odvést nahoru, aby zjistil, jestli lže.”

Gareth si prohrábl vousy a vydal se směrem k Roweně. Zelenooký se ztratil mezi ostatními rytíři a nechal ji tam samotnou. Rowena se pevněji rozkročila, ale když na ni dopadl Garethův stín, musela se stejně zaklonit. Zaťala zuby a dívala se na jeho stříbrné kroužkové brnění pod tmavým pláštěm. Nehýbal se. Rowena zvedla hlavu a podívala se mu do tváře. Měřil si ji zničujícím pohledem od hlavy k patě, přes špinavé nohy a roztrhané šaty až po rozcuchané vlasy.

„Stojí vám za ty peníze?” zavolal přes rameno.

Rowena přimhouřila oči a vrhla na něho nenávistný pohled. Od krbu se ozvalo souhlasné mumlání.

147

Gareth se usmál tak sladce, jak to kromě něho uměla jen Marlys a pokrčil rameny: „No dobře. Tak v tom tedy klidně pokračujte a nedejte se rušit mou přítomností.”

Otočil se. Rowena se roztřásla. Zapletla prsty do jeho drátěné košile a přitáhla si ho zpátky. Ostatní to neviděli, protože jim ve výhledu bránil Garethův široký plášť.

„Garethe, prosím tě,” zasyčela.

Jemně jí vyprostil prsty a odstrčil jí ruku, jako by ho pošpinila. Prohlížel si ji ze své výšky přivřenýma očima. Úsměv mu ztvrdl. Kdyby se Rowena vyznala v umění prosit, už by v tu chvíli měla své kulaté modré oči plné slz, ale ona neměla tušení, jak moc to na muže působí. Zamrkala, aby je potlačila a dvakrát popotáhla zčervenalým nosem.

Gareth se od ní odvrátil tak prudce, až za ním zavlál plášť: „Možná, že by si ta maličká odvedla raději nahoru muže místo chlapce. Dnes v noci je chladno a já bych také přivítal ve své posteli mladé hebké tělo, které by mě zahřálo.

Přidám se k vaší sázce.”

Z hromady Roweniných příbuzných se ozvalo zřetelné zaskučení. Rytíři na sebe neklidně pohlédli. Percival nadzvedl obočí: „Nikdy jsem neslyšel, že hrajete takové hry, sire Garethe.”

Gareth se nad ním hrozivě vztyčil. „Slyšel jsi ale o mně jiné věci, že, Percivale?”

Rytíř si pečlivě prohlížel své čisťounké nehty: „Samozřejmě, že váš vklad do hry je stejně dobrý jako vklad kohokoli jiného.” Vyměnil si s ostatními znepokojený pohled. „Ale abyste nám dobře rozuměl, kdo si ji odvede nahoru, bude jen prvním z nás.”

Gareth s láskou pohladil jílec svého meče: „Jestli vyhrajú já, budu první a taky poslední.” Pohledem vyzývavě přejel všechny muže v sále. Nikdo se neodvážil odporovat.

„To proto, že až se mnou bude hotový, tak mě uškrtí,” zamumlala Rowena. Kromě Garetha to nikdo neslyšel. Rowena si opřela bradu do dlaní a dívala se, jak poklekl ke hře mezi muže. Plácali ho po zádech a dobrosrdečne s ním žertovali, jako by se jim vrátil bratr z dlouhých cest.

148

Hltala ho zvědavě očima, jako odsouzec, jenž si prohlíží šibenici. Hodil první kostku a setřásl plášť z ramen. Vlasy měl teď dlouhé a neupravené, ebenové kadeře mu sahaly pod široká ramena. Rowena ani nedýchala, když hodil kostky do záhybů svého pláště. Posbíral je a omluvil se za svou nešikovnost. Pak je znovu hodil. Poskočily nádherným obloukem jednou, dvakrát, potřetí. Potom Rowena uslyšela, jak rytíři zklamaně vzdychli a jak Ga rethovi potměšile přejí hodně štěstí.

Pořád ještě seděla s hlavou v dlaních, když jí strčil pod nos ruku v rukavici. Dělala, že ji nevidí.

„Pojd se mnou nahoru, sladká Mignon. Strašně se těším, až mi ukážeš svá pozoruhodná kouzla,” řekl srdečně. Sklesle k němu vzhlédla. Rytíři se rozesmáli.

Percival si pro útěchu nalil do poháru trochu piva: „Máme vám s ní pomoci? Kdyby se chtěla vzpírat, máme tady provaz a klidně vám ji i přidržíme, jestli vám to vyhovuje.”

„Doufám, že to nebude nutné.” Gareth si před ni klekl, mrazivě se na ni usmál a procedil mezi zuby: „Půjdeš se mnou, nebo tě mám nechat napospas těm nadutým spratkům?”

„Mám si vybrat mezi nimi a tebou?”

„Ano.”

Znovu k ní natáhl dlaň. Roweně se zmenšil svět na silnou ruku v rukavici s kotníky potaženými jemně pobitou kůží.

„Surovce.”

„Tvé názory mě nezajímají.” Gareth jí tahem pomohl na nohy. „A nikdy nezajímaly, že?”

Nevzpírala se mu, dokud nešli kolem hromady propletených rukou a nohou. Ležel tam Malý Freddie se špinavým roubíkem v ústech. Smutně se na ni díval. Rowena se zastavila a Gareth jí bolestně sevřel prsty.

Sklonila hlavu. Gareth ji chvíli pozoroval, pak mávl rukou k hromadě těl a rozkázal: „Dejte jim najíst, ale ať mi nechodí na oči!”

V jeho hlase zaznělo varování. Za chvíli už kolem pobíhali rytíři, kteří přispěchali vyplnit jeho přání. Gareth znovu zmáčkl Roweně prsty, a tentokrát s ním odešla pokorně nahoru.

149

Gareth ji zatáhl do první komnaty. V ohništi tam ještě doutnaly žhavé uhlíky. Popadl židli, roztříštil ji o krb a naházel trnože do uhasínajícího ohně. Druhou rukou pořád držel Rowenu. Ta se od něho co nejvíce odtáhla a čekala, kdy poletí do ohně za židlí. Gareth foukal do uhlíků jako drak. Vyletěly z nich jiskřičky, pak suché dřevo chytilo a v krbu zaplápolal oheň. Komnatu zaplnil voňavý kouř.

Rowena za ním klopýtala k bohatě vyřezávanému přístěnku. Gareth do něho kopal tak dlouho, až se závora rozbila. Pak vrazil loktem vší silou do okenice. Okno se otevřelo a do komnaty začal padat sníh. Gareth se vyklonil a podíval se dolů na neporušené bílé závěje. Musel Rowenu pustit, aby mohl zavřít okenici.

Pak se k ní otočil. Ustupovala před ním. Při každém slovu mu z úst vyrazil obláček páry: „Jestli na mě odněkud vyskočí bratr, strýček nebo bratranec z třetího kolena a bude se ohánět motykou, mečem nebo trumpetou, useknu mu nejdřív hlavu a pak se ho teprve zeptám, co mi chtěl. Rozumíš?”

Přikývla. Jak ustupovala, narazila zezadu koleny na něco pevného a posadila se. Gareth šel ke dveřím a s prásknutím spustil závoru.

„Nekoukej na mě tak ublíženě. Promiň, jestli nejsem zrovna ten rytíř, kterého bys tu chtěla mít.”

Rowena pod jeho výsměšným pohledem sklopila oči. Zdi komnaty se mírně stáčely do oblouku, takže to vypadalo, že místnost se nalézá ve věži. Ve středu pokoje stála postel, ale byla menší než Garethova. Nad ní, na dřevěném stropě, viselo ve zlatých propletených držácích zrcadlo z tepaného stříbra. Rowena svraštila čelo, když si představila, co by se stalo, kdyby to zrcadlo spadlo na někoho v posteli. Roztržitě si při tom pohrávala s hedvábnými stužkami visícími z opěrek křesla.

„Víš vůbec, co je tohle za místo?” zeptal se jí s kamenným obličejem Gareth.

Rowena zašilhala po gobelínech na stěnách. Jejich výjevy se utápěly v šeru, ale měla dojem, že na nich vidí jemná hladká těla a zkřivené tváře. „Možná nějaké lovecké doupě.”

150

Gareth přišel až k ní. Naklonil se a přidržel jí ruce na opěrkách. „Ano, Roweno,” řekl tiše. „Je to hrad. Doupě. Už jsi

někdy viděla takové zrcadlo?”

Rowena v koutku zrcadla uviděla svou zlatou hlavu a vedle ní tmavou Garethovu. Zavrtěla hlavou.

„A takové křeslo?” Přejel prsty po hladounkém rudém sametu na opěrkách. Rowenu zabrněly ruce, jako by pohladil ji. Zase zavrtěla hlavou. „Tohle křeslo, má drahá, zřejmě ukradl z arabského harému nějaký zbožný křižák. Je velmi drahé a vzácné. Víš, tyhle stužky slouží k přivázání rukou.” Gareth jí jemně omotával šarlatovou stuhu kolem zápěstí. Rowena seděla jako ochromená. „A tyhle stužky se zase uvazují takhle.” Vzal jí štíhlý kotník do své velké dlaně, odtáhl ho od druhého a pak ho přitiskl k noze křesla.

Zaškubala křečovitě nohou. Když si uvědomila, že nevynechal jedinou stužku, bylo příliš pozdě. Kopla ho do stehna a Gareth jí železným stiskem sevřel kotník.

„Ano, Roweno, máš pravdu. Je to hrad. Lovecké doupě, a v něm tucet mladých znuděných rytířů. Copak asi chtějí ulovit? Nejspíš nějakou mladou veselou vdovičku. A nebo si unesou z vesnice nevinné selské děvče. Když si prohlédneš gobelíny, získáš o tomhle místě alespoň přibližnou představu.”

Chytil ji za bradu a donutil ji podívat se na zed. I přes závoj slz rozeznala dívku se štíhlým krkem klečící u nohou válečníka v brnění.

Začala vzlykat. Její hlásek nebylo skoro slyšet: „Ale jsou to přece rytíři …”

Gareth jí poklekl mezi kolena: „Vítej do skutečného světa, poklade. Tohle není Irwinova romantická pohádka. Je mi líto, že jsem první, kdo ti to musí říct, ale Pendragon a Lví srdce už dávno umřeli. Dvorní jsou jenom ti, kdo jsou dost bohatí, aby si to mohli dovolit.”

Přivřela oči do modrých podezřívavých štěrbinek: „A jak jsi fy věděl o tomhle místě?”

„Vzal mě sem jednou Blaine. Nebyli jsme o moc starší než ti dole. Myslela sis, že taková místa navštěvuji často?” Rowena pokrčila rameny.

151

„To si myslíš, že jsem tak zvrhlý?” Dívala se do klína a neodpovídala.

Gareth jí chytil hlavu do svých dlaní a zaklel. Jenom tím potvrdil její podezření. Pustil ji a na dlaních mu zůstaly jasně červené skvrny.

„Kriste Ježíši,” zamumlal.

Znovu ji popadl a nemilosrdně jí třel tváře, dokud její pleť nezačala prosvítat skrze nános malinového líčidla. Kdysi jí tváře zářily zdravím, ale teď je měla voskově nažloutlé a propadlé. V očích se jí třpytily zadržované slzy.

Vykřikla a vyškubla se mu z rukou. Strčil ji zpátky do křesla a podřepí před ní. Rowena čekala, že jí zase odtrhne kolena od sebe a uváže jí ke křeslu i druhý kotník. Místo toho se zeptal:

„Kdy jsi naposledy jedla?” Nechápavě se na něho podívala. Zatřásl s ní: „Kdy jsi naposledy jedla, Roweno?” Spočítala to a tiše přitom pohybovala rty. Pak mu ukázala čtyři prsty: „Před třemi dny.”

Gareth krátce a jadrně zaklel. Sel ke dveřím, zvedl závoru, vyklonil se ven a zakřičel: „Přineste sem nějaké jídlo. A rychle.”

Zdola se ozvalo sborové „ano, sire” a bylo slyšet rány a řinčení. Gareth zabouchl dveře. Cekal a nespouštěl z ní oči. Rowena byla ušetřena dalšího rozhovoru. Připotácel se jeden z rytířů a snažil se udržet na ruce podnos. Zvědavě se podíval na Rowenu, která tam seděla oblečená, s rukama stydlivě složenýma v klíně. Gareth chňapl podnos a vystrčil rytíře zase ven. Pak položil podnos na malý stolek. Zvedl Rowenu i s křeslem a postavil ji ke stolku.

Přitáhl si křeslo proti ní, zkřížil ruce na prsou a upřeně se na ni zadíval. Jak ji tak Gareth probodával pohledem, hladové zvíře v jejím břiše se převrátilo, naposledy zaskučelo a tiše zemřelo. Zachmuřeně zírala na nasolené kančí maso hustě polité šťávou. „Měla bych se najíst.”

„To bys měla.”

„Asi budu muset být dnes v noci silná.” „To ano, mylady.”

Po zádech jí přeběhl mráz, i když v komnatě bylo teplo. Nabodla na nůž hrášek a dala se do jídla. Sousta jí rostla v ústech

152

a moc toho nakonec nesnědla. Spolkla poslední kousek a Gareth podnos odnesl. Na stolku zůstal jen džbánek sladkého vína a pohár. Zbytku nádobí se Gareth jednoduše zbavil vyhozením ze dveří. Podnos se zastavil o zed. Dveře se zabouchly a závora zapadla.

Jedna z Garethových bot přistála na zdi. Rowena vzhlédla. Seděl na kraji postele a sundával si druhou botu.

„Budeme pokračovat. Ted přijde zábava. Chtěl bych vidět tvá kouzla.”

„Kouzla?” otupěle po něm zopakovala Rowena.

Gareth si sundal drátěnou košili. Ve výstřihu pomačkané haleny mu bylo vidět zarostlou hrud: „Ano, kouzla. Ta, co je Irwin zdarma nabízí. Naučila ses je od něho?”

„Jen některá.”

Praštil drátěnou košilí o podlahu prudčeji, než bylo nutné. Vynutil ze sebe úsměv. „Tak mi je předved. Víš přece, že nedokážu dlouho čekat.”

Rowena něco nesrozumitelně zamumlala a uklonila se: „Jak si přeješ.”

Gareth se opřel o lokty a oči mu potemněly, když si všiml, jak jí světlo ohně laškovně prosvítá skrze děravé šaty. Byla zoufale hubená. Jedinou oblinou na jejím těle byla ňadra. Rowena se spustila na všechny čtyři. Gareth se posadil a vykulil oči. Postavila se na hlavu a skrčená kolena opřela o lokty. Snažila se udržet rovnováhu. Pak natáhla své hezké nohy do vzduchu. Sukně se jí shrnuly dolů, ale ona si toho nevšímala. Vydržela stát na hlavě asi minutu, pak se skácela na bok a vyčerpaně si odfoukla. Gareth na ni zíral, jako by se zbláznila.

Úsměv plný naděje jí zmizel z tváře: „Tobě se to nelíbilo? Umím ještě jiné věci.” Rozhlédla se po místnosti. „Nech si

přinést provaz. Já ho pak natáhnu mezi krbem a…”

„Roweno!”

„Prosím?”

„Já jsem neměl na mysli takovéhle kousky.” Podívala se mu zpříma do očí: „To je jediné, co umím, mylorde.”

153

Gareth se jedním pohybem zvedl z postele: „Když jsem přišel sem, předváděla jsi zrovna nějaká kouzla tomu spratkovi se žele nýma očima. Myslel jsem, že bys mi je mohla také ukázat.”

Pomalu se k ní přibližoval a Rowena ustupovala. Narazila do arabského křesla a uskočila stranou, jako by ji spálilo. Má cenu vysvětlovat mu, že svým polibkem odsoudila Zelenookého k smrti? Přelétla komnatu rychlým pohledem a objevila meč opřený o krb. To už by musela být moc zoufalá, aby chtěla Garetha probodnout jeho vlastním mečem, i když Marlys by to možná napadlo taky. Marně kolem sebe hledala něco, čím by ho praštila po hlavě. Gareth ji zatím obešel, a když si toho všimla, bylo už pozdě. Rychle ji zatlačoval k posteli.

Ztišil hlas do chraptivého šepotu: „Myslel jsem, že bych od tebe mohl nějaké triky převzít a na oplátku ti ukázat pár svých.”

Rowena se vesele zasmála: „A umíte žonglovat, sire?” Nezpomalil a Rowena se přestala usmívat. Zezadu narazila do mahagonové postele. Natáhla před sebe ruku, jako by ho to křehké gesto mohlo zastavit. „Garethe, jestli sis myslel, že se ze mě stala děvka a že mě rodina prodává, abychom měli co jíst, musíš ted uznat, že ses velice mýlil.”

Podíval se na ni skrze své tmavé řasy: „Možná bude ráno vhodnější, abych to uznal. Až ti slíbám slzy a poprosím tě za odpuštění.”

Zvedla k němu tvář a rozhodla se být k němu také upřímná: „Tohle by možná zabralo na lady Alisu, ale ne na mě. Nikdy ti neodpustím.”

„Stejně by to stálo za pokus.” Sklonil hlavu a zvedl ke rtům pramínek jejích vlasů. „Proč jsi utekla z Caerleonu?” Bála se říct pravdu i sama sobě. „Požádal jsi mě přece, abych odešla.”

Zvuk, který uslyšela, se podobal smíchu: „A kdybych tě požádal, abys se mnou tehdy v noci zůstala, udělala bys to?”

„Ano.”

Prudce zvedl hlavu. Pramínek mu vyklouzl z prstů a rozprostřel se jí po tváři jako hebká pavučina. Jemně do něho foukla a vlasy jí vylétly vzhůru. Gareth jí položil ruku na šíji. Jeho prsty ji zahřály na kůži.

154

„A když tě poprosím, abys se mnou dnes v noci spala?”

„Ale to přece záleží jenom na tobě, ne? Já nemám na vybranou. Jsi silnější než já, a kdybych volala o pomoc, nikdo by stejně nepřišel. Percivalovi a jeho kumpánům by moje výkřiky zněly jako rajská hudba.”

Gareth jí palcem hladil hebký ušní lalůček: „Ale já nemluvím o násilí, Roweno.”

„Rytíř málokdy mluví o něčem jiném, ať už chce oloupit muže, který má méně štěstí než on, nebo znásilnit ženu, již si pod záminkou dvoření vybere.”

Sevřel prsty. Začalo jí bušit srdce. Garethovi zazněla v hlase hořkost: „To se ti povedlo, mylady. Marlys by ti ted s chutí zatleskala. Zdá se, že ses na Caerleonu naučila spoustu věcí.”

„Bojím se, že jestli bude po tvém, naučím se toho do konce roku daleko víc.”

Zajel jí rukou pod vlasy a chytil ji za hlavu, ale pořád se ještě krotil: „Ztratil jsem měsíc života, když jsem tě v téhle hnusné zimě honil po celé Anglii. Vždycky jsem přijel chvíli předtím, než vás vesničané málem pověsili na nejbližší strom. Určitě by bylo lepší, kdybych ten čas strávil ve své teploučké posteli na Caerleonu.”

„S lady Alisou?”

„S tebou,” řekl hlubokým hlasem.

Rowena sklopila oči a najednou se jí moc chtělo přitulit se k němu a skrýt obličej v měkkých záhybech jeho haleny. Po dlouhé době měla zase plný žaludek, a byla z toho tak unavená, že by tomu muži v černém dovolila téměř cokoli. Garethovy prsty ji v uspávajícím rytmu hladily po hlavě. Rowena byla vyčerpaná, jak se pořád starala o ostatní, a nesmírně ji ted lákalo nechat kolem sebe pro změnu skákat silného a zdatného muže, jako byl sir Gareth z Caerleonu. Tak ráda by se nechala kolébat v jeho náručí, donést do postele s pokrývkami lemovanými hermelínem a hřát se teplem jeho těla. Tak nějak věděla, že kdyby se mu vzdala, byl by k ní ohleduplný.

Kdyby se mu vzdala…

Koutkem oka zachytila záblesk oceli ve světle ohně a zvedla prudce hlavu. Mezi Garethovou zdviženou paží a hrudníkem

155

dobře viděla na okno. Kousek pod petlicí se objevila štíhlá čepel loveckého nože. Petlice zarachotila a okenice se rozlétly dokořán.

„Dobrý bože,” vykřikla Rowena.

Gareth se zmateně zamračil. Rowena pobíhala kolem něho, jako by ji posedl ďábel. „Copak se děje?”

„Copak se děje?” opičila se po něm. „Copak se děje? To neumíš ani pořádně zavřít okenice? Celý měsíc se brodím sněhem a ledem, ale kvůli tomu ho ještě nemusím mít přímo v ložnici, ne?”

Chytila okraje okenic a zuřivě vyhlédla ven. Díval se na ni chlapec se stříbřitě šedýma očima. Měly stejnou barvu jako čepel nože, který držel v zubech. Malý Freddie stál na ramenou Irwinovi a šlapal mu přitom na ucho. Irwin balancoval na ramenou Velkému Freddiemu. Malý Freddie držel okenice a táhl je k sobě. Rowena se obrnila proti jeho prosebnému pohledu a trhla okenicemi k sobě. V hlavě jí stále znělo Garethovo varování. Slyšela, že se k ní Gareth zvědavě blíží. Nadechla se a vší silou přivřela bratrovi prsty mezi okenice.

Otočila se a zatleskala, aby trochu ztlumila bolestivé zaječení zvenčí a hlasité „uf”, které se ozvalo pod oknem. „Tak, to bychom měli. Kde jsme to přestali?”

Přicházel k ní pomalými, odměřenými kroky, jako by se bál, že před ním vyskočí z okna: „Já sice chápu, že máš strach, Roweno, ale nemusíš takhle bláznit. Já nejsem surovec. Umím být laskavý.”

Zářivě se na něho usmála: „Samozřejmě, že umíš.” Ozvalo se nesmělé zaškrábání na okenici, jako by hrad obléhaly drzé krysy. Rowena se prudce vykročila ke Garethovi a chytila ho za předloktí s takovou silou, až ji to samotnou překvapilo. Dostrkala ho k arabskému křeslu a donutila ho, aby se posadil. „Cítíte se dobře, sire?” Podívala se mu s něžnou starostlivostí do očí.

Do čela jí spadly zcuchané kadeře. Nakláněla se nad ním a ani netušila, jak jí to sluší.

„Bylo by mi líp v posteli,” zabručel Gareth.

Olízla si rty. a náhle nevěděla, co říci. Škrábání na okenici se změnilo v nepřetržitý rachot.

„Co jsme tady, vítr pěkně zesílil.”

156

Roweně divoce bilo srdce. Rozhlížela se po komnatě a hledala něco, čím by odpoutala jeho pozornost od okna. Zadívala se na jeden gobelín s vyzývavým výjevem.

Uhladila si sukni, jako by byla z nejjemnějšího saténu a opatrně se posadila Garethovi na klín. Cítila, jak mu ztuhly nohy, jako by byly ze železa. Málem ztratila odvahu, ale pak vzala do dlaní jeho sametově drsný vousatý obličej a začala ho líbat na ústa.

Pootevřel rty a jeho jazyk podlehl jejím lákajícím ústům, které se mu nabízely jako růžové poupě paprskům životodárného slunce. Objal ji kolem pasu a přitiskl ji k sobě s takovou touhou, že ji to na chvíli zarazilo.

Drsnou rukou jí sklouzl pod šaty a hladil jí jemnou žilku tepající pod kolenem. Rowena zkusila změnit polohu, ale zjistila, že je uvězněna jako motýl v síti. Gareth jí rukou putoval po stehně vzhůru, až se zastavil u chatrného spodního prádla. Bylo poslední překážkou, která stála mezi ním a Roweniným něžným ženstvím. Garethovo hrdlo se jí pod rukama rozechvělo hlubokými steny. Tiskl ji k sobě tak silně, až měla strach, že ani jejich oblečení mu nezabrání, aby uspokojil touhu, kterou v něm tak neopatrně probudila.

Byla jako omámená a poblouzněná tím, jak ji jeho vousy drsně hladí po krku a jak jí jazykem laská ústa. Úplně zapomněla, proč ho vlastně k tomu něžnému útoku vydráždila. Rozzlobené bušení na okenici pokládala za splašené údery srdce ve vlastní hrudi. Pak se okenice rozletěla na třísky a do komnaty skočil přízrak se stříbrnými vlasy.

157

14

Gareth srazil Rowenu k zemi, aby ji chránil. Hluboko zakořeněný instinkt ho okamžitě vedl ke krbu pro zbraň. Vytáhl z pochvy široký meč, chytil ho pevně oběma rukama a třemi kroky přešel místnost. Zvedl meč nad hlavu, aby probodl srdce úkladného vraha, který k nim vrazil oknem. Pak se mu čepel zachvěla v rukou a zastavila se v pohybu. Od země se na něho dívaly ocelově šedé oči. Malý Freddie ležel na zádech s koleny od sebe a podepřený o lokty.

Kousek od něho ležel poškrábaný lovecký nůž. Freddie si prohlížel Garethův meč a ve stříbrných očích neměl ani náznak prosby o slitování.

„Ty,” vydechl Gareth.

Rowena překročila bratrovu nohu a zakryla ho vlastním tělem. Ted se teprve ve Freddieho staženém obličeji objevil prosebný výraz.

Rowena zaklonila hlavu. Její zrak putoval od Garethových rozkročených nohou přes napřažený meč k jeho obličeji, který mu náhle ztvrdl, jako by byl vytesán z kamene.

„Garethe, prosím tě, nezabíjej ho. Neubližuj mu, prosím. Udělám všechno, co budeš chtít.”

Garethovi došlo, proč tak vášnivě předstírala něhu. Zrudl a beze slova uraženě přimhouřil oči. Prohlížel si její zlaté vlasy, které jí zakrývaly tvář, křivku štíhlého boku v místě, kde se jí vyhrnula sukně a její pootevřené rty.

„Všechno?” slyšel sám sebe, jak se jí chladně ptá. Bedra mu sevřela zištná touha.

„Všechno,” opakovala Rowena. Dívala se mu statečně do očí, ale musela zatnout zuby, aby se jí nechvěla čelist.

158

„Roweno!” zareptal ztrápeně Malý Freddie a začal se pod ní svíjet. „Neuzavírej s tím ďáblem žádné obchody.”

„Radši se nehýbej, chlapče!” Gareth se zasvištěním spustil meč Roweně mezi kolena a zarazil ho devět palců hluboko do dřevěné podlahy.

„Mohl bych vám oběma probodnout srdce, kdybych si myslel, že nějaké máte,” zasyčel. Dva páry vykulených očí se dívaly na chvějící se čepel. Rowena hlasitě polkla.

Gareth přešel komnatu a nalil si do poháru víno. „Herci, no jistě. Kdyby vaše sestra v kterékoli vesnici předvedla tak okouzlující představení jako před chvílí tady, topili byste se ted ve zlatě.”

Rowena lehce zčervenala. Gareth praštil pohárem o podlahu. Rowena i Freddie vyskočili. Vrátil se k nim, ruce založené za zády, a lehce se začal pohupovat na patách. V očích mu hořelo nepřátelské světýlko.

„Rád bych se ujistil, že jsem vám dobře rozuměl, lady Fordycová. Když tomuhle malému drzounovi neuseknu hlavu, uděláte všechno, co po vás budu chtít?”

Rowena se mu podívala přes jílec meče do očí. Malý Freddie ji sice pořádně štípl, ale ona přesto přikývla.

Gareth zkřížil ruce na prsou: „Nebudeš mi nic vyčítat a nebudeš ničeho nahlas litovat. Nechci zítra ráno slyšet žádné

kňourání nebo obviňování.”

„Souhlasím.”

„Ty bezcitný lumpe!” Malý Freddie se rozběhl, ale Rowena ho chytila pevně za krk mezi svůj loket a hrudník. Držela, dokud se proud jeho námitek nezměnil v přerušované chroptění. Nespouštěla přitom oči z Garetha.

Po tváři mu přeběhl chladný úsměv. „Všechno, co tedy musím udělat, je nechat tvému bratrovi hlavu na ramenou.” Vážně přikývla, ale pak zaváhala.

Gareth se od ní už odvracel. „Přijímám tvou nabídku.”

„Ne,” řekla najednou Rowena. Malý Freddie se jí pod rukou zhroutil úlevou. Gareth se otočil na patě a nadzvedl tázavě jedno obočí.

159

„Ne. Život Malého Freddieho nestačí. Musíš mi slíbit, že ho budeš chránit, a to i potom, až tenhle rok skončí a ty se mě zbavíš. Bude ti dělat na hradě panoše nebo mu seženeš místo někde jinde. A až vyroste, pomůžeš mu získat rytířské ostruhy.”

Malý Freddie se začal znovu svíjet, tím divočeji, čím déle mluvila. Nohou se snažil dosáhnout na lovecký nůž. Rowena mu nemilosrdně přitlačila loket na břicho. Malý Freddie zavrčel a předklonil se.

Gareth chvíli lapal po dechu a pak vyštěkl: „Ty rozhodně nezapřeš tátu! A to jsem si myslel, že jsi chamtivá, jen pokud jde o jídlo. Připomínáš mi drahokam s mnoha vybroušenými ploškami, mylady.”

Rowena se snažila tvářit chladně a upjatě. Gareth měl při pohledu na ni chuť se smát. Ve tváři mu zacukalo. Raději se otočil obličejem ke krbu. Doufal, že blikající plameny zakryjí výraz jeho tváře.

„Tvá cena stoupá každým okamžikem. Asi bych sebou měl hodit a raději to přijmout, abych se nakonec nemusel starat o celou tvou rodinu a udělat z tvého táty své páže. Proč myslíš, že bych měl chuť uvázat si toho tvrdohlavého spratka do smrti na krk? Je hrozně nerozvážný, a má takové mučednické sklony, že mě to leká.”

„Je chytrý,” odvětila rychle Rowena. Malý Freddie zase sahal po noži. Rowena ho popadla za vlasy a jemně mu mlátila hlavou o podlahu, dokud nezakoulel očima a otřeseně toho nenechal. Položila si jeho hlavu do klína a pohladila ho po čele. „Je z nás nejchytřejší.”

Gareth si pohladil bradku: „To tedy určitě.”

„Kdyby táta nezchroml, mohl se stát rytířem. Bylo by to právo nejmladšího syna. Není jeho vina, že o ně přišel.”

„Není, a ty to chceš svými činy napravit. Ó, jak šlechetné.” Tón jeho hlasu prozrazoval, že si myslí pravý opak.

„Možná je na panoše příliš mladý.”

„Možná jsem já příliš mladá, abych se stala tvojí milenkou.”

Gareth si uvědomil, co právě řekla. Zkřivil rty. Meč tam pořád ještě stál zaražený do podlahy. Gareth přejel zamilovaně prstem po jeho jílci. „Stojíš mi vůbec za to, Roweno?”

160

Rowena si drze shrnula vlasy z čela: „To asi budete muset posoudit sám, ne, sire?”

Gareth pohledem přejel křivku jejího krku až k ňadrům a v bedrech pocítil napětí. „Tak tedy dobrá. Ďábel souhlasí s obchodem.”

Rowena se rázem zvedla. Malý Freddie zasténal, když mu vyklopila hlavu ze svého měkkého klína. Postavila se Garethovi tváří v tvář.

„Přísahej.”

Gareth se jí podíval do očí: „Nikdo nikdy nepochyboval o mém slovu.” „Přísahej.”

„Proboha, ty mě k tomu stejně dotlačíš. Jak tedy chceš. Přísahám ti jako rytíř, že…” „Klekni si.”

Gareth zavrčel a klekl si jí k nohám, obkročmo kolem meče. Očima jako žhavé uhlíky se jí propaloval až na dno duše. Poprvé byla Rowena ráda, že je od sebe dělí chladná ocel. Gareth zaskřípal zuby a přísahal na svůj život, že bude ochraňovat Malého Freddieho, dokud bude naživu. Chlapec naříkal, ale Rowena byla spokojená a přikývla.

Gareth se k ní prudce natáhl a sevřel ji svojí železnou rukou kolem pasu. Jeho slova byla jako rány bičem. „Až budeme sami, budeš mi také moci něco odpřisáhnout, mylady. A také na kolenou.”

„Jak si přejete, mylorde.” V očich měla chladné světlo, které nikdy předtím neviděl. Postavil se a zvedl Malého Freddieho za halenu z podlahy.

Rowena ho chytila za rukáv: „Přísahal jsi, že mu neublížíš.”

Gareth ji setřásl, jako by byla obtížný hmyz. „Já mu neubližujú, jen ho vyhazuju ven.”

Překročil trosky okenice a namířil si to k oknu. Malý Freddie vyvalil oči. „Může zatraceně dobře odejít tudy, kudy

přišel.”

Rowena se vrhla Garethovi na záda a štíhlou rukou se ho snažila škrtit. „To nesmíš. Vždyť ho zabiješ. Něco jsi mi

přece slíbil.”

Gareth si povzdychl a narovnal se. Rowena se rázem ocitla nohama ve vzduchu. „Ženská, ty pokoušíš mou trpělivost.”

161

Vyklonil se z okna. Rowena mu pořád visela za krkem. Pod oknem nervózně přecházely dva tmavé stíny.

„Kdo je tam? To jsi ty, Irwine?” zavolal Gareth.

Chvíli bylo ticho, rušené jen padajícím sněhem. Pak se ozvalo slabé: „Ano, sire.”

„Něco pro tebe mám. Nastav ruce.”

Rowena slezla Garethovi ze zad a zakryla si oči. Gareth pustil Malého Freddieho z okna. Rowena čekala, že uslyší zoufalý výkřik, ale ozvalo se jen tlumené zamručení a pak nesmělé: „Mnohokrát vám děkuji, sire.”

„Není zač.” Gareth se vyklonil víc a díval se na Irwinův kulatý, bledý a ustaraný obličej.

„Už musíme jít, sire.”

„Ale ne dál než ke stájím, prosím.”

„Jistě že ne, sire.”

Gareth zabořil prsty do zmrzlého sněhu na římse. Dva stíny se šouraly pryč a mezi sebou nesly svůj nepohodlný náklad. Rowena se pokřižovala a tiše vzdala Bohu dík za to, že se Malý Freddie nezabil ani nezmrzačil.

Dívala se, jak Gareth vytáhl meč z podlahy a za pomoci jílce přetáhl přes otevřené okno jeden z gobelínů. Před Rowenou se rozvinuly jeho příjemné barvy. Tváře na gobelínu na Rowenu lstivě mrkaly a vrhaly po ní chtivé pohledy. Odvrátila se. Gareth si klekl před krbem a házel do skomírajícího ohně trosky nešťastné okenice.

11 ekni mi, Roweno, kolika mužům ses nabídla, abys zachránila své příbuzenstvo?” zeptal se jí a ani se po ní neohlédl. „Jenom jednomu. Tobě.”

Zlostně prohrábl posledním prkýnkem plameny. „Jestli lžeš, brzy to zjistím.”

Rowena si okusovala polámané nehty a skrze sklopené řasy si prohlížela jeho široká záda. Sel ke stolu a s velikou opatrností si nalil další pohár vína. Pak si pro ni přišel. Měl tak studené ruce, že Rowena nevěděla jak to udělat, aby ho nemusela prosit o milost. Přísahala přece, že nebude prosit. Sprostě se prodala, jako nějaká pobehlice, a tím pozbyla práva na jakékoli ohledy.

162

Gareth klesl do arabského křesla. Pohár se mu kýval v prstech: „Kde jsme to přestali? Mám znovu uspořádat scénu? Byl jsem tady, ty jsi mi seděla na klíně a moc pěkně jsi mě sváděla. Pokračuj, prosím.”

Roweny se zmocnila úzkost. Přešla komnatu a posadila se mu na klín. Díval se přímo před sebe a obličej měl bledý a neproniknutelný jako mramor.

Rowena trochu nabrala dech a pak ho políbila. Byl to nezkušený polibek a ona to moc dobře věděla. Odtáhla se od něho. Při polibku nepovolil rty, ale stočil pohled na její tvář. Prohlížel si ji přimhouřenýma očima. Dodalo jí to odvahu. Znovu ho políbila a rukama ho objala kolem krku. Gareth se v jejím náručí ani nepohnul, stejně tvrdý a neúprosný jako socha.

Rowena se znovu odtáhla. Cítila ve tvářích horko a nenáviděla se za to. „Jsem nezkušená, a ty se mi kvůli tomu vysmíváš. Nejsem tak zběhlá ve věcech lásky jako ty.”

Pohár spadl na podlahu a ozvalo se temné žbluňknutí. Gareth ji chytil za obě zápěstí. „To ty se mi vysmíváš. Nevím o lásce nic a ani se to nechci dovědět.”

Rowena se mu podívala do očí. Měl v nich strach, snad ještě větší než ona. Jeho slova v sobě skrývala varovné ostří, jako by jí přiložil ke krku dýku. Rowena by se s radostí nechala takovou zbraní probodnout, jen aby rozbořila hradbu, kterou si Gareth kolem sebe tak pečlivě vybudoval. Rozhodla se, že bude nejlepší odzbrojit ho tím, že se mu nebude bránit. Propletla své prsty mezi jeho, naklonila se a přejela mu svým drobným jazykem mezi rty. Ucítila, jak se pod tím mazlivým dotykem pootevřely. Přivřel oči a vrátil jí polibek. Otevřel ústa pod tlakem jejích rtů a vydal se jazykem prozkoumat ta její. Širokým palcem jí laskal dlaň a Rowena pocítila horko v břišní krajině. Tiše mu sténala pod rty.

Gareth se zachvěl, odtáhl se a zasmál. Přejel jí klouby ruky po páteři. „Chceš mě zahanbit tím, že se mi vzdáš?”

„Nepřísahala jsem snad, že nebudu fňukat ani prosit?”

„A taky držíš slovo.” Garethův hlas zněl podivně, jako by se vysmíval sám sobě. Jemně jí odtáhl obličej od svých vousů, vzal jí hlavu do dlaní a podíval se jí do očí.” Kdybych tě nechal o něco poprosit, co by to bylo?”

163

Neuhnula pohledem. „Abys mě předhodil Percivalovi nebo někomu jinému, jestli se dnes v noci chceš jenom pomstít mému tátovi.”

V očích se mu objevil úžas. „Dobrý Bože, ty to snad myslíš vážně. To mě tak strašně nenávidíš?”

•Rowena sklopila oči. „Ať jsou ke mně raději krutí oni. Od tebe bych to nesnesla.”

Přitáhl si ji na hrud a opřel jí bradu o hlavu. „Ty jsi ale přelétavá! A komu bys dala přednost přede mnou? Třeba tomu chlapíkovi se zelenýma očima, se kterým ses líbala? Vůči mé osobě jsi takové nadšení neprojevila ani při sebemenším pozdravu. Nebo bys tu raději měla svého drahého snoubence?” Rukou jí přejel po hrudi kolem ňader a začal palcem kroužit kolem jednoho z jejich vrcholků pod hrubým plátnem. „Jestlipak se tě Irwin takhle dotýká tou svou nešikovnou prackou?”

Rowena otevřela ústa a zalapala po dechu. Z konečků Garethových prstů se jí po celém těle rozlévalo horko. Při tulila se k němu a nosem odtahovala kraje jeho haleny, až tváří spočinula na jeho zarostlé hrudi.

„Irwin mi nabízí počestné spojení požehnané Bohem.” Ani jejím uším ta zbožná slova nezněla moc přesvědčivě. Gareth jí zvedl obličej a prohlížel si ho ve slabém světle ohně. Každé své slovo zakončil jemným polibkem na její tvář:

„A co ti nabízím já? Pomalou jízdu do pekla?”

Pak jí spočinul rty na divoce pulzující krční tepně v nekonečně dlouhém polibku. Rowena měla pocit, jako by ji uhranul. Zvrátila hlavu dozadu, jako by její krk už nemohl déle nést váhu dlouhých vlasů. Garetha povzbudilo, že mu bez protestů propůjčila svůj krk a odvážil se jí vklouznout rukou do výstřihu. Ani sám netušil, že dovede být tak něžný. Konečky prstů jí hladil a dráždil zahrocený bod na vrcholku ňadra. Přitiskl k němu svou mozolnatou dlaň a Rowena se celá zachvěla.

Seděla mu na klíně, hlavu zakloněnou a oči zavřené. Světlé řasy jí spočívaly na zardělých tvářích. Sukně jí zapadla mezi mírně odtažené nohy. Vypadala, že čeká, až si ji vezme. Gareth nebyl připravený na to, že se mu budou třást ruce. Druhou rukou ji tak dlouho laskal tvář, až otevřela oči. Zářily jí jako hvězdy na nebi, které se příliš dlouho utápělo v tmách.

164

„Měla jsem hlad a byla mi bez tebe taková zima, Garethe.” Prsty mu přejížděla po rtech, jako by si chtěla zapamatovat jejich tvar.

Pootevřel rty a zlíbal jí konečky prstů, jeden po druhém. Spustil ruku z jejího ňadra dolů a začal jí mazlivě přejíždět po hladkém plochém bříšku. Držela ho v šachu svým modrým pohledem.

Měl pocit, jako by celý svůj život čekal na tuhle chvíli. Ještě by býval mohl zrušit dohodu, kterou oba uzavřeli v uražené pýše, ale už nemohl zastavit svoji ruku, ani kdyby chtěl. Sama mu sklouzla pod její sukni i hrubé spodní prádlo a zastavila se až na hebkých kučerách mezi jejíma nohama. Gareth sklonil hlavu, částečně proto, aby zklidnil svůj dech, a také proto, aby zakryl, že se červená jako mladý chlapec, který poprvé svádí boj se svým mužstvím.

Přitiskl jí rty k jemnému oušku: „Brzy už tě nasytím, mylady. A nasytím tě tak, že už nikdy nebudeš muset hladovět.” Jeho chraptivá slova zanikla v zasténání, když posunul prsty ještě níž a setkal se s horkým a vlhkým příslibem rozkoše, o které se skoro ani neodvážil snít.

Vzal ji pod koleny a rameny. Nesl ji k posteli. Až příliš prudce ho objala kolem krku.

Položil ji na pokrývku z prachového peří. Neklidně tahala prsty za okraj lemovaný hermelínem. Pak se ve světle tančících plamenů objevila Garethova postava s širokými rameny v celé své kráse. Rowena se zachvěla, více strachem než zimou.

Gareth poklekl na postel a vzal ji do náručí jako malé dítě. „Už ti nebude zima. A jestli máme shořet, shoříme spolu.” Ovinul jí ruku jako sametovou stuhu kolem šíje. Ústy našel její hedvábně měkké rty a pootevřel je, aby ji beze spěchu a rozkošnicky políbil. Vrátila mu polibek s novým zanícením a dychtivě přitiskla své mladé tělo k jeho svalnaté postavě. Za chvíli už musela pochopit, co jí chce naznačit rytmem jazyka, kterým jí prozkoumával nejhlubší zákoutí úst.

Se zasténáním se odpoutal od jejích rtů a stáhl jí šaty z ramen. Zapletla mu prsty do rozcuchaných vlasů. Gareth sklonil hlavu k jejím ňadrům a jemně začal rty i jazykem dráždit jeden z korálové červených vrcholků. Rowena ucítila v podbřišku prudké toužebné napětí. S úžasem se dívala na hrubé nitky stříbra v Ga

165

rethových tmavých vlasech. Položil ji na záda a péřová matrace pod ní zašustila. Poslušně nadzvedla boky, když jí stáhl šaty i plátěné spodní prádlo.

Hltal ji žhavým lačným pohledem. Cítila, jak se od ňader až po tvář červená jako růžička. Oči ale měla stále otevřené a v jejím pohledu byla důvěra. Vzala ho za ruku a přitáhla si ji k ústům. Začala mu jemně okusovat palec.

„Tak pojďte, mylorde,” řekla s váhavým úsměvem. „Slíbil jste, že utišíte můj hlad.”

Svlékl si halenu přes hlavu a zlomyslně se na ni zašklebil: „Tak to jsem ti lhal. Chci si na tobě pochutnat sám.” Sklonil hlavu k jejímu krku, chvíli ho laskal drsným jazykem a potom ji začal něžně kousat. Roweně znovu připomněl vlka. Gareth putoval s dráždivým odhodláním svými ústy níž a níž po pahorcích i prohlubeninách její sametové kůže. Rowena potlačila smích.

Gareth zvedl hlavu a z hrdla se mu vydralo zavrčení: „Řekl bych, že si ze mně děláte legraci, lady. Myslím, že když vás pořádně vytrestám jazykem, zkrotí to vaši drzost.”

A jak řekl, tak udělal. Hodoval na ní svými ústy i rukama, až mu zapletla prsty do vlasů a prosila o milost, i když ji nechtěla. Jeho tmavé kadeře jí klouzaly mezi prsty jako nejjemnější kožešina. Po těle se jí jako podivná síť rozestřela rozkoš a zapletla ji do pavučiny její vlastní touhy. Gareth ji svými velkými dlaněmi pohladil po zadečku, pak sjel níž a s promyšlenou něhou jí odtáhl stehna od sebe. Rowena zavřela oči a zabořila tvář do pokrývky, když jí mezi nimi začal svými rty a prsty hrát melodii, až se celé její tělo vzepjalo v píseň.

Dopadla zpátky na postel a těžce dýchala, jako by dlouhou dobu běžela. Oči měla veliké a plné úžasu. Podívala se k nohám a setkala se s Garethovým pohledem. Náhle věděla, že hra je u konce. Přimhouřil oči do temných štěrbinek plných touhy. Rowena se zachvěla strachem i očekáváním.

Gareth si klekl a začal si rozepínat spodky. Ruce se mu třásly. Rowena si přitiskla k očím sevřené pěsti. Odtáhl jí z nich jednu ruku, ale ona je nechávala stále pevně zavřené. „Roweno?” zašeptal.

166

„Hmmm?”

Přitáhl si její ruku k sobě. Uvolnila sevřené prsty a zjistila, že se dotyká něčeho, co vypadalo jako ocel potažená sametem. Se zvědavým úžasem přejela po celé jeho délce. Gareth chraptivě zasténal.

Rowena ucukla. „To nejde,” zanaříkala, „…vždyť mě určitě zabijete, mylorde…”

Gareth se jí přitiskl tváří na krk a nejisté se zasmál. „Ty mi lichotíš, má drahá.” Vzepřel se na loktech a podíval se jí hluboko do očí. „Neboj se, to je ve chvílích, jako je tahle, obvyklé. Přísahám, že jsem s ním ještě žádnou ženu nezabil.” Po tváři mu přelétl lehounký stín. Rowena se na to nemohla dívat. Vzala mu obličej do dlaní a pevně ho políbila.

Garethův jazyk jí pronikl do úst a hladil ji a konejšil, jako by chtěl její chvějící tělo připravit na jiný, hlubší vpád. Rowenu opustil strach, který držel její svaly v napětí. Uvolnila se a náhle se jí kolena sama od sebe rozevřela.

Uslyšela, jak jí Gareth rozkoší zapředl do dlaně.

Nejdřív to bylo, jako by jí do jejího něžného těla pomalu a nemilosrdně zasunul tvrdý meč. Tlumeně zavzlykala bolestí. Garethovo silné tělo se zachvělo a Rowena si uvědomila, jak je pro něho těžké být trpělivý. Byl přece zvyklý vzít si všechno, a hned. Ted držel vlastní velikou touhu na uzdě, jen aby zmírnil její bolest.

Rowena se odtrhla od jeho úst a pošeptala mu do ucha: „Už můžeš. Ted.”

Nemusela mu to říkat dvakrát. Vstoupil do ní celým svým mohutným mužstvím a nedbal na poslední křehký protest jejího nevinného těla. Pak se dlouhou dobu nehýbal a hřál se jejím teplem. Pozoroval její tvář a čekal, až z ní zmizí napětí a Rowena bude připravena plně ho přijmout.

Zmateně na něho zamrkala. „To už je všechno?” Sevřelo se mu srdce, když uviděl, jak se tváří sklíčeně.

„Ne, lásko. Ted to teprve začíná.”

Začal se hluboko v ní pohybovat. Rowena zavřela oči a víčka se jí chvěla. Hlavu otáčela ze strany na stranu a na vlhkých nateklých rtech se jí zachytily pramínky zlatých vlasů. Gareth jí vlasy jemně odhrnul. Jeho pohyby byly ted rychlejší a důraznější

167

a Rowena poznala, že v lidském životě existuje daleko větší a neukojitelnější hlad, než je hlad po jídle. Uchopila ho za ramena. Cítila, jak se mu pod tvrdými jizvami na zádech pohybují svaly. Gareth ji dovedl až na pokraj pekla a zpět a Rowena ho na jejich cestě neustále povzbuzovala. Pak přišla chvíle, kdy uviděla všechny hvězdy na nebesích.

Do komnaty zavanul vítr a gobelín za Garethovými zády se rozevlál jako temný plášť. V dohasínajícím krbu zapraskalo poleno a do vzduchu vylétl roj jisker. Zrcadlo nad postelí konečně vydalo své tajemství. Rowena se do něho dívala jako očarovaná a viděla, jak se Garethovi napnuly svaly na zádech a jak zaklonil hlavu. Z hrdla se mu vydralo zasténání a potom se na ni zhroutil. Jeho tělo jako by ted nevážilo víc než její vlastní.

Rowena se upřeně dívala do zrcadla. Pod ukojeným tělem muže, kterého milovala, ležela bledá plavá cizinka. Viděla, jak ta žena něžně čechrá tomu muži vlasy slepené potem. Rowena zavřela oči a na rtech jí zůstal slabý úsměv.

168

15

Gareth běžel dolů, bral schody po dvou a v duchu myslel na spícího anděla, kterého zanechal v komnatě schouleného v posteli. Z plna hrdla si zpíval, ale uvědomil si to, až když přeskočil poslední schod. Jeho sytý barytón se rozezněl mrtvým tichem jako něco nevítaného.

Tři zachmuření chlapci si ho měřili pohledem od hlavy k patě. Gareth na chvíli uviděl sám sebe jejich očima zcuchané vlasy, rozmačkaná halena a spodky plné prachu, jak je nedbale odhodil na zem. Irwin od sebe odstrčil jídlo, jako by ho náhle přešla chuť. Přes ramena měl přehozený kožešinový plášť, který Gareth minulou noc odložil. Velký Freddie se zamračeně obrátil k ohni. Malý Freddie se nenávistně díval Garethovi do očí a tupou stranou nože vydlabával díru do dřevěné desky stolu.

Garethova píseň se postupně změnila v broukání. Přelétl pohledem sál a zakončil melodii tázavou notou. „Přiznejte se, mládenci, že jste přemohli midgardské rytíře? Určitě leží svázaní a s roubíky v ústech ve stájích.” Snažil se být hlučný a veselý.

Velký Freddie si odfrkl: „Jo, pěkní rytíři.”

„Rytíři vzali nohy na ramena,” řekl pohrdavě Malý Freddie. „Irwin jim vybreptal, jak je to mezi vámi a Rowenou, a oni se rozprchli jako hejno krys. Báli se, že až se probudíte, budete mít špatnou náladu.”

Gareth zavěsil nad oheň v krbu železný kotlík. Pískal si. Strčil prst do kotlíku a pak ho zvedl ke rtům. „Vypadám na špatnou náladu?” „Ani trochu. Některým mužům dělá zrada moc dobře.”

Gareth se rozehnal po Malém Freddiem pěstí. Chlapec uhnul hlavou, ale Gareth mu jenom prohrábl vlasy. „Drž jazyk na uzdě, a možná z tebe uděláme rytíře, chlapče.”

169

Malý Freddie pěkně zrudl a popadl nůž za druhý konec. Gareth věděl, že moc nescházelo a nůž mu prořízl hrdlo.

Přesto se ale stále usmíval a chlapec se spokojil s tím, že probodl zbloudilého švába, který si to hnal přes stůl. Irwin nadskočil a pak se těsněji zachumlal do Garethova pláště. Přitáhl si k sobě dřevěnou mísu. Gareth se mu postavil za záda a vytáhl mu mísu z rukou.

Se zájmem šťouchl do nasolené ryby a sýra. „Kdepak ti drzí spratkové sebrali v téhle roční době čerstvé hrozny? Má Rowena ráda hroznové víno?”

Irwin otevřel ústa, aby odpověděl, ale Velký Freddie byl rychlejší: „Nikdy je nejedla. V době, kdy už byla dost stará na to, aby je ochutnala, jsme je v Revelwoodu dávno neměli.”

Gareth našpulil rty, jako by o něčem důkladně přemýšlel. „Co myslíš, Malý Freddie, budou tvé sestřičce chutnat?” Malý Freddie se opřel zády o lavici a zkřížil paže na prsou. „A záleží vám na tom?”

„Moc.”

Chvíli spolu tiše bojovali pohledem. Pak Velký Freddie zabručel: „Vaří se voda.”

„Už jdu.” Gareth pospíchal ke krbu. Omotal si kolem ruky kus hadru, sundal kotlík z háčku a položil ho na krb, aby trochu zchladl. Hodil mísu Velkému Freddiemu na klín.

„Pohlídej mi ty hrozny, ano?” pošeptal mu a úkosem se podíval na Irwina. „Musím se jít podívat na svého koně.”

„Nemusíte,” odpověděl Velký Freddie. „Už jsem se o něho postaral.”

„Mockrát ti děkuju. Neudělal bys pro mě ještě něco?” Irwin našpicoval uši. Gareth se k němu sklonil a zašeptal:

„Připrav koně na cestu do Caerleonu.”

Velký Freddie se díval přímo před sebe. „Vašeho a Rowenina koně?”

„Všechny koně.”

„Dobře, sire.”

Gareth si pod paži zastrčil malé poleno, na prst si zavěsil kotlík a natáhl ruku. Velký Freddie mu podal mísu. Gareth divoce zamrkal na Irwina. Vydal se po schodech nahoru a s velkou zruč

170

ností udržoval v rukou všechny své poklady. Za první zatáčkou uzavřeného schodiště si zase začal zpívat.

Rowena objala polštář, přitiskla ho k sobě a zašeptala do něho Garethovo jméno. Polštář neodpověděl. Uslyšela zvuk, jako když do sebe narážejí dva předměty ze slonoviny. Zvedla rozcuchanou hlavu a otevřela své modré oči. Dost dlouho jí trvalo, než si uvědomila, že ten zvuk vydávají její jektající zuby. Převrátila se. Ztuhlé svaly ji zabolely.

Zašklebila se a sedla si na paty. Nakoukla pod pokrývku a hledala na svém těle nějaké tajné znamení, že ted patří Garethovi.

Neměla sice na hrudi vypálený jeho erb, ale stejně si ji poznačil tím, jak se jí zrychlil dech, když jí hlavou prolétly vzpomínky na minulou noc a také slabou bolestí, kterou cítila v podbřišku. Zuby jí přestaly cvakat. Padla tváří do pokrývek a zdusila v nich hlasitý smích.

Pak jí zakručelo v břiše tak, že se musela znovu posadit. Měla dojem, jako by se jí prázdný žaludek přitiskl k páteři. Přetáhla si kolem ramen pokrývku a roztřásla se zimou. To už Gareth zapomněl, co jí slíbil? Řekl jí přece, že už nikdy nebude mít hlad a nebude jí zima. Nebyla to jen hezká slovíčka, aby ochotněji uspokojila jeho touhy? V noci se jí nemohl nabažit, bral si ji zas a znovu, něžně i divoce, dokud si únavou neusnuli v náručí. Copak asi slíbil lady Alise, aby mu věnovala svou přízeň? Pytel zlata? Hromadu perel? Gareth se jí ted určitě někde nepokrytě směje! Chudák Rowena Fordycová, stačilo jí jenom slíbit pečenou šunku a pořádně roztopený oheň!

Prohlížela si opuštěnou komnatu a oči jí potemněly beznadějí. Temný rytíř už asi opustil své noční dílo a nechal ji tu napospas další tlupě chlípných rytířů, kteří náhodou pojedou kolem Midgardu. Zděšeně svraštila čelo a v duchu uslyšela jejich neslušnou píseň, jako by ji někde v dálce zpíval sbor strašidel.

Košilatá píseň byla stále hlasitější. Rowena byla tak ponořena do svých chmurných myšlenek, že zamžourala na Garetha, jako by byl opravdu přízrak. Pak jí po rtech přeběhl úsměv, jako když

171

slunce probleskne skrze bouřkové mračno. Vztáhla k němu paže. Gareth se zastavil a zatajil dech. Píseň zmlkla. Ve tváři měl výraz, kterému Rowena nerozuměla. Měla nejasné rušení, že před sebou vidí Garetha, jaký byl před dávnými léty ostýchal se a váhal, zda je zde vůbec vítán.

Když se ani nepohnul a nepřišel ji obejmout, začala se stydět jako on a předstírala, že se protahuje. Pozorovala ho skrze sklopené řasy.

„Tahle barva vám sluší, mylorde,” řekla nenucené a ukázala na dlouhý jemný pruh vlněné látky, který měl

přehozený přes svalnaté rameno. „Hodí se vám k vlasům.”

„Když se budeš dobře chovat, tak ti to půjčím,” odpověděl.

Hodil poleno do uhasínajícího ohně a složil zbytek svého nákladu na stůl. Přišel k posteli, rozbalil překrásné červené šaty a zahoupal s nimi Roweně před pihovatým nosem. Chňapla po nich, ale on ucukl a zaculil se. Pokrývka jí sklouzla z hebkých ramen. Garethovi se zablýsklo v očích.

Rowena si přitáhla pokrývku až k nosu a přivřela oči do modrých rozpustilých štěrbinek. „Když se budeš dobře chovat, tak ti to půjčím,” zamumlala do pokrývky.

Šaty spadly na zem a Gareth po ní skočil. Kolem se rozletělo peří. Překulil se a přetáhl Rowenu na sebe. Oba byli zahalení do jedné pokrývky a Gareth ji objímal teplýma rukama na nahém pase.

V očích mu jiskřilo. „Ty jsi ale drzá. Kdybys jen tušila, jaká nebezpečí jsem musel překonat, abych své paní přinesl tyto poklady! Stál jsem tváří v tvář třem drakům a všichni na mě chrlili oheň a chtěli se mi pomstít.”

Rowena se prohnula v bocích, jako by mu chtěla utéct. „Nejmenovali se náhodou Irwin, Freddie a ještě jednou Freddie?”

„Ano.” Gareth využil toho, jak se mu kroutí v náručí a posunul se níž. Kdyby na sobě neměl vlněné spodky, byla by ted jeho poloha více než kompromitující.

Rowena sebou přestala házet. „Zabil jsi ty draky svým mocným mečem?”

„Bohužel, nebyl jsem ozbrojen. Musel jsem co nejpokorněji snášet jejich mrzuté pohledy a zbabělé mručení. Můj mocný meč

172

se vyčerpal, protože tvrdě sloužil jedné půvabné dámě, která si z mých skromných darů tropí kruté žerty.” Rowena mu položila dlaně na hruď a zmučeně sebou zakroutila. „Řekla bych, že tvůj mocný meč zase ožívá.” Gareth na ni líně a rozkošnicky mžoural přivřenýma očima. „Krásná dámo, vy byste probudila i mrtvého.”

Vzal jí obličej do dlaní a přitáhl ji k sobě. Když ji konečně pustil, třásly se jí ruce a rychle dýchala. „A to je to jediné, co jsi mi přinesl? Nebo máš ještě něco jiného?”

Gareth se útrpně zasmál. „Praktická jako vždy.”

Setřásl ji ze sebe. Rowena se svalila na záda, zakňourala a skrčila se do záhybů pokrývky. Gareth šel ke stolu pro ostatní věci.

Položil vedle postele železný kotlík a uklonil se : „Vaše koupel, mylady.” Rowena se zamračila. „Není trošku malá?”

„Přestaň skuhrat nebo tě do ní vlastnoručně nacpu.” Rowena si prohlížela malý kotlík a raději moudře mlčela.

Rozmáchlým pohybem jí podal mísu. V očích se jí zablesklo zájmem. „Tyto poklady jsem vypáčil z tlap žravého draka. Měl veliké uši a díval se strašně naštvaně.”

„Musel být naštvaný, protože jsi mu ukradl sýr.”

Gareth se posadil na kraj postele a pohladil ji po vlasech. „A taky snoubenku.”

„Určitě tebou cloumala hanba.” Rowena se prohrabovala šťavnatými plátky ryb a sýra.

„Jenom když mě ten nejmenší drak probodl pohledem. Kdyby to byl meč, usekl by mi mou chlípnou hlavu.”

„Zrovna jako ty bys ji včera v noci býval usekl jemu.” Rowena zmáčkla zrnko hroznu, až jeho obsah vystříkl na postel.

„To těžko. Zjistil jsem, že mám toho chlapce docela rád. Když drží v ruce kotlík nebo nůž, je dost nebezpečný.”

Překvapením otevřela ústa: „Ty jsi ho nechtěl zabít?” Gareth jí do nich strčil víno.“Ani náhodou.”

Zalapala po dechu. „Ty jsi mě podvedl!”

Povzdychl si a prsty jí laskal hedvábnou tvář: „To se o tom budeme do smrti hádat? Kolikrát tě ještě musím vyhrát, abych tě přesvědčil, že jsi moje?”

173

Rowena spolkla zbytek hroznu: „Včera v noci jsi mě nevyhrál.” Klidně mu odstrčila ruku. „Hodil jsi kostky do svého pláště. Podváděl jsi.”

Gareth vstal a rysy mu ztvrdly. „Poslední chlap, který mi tohle řekl, skončil s kopím v hrdle.”

„A za co? Za to, že řekl pravdu?”

Gareth prudce kopl do kotlíku, až se převrátil. „Tak jsem podváděl, no a co? Byla bys radši, kdybych nechal toho hnusného spratka Percivala, aby si tě odtáhl nahoru? Nebo jsem ho měl zabít za to, že se na tebe odvážil pohlédnout?”

„Jak mám ale vědět, že jsi zrovna tak nepodvedl tátu?”

Byla k němu upřímná, a to ho ještě víc rozzlobilo. „I když o mně nemáš asi moc valné mínění, nepodvádím idioty a nevraždím děti.”

„A ženy?” Ta slova jí vylétla z úst, ještě než si to stačila dobře rozmyslet.

Garethovi přelétl přes rty podivný úsměv. Přejel jí ukazováčkem po nose a pak ji políbil na jeho špičku. Rowena se zachvěla. „To se ukáže, lásko moje, to se ukáže.”

Pak odešel a nechal ji tam, pořád ještě ponořenou do vzpomínek na jeho projevy lásky. Sedla si, opřela si tvář o koleno a přemýšlela o tom, co jí řekl. Stýskalo se jí po jeho doteku. Pak na dveře zabušil Irwin a mrzutě oznámil, že koně jsou připraveni k návratu na Caerleon.

174

16

Marlys se přehupovala z větve na větev jako nemotorná opice. Čím byla výš, tím byly větve staletého dubu křehčí a více od sebe vzdálené. Nakonec byla nucena šplhat po kmeni. Odřela si koleno

0 drsnou kůru, ale skoro to necítila. Sáhla po poslední štíhlé větvi, ta se ulomila a zůstala jí v ruce. Nebylo to tak dlouho, co lezla po větvích na vrcholku stromu a ani pod ní nezapraskaly. Marlys si něco znechuceně zamumlala a skrčila se v hustším větvoví. Nenáviděla se za to, že tak vyrostla.

Seděla na stromě jako v hnízdě a větve jí zakrývaly černý oděv. Marlys si položila tvář na vlhkou kůru. Milovala zimu, protože zima nikdy neslíbila nic, co nemohla dodržet.

Sníh se v ranním dešti rozpustil na blátivá políčka. Obloha

1 země na obzoru splývaly v hustou šeď, kterou rušily jen vzdálené věže Ardedonnu. Blainovy šarlatové zástavy se v celé své nádheře vlnily v mírném větru. Kdyby byl otec naživu, byla by nyní Marlys paní na Ardedonnu. I teď byla podobného osudu ušetřena jen díky Garethově dobré vůli.

Když byla malá, často na tenhle strom utíkala před věčnými námitkami chůvy, aby se „chovala více jako dáma a méně jako divoch”, před mírným zklamáním v očích otce, který vždycky chtěl jenom syny i před neodolatelným kouzlem bratra, kterého měl každý rád. V jeho větvích se naučila půvabným pohybům a zbavila se dětské nemotornosti. Někdy okolo dubu kroužili na neviditelných vzdušných proudech jestřábi a Marlys snila, že odletí s nimi, pryč z Caerleonu, a bude plachtit nad loukami, až doletí tam, kde ji nikdo nebude kárat a křičet na ni nebo jí kroutit nosem, jako to dělal její bratr.

175

Dnes byla obloha pustá. Jestřábi odletěli do hezčích krajů bez ní. Kotník jí sevřela křeč a Marlys si ho začala třít. Pak zvedla hlavu a v dálce na louce spatřila černé tečky, které se přibližovaly. Potichu počítala a srdce se jí rozbušilo. Pět koní a čtyři jezdci. Vlastně ne. Jak Folio poklusával nepravidelným krokem po šedohnědém povrchu, uviděla na pozadí mohutné černé skvrny zlaté vlasy. Ta skvrna byl hrudník jejího bratra a vlasy, to mohla být jen Rowena.

Marlys zaryla nehty do kůry stromu, až jí pod nimi zůstala chladná černá špína.

Nemohla sice vidět, jak se Rowena usmívá, ale viděla, jak oddaně naklání hlavu k muži za sebou. Marlys se chtělo zaklonit hlavu a z plna hrdla zavýt. Dívala se za nimi, dokud neměli louku za sebou a nezmizeli v tmavém lese. Oči ji pálily.

Spustila se po kmeni. Byla skoro dole, když se patou zachytila za větev. Ozvalo se ostré varovné zapraskání, ale už bylo pozdě. Marlys spadla na záda. Polekaně vykřikla a vlastní hlas jí zněl cize.

Dlouho ležela v mokrém listí a cítila, jak jí vlhnou záda. Pak nabrala dech. Všechno se v ní sevřelo, roztřásla se jí ramena a začala mohutně vzlykat. Vyplakala se, posadila a utřela si vlhké tváře do vlasů. Rozběhla se na Caerleon, aby přivítala svého bratra i jeho milou doma, a vítr ji zaléval poryvy deště.

Rowena si vzdychla a ponořila se do kádě vyložené plátnem. Teplá voda jí sahala až po bradu. Vzpomněla si na svou první koupel na Caerleonu a pousmála se. Dnes večer tu nebyla Dunnla, která by z ní chtěla sedřít kůži. Rozzářená stařenka diskrétně zmizela, jen co naplnila káď a zařvala na ni něco jako „vítejte doma.” Tentokrát se Rowena nekoupala v kuchyni, ale v soukromí Garethovy komnaty.

V krbu hučel oheň a v komnatě bylo teploučko. Rowena líně čeřila prsty hladinu. Dívala se na velkou postel a připomněla si noci, kdy tu s Garethem leželi jako sochy a báli se dotknout navzájem, protože potom už by toho nemohli nechat. Až když byli úplně vyčerpaní, mohli se přitulit k sobě a hřát se teplem toho druhého. Probouzeli se s propletenými končetinami a sladké kou

176

zlo spánku mezi nimi vytvořilo důvěrné pouto. Dnes v noci to bude jiné. Až se Gareth vrátí z obhlídky Caerleonu, najde ji ve své posteli mezi kožešinami. Bude na něho čekat, čistá a toužící po jeho dotycích.

Po odjezdu z Midgardu je ve dne v noci ostřížím zrakem hlídali oba bratři i bratranec, a oni se mohli dotýkat pouze pohledem a občas dlaněmi. Jenom jednou ji Gareth odtáhl stranou do mlází. Ostatní zrovna strhávali stan. Opřel ji o borovici a prudce ji políbil. Už si myslela, že se s ní tajně a rychle na místě pomiluje, ale on se od ní odtáhl a se zasténáním si prohrábl vlasy. Vrátili se k ostatním, aby pokračovali v cestě. Oba se hloupě usmívali. Nasedli na koně a Gareth přes oba přetáhl svůj plášť, který vytrhl bránícímu se Irwinovi. Rukama jí pak beze studu bloudil po těle, až se její smích změnil v kraťoučké steny a ona ho prosila, aby toho příjemného mučení nechal. Dnes v noci mu dovolí pokračovat.

Rowena zadržela dech a potopila se pod hladinu, aby spláchla mýdlo. Když se znovu vynořila, stála na konci kádě Marlys.

Vlasy jí visely dolů ve vlhkých pramíncích, halenu měla propocenou a páchla jako mokrý pes. Rowena zkřížila paže na prsou a vzpomněla si na jejich poslední setkání jak ochotně jim Marlys pomohla utéct. Po tolika nocích, které probděla vleže na zmrzlé zemi, muselo Rowenu napadnout, co k tomu asi Garethovu sestru dohnalo jestli dobrota nebo zášť.

„Tak tě vítám doma, štěně.”

„Zdravím tě, Marlys. Člověk ani nemá pocit, že se vrací na Caerleon, když na něho neskočíš z nějakého stromu.” Rowena se natáhla pro mýdlo a snažila se nedat na sobě znát své pocity.

Marlys hrábla po kluzké kouli a vyhodila ji do vzduchu: „Byla jsem blízko.”

„Ty jsi vždycky někde blízko, co?”

„Jen když mě potřebuješ.”

Marlys jí vzala vlasy do dlaně a prohrábla prsty zcuchaný pramen. Roweně vyhrkly slzy do očí a kousla se do rtu, aby nahlas nevykřikla.

„Kdypak sis naposledy rozčesala tu svou hřívu?” „Nápodobně,” odsekla Rowena. „Potřebuješ pořádně učesat.”

177

Rowena chňapla po svých vlasech a vytáhla je Marlys z ruky. „Nechci být plešatá, až se Gareth vrátí.”

Marlys hodila mýdlo do vody a sebrala ze stolu hřeben ze slonoviny. Pod závojem tmavých vlasů se zakmitly její bílé zuby. „Jen se neboj.”

Klekla si za kádí, vzala jí vlasy do hrsti a začala je překvapivě jemně po celé délce rozčesávat. Rowenu brněla kůže na hlavě a pomalé tahy hřebenu ji donutily zaklonit hlavu. Zavřela oči a spokojeně si vzdychla.

Marlys promluvila a její hlas byl stejně konejšivý jako její ruce: „Kde jste spali cestou na Caerleon?” Rowena nechala oči zavřené. „V polích i v lese. Sníh už se začal rozpouštět, a tak to docela šlo.”

Marlys odložila hřeben a obtočila si vlhké kadeře kolem prstu. „To je smůla, že jste se nemohli zastavit na hradech jeho přátel. Myslím, že Gareth má už dost špatnou pověst i bez toho, aby tahal svou modrookou děvku přes celou Anglii.”

Rowena si unaveně povzdychla. Už jednou seděla v téhle kádi a přemýšlela, jestli je děvka. Tenkrát strašně plakala. Tenkrát to ještě nebyla pravda. Těžko mohla Marlys vyčítat, že její novou roli pojmenovala, ať už to myslela jakkoli krutě.

Marlys jí svázala vlasy do uzlu. „Jsi blázen, když jsi dopustila, aby tě Gareth chytil.”

„Vidíš někde na mém těle jizvy? Tvůj bratr mě nebil, jenom mě zahřál a nakrmil.”

Marlys se tiše zasmála. „To si myslím. Viděla jsem, jak tě držel, když tě sundával z Folia. Člověk by řekl, že tě zahřeje hned tam na nádvoří.”

Rowena se zamračila a oči jí potemněly. „Proč jsi mě poslala pryč?”

„Copak jsi kvůli němu nezačala ztrácet hlavu? Zrovna jako všechny ty ženy před tebou.” Marlys zatahala Rowenu za jemné vlásky na šíji a sevřela ruce v pěst. „Takhle bys chtěla žít? Věčně se usmívat na chlapa, který tě nikdy nebude milovat?”

„Ale ty už přece takhle žiješ, ne?”

Marlys jí bez varování zatlačila hlavu pod vodu. Rowena se s prskáním a pliváním vynořila, ale Marlys ji zase potopila. Když

178

se Rowena objevila podruhé nad hladinou, rozmáchla se a Marlys dostala přes ústa namydlenou pěstí. Rowena si odhrnula vlasy z očí a vyskočila na nohy. Voda se rozstříkla všude kolem. „Chceš mě utopit?”

„Bylo by to pro tebe lepší. Až se Gareth nabaží tvého kňourání, nebude mít s tebou ani tolik soucitu jako já.” Marlys si zastrčila ruce do rukávů a šla k oknu. Otevřela okenice a zadívala se ven do deště.

Rowena si zase prudce sedla do vody. „Můžeš se zbláznit žárlivostí, co? Slyšela jsem, o čem si s Garethem povídáte. Dokud ho budeš udržovat v domnění, že si nezaslouží ničí lásku, a dokud se nepřestane zaobírat minulostí, bude patřit tobě. Můžete spolu dál žít na Caerleonu, odříznuti od ostatních lidí, zdánlivě odloučeni od světa. On se občas odváží vyjet ven na nějaký ten turnaj nebo za nějakou ženskou, ale vždycky se zase vrátí k tobě, protože pro něho budeš jediný člověk na světě, který ho má rád i přes to, co se kdysi stalo.”

Marlys zabouchla okenici. „To víš, že ho mám ráda. Každý přece Garetha miluje. Slýchala jsem to už jako malá holka, až jsem si myslela, že se z toho pominu. Matka ho milovala. Porodila mě v bolestech a pak zemřela s Garethovým jménem na rtech. Otec ho miloval a vložil do něho všechny své naděje. A obě dobře víme, jak moc ho milovala Elena.”

Rowena vstala a hrdě napřímila záda. Potlačila všechen stud, vylezla z kádě a došla si pro plátěný ručník, který ležel natažený před krbem. Sklonila se a začala se utírat do tuhé teplé látky.

Marlys svěsila paže. „Nezanechal ti na těle žádné stopy. Jestli ovšem nejsi těhotná.” Rowena se narovnala, ohromená jedem v jejím hlase. „Měla by ses modlit, aby se mu to nepovedlo, protože jinak by to dítě potkal stejný osud jako Elaynino mrně.”

Rowena tam stála a v ruce držela zapomenutý ručník. Netušila, jaký krásný obrázek v odstínech broskvové, zlaté a modré z jejího těla vytvořily odlesky plamenů. Dveře se rozlétly dokořán. Stál v nich Gareth a v dlani držel kouřící číši. „Vypadni, Marlys. Ihned.”

Výraz jeho tváře nepřipouštěl námitky. Rowena se najednou začala stydět a zakryla se ručníkem. Marlys na ni posměšně kývla a hnala se ven z komnaty. Gareth za ní zabouchl dveře.

179

Rowena si soustředěně otírala prsty u nohou. Nemohla se Garethovi podívat do očí, protože jí v hlavě zněla slova Marlys. Zase to prokleté Elaynino dítě. Naklonila hlavu a doufala, že jí vlasy zakryjí zmatený výraz.

Cíše cinkla, když ji Gareth postavil na krb. Pohladil Rowenu po holých zádech. „Posmívala se ti?”

„Někdy si myslím, že mě musí nenávidět tak, jako kdysi nenáviděla vaši macechu.”

Garethovi potemněly oči. „Ale to se mýlíš, Marlys Elayne zbožňovala. Všude za ní chodila jako pejsek. Asi už ji nebavilo táhnout se pořád jen za mnou.”

Rowena se zachvěla. Hrozba Marlys jí hluboce zasáhla. Gareth strhl z postele dvě kůže. Jednu jí rozprostřel u nohou a druhou držel před sebou jako plášť.

Rowena zdvihla obočí. „Mám spát tady, mylorde? Doufala jsem, že budu moci spát u vašich nohou.”

„Žába jedna drzá! Jednou se to umyje a hned si dělá nároky na moji postel!”

Hodil jí kůži na hlavu a přitáhl si ji na klín. Jemná kožešina pošimrala Rowenu v nose. Kýchla. Gareth šmátral pod kožešinou, až objevil zlatovlasou hlavu. „Ale to se podívejme, copak jsem to našel? Mezi kožešiny se mi zatoulalo nějaké zvířátko!” Načechral jí vlhké vlasy. „Z těch kadeří by byly nádherné rukavice! Anebo možná rukávník pro mou paní.”

„Tvá paní by byla prokletá, kdyby chtěla nosit takový zrůdný rukávník. Jak by do něho jednou strčila ruce, už by je nikdy nevyndala!”

Gareth ji políbil do dlaně. „Něco takového se nesmí stát, protože její ruce jsou mi velmi drahé.”

Rowena ho zvolna pohladila po tváři a prsty objela obrys jeho teplých rtů. Když ji držel v náručí, všechny pochyby, které v ní vzbudila Marlys, odpuly někam do daleka. Gareth jí přitiskl ke rtům číši a Rowena ucítila příjemnou vůni hřebíčku a skořice.

„Skoro jsem zapomněl,” řekl, „vypij tohle.” Rowena se odtáhla. „Co je to?”

180

„Jed, samozřejmě. Co jiného bys ode mě čekala?”

Rowena se zachichotala, i když si nebyla jista, jestli to Gareth nemyslí vážně. Polkla malý doušek, aby nápoj ochutnala. Byl to kořeněný jablečný mošt smíchaný s trochou piva.

„Jak lehce jsi ten jed z mé ruky přijala,” řekl Gareth zamyšleně. Rowena se mu chtěla podívat do tváře, ale Gareth se jí opřel bradou o vršek hlavy, takže s ní nemohla pohnout. „Není to moc příjemná myšlenka.”

„Ale ten jed je moc dobrý.”

Dal jí něžný pohlavek. „To pro tebe namíchala Dunnla. Nařídil jsem jí dát do toho hodně piva, aby ti to tolik nepřemýšlelo a já si s tebou mohl celou noc užívat.”

Rowena postavila pohár stranou. Obešla Garetha vrávoravým krokem, vrhla se na něho a srazila ho na záda. Kožešina jí spadla z ramen a ona se mu dráždivé otřela o halenu nahými ňadry.

„Rozum jsem ztratila už dávno. K tomu nepotřebuji žádné lektvary.”

Gareth souhlasně zamručel, přitiskl ji k sobě a políbil ji na ústa. Dlouho se od sebe nemohli odtrhnout, spojeni teplem svých těl a vůní skořice.

Po několika dalších nekonečných polibcích si Gareth namotal pramen jejích vlasů kolem ruky a zdvihl jí hlavu.

„Roweno, ty kameny jsou dost hrbolaté.”

Zlomyslně se zasmála. „Jen trpte, sire. Nemyslete si, že vás pustím do postele, když jste se nemyl.”

Přitiskla se k němu celým svým příjemně vonícím tělem. Na okenice pleskaly dešťové kapky a Rowena za chvíli dokázala, aby Gareth zapomenul na hrbolaté dlaždice i na cokoli jiného. Když se jí zmocnil svým hebkým mohutným mužstvím, její touha se nekonečně znásobila. Zavřela pevně oči, aby potlačila slzy, a pak už jí bylo jedno, jestli zabil třeba tisíc nevěrných žen i s jejich kňourajícími potomky.

os

Marlys stála za dveřmi Garethovy komnaty a opírala se o ně zády. Ozvalo se za nimi hluboké zasténání, skoro zavrčení, a pak zvonivý smích.

181

„Máš pravdu, štěňátko,” zašeptala si pro sebe Marlys a zakryla si obličej dlaněmi. „Žárlím.”

Za dveřmi bylo zase slyšet tiché hrdelní zasténání a pak láskyplný zápas dvou nahých těl. Marlys si zacpala uši a rozběhla se chodbou. Strašně se snažila utéci tomu světlu, které kolem sebe milenci šířili, až se ocitla v tak hlubokém stínu, že se v něm mohla navždy ztratit. Doběhla do své komnaty, vrhla se na postel a ucpala si ústa pokrývkou, aby nebylo slyšet její pláč.

ČÁST TŘETÍ

Bláhový chlapče, svůj čas ted žiješ dnem i nocí dál; Jsi mladý jinak milovat tak hluboce by ses bál. Smutný budeš jen krátce, až o svou lásku budeš oloupen. Ten nemiloval, kdo nikdy nebyl podveden.

Thomas Campion

17

V březnu vítr přinesl jaro. Jedno lenivé odpoledne se velkým sálem rozlehlo Rowenino vřískání. Řítila se dolů po schodech s Garethem v patách. Vlasy se jí pohupovaly jako zlatý vodopád. Poskakovala po sále a stavěla Garethovi do cesty dřevěné stoly. Klopýtal za ní jako zamračený obr s rozcuchanými vlasy. Halenu měl celou pomačkanou.

Rowena se opřela rukama o stůl a snažila se nabrat dech. Pak zakřičela: „Mylorde, přísahám, že jsem si myslela, že jsou to kytky. Copak jste neviděl ty maličké kvítky?”

Gareth se mračil jako bouřka, ale v očích měl pobavené jiskřičky. „Žádných kvítků jsem si nevšiml, když jsem si je sundával ze zad.”

Rowena se rozpustile zašklebila. „Vždyť jsem se nabízela, že vám pomůžu…”

Gareth zavrčel a přeskočil stůl. Rowena zaječela a utíkala pryč. Dlaní mu jako hedvábná stuha bleskově prolétly její vlasy. Rowena si nadzvedla modrošedou sukni a pelášila k otevřeným dveřím.

„Bodláky!” zařval Gareth. „Ta holka mi dala do postele bodláky.”

Rowena zmizela venku ve slunečním světle a vítr mu přinesl její odpověď: „Ale Malý Freddie přísahal, že…”

„Kolikrát jsem ti už řekl, že ho nemáš poslouchat. Ten kluk nesnáší…”

Gareth vyběhl na prázdné nádvoří. Zdálo se mu, jako by i slunce na něho posměšně mrkalo. Bloudil zrakem po šedých zdech porostlých suchým lišejníkem. Chvíli bylo ticho, a pak k němu vítr donesl droboučký smích. Gareth vyšplhal na zeď, na

184

vrcholku se posadil a opřel si bradu do dlaně. Dole pod sebou uviděl Rowenin hezký zadeček. Právě přelézala nízkou kamen nou zeď. Vykopla nohu vzhůru, půvabně se přehoupla na druhou stranu a seskočila do ovocného sadu.

Proplétala se mezi jabloněmi jako opilá víla a Gareth slyšel, jak se směje. Potřásl hlavou a v duchu si přál, aby mohl navždycky zadržet ten její dětský bezstarostnostný smích. Pak mu zmizel úsměv z tváře. Už jednou chtěl, aby u něho zůstala, a dopadlo to špatně. Roweně se vlnila kolem kotníků sukně jako modrý oblak. Když se podíval na oblohu, měla stejnou barvu jako sukně a putovaly po ní bílé nafouklé mraky jako chomáčky bavlny po naškrobeném plátně. Tvář mu hřálo slunce.

Věděl, že brzy zapadne a přijde temná noc plná pochyb. Rowena se točila na patě, dokud se jí nezatočila hlava a ona se nesesypala na zem. Garetha by ani nepřekvapilo, kdyby mu zmizela před očima a odnesla si s sebou i chlapeckou radost, kterou v něm znovu probudila. Jediné chvíle, kdy cítil, že mu Rowena opravdu patří, byly, když ležela pod ním a její pružné tělo přijímalo všechny něžnosti, které se jí odvážil nabídnout. Tehdy se z ní těšil, propletl si její vlasy mezi prsty a na jazyku cítil lahodně slanou chuť její pleti. Každou noc ji ve spánku držel jednou rukou kolem pasu a druhou položil na její srdce.

Byl blázen, když si myslel, že ji může mít navždy. Kdyby znala pravdu, nenáviděla by ho, a dokud byl Lindsey Fordyce naživu, mohla se ta pravda kdykoli připotácet na Caerleon. S úlekem zjistil, že si za poslední měsíc na toho ničemu ani jednou nevzpomněl. Všechny jeho sny o spravedlivé odplatě se rozplývaly, když se podíval Roweně do očí a uviděl v nich něhu. Bál se dne, kdy Rowena zjistí, že ji oklamal. Už mu nebude věřit a začne ho nenávidět.

Možná mu Bůh nepřistrčil Fordyce do cesty, aby se mohl pomstít. Třeba mu poslal do náručí Rowenu, aby mu dal možnost napravit své chyby. Aby byl takový muž, jakého z něho chtěl otec mít. Ted mu ale hrozilo, že ho přemohou touhy vlastního těla, stejně jako tomu bylo kdysi s Elayne. Bude asi lepší, když od sebe Rowenu začne pomalu odpoutávat, dřív než bude pozdě. Měl by jí najít manžela, ještě než skončí léto, a poslat ji s ním někam

185

hodně daleko. Ale bude ještě někdy v noci spát, až bude Rowena pryč?

Kolem ucha mu proletělo loňské svrasklé jablko. Za rozpraskaným kmenem na něho vykoukla Rowena. Gareth zapudil své chmurné myšlenky, sklouzl ze zdi a utíkal z kopce. Rowena se běžela schovat za jiný strom, ale po dvou skocích ji Gareth popadl kolem pasu. Zatočil se s ní dokola, až zamávala nohama ve vzduchu.

„Bodláky… Ženské, která si plete bodláky s růžemi, bude určitě chutnat i tohle ovoce.” Zamával jí pod nosem červivým jablkem a pak nahlas a vesele zazpíval svým barytonem: „Mám jablko, co vysoko se cení. Žádné jiné takové na světě není.” Upustil jablíčko a rýpl Rowenu mezi žebry v místě, kde ji to, jak věděl, nejvíce lechtalo.

Ochable se mu zhroutila přes paži. Vlasy jí visely dolů k zemi, která byla poseta spadaným ovocem.

„Slitujte se nade mnou, mylorde, prosím vás.” Půvabně na něho mrkla.

Gareth hltal očima její rozkošný zadeček. „Teď bych požádal i samotného krále Edwarda, aby mi daroval Anglii, kdyby sis o ni řekla.”

„Hmmmm, to je docela lákavá vyhlídka.”

Zvedl ji do své náruče a vytáhl jí z vlasů větvičku. Díval se na ni a z očí se mu vytratil smích. „Ne tak lákavá jako tahle.”

Začal ji něžně a konejšivě líbat. Rowena si odevzdaně povzdychla, objala ho štíhlýma rukama kolem pasu a opětovala dotyky jeho rtů. Ve vzduchu bylo cítit těžkou vůni hnijících jablek. Gareth proti své vůli otevřel oči. Všude kolem se proti modré obloze rozvíjely zelené jarní pupence. Gareth před tím pohledem zase pevně zavřel oči a přitáhl si Rowenu k sobě, jako by svým tělem mohl zastavit čas. Chrání Rowenu, nebo ji klame? Pustil tu otázku z hlavy, když mu tělo zaplavila touha, jako pramen, jenž nežádá odpovědi.

Slunce pomalu zapadalo do červánkových peřin. Gareth přenesl Rowenu přes zeď a zvolna kráčeli ke hradu. Držel ji kolem

186

ramen a ona ho objímala kolem pasu. Volnou rukou strčil do železné brány vedoucí na nádvoří. Rowena k němu zdvihla obliče] a dlouze se políbili. Kolem nich se snášel soumrak.

Náhle ticho prolomil vznešený zvuk trubek.

Rowena se přitiskla ke Garethově paži a v očích měla zasněný výraz. „To je poprvé, kdy jsi mě políbil a stalo se

tohle.”

Gareth se zašklebil. „Ne, že by mi to nedělalo dobře, ale obávám se, že to troubení jsem nezpůsobil já.” Políbil ji na špičku nosu a zašeptal: „Ale počkej v noci, to uslyšíš trubky, loutny i tamburíny, až se ti z toho srdce rozezpívá.” Trubky se ozvaly znovu. Gareth s Rowenou proběhli velkým sálem ven z hlavních dveří. Pořád se ještě drželi za ruce jako děti. Marlys seděla obkročmo na zdi a šklebila se jako divoká kočka. Irwin civěl na muže, kteří se rozestavili podél nádvoří, jako by to byli andělé. Na pláštích měli ve znaku sokola s chladnýma očima.

Gareth si pohrdavě odfrkl: „To jsem si mohl myslet. Jedině Blaine je schopen poslat s jedním heroldem hned tři trubače.”

Zachmuření muži znovu zvedli trubky k ústům. Ještě než stačili zatroubit, vytrhl Gareth heroldovi z ruky nažloutlý pergamen. Irwin zklamaně protáhl obličej. Gareth rozštípl dýkou voskovou pečeť.

„Blaine chce, abychom přijeli na Velikonoce a přerušili s ním půst. Co na to říkáš, Roweno, poje…?”

Otázku už nedokončil, protože Rowena byla pryč. Bez jejích zlatých vlasů bylo náhle nádvoří temnější a plné stínů. Gareth se na herolda zmateně usmál: „Pojdte všichni dál a povečeřte s námi. Svému pánovi můžete donést odpověď až zítra ráno.”

Mužům se rozjasnily tváře. Gareth je zavedl do velkého sálu.

Byla už hluboká tma, ale Marlys ještě seděla na zdi. Slezla, až když se v komnatě rozsvítila svíčka.

Bylo už dlouho po půlnoci. Irwin zaklepal u Roweny na dveře: „Sir Gareth si s tebou přeje mluvit. Máš přijít k němu do jednací komnaty.”

187

Takže on ji volá k sobě, a k tomu do komnaty, ve které obyčejně řešil se svým správcem problémy březích jalovic a potlučené úrody obilí. A také zlodějů. Zrovna minulý týden se stalo, že jedna stařena ukradla kolo sýra. Správce navrhoval, aby jí byla useknuta jedna ruka. Rowena raději odešla, dřív než se Gareth rozhodl.

Loudala se ze schodů. Blainovi poslové leželi ve velkém sále před krbem schoulení do svých plášťů. Strčila do dveří jednací komnaty a bez klepání vešla dovnitř. Gareth seděl u stolu a prohlížel si vyřezávanou krabičku. Zjizvenými prsty nesmírně něžně hladil její obsah. Rowena koutkem oka zahlédla slonovinově zbarvené hedvábí.

Když uslyšel zavrzání dveří, zabouchl víčko a zavřel krabičku do zásuvky stolu. Podíval se přitom na Rowenu tak provinile, jako by právě strčil pod stůl nějakou ženu.

„Nemusíte se tvářit tak ztrápeně, mylorde, jestliže už pro mě nemůžete nic víc udělat. Vím, co mi chcete.” Zmateně zvedl obočí. „Ty to víš?”

„Ano. Cekala jsem to dokonce ještě dřív. Ted jenom děkuji Bohu, že jsme spolu mohli na kratičký čas pobýt, než sir Blaine poslal příkaz k mému zatčení.” Pokrčila rameny. „Asi jsem předurčena pro šibenici. Myslím, že je ale lepší, když mě pověsí za krádež koní než za špatné představení.”

Gareth obešel stůl a pohladil ji po svěšených ramenou: „Ty hlupáčku! Ty si myslíš, že bych dopustil, aby tě Blaine pověsil? Ty koně jsem od něho koupil.”

„Tak ti muži nepřijeli pro mě? Můžu zůstat s tebou?” V očích se jí objevila jiskřička naděje.

Gareth se vyhnul jejímu pohledu, odsunul ji stranou a vrátil se ke stolu. Pohrával si s husím brkem. „Přišli pro nás oba. Jsme všichni zváni na Velikonoce do Ardedonnu.”

Řekl to tak, že si Rowena přála, aby v tom dopise byl raději příkaz k zatčení. „Musíme tam jet?” Sevřela prsty okraj stolu. „Vždyť můžeme slavit tady, na Caerleonu. Posbírám vajíčka a přinesu ti je.” Klidně by je i snášela, jenom aby udržela to křehké pouto mezi nimi.

„Nemůžeme odmítnout, to bychom ho urazili.”

188

„Ty jsi najednou nějaký zdvořilý,” zamumlala Rowena. „A to jsi s tím nemohl počkat, až si půjdeme lehnout?”

Slabě se zasmál. „Myslím, že ty a postel moc nejdete dohromady s přemýšlením. A přemýšlet jsem potřeboval, abych ti řekl, co musím.”

Roweně se podivně sevřel žaludek. Posadila se na dubovou lavičku.

„Rozhodl jsem se, že bude nejlepší, když spolu na Ardedonnu nebudeme bydlet v jedné komnatě. Nevidím důvod, abych ti kazil dobrou pověst.”

„Jakou pověst? Než jsi mě odvezl z Revelwoodu, nikdo o mně nic nevěděl.”

„Mluvím o tvé budoucí pověsti. Než skončí léto, měla bys popřemýšlet o svém životě.”

Bez něho už nebude žádný život. Neřekla to nahlas a místo toho se dutě zasmála. „Na běhání po vřesovišti a okopávání turínu nepotrebujú dobrou pověst. Zajíci nejsou žádní urození náfukové.”

Podíval se jí přes stůl do očí. „Dlužím ti víc než takový život.” „Nedlužíš mi nic.”

Bez ustání se probíral svazkem pergamenů. „Svobodná žena je vydána na milost a nemilost každému muži. A nekoukej na mě tak vyčítavě. Jestli uslyším jediné slůvko o tom, jak se o tebe táta postará, dám ti pohlavek. Jak dlouho si myslíš, že by to trvalo, než by tě prodal dalšímu muži? Rok? Měsíc? Týden?”

Rowena si povzdechla. Věděla, že má pravdu.

Gareth se zhluboka nadechl a pokračoval. „Rád bych ti letos na jaře našel manžela. Ne nějakého potrhlého smilníka, jako je sir Blaine, ale opravdového chlapa. Hodného muže, který se k tobě bude hezky chovat a nebude běhat za jinými ženskými.”

Rowena sklopila hlavu. „Obávám se, že hodnému muži toho nemohu mnoho nabídnout.”

Gareth přitlačil brk na stůl a špička se zlomila: „To je hloupost! V jižním Skotsku mám hrad, který otec vyženil druhým sňatkem. Není velký, ale jako věno by měl stačit.”

Rowena zamyšleně odpověděla: „Marlys mi kdysi říkala, že až mě budeš mít dost, políbíš mě bratrsky na čelo, dáš mi pytlík zlata

189

a pošleš mě pryč. Ty mi teď nabízíš manžela a hrad.” Vstala. „To jsem byla tak dobrá? A když ano, proč ses mě tak rychle nabažil?”

Gareth se na ni díval, jako by ho udeřila. Myslel si, že se poslušně podřídí jeho vůli, nanejvýš se na něho trochu vyčítavě podívá. Proti tomu se obrnil. Ale Rowena se bouřila, a to on nečekal. Hluboko uvnitř se v něm něco pohnulo. S rozhněvaným obličejem vypadala trochu jako dítě a trochu jako víla chycená v pasti, ale pořád nezkrocená.

V očích se jí zaleskly hněvivé slzy. „Táta ze mě měl aspoň užitek. Ty se mě ted chceš zbavit. Řekněte, mylorde, je hrad dostatečně vysokou cenou pro řádného muže, aby přijal do svatebního lože děvku?”

Gareth vstal. Rowena se rozplakala a utíkala ke dveřím. Než tam doběhla, Gareth jí sáhl přes rameno a zabouchl jí dveře před nosem. Opřel se o ně oběma rukama, a zároveň ji uvěznil mezi své svalnaté paže.

„A co bys tedy chtěla, Roweno? Chceš, abych ti já nabídl manželské lože? Opravdu si přeješ stát se nevěstou pána na Caerleonu a chřadnout pod pohledy ostatních, kteří budou hlídat každý tvůj pohyb? Vědět, že kdykoli se usměješ na panoše nebo daruješ Blainovi kapesníček, budou zvědaví, jestli tě v noci nezapichnú v posteli?”

Rowena se opřela bolavou hlavou o dveře, jako by tím mohla zastavit jeho slova, která jí pronikala až na dno duše. Gareth ji popadl za ramena. „Opravdu se chceš v noci budit strachy, kdy na tebe dopadne můj meč? Chceš žít s vr…” Rowena se otočila. Zajela mu prsty do vlasů, přitáhla si k sobě jeho ústa a přehradila polibkem proud jeho ponurých slov, ještě než se v něm stačila utopit. Zasténal, spíše utrápeně než z rozkoše, a její rty ho donutily skončit s tou krutou lstí. Líbal ji na ústa, na krk i na hebký ušní lalůček. Přitáhl si ji jemně k sobě, dojatý tím, jak se mu něžně vzdala. Přitiskl se k ní a našel poddajné tělo oblečené v hladounkých šatech, které se dokonale přizpůsobilo každičkému kousku jeho napjatého těla.

Znovu a znovu ji líbal, až jí ústa zesládla příslibem, který mu sevřel bedra. Měl pocit, že jestli co nejdříve neuvolní jejich napětí, rozletí se na kousíčky.

190

Rowena se mu podívala hluboko do očí. Měla v nich vášeň, stejně jako on. „Garethe, já tě m…” Zakryl jí ústa dlaní. „Ne Roweno, tahle slova jsou stvořena pro jiného muže. Nikdy mi to neříkej.”

Políbila ho do dlaně a pak ho líbala všude, kam jen mohla dosáhnout ústy. Gareth ji donesl na kobereček před teplý krb. Byl připravený začít bojovat jinak než slovy, způsobem, u kterého si byl jistý silou svých zbraní. Tělem jí sděloval všechno, co nemohl vyjádřit slovy, a pak polibkem ztlumil její výkřik, který by uslyšela snad i Dunnla přes tři stopy silnou kamennou zeď.

Úzkými průzory se do sálu vplížila bílá ranní mlha. Přitulila se ke Garethovi, který ji nesl po schodech nahoru. Byla hrozně ospalá. Jeho vlasy se jí otíraly o nos a omamovaly ji svou čistou vůní, až už sama nevěděla, jestli je vzhůru, nebo se jí to všechno jen zdá. Ležela mu ochable a povolně v náručí. Její tělo si žilo svůj vlastní život a těšilo se z různých vjemů, které nevyžadovaly přemýšlení a odpovědi. Gareth ji položil pod hebké měkké kůže a natřásl jí polštář pod hlavou. Pak ji vzal za ruku a otřel se jí svými hebkými vousy o zápěstí.

Začal se oblékat a Rowena ho skrze sklopené řasy pozorovala. Stál tam v slabém ranním světle a Rowena obdivovala živočišný půvab jeho nahého těla. Vyčistil si zuby hadříkem namočeným v mýdle a zkrátil si vousy nabroušenou dýkou. Naposledy se na ni podíval vyhaslým pohledem a tiše vyklouzl z komnaty.

Rowena vstala a přešla k oknu. Studený větřík jí rozčechral vlasy.

Gareth, který se objevil na nádvoří, se skoro nepodobal muži, jenž ji včera v sadě kolébal na klíně a pokrýval jí nos polibky. Vousy měl zastřižené těsně pod bradu. Přes tmavý plátěný kabátec měl pás z proplétaného řetězu. Při každém kroku mu o svalnatá lýtka zařinčela pochva širokého meče. Měl na sobě spodky tak bezvadně čisté a napjaté, jako by byly jeho druhou kůží.

191

Zaváhal, pak sáhl do rukávu a vytáhl pergamen. Podal ho čekajícímu heroldovi. Ten nasedl na koně a spolu se svými společníky vyjel branou v opevnění. Gareth zvedl ruku. Rowena si na chvíli myslela, že je zavolá zpátky, ale nestalo se tak. Podíval se znepokojeně nahoru a Rowena honem ustoupila od okna.

Vyplížila se opatrně z Garethovy komnaty. Pod paží držela malou truhličku. Zavřela oči a zatlačila na odřené dveře Elaynina pokoje. Odmítavě zaskřípaly, a pak se podvolily jemnému tlaku jejích prstů.

Skrze závěsy na okně prosvítalo slunce. Na místě, kde včera ležela záhadná truhlička, zůstal v prachu slabý otisk. V komnatě bylo prázdno a pusto jako v hrobce. Rowena si uvědomila, že pokoj se vlastně už pro jednu ženu hrobkou stal, a ať už to udělal kdokoli, zanechal po sobě Garethovo jméno napsané krví jako usvědčující obžalobu. Roweně ztvrdly rysy tváře. Zavřela za sebou dveře.

Proklouzla dolů zadním schodištěm. Jednací komnata byla prázdná, uhlíky v krbu se už dávno rozpadly na popel. Rowena si klekla ke stolu a našla truhličku tam, kde ji Gareth včera schoval. Prstem přejela po křehké růži vyryté v bledém borovém dřevu. Tak tohle vyrobil Gareth. Mladý Gareth s jasnýma očima, nezastíněnýma vzpomínkami na minulost, chlapec s upřímným úsměvem, který se ještě neuměl nikomu vysmívat. Dala by deset let života, aby se s tím chlapcem mohla setkat.

Zvedla víko a napůl čekala, že v truhličce vyložené saténem najde drobounkou kostru. Místo toho ležel na omšelé tkanině ohmataný neškodný kus slonoviny. Nadzvedla ho a hrozně se bála, že to pod ním je kapesníček jemně vonící rozmarýnou. Položila si kus křehkého hedvábí na klín a zvědavě ho urovnala. Samo od sebe se jí obtočilo kolem pěsti a ona si uvědomila, že to není kapesník, ale malý čepeček, jaký nosívají batolata. Byl už zažloutlý a skvrnitý věkem. Něžně ho zase složila. Chtěla ho vrátit na původní místo, ale pak na chviličku zaváhala, otevřela vlastní truhličku a čepeček do

192

ní schovala. Zaklapla víko a vyrazila za ostatním, přípojů se k ceste na Ardedonne. F F J

193

Irwin se rozhodl, že hubený kůň nemůže unést všechna jeho zavazadla. Vymámil na Gridmorovi vratký zemědělský vozík, naskládal na něj svých šest beden a obkročmo se posadil na jejich vrcholek. V oděvu se žlutými a fialovými kostkami vypadal víc jako tlustý šašek než jako panoš. Na rozdíl od Malého Freddieho se Irwin nechal celkem rychle uplatit několika halenami, stříbrným pancířem a kožešinovým pláštěm, který byl přesnou kopií Garethova. Za zlatý medailon a pečetní prsten by se Irwin klidně vzdal Roweny i šesti dalších snoubenek, kdyby nějaké měl. Přišel Malý Freddie a vzal Roweně z ruky truhličku. Zastínila si oči proti rannímu slunci. Ve všem tom zmatku nikde neviděla rytíře v černém.

Dunnla se kolébala kolem s podnosem plným máslových žemlí. Za sukni se jí zuby držel sedavý pes. Rowena shrábla z podnosu jednu kouřící žemli a zakousla se do křupavé kůrky. Pak ji rozlomila a druhou půlku podala Malému Freddiemu.

„Děkuju,” zamumlal a raději se jí nepodíval do očí.

V slunečním světle vypadaly jeho husté plavé vlasy jako stříbrné. Byl oblečen do stříbřitě zelené haleny a kalhot, které na jeho štíhlé postavě vypadaly moc hezky. Už dávno neměl propadlé tváře.

Roweně zaškubaly koutky ůst, když si všimla, že Malému Freddiemu visí u pasu dárek od Garetha dýka vykládaná drahokamy ve zdobené pochvě. „Pročpak neplníš svoje povinnosti?”

„Jaké povinnosti?”

Vzala ho kolem ramen a napadlo ji, že už brzy přijde den, kdy na něho takhle nedosáhne. „Jsi přece panoš a měl by ses starat, jestli tvůj pán něco nepotřebuje. Co když chce, abys mu pomohl zašněrovat rukavice?”

194

Malý Freddie vystrčil bojovné bradu. „Pro mě, za mě, ať se na těch řemíncích třeba oběsí. Copak jsem se ho prosil o

nějakou zatracenou výchovu?”

„Ne, ale stejně ti to nepomůže, protože já jsem za ni už zaplatila.”

Dopadl na ně stín. Malý Freddie se ohlédl a přivřel oči do stříbrných štěrbinek. „Jen jestli ta cena nebyla moc vysoká.” Vytrhl se jí a důstojně odkráčel ke stájím. Rowena ucítila panovačné teplo Garethových dlaní ještě než jí majetnícky položil ruce na ramena. Prsty ve sluncem vyhřátých rukavicích začal masírovat její jemnou pleť.

„Nech ho být.” Rowena měla na sobě lehounký hedvábný závoj broskvové barvy, a když Gareth promluvil, závoj se zavlnil jeho dechem. „Možná má pravdu.”

Opřel si ji zády o svá silná bedra a Rowena se nevzpírala. Když přišlo na věc, jejich těla do sebe vždy zapadla stejně dokonale jako Garethovy prsty dovnitř měkkých kožených rukavic. Otřel se jí dráždivé vousy o tvář a Rowena pocítila vzrušení, které jí nahnalo krev do slabin. Skoro ani nedýchala, když ji začal líbat na koutek rtů. Pak se za Garethovým ramenem objevil Folio, šťouchl ho čumákem do tváře a Rowena se oklepala, jako by se probudila ze sna. Všimla si, že z vršku vozíku na ně zírá Irwin a zrudla. Velký Freddie kartáčoval svého ryzáka a obličej měl schovaný za trupem zvířete. Rowena se náhle zastyděla, když si vzpomněla, jak v noci bez zábran přijímala Garethovo laskání. Natáhla ruku a pohladila Folia po krku, aby nějak skryla své znepokojení. Kůň měl ve vlající bílé hřívě s láskou zapletené černé a stříbrné pentličky.

„To udělal tvůj bratr,” řekl Gareth.

„Máš z toho radost?”

„Ne tak velkou, jako z tebe.”

Marlys vjela pomalým klusem na nádvoří. Přes rameno jí visel otrhaný tlumok.

„Jestli to takhle půjde dál, zemře Blaine na sešlost věkem, ještě než vůbec na jeho hrad dojedeme, bratříčku.” Marlys pobídla koně a Rowena uskočila, aby jí nerozšlapal nohy. „Tak co bude, Garethe? Vlezeš si na svou děvku nebo na koně?”

195

Ještě než mohl Gareth odpovědět, Marlys otočila kobylu a prolétla mezi Dunnlou a psem.

Dunnla za ní zahrozila pěstí. „Ať mi ta vlasatá potvora nechodí na oči!” Těžko říct, jestli tím myslela Marlys nebo kobylu.

Rowena se dívala za Marlys a v duchu jí bylo líto, že doba jejich přátelství zřejmě skončila.

Gareth nasedl na koně a natáhl k ní ruku v rukavici. „Pojedeme?” Oči mu na slunci jiskřily jako větrem vyleštěné diamanty.

Rowena se rozhlédla. Velký i Malý Freddie už seděli na koních. „Myslela jsem, že pojedu na svém koni.”

„To není třeba, Folio nás unese oba.”

Rowena se na něho úkosem podívala skrze sklopené řasy. Když jeho výzvu nepřijme, bude vypadat jako nějaká upjatá stydlivka.

Vzala ho za ruku, posadila se obkročmo na Folia a zády se opřela Garethovi o hrud. Popleskal Folia otěžemi po krku a rolničky na koňské uzdě se rozcinkaly. Proklusali hradními branami a za nimi drkotal Irwinův vozík. Dunnla mlátila vařečkou psa a Gridmore blaženě mával směrem k hradnímu příkopu.

Spali za jízdy a svět kolem nich se zatím probudil. Ze starého lesa se zvedla nazelenalá mlha a nedaleko spustil stehlík píseň plnou trylků. Na orosených větvích visela jako korálky poupata květů. Rowena neodolala, a když projížděli kolem divoké zlatíce, utrhla si z ní trs žlutých zvonečků. Přičichla k sametově hebkým okvětním lístkům a potlačila kýchnutí.

Gareth zpomalil Folia, až zůstali pozadu. Roweně se varovně rozbušilo srdce. Vytáhl jí květy z ruky a něžně jí s nimi

přejel od spánku na krk. Na pleti ji zůstala třpytivá stopa pylu.

Rowena se co nejnevinněji zeptala: „Řekněte, mylorde, chcete mě vdát za tak bodrého muže, aby vám dovolil i nadále navštěvovat moji ložnici?”

Gareth ztuhl. Zmačkal květiny a hodil je koni pod kopyta. Pobídl ho do trysku. Rowena by už byla dávno na zemi, kdyby ji Gareth nedržel pevně kolem pasu. Předhonili ostatní a jako první vjeli na sluncem ozářenou louku plnou nachových divokých květů. Rowena si opřela hlavu o Garethovo rameno. Ulevilo se jí, ale zároveň byla zmatená a zklamaná. Foukal teplý větřík. Rowe

196

na si sundala pozlacenou čelenku a zvedla závoj. Než stačila hedvábný hadřík pevně chytit, vznesl se do vzduchu a plachtil nad nimi jako nepolapitelné peříčko. Rowena vykřikla leknutím, ale Gareth už něco zavrčel na Folia a pobídl ho k rychlejšímu běhu. Pod koňskými kopyty polehávala čerstvá zelená tráva. Rowena zatajila dech, když Gareth přitáhl Folioví uzdu. Modrá obloha se naklonila a Foliová přední kopyta se ocitla ve vzduchu. Gareth rychle natáhl ruku a chytil závoj.

Folio dopadl kopyty zpátky na zem a na Garethovo zamlaskání poklekl na kolena, uklonil se a potřásl hlavou. Rowena se pevně chytila hrušky sedla, aby nesklouzla po jeho hladkém krku. „Řekla bych, že kůň má lepší způsoby než jeho pán.”

„Jen když chce udělat dojem na nějakou hezkou dámu.”

Stiskl kolena a kůň vstal. Gareth si přehodil závoj přes hřbet ruky a nesmírně něžně ho uhladil. Rowenu zamrazilo v zádech, když se kůže rukavice otřela o hedvábí. Sáhla pro závoj.

Gareth uhnul a zamával s ním ve vzduchu. „Ne, mylady. To jsem si ukořistil. Myslete si, co chcete, ale já se tak snadno nevzdávám toho, co je moje.”

S těmito záhadnými slovy složil závoj do úhledného balíčku a zastrčil si ho do rukavice.

Den ubíhal a Folio se pohupoval jako kolébka mezi Roweninými stehny. Zastavili, aby napojili koně a Rowena se tentokrát vyhoupla na koně za Garetha. Posměšně se usmál, ale jinak neřekl nic. Do obličeje ji hřálo sluníčko. Položila se tváří na Garethova široká záda a pomalu zavřela oči. Gareth jí políbil ruku a pak ji pevně sevřel pod svou paží.

Rowena se probudila a uviděla oblouky a věže pod vodní hladinou. Zamžourala. Skoro čekala, že z oken vypluje vodník s tmavýma očima a trojzubcem v ruce. Pak se nad hradem objevilo obrovské kopyto s blýskavou železnou podkovou a cimbuří se rozmazalo. Rowena si uvědomila, že to byl jen odraz ve vodě.

197

Zvedla hlavu. Nad jezerem se tyčil Ardedonne. S jeho půvabnými arkádami a křehkými hradbami vypadal spíše jako přelud. Odpolední slunce se sklánělo za střechy pokryté taškami a vrhalo stíny kolem kuželovitých věží a skrze střílny. Rowena si promnula oči.

Gareth ucítil, že se pohnula, sáhl za sebe a podepřel jí záda svou silnou rukou.

Zívla a zmateně se rozhlédla kolem. Byli na břehu jezera a Folio stál po kolena ve vodě. „Proč jsi to obcházel? Copak jsou pod mostem skřítci?”

„Dá se to tak říct.”

Čistě modré jezero bylo v polovině rozděleno kamenným mostem. Připlouval k němu pozlacený člun, který měl příď vyřezanou do tvaru půvabného labutího krku. Rowena nemohla rozeznat, kdo v něm sedí, protože jí svítilo slunce do očí. Člun si to náhodně namířil k mostu a nějaká žena se v něm přikrčila ke dnu, aby si nezničila umělecky provedený účes. Rowena se tím směrem dívala ještě dlouho, ale žena se už neobjevila.

„Podívej, na mostě jsou také skřítci.” Rowena se podívala, kam jí Gareth ukazoval prstem. Přímo uprostřed mostu byl Irwinův vozík.

U postranice stáli její bratři, nahýbali se přes druhý okraj mostu a čekali, až labutí člun zase vypluje.

Rowena polkla. „Zajímaví skřítci. Vypadá to, že výchova Malého Freddieho pokračuje rychleji, než jsem čekala.”

„To ano. Jestli chceme zachránit zbytek jeho nevinnosti, měli bychom se tam dostat dřív, než padne do drápů Blainovi. Drž se.”

Pobídl Folia zlatými ostruhami. Kůň se rozběhl a Rowena se pevně chytila Garetha kolem pasu. Rozstříkla se voda a její kapky na chvíli zazářily jako rosa ve slunečních paprscích a pak ve spršce dopadaly Roweně na vlhkou pleť.

Koutkem oka rozmazaně zahlédla na jezeře další lodě. U břehu si hráli panoši s míčem a shazovali se navzájem do vody. Na břehu se procházely dámy v šafránově a třešňově červených šatech. Na pokoseném trávníku vypadaly jako růžičky.

Folio vyběhl z jezera a klusal po šikmém okraji až k malému přístavu. Člun zrovna lehce narazil o molo. 198

Gareth zastavil koně. Rowena mu vykoukla přes rameno. Na dně člunu ležel s rukama za hlavou Blaine. Kolena měl nestydatě roztažená po obou stranách přídě. Náhle se ze člunu vynořil lehce pokřivený účes na půvabném a daleko ohebnějším krku, než byl krk dřevěné labutě. Zena otočila hlavu a smyslně se zadívala na Garetha. Rowena si mrzutě pomyslela, že lady Alisa se podobá spíše ještěrce než labuti.

Blaine si zastínil oči. „Zdravím tě, Garethe. Myslel jsem, že jsi jen další sedlák, který mi nese vejce na Velikonoce.”

„Radši ani nechci vědět, co chceš s těmi vejci dělat. U tebe náboženské svátky vyzní vždycky jinak, než by měly.” Blaine setřepal ze svého nosu Alisin dlouhý plavý vlas. „Copak extáze nepatří k náboženským zkušenostem?” Gareth se zamračil na oblohu. „Díky Bohu, nevidím žádné bouřkové mraky. Nerad bych stál blízko vody, když se takhle rouháš.”

Drobné vlnky šplíchly Folioví na kopyta a Blaine vylezl ze člunu. „S lady Alisou člověk zažije nejlepší… au! extázi… jakou znám.” Lady Alisa stydlivě sklopila hlavu, když jí Blaine pomáhal ze člunu. „Ale to ti snad ani nemusím říkat, že, Garethe?”

Rowena se podívala do Alisiných povýšených mandlových očí a pochopila, že ta trocha rafinovanosti, kterou pochytila na Caerleonu, je ničím ve srovnání s uměním lady Alisy. Jak se jí Gareth musel v duchu smát, když se ho pokoušela nemotorně potěšit! Není divu, že už ji nechce ve své komnatě. Už se ho nedržela tak pevně, jenom zapletla prsty do jeho drátěné košile.

Blaine se na ni podíval. Usmál se a kolem očí se mu objevily půvabné vějířky vrásek. „Zdá se, že jsi mi přivezl vzácnější dárek než vajíčka.”

Rowena nečekala na Garethův souhlas a sklouzla z Folia do Blainových nastavených paží. Jeden cop se jí rozpletl. Líčko, kterým se opírala o Garethova záda, měla smetanově bílé, zatímco druhé jí díky sluníčku zrůžovělo. Netušila, že i takhle neupravená vypadá svůdně, trochu jako harlekýn napůl žena a napůl dítě.

Blaine jí rukama přejel po bocích a moudře se zastavil v pohybu, když se mu palec ocitl těsně u jejího ňadra. „Řekl bych, že je stejně křehká jako vajíčko.”

199

Rowena se mu vyvlékla z náruče. „Nějak vám špatně slouží paměť, sire Blaine.”

Pohladil si vyholenou bradu a zašklebil se. „Ne zas tak špatně, jak si možná myslíte. Když je venku bouřka, pořád mě ještě bolí čelist.” Gareth doskočil mezi ně. Blaine se chytil za bradu a opatrně se podíval na vyššího muže. „Zrovna teď mě zase začala bolet.”

„A mohla by tě bolet ještě víc, jestli toho okamžitě nenecháš,” odsekl Gareth. Vzal Blaina kolem krku a táhl ho k hradu. „Kdo ví, kam a na koho jsi těma rukama sahal?”

Z mostu se ozval uštěpačný pokřik: „Zeptej se Alisy.” Na kamenné zdi seděla Marlys a klátila nad hladinou nohama v těžkých botách.

Blaine přimhouřil oči, když uviděl Garethovu sestru, jak trůní jako sup na jeho mostě. „Říkal jsi, že nevidíš bouřkové mraky. Nebo to byly tupé hlavy?”

Z mostu na ně šťastně mával Irwin. Gareth obrátil oči k obloze. „Jedno i druhé.”

. Po boku se mu jako duch objevil Malý Freddie. Gareth mu podal Foliový otěže. Pomalu stoupali do mírného svahu. Gareth s Blainem šli v čele a skákali si vzájemně do řeči jako staří přátelé. Rowena se držela v dostatečné vzdálenosti od lady Alisy a marně se pokoušela znovu si zaplést cop. Když se jí už potřetí rozpletl, rozzlobeně tahala za druhý cop, až se jí také napůl rozpustil. Všichni se chovali, jako by tu nebyla, stejně jako když byla v Ardedonnu poprvé. Trochu si přála přidat se k Marlys na mostě. Marlys ji nenáviděla, ale tím alespoň uznávala její existenci.

Prošli alejí pučících dubů. „Kdypak postavíš boční věže, jak to naplánoval tvůj otec? Kdyby někdo chtěl obléhat Ardedonne, rozdrtí ho jako cukrátko,” řekl Gareth.

„Edward nám přece zaplatil mír,” odpověděl Blaine. „Proč utrácet za maltu a cihly, když se tu nabízí mnoho jiných

příjemnějších způsobů, jak se zbavit peněz?”

Rowena zvedla oči k štíhlým věžím. Na jejich stříbrných špicích vlály praporky. Na tom hradu bylo opravdu něco nadpozemského. Na rozdíl od řádně opevněného Caerleonu vypadal Ardedonne, že by se mohl při silnějším dešti rozpustit v cukrový sirup.

200

Potlačila úšklebek. „Když jsem tu byla posledně, myslela jsem si, že hrad lze jíst. Bez výčitek svědomí bych si pochutnala na té věži u brány.”

Gareth s Blainem se otočili. Rowena zamrkala. Pomalu ani nevěděla, že to řekla nahlas.

„Jaké rozkošné vyhlídky.” Blaine upřel oči na její rty. Gareth se tvářil klidně, ale Rowena v jeho pohledu cítila zlost. Blaine okázale rozpřáhl paže. „Považujte prosím můj hrad za obrovský dort vytvořený čistě pro vaše potěšení.”

V tu chvíli se ze stromu nad nimi ozval malý trylek a Rowena se lekla. Z nízké větve sklouzla štíhlá postava a přistála jí u nohou. „Dejte si pozor. Sir Blaine tuto filozofii používá na všechno ve svém životě, včetně svých hostů.” Pěvec Mortimer si zastrčil dlouhou štíhlou píšťalu do kalhot. Polaskal očima Malého Freddieho a nedbalým pohybem mu odhrnul z očí pramínek vlasů. „Je rozkošný. Kdopak sem ten bonbónek přivezl?”

Gareth přejel prsty po jílci meče. „Ruce pryč, Mortimere! Ty už jsi rukama zabloudil i na hříšnější místa než Blaine.”

„Závidíte mi, Garethe?”

Malý Freddie se začervenal. Porozuměl tomu lépe, než by Rowena bývala chtěla. Odstrčila ho směrem, kde si myslela, že budou stáje. Chlapec neochotně poslechl nevyslovený příkaz, odloudal se pryč a cestou se stále ohlížel. Rowena čekala, jestli Gareth vytasí meč a usekne Mortimerovi hlavu.

Místo toho mu z kalhot vytáhl píšťalu a přiložil mu ji k tenkým rtům. „Když budeš používat svůj jedovatý jazyk k tomu, k čemu byl stvořen, možná ti ho nebudu muset vyříznout.”

Mortimer vyloudil rychlý tón a z úst mu vylétla slina. Uskočil za hustý hloh. Vystrčil hlavu a růžové kvítky na keři se roztančily. „Kdybych použil svůj jazyk k tomu, k čemu byl stvořen, sire Garethe, asi byste mi ho nechtěl vyříznout.” Do křišťálově čistého vzduchu se vznášely zvonivé tóny jeho píšťaly.

Gareth se zamračil. „Měl by děkovat Bohu, že u sebe nemám luk a šípy.”

Blaine sepjal ruce a obrátil kajícný pohled k nebi. „Za to se přimlouvám. Jako trofej by s jablkem v ústech vypadal strašně hloupě.”

201

Ještě než Gareth stačil při cestě do hradu rozčtvrtit dalšího, přitočila se k němu Rowena. Chytila ho za ruku a zahoupala mu s ní jako rozmazlené dítě. „Už vám sir Gareth řekl, proč jsme přijeli na Ardedonne, sire Blaine?” Nedbala na to, že jí Gareth varovně tiskne prsty. „Hledá pro mě ženicha.”

Blaine vyvalil oči. „To je ale od něho laskavé, že? Je hrozně těžké představit si ho jako zbožňujícího strýčka. Nemusíš klopit hlavu, Garethe, pokora ti moc nesluší.”

Gareth po ní vrhl pohled, kterým jí sliboval pomstu. Blaine se do Roweny zavěsil a naklonil k ní hlavu. „A jakého manžela byste chtěla, lady Roweno?”

Rowena se potají podívala na Garetha. Zůstal za nimi a založil si ruce za záda. Alisa si pospíšila, aby mohla jít vedle

něho. Došli k padacímu mostu.

Rowena našpulila přemýšlivě rty. „Měl by to být někdo hezký a hodný. Měl by se slušně chovat a být veselý. Ani mudrc ani podivín.”

Blaine se bláznivě zašklebil přes rameno.

„Laskavý ke zvířátkům a uctivý k pannám?” zavrčel Gareth.

„Tak to můžeme Blaina rovnou vynechat,” zapředla Alisa.

„Jak to můžeš vědět?” odsekl Blaine. Zvedl ke rtům jeden z Roweniných copů. „Když k tomu přidáte bohatý a velmi pohostinný, tak bych o jednom chlapíkovi věděl.”

Rowena na něho nevinně zamrkala: „A řekla jsem také věrný?”

„A kruci.” Sir Blaine pustil cop. „Kdyby tomu muži scházel některý z vašich požadavků…” Pohladil si zamyšleně bradu. „Řekněme, kdyby například neměl rád zvířátka, zavrhla byste ho a zlomila mu tím srdce?”

Rowena poskakovala po mostě. „Je hezký?”

„Moc.”

„Hodný?”

„Nejhodnější ze všech.” „A mladý?” Blaine pokrčil rameny. „Je mu třiatřicet.”

„Třiatřicet?” vykřikla Rowena pohoršene. „Vždyť musí mít svaly rozteklé jako ovesná kaše a všechnu sílu dávno pryč! Já chci za manžela chlapa a ne roztřesenou mumii!”

202

Otočila se, aby zjistila, co na to říká Gareth. Byl tak nažhavený zlostí, že by jí klidně mohl pohledem uškvařit oba copy.

„Budte opatrná, mylady.” Vlečka Roweniných šatů se zachytila o rozštíplé prkno. Blaine natáhl varovně ruku. Rowena zatáhla za látku oběma rukama a zapomněla přitom, že satén není tak pevný jako šaty, které obvykle nosívala. Vlečka se utrhla a Rowena zavrávorala směrem k příkopu. Rukama divoce zamávala ve vzduchu a snažila se marně udržet chodidly na pokraji mostu a zachránit se před pádem do zakalené modré vody.

Kolem pasu ji zachytily ruce v kožených rukavicích. Rowena malou chviličku bezmocně visela nad hladinou jenom díky těm silným pažím, a pak ji Gareth přitáhl zpátky. Po chvíli zjistila, že jí Gareth schoval svou tvář na krku a Blaine je v obličeji bílý jako křída.

Alisa si svým drobným růžovým jazýčkem olízla rty. „Oteplilo se, a tak Blaine pustil ryby do příkopu dřív než jindy. Stačil jediný krok a byla jste na stole jako další ozdoba s jablkem v ústech. Pokud bychom ovšem našli víc než jen vaše kosti.”

Roweně podklesly nohy a Gareth poklekl s ní. Zavřela oči a tváří se otřela o jeho hladkou obnošenou rukavici. Chytil ji za ramena a odstrčil s takovým úsilím, že by si toho musel všimnout i slepý.

„Je zázrak, že jsem tě na svých roztřesených nohou včas dohnal! Už nejsem tak silný a rychlý jako kdysi,” vyčetl jí jedovatě a nechal ji sedět na kraji mostu. Blaine jí konejšivě položil ruku na rameno. Rowena ji setřásla. Blaine odešel s Alisou do hradu a něco si šeptali. Rowena si opřela bradu o kolena a dívala se, jak se na zčeřené hladině jezera třpytí slunce.

Na krk se jí položila důvěrně známá ruka. „Tak pojd, štěně. Jestli nechceš spát s Velkým Freddiem ve stáji, měly bychom pro tebe najít nějakou komnatu.”

„Proč jsi na mě hodná jenom ty?”

Marlys ji chytla za oba copy a zaklonila jí hlavu. „Možná jsem blázen do ztracených lidí.” „Možná jsi jen blázen.” Marlys to přešla bez poznámky a pomohla Roweně na nohy. Než došly ke dveřím, Rowena se už smála. Marlys jí totiž nevy

203

bíravými slovy velice přesně popisovala, co se dělo v Blainově člunu. Používala přitom latinská slovíčka a Rowena musela předstírat, že jim rozumí.

204

19

Rowena flirtovala s Blainem, protože si myslela, že její chování nalezne u Garetha nějakou odezvu. Vůbec nečekala, že ji Gareth bude takhle přezírat. Za celý večer si jí všímal asi tak, jako by každý z nich byl hostem na jiném hradě. Kam se poděl Gareth, který ji celou cestu z Caerleonu tak neodolatelně sváděl? Tenhle se ani nepostaral o její pohodlí. Už to nebyl nabručený obr s žárlivým pohledem. Rysy mu ztvrdly, jako by je někdo vytesal z cizokrajného diamantu. Jeho obličej zůstal přitažlivý, ale nebylo v něm vidět lidské city. Rowena by byla raději, aby na ni byl zlý, aby ji zavrhl, než aby se k ní choval netečně.

Večer ubíhal a Roweně se zdálo, že se Gareth zase mění v temného vládce Caerleonu, který ji unesl z Revelwoodu. Od té doby, co přijeli do Ardedonnu, měl stále horší náladu. Čím jemnější a vychovanější byli lidé kolem něho, tím byl on hrubší a divočejší. Na každý zdvořilý pokus o konverzaci odpovídal úsečně nebo sarkastickým útokem, kterým pravidelně dotyčnou osobu ranil, dřív než jí to vůbec došlo. Kdyby se umíralo na uražené pocity, byl by Blainův sál plný mrtvých těl.

Gareth seděl u stolu blízko Blaina, na jednom z nejčestnějších míst mezi ostatními vysoce postavenými šlechtici. Rowena seděla na opačném konci stolu a mačkala se mezi tlustou dámou a jejím synem, který po ní stále pošilhával. Všimla si, že Gareth jako jediný rytíř nesdílí svou mísu s dámou. Lady Alisa střídavě pila z Blainova poháru a vybírala zcukernatělé rozinky z Garethova talíře. Kdykoli se Gareth podíval na Rowenu, tvářil se, jako by nevěděl, kam ji zařadit. Pak vždycky odvrátil oči, jako by si vzpomněl a moc ho to nepotěšilo.

205

Rowena měla před sebou na talíři hrušku naloženou v medu. Mačkala ji tak dlouho, až na talíř vytekl omaštěný med. Lady Alisa vstala a šla tančit. Rowena nezaváhala ani na vteřinku a posadila se na její židli.

„Dobrý večer, sire Garethe. Doufám, že jste si na té koroprvičce pochutnal.”

Chladně odpověděl: „V mém věku už raději žvýkám oplatky. Jestli jsi mě přišla otravovat kvůli ženichovi, tak jsem pro tebe ještě nikoho nenašel. Možná by stačil ten uhrovatý kluk, co sedí vedle tebe.”

Rowena se roztomile usmála, ale potichu přitom zasyčela. „Nebuď na mne takový. To ty jsi mě chtěl předhodit

někomu jinému.”

Gareth dělal, že to neslyšel. S půvabem smrtelně jedovatého hada se opřel o loket. Rowena si připadala jako šedá myška, která čeká, až ji had spolkne. Věděla, že se na ně ostatní zvědavě dívají. Jejich pohledy jí přebíhaly po těle jako neviditelné prsty. Přišla přece za ním a oba věděli, že by to byla strašná urážka, kdyby jí nenabídl něco ze svého talíře. Gareth ukousl půlku klobásy a druhou podal Roweně.

„Nemáš chuť?”

Rowena raději zadržela slova, která se sama nabízela jako odpověd, a sáhla po klobáse. Gareth ucukl. „Dovol, prosím. Dáma by si přece neměla ušpinit své rozkošné prstíky.”

Naklonil se k ní a držel klobásu mezi dvěma prsty. Rowena ucítila šťavnatou vůni masa. Kdesi v jejím břiše se znovu probudilo hladové zvíře a odměnilo Garetha mohutným zakručením. Rowena se přikrčila.

Spolu s hladem se v ní probudila také zlost. Jestli si chce Gareth hrát, tak tedy dobrá, budou si hrát. Bezelstně se usmála: „Jak bych jen mohla odolat vaší úslužnosti, sire?”

Vzala do úst vábivé sousto a sevřela rty kolem Garethových prstů a chvíli čekala. Pak mu z nich pomalu, jako líná kočka, olízala šťávu z klobásy. Vzala mu prst do úst až po druhý kloub a ucítila lehkou pachuť kůže, která se mu zachytila na chloupcích.

Pootevřel ústa, ale neřekl nic. Rowena se po něm vášnivě podívala, ale on jako očarovaný upíral oči na její vlhké korálové čer

206

vené rty svírající jeho prst. Právě se nechal vlákat do své vlastni pasti.

Rowena se odtáhla a naklonila hlavu. Ve tvářích se jí objevily dolíčky. „Nebyl by tam kousek sýra, strýčku Ga…”

„Nech toho.” Zakryl jí ústa svými vlhkými prsty.

Zavrzaly sametové čelisti a past sklapla. Když si Rowena uvědomila, že v ní nechala hlavu, bylo už pozdě. Oba zapomněli na zvědavé obecenstvo a Gareth jí vzal spodní ret mezi palec a ukazováček. Pak ji políbil. Její odpor se pod láskyplným nátlakem Garethových rtů rozplynul jako cukr ve vodě. Nakrátko měl nad ní naprostou moc.

Pustil ji a Rowena se omámené opřela loktem o talíř. Bílý chléb se rozpadl a do klína jí začal kapat med.

Gareth vstal a vystřihl před ní dokonalou poklonu. „Hezky se vyspěte, mylady.” Zamířil ke schodišti. Lady Alisa se omluvila svému tanečníkovi a šla za Garethem. Vítězný pohled, který vrhla na Rowenu přes rameno, nebylo možné přehlédnout.

Už dávno minula půlnoc. Rowena ležela na péřové matraci a poslouchala, jak Marlys přerušovaně chrápe. Úzkým oknem viděla stříbřitý úplněk.

Celé tělo ji tak strašně bolelo touhou po Garethovi, až z toho dostala strach. Daleko mučivější bylo ale pomyšlení, že kdyby se ted za ním vydala, nemusel by být ve své komnatě sám.

Odhodila tenkou přikrývku. Nevěděla, co je horší jestli ležet o samotě a trápit se pochybami nebo potichu otevřít jeho dveře a najít ho v objetí ženy se světle plavými vlasy. Rowena se pořád nemohla rozhodnout, a tak ležela, až ji drsný rytmus Marlysina chrápání ukolébal. Upadla do neklidného spánku. Probudila se jen jednou a zjistila, že ji někdo přikryl až po bradu. Obrátila se ve svém teplém hnízdečku na bok a řekla si, že ten konejšivý polibek, který ucítila před chvílí na čele, se jí jenom zdál. Marlys byla pryč.

207

Blaine přehodil svou dlouhou nohu přes opěrku křesla a vyloudil na tváři shovívavý úsměv. Jeho poddaní přicházeli jeden po druhém a přinášeli vajíčka. Znamenalo to, že končí půst a začíná svátek, kterému v Ardedonnu říkali Velikonoce.

Blaine si na prst zavěsil proutěný košík a nahlédl dovnitř. „Ale božínku, vajíčka! To je originální nápad! Na to jsi

přišel sám?”

Sedlák se usmál bezzubými ústy a zatřepal hlavou na souhlas. Blaine sáhl do koženého váčku, který měl zavěšený u pasu. Štíhlými prsty vyhodil do vzduchu stříbrný penny. Mince se zablýskla v odpoledním slunci, s cinknutím dopadla na podlahu a zakutálela se pod stůl. Sedlák se spustil na všechny čtyři a vlezl si pro ni.

Blaine čekal. Sedlák několikrát kousl do mince a vycouval z komnaty. Celou dobu se u toho klaněl. Sotva byl pryč, Blaine nedbale hodil košík šklebícímu se pážeti.

„Co smrdí hůř? Sedláci nebo vejce?” zašeptal Garethovi.

„Sedláci,” odpověděl bez váhání Gareth. Poslouchal Blaina jenom na půl ucha.

Opřel se nohou o křeslo. Služky v houfu odstrčily dlouhý stůl ke zdi. Chichotaly se a ohlížely se na Garetha. Jejich smích byl náhle pronikavější. Potom schovaly zrůžovělé obličeje do plátěných zástěr. Gareth sevřel vyřezávané opěradlo křesla. Během krásných týdnů, které s Rowenou prožil na Caerleonu, už zapomněl, jaké to je, když se ho někdo bojí nebo se mu vysmívá.

Blaine se vznešeně usmíval a jeho pravé pocity prozrazovaly jen chvějící se nozdry. Do komnaty přikulhala stařena s nohama obalenýma kravskou kůží. Sotva se otočila, hodil Blaine její pytlík vajíček přes rameno dalšímu pážeti.

Nebylo pochyb, že páže s nimi bude ostřelovat prvního nic netušícího panoše, jenž se odváží dělat si legraci z jeho nižšího postavení.

Blížila se k nim plachá postavička. Blaine tiše hvízdl. Gareth se posadil. Té dívence nemohlo být víc než třináct let. Její plavé vlasy byly ještě dětsky jemné a na nose měla špinavou šmouhu, ale šikmé oči a plný spodní ret prozrazovaly, že jednou bude krásná.

Neohrabaně se uklonila. Její jazyk si pohrával s mezerou po vypadlém zubu. „Vejfe, fire Blaine. Mamka je pofílá na Velikonoční fvátek.”

208

Blaine ji pohladil po tváři. „Bůh fehnej její dobvé duti.” Pak prohodil stranou ke Garethovi. „Tak co ty na to, Garethe? Nechtěl bys ji se mnou doprovodit nahoru a ukázat jí, co je opravdový svátek?”

Bývaly časy, kdy by Blainův návrh Garetha pouze rozčílil. Ted se mu žaludek stáhl odporem. „Je mi jedno, co si tví hosté myslí o mé zhýralosti, ale znásilňování dětí, které přinášejí velikonoční vajíčka, nepatří mezi mé i tak četné neřesti.”

Blaine si uraženě odfrkl. „Pokrytče! Ta holka není o moc mladší než ta tvoje. A kromě toho, nikdy jsem u žádné nemusel použít násilí.”

Dívenka se dívala z jednoho na druhého a z jejich rychlé francouzštiny nerozuměla ani slovo. Blaine si olízl prst a jemně jí setřel šmouhu z nosu. „Nechtěla by ses vykoupat, maličká?”

„Nechtěla.” Gareth popadl z vlastního měšce tři stříbrné mince a strčil je děvčeti do umouněné tlapky. Jemně ji odstrčil ke dveřím. „Běž,” přikázal jí. „A příští rok sem nechoď, ty hloupá. A za dva roky taky ne,” dodal po chvilce. Dívka ho poslechla. Když šla ven, ohlížela se přes rameno a hezky se na Garetha usmívala. Blainovu přítomnost v komnatě už nebrala na vědomí.

Blaine za sebe vší silou hodil malý košík. Skvrnitá vajíčka se rozbila pážeti o spánek. „Co tě žere, Garethe? Představuješ si svou malou Schovánku v náručí nějakého oplzlého šlechtice? Jak jí chceš najít ženicha, když by mu hrozilo, že mu svatebním darem podřízneš krk?”

Gareth se opřel v křesle a zavřel oči. „Jsi moc často pohromadě s Mortimerem. Začínáš být hnusný.”

„To tedy sedí od někoho, kdo se chová jako samotný ďábel. Přijel jsi do Ardedonnu jen proto, abys mi strašil hosty a kazil nám zábavu? Možná, že svým zádumčivým zjevem přitahuješ ženy, ale myslím, že tvé pochybné kouzlo nějak mizí.”

Gareth otevřel oči a po rtech mu přelétl úsměv. „Jsi naštvaný, protože Alisa šla včera večer nejdřív se mnou, a pak teprve přišla do tvé komnaty.”

„Jen jestli jí to k něčemu bylo. Nejsem přece blázen, Garethe, nebyla tebou ani trochu cítit.”

„Kdyby byla, tak bys ji neodmítl.”

209

Než ta slova Gareth dořekl, už si přál, aby je nikdy nevypustil z úst. Blaine vstal a sevřel bledé rty, jak to Gareth vídal v dětství. Pak uviděl Rowenu jak běží ze schodu v oblaku nachově červených šatů. Přimhouřil oči a zúžil rty v přehnaně bodrém úsměvu.

„Blaine, já…” začal Gareth.

„Nemusíš se omlouvat. Taky bych se vztekal, kdyby moje milenka spala v jedné komnatě s mou sestrou. Zvlášť kdyby ta sestra byla Marlys,” bodl si Blaine na závěr.

Přešel sál a nabídl Roweně rámě. Garethovi zbělely klouby, vymrštil ze z křesla a vydal se za nimi. Pak se zastavil, protože do sálu se vbelhal otrhaný člověk a srazil páže ve dveřích k zemi.

Páže si sotva stačilo kleknout, když ho znovu srazil nějaký muž, který klopýtal za prvním a křičel: „Zloděj! Vrať mi má vajíčka, ty hnusný lumpe!”

Jedno oko měl ovázané kusem hadru. Z druhého oka mu koukala vražda. Vypadal hrozivě. Jednou rukou zvedl nad hlavu dřevěnou palici. Chyběl mu prsteníček a malíček a na jejich místě byl ošklivý strup. Ten první muž padl tváří Blainovi k nohám a přistál přímo na pytlíku vajíček. Rozpleskla se pod ním a nepříjemně to zakřupalo. Rowena couvla.

Muž sevřel prsty Blainovy boty. „Mějte slitování, mylorde, prosím vás! Chtěl jsem vás zrovna uctít dárky, když se na

mě u dveří vrhl tenhle vražedný zlosyn.”

Druhý muž se zastavil v rozběhu. Gareth ho popadl za chlupaté zápěstí, dřív než stačil udeřit palicí a rozstříknout Roweně na sukni nešťastníkův mozek.

Sedlák se mu snažil vykroutit. Pak se ohlédl, a když uviděl, kdo ho drží, sklonil palici a uctivě se poklonil. „Je to zatracenej lhář, mylorde,” řekl Blainovi. „Čekal sem venku, až na mě přídě řada, když se tam vobjevil tendle vodpornej pes. Vytrhnul mi pytlík a hrnul si to dovnitř. Dyť já vás znám vodmalička, sire Blaine. Možná sem děvkař a vokrádám lidi, ale nelžu.” Znovu zvedl palici. „Nechte mě, ať mu rozmydlim lebku.”

Blaine ho zadržel rukou. „Ne, Jacku. Nech to na mě.” Záměrně ztišil hlas. „Je přece povinností hradního pána, aby

učinil zadost spravedlnosti, když je třeba.”

210

Muž na podlaze začal Blainovi pokrývat boty polibky.

„Můžeš jít, Jacku,” řekl konejšivě Blaine. „Než někoho nechám pověsit, musím nejdřív zjistit, co ho dovedlo k jeho

činu. Zvlášť, když máme Velikonoce,” dodal a laskavě se usmál na Rowenu.

Když muž zjistil, že se nad ním vznáší hrozba šibenice, začal se znovu plazit. Praskaly pod ním skořápky. Dovlekl se k Roweně a začal jí líbat lem damaškové sukně. Garetha napadlo, jestli si Blaine tohle odporné představení náhodou nezaplatil.

„Snažně vás prosím, mylady,” kňoural ten cizinec. „Přimluvte se za mě u svého vznešeného manžela. Spoléhám na vaši laskavost a milosrdenství.” Chytil ji za sukni a zvedl hlavu.

Garetha mělo varovat, jak se zatvářila. Vytrhla muži sukni z rukou a dupla tomu muži na prsty, až přidušeně zařval. Ustupoval a Rowena mu byla v patách a dupala po něm všude, kam jen dosáhla nohou, jako by to byl pavouk, který vylezl z nějaké škvíry.

„Já ti dám dobrotu,” syčela. „Já ti dám laskavost. Prokážu ti stejné milosrdenství jako ty mně, když jsem se za tebou dovlekla polomrtvá hlady a prosila tě o přístřeší.”

Gareth popadl muže za zátylek, zvedl ho a odstrčil z Rowenina dosahu. Muž pomalu otočil tvář, aby se na rytíře podíval, a Gareth se mrazivě usmál. Náhle zapomněl na všechny ušlechtilé myšlenky.

Lindsey Fordyce vrávoral mezi Garethovým úsměvem a Roweninýma rozběsněnýma očima. Nakonec přiškrceným hlasem řekl Blainovi. „Prosím vás, sire, dejte mě pověsit.”

211

20

„Roweno, nejsi na strýčka Lindseye trochu moc přísná?”

Rowena zabořila obličej hlouběji do polštáře a sevřela ruce v pěst. Čí to byl nápad poslat sem Irwina, aby ji

přemlouval? Něčeho tak nechutného byl schopen jen Gareth nebo Marlys.

„Jdi pryč,” řekla Irwinovi. Hlas měla otupělý pláčem. „Doufám, že ho Blaine nechá pověsit.”

Irwin nadzdvihl pramínek jejích vlasů a se zájmem si prohlédl její červený nos. „To se asi nestane, když má tak mocného ochránce, jako je sir Gareth. Dal mu dokonce i svůj vlastní plášť! Měla bys ted svého tátu vidět chodí oblečený jako rytíř a baví sira Garetha mizernými pohádkami o tom, jakou má v životě smůlu.”

„Pak tedy doufám, že Blaine nechá pověsit Garetha.”

Irwin si povzdechl a pohladil ji po šíji. „Stejně je to zvláštní, když si pomyslím, že jsme spolu mohli sdílet podobnou postel.”

Rowena zpozorněla. Vyhrabala se z postele, opřela se zády o zed a sklouzla do sedu. Zkřížila paže na ramenou přes svoji lehounkou košilku.

Irwin pokrčil rameny. „Stejně je to takhle lepší. Jsi moje sestřenice a mohly by se nám narodit děti se čtyřma rukama nebo by mohly být hloupé.”

„Anebo tlusté,” dodala zlomyslně Rowena.

Irwin se jen pousmál. „Poslouchej, Roweno, o co všechno přicházíš.”

Skrze podlahu se vzdáleně ozýval bouřlivý smích. Pravidelné rány do bubnu zesílily a bylo také slyšet zvuk hobojů a svůdnou melodii loutny.

Rowena si promnula oteklé oči. Měla pocit, jako by jí někdo nasypal pod víčka sůl. „Já tam nejdu. Odmítám sejít dolů, dokud

212

nebude po Velikonocích nebo dokud táta nezmizí a je mi jedno, co z toho přijde dřív. Nesnesla bych vidět ho pohromadě s Garethem. Už mě dost ponížilo, když ho Gareth uvítal, jako kdyby se mu vrátil dlouho ztracený marnotratný otec. Chudák táta! Až bude držet svou vlasmi hlavu v rukou, už se nedoví, že mu ji usekl Gareth.” Irwin si lehl na břicho přes postel a opřel si bradu do dlaní. „Gareth se ptal strýčka Lindseye na moc věcí. Mluvili o tvém zasnoubení.”

„A našli pro mě dostatečně vyžilého rytíře?” „Několik jmen tam padlo.”

„Asi bych měla jít dolů a zjistit, nakolik Gareth myslí vážně, že se mě zbaví.”

Irwin ji přátelsky poplácal po paži. „To je přece moje holka! Jestli je všechny pošleš k čertu, rád si tě vezmu.” Rowena přistoupila k umyvadlu a postříkala si pálící oči studenou vodou. Klekla si a rozvázala kožené řemínky u své truhličky. Na podlahu najednou vypadl hedvábný čepeček. Dlouho se na něj dívala a pak si ho zastrčila do živůtku.

Jestli se Gareth rozhodl, že z nějakého neznámého důvodu přivítá tátu v Ardedonnu s otevřenou náručí, tak ho tedy

přivítá také. Měl by se ale raději připravit na to, že jí bude muset odpovědět na spoustu otázek.

Gareth zakroužil zbytkem vína na dně poháru. Na hladině zahlédl svůj vlastní znuděný obličej. Lindsey Fordyce ho už popáté častoval historkou, jak ho nešťastné řízení osudu dovedlo až k Roweniným nohám. Kde ses musel plazit, doplnil ho v duchu Gareth. Nuceně se usmál, ale vypadal spíš, jako by se mu udělalo zle. Fordyce už vyzunkl šest číší burgundského, a tak stačilo, aby Gareth jen zdvořile přikyvoval a občas něco soucitně zamumlal a Fordyce mlel spokojeně dál.

Modré oči, kdysi připomínající Roweniny, měl červené a na odulých rtech se mu zachytily sliny. Byl to vlastně zázrak, že se Rowena nenarodila jako slintající idiot.

213

Rowena rozhodně idiot nebyla. Ještě teď na sobě cítil, jak ho probodla pohledem, když vzal jejího otce pod ochranná

křídla.

Fordyce drmolil něco o tom, jak ho v lese přepadl rozzuřený medvěd. A do Ardedonnu se zastavil, jen aby požádal o trochu jídla. Mířil totiž na Caerleon. Doslechl se, jakého štěstí se dostalo jeho dceři, a tak chvátal, aby se s ní o ně podělil. Gareth vyklepával hrubými prsty do poškrábaného stolu takty rytmické melodie, kterou hrál Mortimer na svou loutnu. Mohlo ho napadnout, že mu Fordyce vběhl do pasti kvůli Roweninu štěstí, nikoli proto, že se doslechl, jak se s ní na Caerleonu špatně zachází. Byl blázen, že si na chvíli myslel něco jiného.

Tanečníci se chytili za ruce a prolétli kolem Garetha jako oslnivá barevná stuha. Mezi jejich řadami pobíhala Marlys a rozdováděně odstrkovala každého, kdo jí přišel pod ruku. Irwin bezmocně klopýtal jako ocásek za její sukní a pak spolu zmizeli ve víru tance. Uprostřed parketu roztáčel Blaine lady Alisu a svýma štíhlýma rukama ji pustil jen tehdy, když v rychlém tempu tleskal do rytmu bubnů.

Fordyce plácal baculatýma rukama do stolu jako přerostlé dítě. Gareth dostal strach, že se nechá zlákat tancem a hudbou, a proto popadl džbánek a začal mu nalévat další pohár vína.

Na schodech se objevila Rowena a Gareth víno přelil. Měla na sobě temně rudé šaty, pod ňadry nařasené a opásané zlatým řetězem. Plavé vlasy jí splývaly v měkkých vlnách kolem tváře, na šíji spoutané jemňoučkou síťkou. Mezi ostatními dámami v jemně žlutých nebo matně modrých šatech zářila Rowena jako světlý rubín s jiskřičkami uvnitř. Víno proteklo prasklinou ve stole a káplo Garethovi na koleno. Spolkl nadávku, vyskočil a otíral si spodky. Jestli chce z Rowenina upovídaného otce dostat pravdu, nemůže ji ted tady potřebovat.

„Roweno, ty můj andílku!”

Fordyce vstal a natáhl k ní paže, ale pak se zarazil. Rozbolavělé klouby mu připomněly, že ho už jednou přivítala, a že to víc bolelo, než hřálo. Gareth toho využil a zatlačil ho zpátky do křesla.

„Tatínku!”

214

Půvabná favoritka temného pána z Caerleonu se rozběhla ze schodů k dlouhému stolu. Sametové rukávce se za ní plazily pod nohama tanečníků jako hadi. Půvabně se vyhnula Garethovi .) skočila otci na klín.

Lindsey Fordyce se přikrčil, ale když mu začala pokrývat kučeravou hlavu polibky, uvědomil si, že to zřejmě není další útok, a přivinul ji k sobě. Tváře protkané červenými žilkami mu zalily opilecké slzy. Gareth viděl, že Lindsey Fordyce může mít mnoho chyb, ale vždycky bude hluboce milovat svou dceru. Bodlo ho u srdce a sevřel ruce v pěst. Díval se, jak se k sobě tisknou. Vlasy jim splynuly v jeden zlatý oblak. Nemohl si pomoci, ale cítil to jako zradu. Skoro by čekal, že se za nimi objeví duch Elayne a vysměje se jeho domýšlivé víře, že se mu jejich začarovaný kruh podaří prolomit.

Lidé v sále odměnili dvojici za tu něžnou scénu lehkým potleskem. Mortimer začal zpívat pomalou baladu. Pak se podíval na Garetha a beze slova se tajně na něčem domluvili očima. Mortimer lehounce kývl hlavou na znamení souhlasu.

Blaine se jako rozpustilý uličník objevil Garethovi za zády. „Nebývá to časté, aby se naše otupělé duše staly svědky takového něžného shledání. Bylo to dojemné, co?”

„Přímo oslnivé,” odpověděl Gareth.

„Můj milý, milý tatínečku,” cvrlikala Rowena. „Odpusť mi, prosím, že jsem předtím vybuchla vzteky. Byla jsem přetažená a úplně bez sebe.” Uhladila mu halenu a sáhla si do živůtku, aby mu kouskem hedvábí setřela slzy. „Měla jsem čas přemýšlet o svém chování a stydím se, jak jsem k tobě byla nespravedlivá. Jsem přece tvá dcera a nemohu tě soudit. Řekni, že mi odpouštíš. Umřela bych zármutkem, kdybys to neudělal.”

Fordyce si šťastně odříhl a poplácal ji po zadečku. „Ale no tak, děvenko, ty víš, že jsem se na svoji dcerušku nikdy nedokázal dlouho zlobit. A už nemluv o umírání, život je přece krásný. Máme jeden druhého a ještě plný džbánek vína navíc.” Zamračil se, když zjistil svůj omyl. Džbánek byl skoro prázdný. Otřel si čelo kapesníčkem, který mu Rowena podala. „A co je na tom nejlepší, dítě, tvůj laskavý rytíř mi nabídl útěchu a společnost při oslavě Velikonoc.” 215

Fordyce se na Garetha usmál jako sluníčko. Rowena dělala, že nevidí, jak se Gareth škaredí. Vzala otce kolem krku.

„Dej si pozor, tati. Ta jeho útěcha je jako růže s otráveným trním. Zasluhuje si víc pozornosti než otevřené nepřátelství jiného člověka.”

Fordyce zamával na Garetha kapesníčkem. „Vždycky jsem toho kluka měl rád. Sám jsem ho naučil hrát kostky.”

„To jsem si mohla myslet,” řekla potichu Rowena.

Gareth se mračil, oči upřené na kousek hedvábí, kterým mu Fordyce mával pod nosem. Sáhl po něm jako očarovaný. Vtom se látka zablýskla ve světle pochodní a zaujala i Fordyce. S úctou hedvábí uhladil prsty.

Potom posadil Roweně čepeček na hlavu a křivě se usmál. „Vypadá na tvých kadeřích stejně rozkošně jako v ten den, kdy ti ho Dunnla ušila.” Než ho Gareth mohl zadržet, vzal pohár a nastavil ho Roweně jako zrcadlo.

Gareth se jí díval přes rameno. Prstem se dotkla vyleštěného stříbra, plavé vlasy a modré oči oteklé pláčem. Pohár jí neobyčejně zřetelně vrátil její obraz. Stála tváří v tvář dceři Elayne de Crecy. Gareth tajil dech a čekal, kdy mu Rowena chrstne obsah poháru do obličeje.

Místo toho se zahihňala a škytavě řekla svému obrazu v poháru: „Ach bože. No, aspoň že mě nezakopal v sadu.” Gareth ji chtěl vzít do náruče, ale věděl, že musí navést Fordyce na tu správnou cestu v jeho temné paměti. Podruhé už by se to nemuselo podařit. Jestli dokáže natolik očistit jméno de Crecyů, aby mohl Rowenu požádat o ruku, bude mít celá dlouhá léta na to, aby ji prosil o odpuštění.

Mortimer spustil dovádivou písničku a Blaine netpělivě zadupal. „Pojďte, mylady. Jestli to tatínkovi nevadí, oslavíme vaše smíření tancem.”

Gareth chytil Rowenu a strčil ji Blainovi do náruče. Visela mu v pažích jako hadrová panenka. „Ještě jsme s jejím otcem nedokončili jednání. Jen si ji vem.”

Blaine se zlomyslně zasmál: „S radostí.”

Začali tančit a na tváři jí pojednou zazářil široký úsměv. Gareth klesl do křesla, hladil si bradku a říkal si, na co asi Rowena zrovna myslí.

216

Lindsey Fordyce se nepřítomně plácal do stehen, jako by se divil, že už mu na nich nikdo nesedí. Zamyšleně a toužebně sle doval Rowenu mezi tanečníky. Gareth se na něho díval a pocítil k němu cosi jako soucit. V duchu si přál, aby na něm jeho vlastní city k tančící dívce nebyly tak strašně vidět.

Rowena tančila s prostým půvabem. Pořád v ní ještě bylo kus dítěte z vřesoviště. Blane ji políbil na šíji a ona se mu podívala plaše do očí. Gareth sevřel ruku v pěst.

Fordyce zvedl pohár naplněný po okraj. Ruka se mu třásla jako v křeči. „Je strašně podobná své matce, že?”

Gareth zatajil dech a chvíli se ani nepohnul. Nejdřív si myslel, že tu zrádnou myšlenku vyslovil sám, protože Fordyce bezstarostně pokyvoval hlavou do rytmu hudby.

„Ví o tom?” zeptal se lhostejně Gareth. Jak pro něho bylo těžké otázku vyslovit prozrazoval pouze tik v jeho tváři. Rowena s Blainem prošli mezi tanečníky a zamířili ke schodišti. Drželi se za ruce.

Fordyce prudce postavil pohár na stůl, až víno vyšplíchlo přes okraj. Po dlouhých letech Garetha napadlo, že by si mohli rozumět.

„Má Althea neporodila Rowenu. Byla tak slaboučká, že jsem se s ní nemohl milovat tak často, jak bych chtěl.”

„Althea?” otupěle opakoval Gareth. Plány se mu hroutily před očima jako domeček z karet.

Blaine zatáhl Rowenu do stínu pod schody. Zdálo se, že se hádají. Rowena se ohlédla ke stolu, v očích nesrozumitelnou prosbu.

Fordyce žvanil dál. „Jo jo, moje manželka byla už od začátku neduživá. Musel jsem podstoupit určité oběti. Chránil jsem ji před průvanem a nutil jsem ji, aby si vždycky vytáhla necky s praním na sluníčko. Mezi narozením jednotlivých synů jsem ji nechával pár měsíců oddychnout a našel jsem si jiné ženy, abych ulevil svému tělu.” Gareth měl pocit, že bude zvracet.

„Rowena nebyla v životě nemocná ani jediný den. Řekl bych, že klidně snese přízeň i toho nejsmyslnějšího rytíře.” Dloubl Garetha loktem a lstivě na něho zamrkal.

217

Rowena sepjala Blainovi ruce za krkem, přitáhla si ho k sobě a políbila ho. Gareth vstal a prudce odstrčil křeslo, až se

převrátilo.

Hudebníci se ztišili a tanečníci se nemotorě zastavili v pohybu.

Pěvec naklonil hlavu a řídké vlasy se mu zaleskly ve světle pochodní. Dlouhými prsty jemně pohladil napjaté struny. Ozvaly se první tóny chytlavé balady, kterou někteří lidé v sále slyšeli předtím jen jednou a někteří vůbec.

Mortimer si odhrnul své dlouhé vlasy z očí a začal zpívat příjemným smutným tenorem. Hlas měl pořád stejný, jako v dobách, kdy jako malý chlapec ztratil svou nevinnost v náručí jednoho z otcových nejoddanějších rytířů:

Byla krásná Elena krutě zavražděna…

Zdálo se, že i plamínky v krbu se začaly při zvuku té melodie tetelit strachy. Po stěnách poskakovaly stíny a lidem se sevřela hrdla temnou předtuchou. Mortimer přišel o své obecenstvo. Všichni upírali oči na vysokého tmavého muže ve svém středu.

Nevěrná ženo, zabilo tě jméno…

Gareth za sebou uslyšel náraz kovu o podlahu. Kotníky mu postříkalo krvavě rudé víno. Otočil se. Lindsey Fordyce byl smrtelně bledý, protože lži, které šířil tak často, až jim začal sám věřit, byly náhle pryč. Jako by mu spadly z očí šupiny. Polykal naprázdno, ale z hrdla se mu vydralo jen zasténání.

Garethovo tělo zaplavil divoký pocit vítěství. Na druhém konci se na něho zničeně dívala Rowena. Bylo mu jí na chvíli líto, ale ani to mu nezkazilo silně povznesenou náladu.

Odvrátil se od Lindseye Fordyce. Ještě budou mít dost času si o všem popovídat. Místo úsměvu se zašklebil a položil ruku na jílec meče. Dnes si tu naposledy zahraje na Temného pána z Caerleonu, ale po dnešní noci si budou muset najít na takové divadýlko někoho jiného.

Zavrčel, že by to vystrašilo i nejtvrdšího z mužů, a prorazil si rameny cestu mezi tanečníky. Mortimer zpíval dál, jako by netu

218

šil, že se nad jeho hlavou vznáší bouřkové mračno. Tmavovlasý střapatý panoš skočil Garethovi do cesty, ale ten se po něm ohnal, jako by šlo jen o obtížný hmyz.

Sevřel rukou struny. Ozval se poslední falešný tón, a náhle zavládlo takové ticho, že všichni v sále slyšeli, jak Gareth rychle a nahlas dýchá. Vytrhl pěvci loutnu a zvedl ji nad hlavu, jako by ji chtěl rozbít. Mortimer na něho neznatelně mrkl, a Gareth hodil loutnu panoši za ním. Popadl Mortimera pod krkem. Chvíli vlekl štíhlého muže za sebou a pak ho přirazil ke zdi. Mortimer bezmocně zaškubal nohama.

„Ty hlupáku! Copak nevíš, že jsem tě posledně varoval, abys nezpíval tuhle nechutnou baladu?”

Mortimer zkusil pokrčit rameny, ale vypadalo to, že si u toho zlomí svůj kostnantý krk. „Ale vždyť má hezkou melodii, sire. Nějak mi neslouží paměť,” zachraptěl.

11 ekl jsem ti přece, že jestli ještě jednou tu píseň zabrnkáš, přijdeš o život.”

„Ale já to dělám kvůli lidem, sire. Touží po nových melodiích a mojí povinností je vyhovět jim.”

Gareth ho pustil a otočil se na patě. Lidé zalapali po dechu a o krok ustoupili. „Vyhovím svým mečem každému, kdo o tu píseň požádal. Přizná se někdo?”

Široká čepel se zaleskla v záři pochodní. Nikdo se neodvážil ani poškrábat na nose. Gareth se obrátil a zjistil, že se Mortimer tiše plíží po čtyřech ke dveřím.

Nakopnul ho do pozadí. „Tak utíkej, darebáku, a dnes večer už mi raději nechoď na oči a nikde nezpívej. Jediná nota, a je z tebe mrtvola.”

Mortimer schoval hlavu mezi kolena a zamrkal na něho. Hedvábný měšec měl plný peněz, které mu Gareth zaplatil za tohle představení. Gareth měl co dělat, aby se bláznivě nerozesmál.

Zastrčil meč do pochvy a oprášil si ruce, jako by mu je Mortimerovo rozklepané tělo ušpinilo.

Lidé se před ním rozestupovali jako očarovaní. Vždycky ho za jeho zády odsuzovali, ale teprve dnes ho to pobavilo. V krátké době se budou stydět za to, jak se v něm mýlili. Možná o tom Mortimer dokonce složí nějakou hezkou baladu. Bezděčně se usmál.

219

Prostor kolem stolu se vyprázdnil. Garethovi zmizel úsměv z tváře. Nikdo tam neseděl. Hedvábný čepeček se válel na podlaze a Lindsey Fordyce byl pryč.

220

Rowena táhla otce za sebou. Byl těžký jako mrož nasáklý vodou a jí se zdálo, jako by v přikrčeném těle neměl kosti. Vynaložila všechnu sílu, aby ho vytáhla z křesla a přesvědčila, že musí utéci, než k nim Gareth zase obrátí pozornost. Pořád to vypadalo, že nechápe, proč na něho prosebně syčí a jaké divoké zoufalství ji pohání.

Myslela si, že dokáže Garethovi otce předhodit bez nejmenších výčitek svědomí. Když ji ale s takovou dojemnou dychtivostí objal, uvědomila si, že prese všecko zůstává jejím otcem. Už se nemohla dívat, jak se táta žene do neštěstí, a zároveň ji bolelo, že za vším je muž, kterého miluje.

Chtěla, aby Gareth žárlil a obrátil svůj hněv proti ní, ale tenhle plán selhal. Mortimer začal zpívat tu prokletou baladu a Gareth se v duchu vrátil do minulosti, místo aby před sebou viděl budoucnost. Budoucnost, kterou ted už spolu nebudou moci sdílet.

Potáceli se přes nádvoří kolem kroužku klečících panošů. Po kočičích hlavách zachrastily kostky. Otec upadl.

„Když se nepostaví teď, tak ho později už stejně nezvednete,” zavolal panoš s obličejem podobaným od neštovic.

„Vemte s sebou radši mě,” zakřičel chlapec s tváří jako lasička. Nemohl být o moc starší než Malý Freddie. „Já stojím vždycky zpříma.”

Zachechtali se. Ve světle blikající pochodně vypadaly jejich obličeje jako tváře skřítků. Rowena chytla otce vzadu za halenu a táhla ho pryč. Každý sval na zádech měla napjatý k prasknutí, jako struny loutny. Panoši pokrčili rameny a vrátili se ke své hře. Rowena si přála, aby mezi nimi byla Marlys. Jak by ted potřebovala její sílu! Strkala otce dopředu. Bezstarostně plácal nějaké

221

nesmysly a ze rtů mu stékal tenký pramínek slin. Rowena měla chuť dát mu pár pohlavků. Otec zamumlal něco o „vlídném pohostinství”.

Rowena se mu zaklesla pod rameny. „Tak pojd, tati. Nepůjdeme daleko.”

„Já už jsem zašel příliš daleko,” zamumlal.

Rowena ho střídavě podpírala koleny, až ho dostrkala ke stájím. Dveře byly dokořán, aby tam mohl foukat teplý jarní vítr. Velký a Malý Freddie překvapeně vzhlédli od kostek. Koně zaržáli na uvítanou. Kolem se vznášela jejich těžká vůně a také vůně čerstvého sena. Rowena se zapotácela. Velký Freddie přiskočil a zachytil ji ve svých pažích. Schovala mu svou tvář v režné haleně. Pach jeho potu se jí zdál sladší nad všechny parfémy. Otec šlápl do hromádky hnoje a zaklel.

Chytila Freddieho za halenu. „Koně. Potřebujeme koně. Nemám čas, abych vám to vysvětlovala, ale táta musí mít koně.”

Velký Freddie se poškrábal na hlavě. „Na žádném koni nepřijel.”

Rowena s ním zatřásla. Panika v ní každým momentem narůstala a ona proti tomu nemohla nic dělat. „Je mi jedno, jestli přijel třeba na slonu. Já teď potrebujú koně.”

Malý Freddie ji chytil za loket. „To kvůli Garethovi?”

Němě přikývla. Malý Freddie se rozběhl od jednoho stání ke druhému a otvíral dveře. Rowena v duchu žehnala jeho bystrému rozumu.

„Není tu ani jeden hřebec, kterého by Folio s Garethem na hřbetě nedohonil.” Rowena na chviličku zaváhala. „Tak mi dej Folia.”

Velký Freddie zbledl. „Nemůžu ti dát koně svého pána.”

„A to bys raději chtěl, aby ti zabil tátu před očima?” zeptala se. Malému Freddiemu ztvrdly rysy. Rowena rychle řekla: „Já vím, že je k ničemu, ale je to náš otec. Nemohla bych se klidně dívat, jak ho Gareth vraždí. To by mě zabilo…” zmlkla.

Malý Freddie prudce otevřel poslední dveře. Silné přední nohy zahrabaly v seně. Ostatní koně se ve svých stáních neklidně točili. Velký Freddie se zlostně podíval z Roweny na koně. Pak sundal z hřebíku uzdu zdobenou smaragdy a černým onyxem a upevnil ji Folioví kolem půvabné šíje.

•

222

Malý Freddie mu přes hřbet přehodil sedlo a malinko se usmál. „Měla bys rozumně uvažovat. Gareth už tátu nezabije, Folio ho shodí a ušlape, ještě než přejedou padací most, protože ho nezná.”

Rowena odhodlaně sevřela čelist. „Ale zná mě.” Malému Freddiemu ztuhla ruka na hrušce sedla: „Ty jedeš s ním?”

„Jenom ho odvezu do bezpečí. Pak se s Foliem vrátím.” „Kvůli čemu? Vařícímu oleji nebo šibenici?” Sklopila oči.

„Nebudu mít strach. Musím věřit, že mi Gareth neublíží.”

„Pak doufám, že se modlíš ke správnému bohu.”

„To já taky.” Rowena pevně sevřela uzdu a Folio vytančil ze svého stání. Jejich stíny na zdi byly náhle proti jeho stínu maličké. Zmateně se rozhlédla kolem, otec někam zmizel. Velký Freddie ho našel v prázdné bedně na zrní, jak si tam spokojeně chrápe, a přehodil si ho přes rameno.

Rowena se opřela Malému Freddiemu o kostnaté rameno a vyšvihla se obkročmo do sedla. Snažila se nedat bratrům najevo, jak hrozný má ted strach. Bez Garetha se z Folia stalo chvějící se zvíře s divokýma očima.

Uskočil stranou, když bratři zdvihli sténajícího otce a posadili ho za ni do sedla za ni. Fordyce se náhle probral:

„Hyje, děvčátko!” Vytáhl Roweně vlasy ze síťky a plácl ji s nimi jako s hebkou uzdou po zádech. Nadskočil a zaryl paty hřebci do boků. Folio se hnul vpřed, jako by chtěl v dřevěné stěně stáje vyrazit nové dveře. Velký Freddie se před něho postavil a zamručel nějaký příkaz. Kůň se třásl, ale zůstal stát.

Rowena se na bratra podívala s novým obdivem. Rozpačitě se na ni zašklebil.

Vodil koně do kolečka a Malý Freddie chytil Rowenu za kotník. „Šťastnou cestu, sestřičko! Zdržím Garetha co nejdéle.”

Pak už byl pryč a Velký Freddie vedl Folia do větrné noci. Kůň ani nečekal, až mu dá Rowena povel a vystřelil ze stájí. Otec sebral poslední zbytky zdravého rozumu a zoufale se chytil Roweny kolem pasu. Nádvoří zaznamenali jen jako rozmazanou šmouhu se zlomkovitými obrázky panoši vzrušeně vykřikli, když se

223

kolem nich přehnal prízračný kůň, sedlák se na chvíli probral z opilecké dřímoty, rytíř svírající hladká ramena dámy, klečící před ním, strnul překvapením. Před nimi se objevila zeď. Folio skočil. Klopýtl předníma nohama o vrcholek. Čas se na chvíli zastavil, a pak padali dolů, aby si tam zpřelámali všechny kosti v těle. Rowena pevně zavřela oči a připravila se na cestu do nebe.

Kůň změnil směr. Rowena otevřela oči. Už projeli první branou a mířili k padacímu mostu. Kůň běžel tryskem po prknech a od kopyt mu odletovaly jiskry. Otec povolil ruce a sklouzl stranou. Ocitli se nebezpečně blízko temné mastné hladiny příkopu. Rowena se naklonila na druhou stranu, až se držela pouze silou svých stehen.

Kůň přelétl most přes jezero a namířil si to na louku, která ho k sobě lákala. Rowena čekala, že mu každou chvíli sklouzne pod břicho a on jí rozdrtí lebku bušícími kopyty. Její vlasy šlehaly Folia do nohou, a kůň se ještě víc vyděsil. Kopyty se dotkl měkké trávy na vršku kopce a pak se vzepjal. Rowena vykřikla. Folio shodil oba své jezdce a běžel dál. Rowena s otcem se skutáleli na jednu hromadu pod prudký svah.

Rowena dopadla na záda. Temně modrá obloha byla plná hvězd. Vzpomněla si, jak se kdysi batolila za ženou, kterou pokládala za svou matku. Vždycky ji tahala za sluncem vyhřáté sukně, když skláněla svá útlá záda nad neckami.

Byla to záda stvořená pro pohodlí šlechtického sídla. Záda, která se zlomila pod neustálým náporem porodů ve znesvěceném hradě, zatímco otec se miliskoval s děvkami. Rowena na chvíli zavřela oči.

Najednou nechtěla od života víc než navěky ležet v mokré trávě a dívat se, jak přes měsíc přebíhají mraky. Folio už je určitě pryč. Ted jim nezbývá než zůstat a čekat, až přijede Gareth a oba je zabije. Otec se zachechtal.

„No tak, Eleno. Přestaň mě škádlit a otírat se o mě. Ty jak vidíš chlapa na zádech, nic tě neudrží.”

Rowenu zamrazilo v zádech. Nedzvedla se a spatřila otce. O krk se mu otíral Folio. V měsíčním světle se leskl jako přízrak. Otec se smíchem uhýbal hlavou. Kůň se na Rowenu podíval s tak klidným výrazem, že se jí chtělo smát. 224

Překulila se na břicho a doplazila se k otci. Folio ji sametovým čumákem šťouchl do krku. „Tati?” zašeptala. „Copak je, dítě?” „Zabil jsi mou matku?”

„To víš, že ne. Zabil ji vlastně Malý Freddie, ale nemohl za to. Prostě už neměla sílu na další porod.”

„Ale já nemyslím Altheu, tati. Ptám se na mou matku Elayne.”

Náhle vystřízlivěl a odevzdaně vzdychl. „Měl jsem jí ten její pěkný krček zlámat, jenže já nemohl. Jen jsem křičel a plakal a málem jsem si srazil svůj vlastní mizerný vaz, jak jsem utíkal před tím bláznivým klukem. Možná byl ještě dítě, ale v očích měl smrt.”

Rowena si lehla na záda. Leželi tu spolu jako staří přátelé a sledovali, jak přes hvězdnou oblohu plynou mraky. Rowenu to moc nepřekvapilo, jen se jí potvrdilo dávné tušení: Lindsey Fordyce by neublížil ani mouše.

„A co jsi čekal, tati? Vždyť byl do ní zamilovaný. Když si představím, že vás zastihl v takové choulostivé situaci…” Otec si znovu povzdychl. „Ale houby. Hádali jsem se. Nechtěla se mnou odejít. Neviděla důvod proč nezůstat a nevdát se za syna svého manžela, aby se tak podruhé stala paní na Caerleonu. Tak jsem chtěl aspoň tebe. Chtěl jsem tě odvézt za Altheou. Vždycky toužila mít holčičku. Zrovna jsme se o tebe přetahovali, když ten kluk vrazil dovnitř…” V očích se mu objevil dlouho zapomenutý stud. „Upustil jsem tě.”

„Určitě jsem spadla na hlavu.”

Otec se na ni vyčítavě podíval. „Utekl jsem oknem. Myslel jsem, že tvůj pláč mě bude pronásledovat navěky.” Najednou jí probleskla hlavou jistá myšlenka, jako když měsíc vykoukne mezi mraky. „Tati, jak jsem se k tobě dostala? Kdo mě přinesl?”

Uslyšela jen nejasné mumlání. Otec pomalu upadal do spánku a tiše si zpíval. Pak se od věže padacího mostu ozval výkřik, který prořízl ticho spící krajiny.

225

Rowena se posadila otci obkročmo na hrud. „Tak přece poslouchej, tati, já to musím vědět. Když byla Elayne mrtvá, kdo mě k tobě přinesl? Přemýšlej!”

„Ten zatracený kluk mi zlomil nohu. Byl jsem ještě patnáct stop nad zemí a on mi přeřízl provaz. Ke koni jsem se musel doplazit a doma mi pak musel koňák nohu znovu zlomit, aby ji mohl srovnat. Byl to pěkný kruťas.” Při vzpomínce na bolest sebou trhl.

Rowena ho popadla za halenu a zatřásla s ním. Hlava mu narážela do husté trávy. „Tati, prosím tě! Kdo mě přinesl?” Ozval se jasný zvuk polnice. Folio zvedl hlavu a potřásl jí, až se mu hebká hříva rozletěla v kaskádách..

Rowena si s hrůzou uvědomila, že otec pláče. „Nemohl jsem uvěřit, že má krásná Elayne je mrtvá. Neměl jsem sílu vstát ze slamníku. Přijela a vtiskla mi dítě do náruče.” Třesoucí se rukou našel jednu z jejích uvolněných kadeří a otřel si do ní oči. „Tolik jsem toužil po své malé Roweně. Říkala, že ji musela odnést, aby má holčička nebyla potrestána za hříchy své matky.”

„Kdo, tati? Kdo ti říkal takové strašné věci?”

Sklonila k němu hlavu a on jí odpověděl. V tom slůvku to nepatrně syklo.

Ze tmy se ozval klapot koňských kopyt. Z hradu nad nimi vyjel temný stín a zmizel do noci. Folio pronikavě zařehtal.

226

22

Ještě dlouhá léta si Rowena bude pamatovat, kolik práce jí dalo, aby se s otcem dostala zpátky na koně. Pot jí stékal po tvářích a mísil se tam se slzami. Konečně už seděli, ale Folio ji neposlouchal. Místo toho našpicoval uši k blížícímu se jezdci a zamával ocasem. Rowena zoufale zaklela a zabušila Folioví do hřbetu pěstmi. Jezdec se skláněl nízko nad krkem svého hřebce. Jel k nim závratnou rychlostí a rozhodně neměl náladu na dlouhé rozhovory. Rowena věděla, že žalostný život kulhavého muže za jejími zády visí na vlásku.

Chvíli Folia pobízela patami, až se nakonec dal do pohybu. Ve své koňské hlavě si zřejmě vzpomněl na doby, kdy ještě býval hříbětem. Otočil se a utekl svému pánovi před nosem a na rozloučenou na něho škádlivě zablýskal bílým ocasem. Rowena jednou rukou svírala uzdu a druhou se snažila podepřít bezvládné tělo svého otce.

Folio ujížděl tryskem. Vítr vháněl Roweně slzy do očí. Sebrala odvahu a ohlédla se. S úžasem zjistila, že vzdálenost mezi nimi a jejich pronásledovatelem se zvětšuje. Folio byl schopnen i s dvěma jezdci na hřbetě přímo letět po křehké jarní trávě. Přehoupli se přes vršek a Rowena měla dojem, že se Folio vznese na oblohu a odnese je k vábivě bílému měsíci.

Louku ohraničoval černý pruh nekonečného lesa. Rowena tam Folia navedla. Už ani nerozlišovala mezi tlukotem svého srdce a bušením kopyt do hlíny. Zajeli do stínů a Rowena přitáhla hřebci uzdu. Folio neochotně zastavil. Daleko za nimi bylo slyšet praskot rozhrnované trávy. Pronásledovatel se nezadržitelně blížil. Nezbývalo moc času. Rowena seskočila z koně a přidržela otce za nohu, aby nespadl dolů.

227

„Tati, slyšíš mě?”

Položil se Folioví na krk a otevřel jedno kalné oko. „Hmmmmm?”

„Musíš jet dál! Vydrž to! Jeď, dokud se nedostaneš k nějaké vesnici nebo hradu. Jinak nesmíš zastavit! Rozumíš?” Pustila ho. Hlavou se uhodil o hrušku sedla a zasténal. „Zlomím si vaz,” zahuhlal.

„To je možné. Jenže chytíli tě Gareth, usekne ti hlavu.”

S největším úsilím se narovnal. Rowena ho pochvalně poplácala po stehně. „Tak to bychom měli. Pospěš si, tati. Musíš jet jako vítr.”

Na rtech Lindsaye Fordyce se objevila dávná stopa po úsměvu, kterým kdysi musel okouzlit Elayne. „Vrátím se pro tebe, holčičko. Hned jak získám nějaké bohatství. Přivezu ti stužky do vlasů a tolik zlata, kolik jen ve svých pacičkách uneseš.”

Jeho kučeravé vlasy a vybledlé modré oči zaplavaly Roweně před očima. „Budu na tebe čekat, tati.”

Folio, stejně jako ona, byl oddaný svému pánovi. Věděla, že bude muset udělat něco krutého, aby nezačal prostě běhat do kolečka. Zalovila pod cáry sukně a vytáhla špendlík bez hlavičky. Přitiskla tvář na Foliovu hladkou srst, tiše se mu omluvila a pak mu vrazila ostrou špičku špendlíku do citlivého svalu na kyčli.

Hřebec se vzepjal a Rowena odklopýtala stranou před jeho tepajícími kopyty. Otec se úporně držel v sedle a jen částí svého vínem nasáklého mozku si uvědomoval, co se tu vlastně děje.

„Hyje, můj oři!” zakřičel. „Zabijeme ty arabské pohany a vrátíme Svatý kříž do Jeruzaléma!”

Folio vyrazil jako bílý blesk a ve chvíli byli pryč. Pak se začala otřásat zem. Údery kopyt se přibližovaly. Zvuk zpomalil, když Gareth vjel do lesa. Rowena nečekala a vydrápala se do hustých větví statného jilnu. V duchu si strašně přála mít u sebe přílbu Marlys.

Z houštiny vyjel černostříbrný jezdec, o kterém se jí zdávalo v děsivých nočních snech. Rowena sevřela zpocenou dlaní štíhlou

228

větev, pevně zavřela oči a skočila. Zhoupla se na větvi a vší silou vrazila nohama do ramen jezdce. Oba spadli ze hřbetu velikánského půlnočního hřebce, jenž se zdál být vysoký alespoň sto stop. Jak se váleli v trávě, kopla Rowena koně do kopyt. Zvíře se dalo se na útěk stejnou cestou, kterou sem přijelo.

Rowenu chytila za krk ruka v rukavici a přirazila ji zády na zem. Svalnatá paže vytasila meč. Na strašlivě kratičkou chvilku Rowenu napadlo, že ji Gareth nepozná a bodne. Ještě horší ale bylo, když z výrazu jeho chladných očí pochopila, že ji poznal, a přesto meč nezadržel. Kolem ucha jí hvízdla široká ocelová čepel. Gareth ji zapíchl do mokré půdy a zmučeně zařval vzteky. V lese nastalo mrtvé ticho.

Ležela na zemi v jeho smrtelném sevření a krk jí tepal pod prsty schovanými v kůži. Neslibovaly ani náznak milosrdenství. Z koutku oka jí pomalu vyklouzla slza. Gareth ji chytil za živůtek a přitáhl si ji k sobě: „Jak jsi jen mohla?” Zatřásl s ní jako s loutkou a zase ji pustil. Vyskočil a naklonil hlavu, jestli neuslyší, kde zrovna Fordyce s Foliem jsou. Ozval se jen výkřik lelka, jako by se mu vysmíval.

„Garethe?” zašeptala Rowena k zádům, která se zdvihala těžkým dechem.

Vyčerpaně zvedl ruku, aby ji umlčel. „Dvacet let hledám muže, který pošpinil mé jméno. Muže, jenž zničil všechny naděje, sny a touhy, které do mě otec vkládal. Muže, kvůli kterému se lidé ode mě odvraceli a zavírali přede mnou dveře. Půl života se honím za tím ufňukaným zbabělcem.”

„A za jeho zlatovlasým dítětem?”

Otočil se k ní. „Ano. To dítě si Elayne přivezla s sebou na Caerleon a otci namluvila, že je to potomek jejího mrtvého manžela. Za pár dní přijel i její milenec a nabídl nám své služby.” Gareth udělal krok k Roweně, tmavé oči plné hořkosti. Roweně se před nimi chtělo couvat. „Marlys si myslela, že se dostatečně pomstím, když mu jeho zlatovlasou dceru zneuctím a pošlu zpátky domů s bastardem v břiše.”

Vítr chladil Roweně rozpálené tváře. „Ale tobě to bylo pořád málo, co? Vymyslel sis něco daleko pekelnějšího,” řekla.

„Já chtěl jen pravdu. Celý život lžu, abych ji našel.” 229

„Nemluv mi tady o pravdě, od tebe to zní jako urážka. Ne, Garethe, ty vůbec nehledáš pravdu.” Vstala. „Chceš očistit své jméno a potřebuješ někoho obvinit z vraždy, za kterou odsoudili tebe. Potřebuješ někoho potrestat za všechnu bolest, kterou jsi musel vytrpět.”

11 ekl bych, že tě tvůj bodrý tatíček přesvědčil, že je nevinný.”

„Táta si zlomil nohu, když jsi mu přeřízl provaz. Měl co dělat, aby se doplazil ke koni, natož aby se vrátil nahoru a probodl Elayne mečem srdce.”

Gareth pohrdavě zafrkal. „To je jen další fordycovská pohádka. Lžeš skoro stejně dobře jako tvá matka.” Kdyby to Rowena neviděla na vlastní oči, nevěřila by, že se Gareth dokáže ještě víc zamračit. Zase se k ní hrozivě o krok přiblížil. „Tak mi potom řekni, drahoušku, kdo zabil Elayne, když to nebyl tvůj milovaný tatíček?”

Skrze mraky probleskl měsíční paprsek. Tuhle otázku Rowena nečekala. Gareth se jí nesmí podívat do očí. Se lstivostí polapeného zvířete se prudce otočila a chtěla utéci, ale on ji zachytil ve svých pažích. Nebránila se. Za zády cítila, jak Garethovi splašeně bije srdce.

Vzrušeně jí zašeptal do ucha: „Takže táta tě přesvědčil, že jsem vrah.”

Opřela se mu o rameno a rozhodla se, že neodpoví. Zpod zavřených víček jí zase vyklouzla horká slza.

Pomalu jí chytil krk do dlaní. Jemně ho stiskl a nesmírně něžně po něm přejel prsty v kožených rukavivích. Rowena uhnula, jako by ji uhodil.

Tiše se zachechtal a Rowenu strachy zamrazilo. „Ty jsi ale nestálá! Ted se mým dotykům vyhýbáš, a není to tak dlouho, co jsi je dychtivě přijímala. Nebylo to naposledy předevčírem v noci? Ležela jsi pode mnou a prosila mě…”

„Garethe, prosím tě…”

„A o co? Mám přestat? Nebo mám pokračovat? Proč ti nemůžu dokázat, jak tě nevlastní bratříček zbožňuje?” Prsty jí hladil ňadra a pak jí zajel rukou pod živůtek a zkušeně jí začal laskat jeden z jemných vrcholků. Hrdlo jí sevřel strach a zároveň touha.

230

„Přestaň mě trápit!” vykřikla a odstrčila mu ruku. „Nesnesu, aby ses bavil na můj účet.” Vykroutila se mu a ustupovala před ním.

Sel pomalu za ní. „Proč se teď tak stydíš, sestřičko? Když přišlo na věc, tak ti nevadilo, že tě laskají ruce vraha. Bylo ti jedno, jestli z nich odkapává krev.”

Rowena setřásla vlasy z očí. Narazila zády do stromu a odřela si rameno o drsnou kůru. Přinutila se k úsměvu. Snažila se nemyslet na bolest, kterou mu způsobuje tím, že mu nechce prozradit, kdo zavraždil Elayne. Věděla, že by ho tím mohla úplně zničit. ‘

„Pomiluješ se teď se mnou Garethe? Stejně jako s těmi ostatními ženami, které se na tebe odvážily křivě pohlédnout? Použiješ své tělo jako zbraň, abys mě umlčel? Nebo zavřeš oči a budeš si přestavovat, že spíš s mou matkou? Dělal jsi to už od začátku?”

Stále se k ní blížil, rty zkřivené v úšklebku. „Ale já už jsem s tebou přece spal. A dokonce jsi mi vlezla do postele rychleji než většina jiných žen. Asi to bude tím, že ti v žilách koluje krev děvky.”

Rowena zapomněla, že ho úmyslně provokovala. Náhle viděla všechno kolem sebe rudě. Pěst jí vyletěla a praštila ho do brady. Byla to pořádná rána, která by menšího muže poslala k zemi. Gareth se zapotácel.

Rowenu bolely všechny klouby, jako by si je rozdrtila, ale celé tělo zpívalo zvrácenou píseň vítězství. Naneštěstí ta příjemná melodie brzy utichla, protože Gareth ji popadl za ramena a přitiskl ke stromu. Rowena začala přemýšlet o následcích svého jednání. Pak překvapeně zjistila, že se Gareth zubí jako nějaký neposlušný démon, kterého vyhodili z pekelných bran. Jeho tvář skrytá ve tmě nepatřila milujícímu muži, kterého znala kdysi, v jiném životě. Tohle byla tvář mladíka na samém prahu dospívání zaslepená vztekem a plná žárlivosti.

„Ty mrňavý zlatovlasý spratku! Vždycky jsem tušil, že nestojíš za tolik trápení.”

Prudce ji políbil. Prsty jí prohrábl vlasy a zaklonil hlavu, až byla proti nemilosrdnému náporu jeho rtú bezmocná. Na jazyku ji pálila chuť jeho krve. Svým úderem mu uvnitř roztrhla tvář

231

o zuby. Rowena měla pocit, že celý její život směřoval k této chvíli a na tohle místo. Byla zajatcem své lásky ke Garethovi a on ji pořád víc vtahoval do víru své temné touhy. Zasténala. Kolenem jí sklouzl mezi nohy a zvedl ho výš. Drsně a obratně ji tam laskal tak dlouho, až mu rozkoší zapletla prsty do vlasu. Pak se odtáhl.

„Jste blázen, mylady. Měla jste raději utéct se svým otcem.” Hrubě jí chytil obličej do dlaní. „Jestli jsem zabil tvou matku, proč myslíš že bych tě měl ušetřit? Tvé nestálé srdce mi ublížilo víc, než se to kdy podařilo Elayne.” Pohladil ji palcem po třesoucím se spodním rtu.

Rowena propletla své prsty s jeho a táhla je dolů. Přitiskla mu ruce na svůj divoce tepající krk a pevně je tam držela, i když se mu křečovitě škubaly.

„Jen dělej,” řekla. „Zabij mě, jestli po tom tak toužíš. Nenáviděl jsi mě, už když jsem byla malé dítě, a nenávidíš mě i teď. Můžeš jim říct, že jsem utekla s tátou. Je tu dost listí, abys do něho zahrabal moje tělo a nikdo se to nikdy nedoví. Nebudu se bránit. No tak. Bude to pro tebe lehčí, když zavřu oči?”

Gareth lehce sevřel prsty.

„Proč váháš? Chtěl jsi zabít tátu, ne? To přece nemůžeš popřít. Chtěl jsi ho odsoudit, bez výslechu a bez soudního procesu, stejně jako lidé odsoudili tebe. Já jsem ho osvobodila, takže se ted můžu jeho katu vydat místo něho.” Svěsila volně ruce podél boků. Stála tam, v moci muže, který by jí mohl zlomit vaz jediným stiskem silných prstů.

Gareth uvolnil ruce. Roweně se zachvěla víčka a otevřela je.

„Ne, ne, má sladká milenko. Přece bych ti smrtí nedaroval svobodu!” Ústy se posměšně mazlil s jejím ušním lalůčkem. „Mé ruce kata vědí o spoustě jiných příjemných věcí, které ti mohou udělat, a které by nemohly dělat s tvým tátou. Lépe mi posloužíš, když zůstaneš naživu.” Klekl si jí k nohám a odpáral lem její sukně. V očích mu podivně zajiskřilo. „Nastav ruce.”

Jako by se tu opakovala scéna, která se odehrála kdysi dávno. „To není třeba,” řekla Rowena.

„Utíkáš ode mě od té doby, co jsi mi tohle řekla poprvé.”

Rowena k němu vztáhla zápěstí a Gareth je svázal pruhem brokátu.

232

„Kdybych se pokusila utéct, můžeš mě prostě praštit něčím po hlavě,” zamumlala.

„Já mám rád, když jsou ženy při vědomí,” odsekl Gareth. „Nesnáším, když se vzbudí celé rozněžnělé a uspokojené a nepamatují si proč.” Rowena ho v tu chvíli upřímně nenáviděla.

Gareth zatáhl za pouta a Rowena mu narazila do hrudi. Zvedl ji do výšky, až se jejich nosy dotkly. „Když jsi nechala tátu odejít, vzala jsi mi veškerou naději na nějakou čest. Ted začnu žít podle toho, co o mně lidé říkají. A jestli tě uslyším mluvit o dvornosti a rytířském chování, ucpu ti pusu.”

Vyšli z lesa a uviděli Garethova koně, jak se pase na louce. Hřebec zvedl mohutnou hlavu. Ačkoli byl ohromně velký, postrádal Foliův hravý neklid a poslušně stál, když Gareth uvázal Roweně kolem měkkých pout ještě provaz. Pak se vyšvihl do sedla. Ani se na ni nepodíval a pobídl koně k pomalé chůzi. Rowena se domnívala, že je mu asi jedno, jestli za ním půjde po svých nebo jestli ji do hradu dotáhne po břiše. Dala přednost prvnímu způsobu.

Na Ardedonnu pomrkávala světla jako zakalené diamanty zdobící zašlou korunu. Mraky letěly nízko proti jeho hradbám a věžím. Jak mohl tak pohostinně zářit, když se jí celý život rozbil na střepy? Svázanýma rukama si setřela z tváře slzu. Když se Gareth otočil v sedle, vlekla se za koněm, oči sklopené k zemi.

Pohrdavě zafrkal. „To je ale kouzelný obrázek pronásledované dívky! Vypadáš tak rozkošně, že bys klidně mohla zdobit okno v kostele. Ten cudný postoj a nevinné oči! Určitě bys pohnula srdcem i tomu nejzatvrzelejšímu hříšníkovi.”

„Kdyby nějaké srdce měl.”

Gareth úmyslně nedbale odpověděl: „To by musel mít pletky se ženami. Nedivil bych se, kdyby si jeho srdce dala

nějaká dáma jako zákusek po večeři.”

„Potom ať s ní má Bůh slitování, protože by se moc nenajedla.”

Kůň zdvojnásobil na Garethův povel tempo. Gareth se náhle rozezpíval. Do noci zvučel jeho sytý barytón a Rowena nadskočila překvapením.

Tu písničku by se Mortimer nikdy neodvážil zpívat ve smíšené společnosti. Byla o milostných dobrodružstvích

děvčete jménem 233

Rosaleen. Rowena půlce těch oplzlých veršů vůbec nerozuměla, ale díky temným pohledům, které na ni vrhal Gareth přes rameno po nejhrubších pasážích, se začala obávat, že jim porozumí, dřív než tahle noc skončí. Když už nemohla déle snášet jeho škodolibý úsměv, připojila se k němu a hulákala další refrén s takovým nadšením, že Gareth zamyšleně ztichl.

Její uspokojení netrvalo dlouho. Kopyta koně zaklapala po Blainově mostě. V měsíčním světle čeřil vítr vodní hladinu do stříbrných vrcholků. Před nimi se objevil padací most, jako černý jazyk připravený vtáhnout je do zející hradní tlamy. Projeli pod obloukem brány a Rowena se zachvěla. Ardedonne pro ni ztratil všechen svůj půvab. Za branou bylo cítit zvětralé víno, pot a směs zemitých pachů, které se Rowena raději ani neodvažovala pojmenovat. Gareth slezl z koně a podal otěže neznámému panoši. Chlapec si všiml provazu, který Rowenu poutal ke Garethovi a vykulil oči.

Gareth jí zatahal za pouta, jako by měl na vodítku neposlušného psa.

Rowena začala: „Ty jsi…? Kde…?”, ale nemohla najít vhodná slova, aby otázku dokončila.

„Cekala jsi, že najdeš hlavy svých bratrů nabodnuté na bráně? Promiň, ale musím tě zklamat. Rozhodl jsem se, že se mi nemusí zodpovídat ze skutků činěných jejich svéhlavými příbuznými.”

Rowena vydechla úlevou. Ještě nebylo tak pozdě, jak si myslela. Panoši stále hráli kostky na dláždění, jen místo opilého sedláka tu chrápal herold.

Kdo nebyl namol opilý, zaměřil svou pozornost na Garetha s Rowenou. Panoši do sebe tajnůstkářsky šťouchali a

něco si šeptali.

Ze dveří vyklopýtal rytíř a táhl za sebou služku v prostých šatech. Přinutil ji kleknout a začal si rozepínat spodky. Rowena se rychle podívala jinam.

„Však já tě do rána z té tvé stydlivosti vyléčím,” zamumlal Gareth.

234

Roweně ztuhly nohy. Ani nevěděla, že se k ní Gareth otočil, aby viděl, co s ní ta krutá slova udělají. Vzdušné zámky se jí hroutily před očima. Byla vždy přesvědčena, že jí Gareth nemůže udělat nic, co by mu nemohla odpustit. V koutku duše dokonce chovala dětinskou naději, že snad i on jí odpustí, že její pošetilost odbude smíchem, vezme ji do náruče a něžně ji políbí. Srdce se jí sevřelo zármutkem a bolestí. Zatočila se jí hlava.

Gareth si omotal provaz kolem pěsti a přitáhl ji k sobě jako rybu na udici. „Tak pojd, Roweno,” zavrčel. „Nemám zrovna náladu mařit tu čas.”

Vztekle se rozhlédla po nádvoří. „Nesnáším, když se na mě takhle dívají.”

„Brzy se to naučíš. Já jsem také musel.”

Zatáhl za provaz, ale Rowena stála na dláždění jako přibitá. Zatáhl silněji a Rowena se rozkročila a vzpurně sevřela rty.

Gareth se zatvářil tak sladce, až z toho Rowenu strachy zamrazilo. Chytil ji za ramena a zatlačil ji pozpátku do stínů. Do lopatek se jí zaryla kamenná zeď. Podepřel jí hlavu dlaní a ohnul ji přes svou paži v tak temném a vášnivém polibku, že i ten nejbystřejší pozorovatel by odpřisáhl, že jsou milenci, kteří se setkali po dlouhém odloučení. Panoši se nejdříve jenom hihňali, ale pak se bohapustě rozřehtali.

Gareth se od ní odtáhl. Rowena se s ním zoufale prala, ale on si s ní bez viditelné námahy poradil. „Přísahám ti, miláčku,” procedil mezi zuby, „že jestli tak strašně toužíš po mém těle, že už neuděláš ani krok a můžeme se pomilovat přímo tady, jako ostatní.”

Jeho výhrůžku doplnilo šustění brečtanu za nimi. Ozvalo se mužské zasténání plné rozkoše. Rowena zatahala Garetha za rukáv a v němé prosbě se mu opřela čelem o prsa. Gareth ji drsně pobídl k chůzi a nedal na sobě znát, jak je pro něho těžké být k ní krutý.

Do sálu vešel pevným a jistým krokem. Rowenu táhl za sebou. Shýbal se pod spojenýma rukama tanečníků a mířil přímo ke schodišti. Rowena klopýtla a Gareth zatáhl za provaz. Nedíval se napravo ani nalevo. Rowena věděla, že vypadá jako divoška. Vlasy měla rozcuchané a visely jí nepořádně kolem ramen. Koutkem

235

oka zahlédla něco špinavého a usoudila, že to bude její nos. Cáry rubínově červené sukně jí zplihle visely kolem kotníků.

Ve vzduchu se zachvěla poslední nota a cimbál zmlkl. Trpaslík přestal mlátit do bubínku a vytrvalý šepot přešel v hluk.

„Jak se jen opovažuje!”

„Chudinka!”

„Ten bezcitný ničema!”

Z davu se oddělil sir Blaine a postavil se před ně. Tvářil se tak laskavě a starostlivě, že Roweně vstoupily slzy do očí. U lokte se mu jako střízlík krčila Alisa.

Lidé zadržovali dech, aby slyšeli, jak Blaine tiše říká: „Tentokrát mají pravdu, Garethe. Tohle nepřipustím.” Gareth hezky nahlas odpověděl: „Ukradla mi koně a dala ho někomu jinému.”

I Blaine se těch slov zalekl a trhl sebou. Z davu se ozval pohoršený šepot. Alisa se usmála.

Blaine poklekl před Rowenou na koleno a uchopil její svázané ruce do svých dlaní. „Něžná paní, řekněte, že to není pravda! To jste nevěděla, co kůň pro rytíře znamená? Byla jeho cena tak vysoká?”

Rowena se donutila ke křivému úsměvu: „Zdá se, že vyšší než ta moje.”

Gareth je přerušil. „Až se přestaneš válet té zlodějce u nohou, rád bych pokračoval v cestě nahoru.”

Blaine vstal a své štíhlé tělo držel tak důstojně, jak to Rowena nikdy neviděla. „Garethe, já tě prosím! Už kvůli našemu přátelství bys mohl být k této milé dívce milo…”

Gareth zahřměl do ticha: „Těžce se provinila. Ukradla mi koně. Mám si ji odvést nahoru, nebo ji chceš raději nachat pověsit?”

Alisa zatahala Blaina za rukáv: „Nech ji pověsit, Blaine. Pověsme ji.”

Gareth vrhl na Alisu pohled plný ryzího opovržení. Nozdry se mu zachvěly. Blaine couvl od provazu, jako by ho mohl uštknout, a Alisa se schovala za něho.

Gareth se kolem nich protáhl a Blaine pohladil Rowenu soucitně po rameni. Na vrcholku úzkého schodiště se Gareth najednou zastavil a ohromeně zaklel. Rowena mu narazila do zad.

236

Přitáhl si ji před sebe. „Ještě nikdy jsem nemusel překonat tolik překážek, abych dostal ženskou do ložnice. Nemáš náhodou pod postelí schovaného taky papeže?”

Na konci chodby se jako nějaké strašidlo krčila Marlys. Obličej pod zplihlými vlasy měla bílý jako křída. Z hlasu se jí vytratil drzý podtón. „Musím s tebou mluvit, Garethe.”

Lehce přejel Roweně prsty po klíční kosti. „Později.” „Ne, ted.”

Rowena varovně a zároveň prosebně pohlédla na Marlys: „Jestli jsi za mě přišla prosit, tak šetři dechem. Už se za mě dost naprosil Blaine. Bojím se, že bude zapotřebí víc než jenom společenský rozhovor, aby si tvůj bratr vyléčil svou uraženou ješitnost.”

„Něco jako lidskou oběť?” vyštěkla Marlys. „A navíc půvabnou,” řekl mile Gareth. Marlys vyskočila a utíkala kolem nich dolů ze schodů. Potlačovala přitom pláč.

Brzy stáli v komnatě. Gareth zajistil dveře závorou. Sel k oknu a měsíc obkreslil jeho postavu voskově žlutým světlem. Rowena rozpačitě stála u dveří.

„Ty protesty tvých přátel jsou dojemné, že?”

Dívala se na hromadu zmuchlaných prostěradel na posteli. Srdce se jí sevřelo. Byla by raději, kdyby ji na místě zabil, než aby pod ním ležela na péřové matraci, kde ještě včera v noci mohla ležet Alisa. Otočila se a opřela se čelem o dveře. Hrdlo jí svíral pláč.

Ode dveří se ozval žalostný zvuk, který Garetha zasáhl přímo do srdce. Zvedl hlavu a přešel k Roweně. Hrubýma rukama ji objal kolem ramen a kolébal ji jako dítě. Chraptivým hlasem jí říkal slova, při kterých se roztřásla jako osika. „Tvůj ostych by byl přesvědčivější, kdybych si celým svým tělem nepamatoval, jak ses mi bez zábran odevzdala. Nemůžu jíst ani spát. Nemůžu přemýšlet, aniž bych tě v duchu neviděl před sebou. Působíš na mě jako 237

lahodný, ale smrtelný jed, na který není protijed, a já tě musím užívat zas a znovu. Zkouším tě vypudit ze své duše a jednou se mi to bud podaří, nebo zemřu.”

Rowena zaklonila hlavu. Po tvářích jí stékaly slzy a smáčely Garethovi vousy. „Co vlastně po mně chceš, Garethe? Mám křičet, aby mě ostatní slyšeli? Mám si kleknout a prosit tě o milost?”

Otočil ji a přirazil na dveře. Drsně ji políbil. Dosud v ní touha dřímala jako žhavé uhlíky, ale Gareth ji svým jazykem roznítil do plamenů. Vášnivě se líbali a Rowena v duchu cítila, že její touha po něm hraničí s šílenstvím. Koleno jí přitiskl mezi stehna a otevřel si ji pro své surově laskající prsty. Pořád ještě měl na rukou kožené rukavice. Dlaní jí třel cáry šatů o pleť. Dotykem kůže a sametu usměrňoval podle své vůle její žár. Jestliže s ním ze začátku pouze bojovala, ted se mu zmučeně zmítala v náručí. Jednou rukou ji objal kolem boků a zvedl ji. Druhá dlaň mu stále spočívala na horké vlhké tkanině mezi jejíma nohama.

Položil ji na záda na postel a přitáhl ji za boky k okraji. Nohy se jí ted kývaly po obou stranách jeho stehen. Sundal si halenu. Objevila se jeho hrud hustě porostlá tmavými kučeravými chlupy.

„Nemáš charakter, stejně jako tvůj táta,” zavrčel. „Než bys bojovala, raději se odevzdáš muži, kterého nenávidíš.” Bylo to pro ni jako studená sprcha. Jeho jedovatá a nespravedlivá slova ji omráčila. Ležela bez hnutí. Gareth si sáhl na šněrování kalhot. Kdyby tam zrovna neměl ruce, její křečovitý kopanec by ho zasáhl do slabin naplno. Takhle díky létům cviku okamžitě zareagoval a sevřel jí v dlani štíhlé chodidlo.

Tiše a jízlivě se zasmál: „Ale no tak, děvenko. Tušil jsem, že máš v sobě kousek své matky. Jen ji v tobě probudit!” Rowena se posadila a vyškubla se mu. „Vy dva jste se k sobě hodili.”

Vlezla zpátky na postel, co nejdál od Garetha. Lezl po kolenou za ní. „Zdědila jsi po ní nestálé srdce a schopnost podvádět a zradit. Zřejmě přišel čas, abych tě naučil některé její další triky.” „Jako je ona naučila tebe?” vrátila mu to Rowena Chtěla se vymrštit z postele a utéci před zlým démonem, kterého kdysi považovala za svého milence. Gareth jí ovinul ruku kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. Pak ji svým tělem srazil obličejem

238

do polštářů. Rowena se zhluboka nadechla a chtěla zaječet, ale než stačila vykřiknout, zakryl jí dlaní ústa. Mezi zuby ucítila kůži rukavice.

„Jestli tu budeš vřískat, přivoláš Blaina s celou jeho tlupou. Nemysli si, že by si za svou dvornost nenechal zaplatit. Chceš dělat děvku jednomu nebo dvěma mužům?”

Rowena padla obličejem zpátky na péřovou matraci. Celou křivkou svých útlých zad mu říkala, že se vzdává. Gareth ji otočil k sobě a oba měli v očích stejnou hořkost.

Klouby ruky ji s bolestnou něhou pohladil po tváři. Rty jí přejel po vláscích na spánku, jemných jako cukrová vata.

„Jak ti tohle budu moci odpustit?” zeptala se.

Políbil ji do důlku pod krkem. „Jestli jsem vrah, proč bych se o to měl zajímat?”

Rowena toužila všechno mu prozradit. Držela však jazyk za zuby, i když si dobře uvědomovala, jakou cenu bude za své mlčení muset zaplatit.

Poddajně mu ležela pod rukama, když jí rozepínal háčky na živůtku a ani se nezachvěla, když si pak žhavým zrakem prohlížel její nahé tělo.

Na bradavkách ucítila cizí dotyk kožených rukavic. Uhnula, ale citlivé vrcholky se samy od sebe napjaly a vztyčily. Gareth sklonil hlavu, nejdřív k jedné a potom k druhé bradavce. Vzal je do úst a jemně je sál, až mu Rowena vjela rukama do vlasů. Zvedl rozcuchanou hlavu a přes dva vrcholky, postříbřené měsícem a potažené jinovatkou slin z jeho vlhkých úst, se jí podíval do očí.

Stáhl si rukavice.

Drsnými prsty jí sklouzl mezi nohy a začal tam s nimi s neuvěřitelnou něhou čarovat. Díval se jí přitom do tváře, zaujatý záblesky rozkoše, které už před ním nedokázala déle skrývat. Vnořil se do ní jedním prstem a konejšivě ji uvnitř laskal a chladil její vlastní vlhkostí. Tělo se jí napjalo a zachvělo. Pomalu a mučivě ji přiváděl do extáze a připravoval ji na další, hlubší naplnění, které mělo přijít. Rowena zavřela oči a řasy se jí chvěly na rozpálených tvářích. Hlavu otáčela ze strany na stranu. Korálové červenými hebkými rty neslyšně něco šeptala do podušky svých zlatých vlasů. Garethovy prsty spřádaly v šíleném tempu své

239

kouzlo. Pak se jejího těla zmocnilo chvění, daleko prudší a hlubší než předchozí.

Šíje se jí vyklenula do oblouku. Potlačila výkřik a dopadla zpátky na postel. Gareth ucítil, jak se mu slabiny křečovitě napjaly. Vytáhl své prsty ven. Jemně a škádlivě je otíral Roweně

0 bradavky. Otevřela oči. Měla je potemnělé a zamžené vášní

1 hořkostí. Gareth do ní naposledy vklouzl prstem. Pak jí s ním lehce přejel přes měkké rty a ozdobil je lesklým, nade všechno opojným nektarem. Rowena ucítila pronikavou vůni kůže. Gareth jí přitiskl své rty na ústa. Splynuli spolu v polibku a vůně i příchuť toho, jak se mu bezvýhradně odevzdala, je spojily poutem pevnějším než smrt.

Kolenem jí odtáhl stehna od sebe. Sotva si stačil spustit spodky přes boky a Rowena už cítila vrcholek Garethova mužství, které mělo následovat pulzující stezku jeho prstů. Dráždivé se o ni třel, ale držel se zpátky. Rowena mu schovala obličej na krku a jemně mu sevřela mezi zuby klíční kost. Uslyšel, jak zasténala. Propletl své prsty s jejími a přitiskl jí dlaně na své hebké, a přece jako ocel tvrdé mužství. Pak do ní zprudka a hluboko pronikl. Rowena se ho pevně chytla za ruce.

Gareth se jí zmocňoval mučivě krásnými pohyby a činil ji tak svou. Každý z těch pohybů byl delší a hlubší než předchozí a Rowena se nakonec rozechvěla, naplněná tolik , že už ani nevěděla, kde končí její tělo a jeho začíná. Gareth se pohyboval nad jejími boky. Zrychlil se mu dech, až konečně ztratil nad sebou vládu. Z hrdla se mu vydralo zasténání a vstříkl do ní své sémě. Rowena se proti němu vzepjala a klesla zpátky na postel, zdolána jeho silnou touhou.

Měsíc pomalu zapadal jako bledá perla do černého moře a vrhal poslední paprsky na podlahu, kde ležely rukavice, spodky a sametové šaty.

Gareth si přitáhl Rowenu doprostřed postele. Díval se jí do tváře. Prsty jí pročísl rozcuchané vlasy a jeho nehty ji přitom přejely po kůži jako něžné nože. „Kdysi jsem před tebou na kolenou složil přísahu.” Zapletl jí prsty do vlasů. Rowena chtě nechtě

240

sklouzla pod tlakem jeho ruky po neúprosných tvarech jeho těla, až se líčkem ocitla na jeho hladkém, horkém stehně. Skryla svůj zahanbený ruměnec pod vlasy. Nechtěla, aby si Gareth všiml, že se červená. Gareth natáhl ruku a vzal ji za bradu. Musela se mu podívat do očí. „Ted, má rozkošná paní, můžeš přísahat ty mně.”

Rowena vykulila oči. Pořád ještě byla malátná po jejich předchozím milování, a tak se nechala přesvědčit. Rukama i tělem ji něžně zasvěcoval a ona se mu ústy i rty podvolovala, až se mu z hrdla vydralo hluboké, obrovské zasténání z rozkoše. Zaklonil hlavu a zaťal zuby v extázi, staré jako lidstvo samo. Vykřikl touhou po své milence, aniž přitom potřeboval slova. Roweně se jásavě rozezpívala krev v žilách.

Měsíc unikal mračnům, která se sbírala daleko na obzoru. Rowena ležela s tváří zabořenou v ohybu Garethovy paže. Rukou jí bezmyšlenkovitě kreslil na plochém zpoceném bříšku obrázky a části slůvek.

„Už pro mě nebudeš hledat ženicha, že ne?” zamumlala mu do paže. Garthovy prsty se zastavily v něžném pohybu. Zavrtěl hlavou.

„A že mě nenecháš odejít, až přijde léto?”

Zvedla k němu oči a Gareth ji pevně objal kolem krku. „Nikdy tě nenechám odejít.”

Oči jí při zvuku toho hlubokého hlasu potemněly zoufalstvím. Kdysi se modlila za to, aby to od něho uslyšela, ale to by ta slova nesměl prohodit tak temně a hrozivě, více s nenávistí než s láskou. Potlačila slzy, převrátila se na břicho a spojila se s ním, divoce a prudce, až z toho byla jako opilá a nemusela už vůbec na nic myslet.

Rowena se ospale dívala, jak se úzkým okénkem do komnaty plíží šedý úsvit. Kdesi v dálce se rozezpíval nějaký kokrháč a pak se zasněně odmlčel. Podívala se na muže vedle sebe, jako by ho viděla poprvé. Do čela mu spadla rozcuchaná kadeř. Ve spánku

241

se mu vyhladily vrásky kolem úst, ale ve chvíli, kdy ho Rowena pozorovala, mu přes rty přeběhl úsměšek, jako kdyby ani ve spánku neměl klid. Nemusela být u toho, jak se trápí. Měla dost svých bolestí. Odstrčila mu koleno ze svého stehna a vyklouzla zpod jeho těžkého těla.

Přetáhla si přes hlavu Garethovu halenu. Byla z těžkého kamelotu, škrábala ji na nahém těle a sahala jí až po kolena. Zastavila se u dveří, vrátila se a přikryla Garethovo natažené tělo prostěradlem. Obrátil se na bok, přitáhl si pod bradu její polštář a něco nezřetelně zamumlal.

Ve velkém sále se všude po podlaze válela spící těla, jako by padla za oběť nemilosrdnému radovánkovému moru. Rowena překročila služku ve špinavé sukni. Ležela tu s rozhozenýma rukama a nohama a tváří spočívala na zadku podobaného pážete.

Vyšla z hradu a nadechla se vlhkého ranního vzduchu, který nekazily výpary kyselého vína a pach nemytých těl. Zastavila se u padacího mostu. Skrčila bosá chodidla na prknech plných třísek a toužebně se zahleděla ke stájím. Chtěla hledat útěchu ve společnosti svých bratrů, ale ted už věděla, že je od sebe dělí daleko víc, než jen hluboké bláto na kolbišti.

Mezi ní a Garethem se otevřela propast, která se po včerejší dlouhé noci ještě více prohloubila. Gareth využil její lásky jako zbraně a pokořil ji. Díky své tajemné zkušenosti z ní dostal výkřiky, které jako by jí ani nepatřily. Měla sto chutí i odvahu utéct za bratry, ale hned ji to přešlo, když si představila, jak by se asi tvářil Malý Freddie, kdyby ji uviděl polonahou, s rozcuchanými vlasy a oteklými rty. Věděla, že Gareth na ní zanechal nové viditelné stopy. Mezi nohama stále ještě cítila něžnou bolest.

Zachumlala se do haleny a v duchu si přála, aby si nezapomněla šál. Rána bývala pořád mrazivě chladná. Obzor se zatáhl a ve vzduchu byl cítit déšť.

Rukou se opřela o kamennou zed a vylezla na úzkou římsu nad příkopem. Posadila se a klátila nohama nad tmavým zrcadlem vodní hladiny. Přes jezero putovala v bílých závojích mlha a zahalovala most. Za jak dlouho by došla do Revelwoodu, kdyby ted vyrazila? A jak dlouho by trvalo Garethovi, než by si pro ni přišel a dotáhl ji zpátky?

242

Nikdy tě nenechám odejít.

Pořád ta mrazivá slova slyšela v hlavě. Gareth de Crecy by ji mohl do smrti držet na Caerleonu. Představila si, jak sedí sama v opuštěné věži a oknem se dívá, jak si Gareth na Caerleon přivádí manželku, která mu rodí syny, a jak potom stárne, šediví a pomalu zapomíná na zaslepující vášeň, která ho kdysi s Rowenou spojovala.

Na hladině příkopu se pohupovalo něco mléčně bílého. Rowena zamžourala. Neklame ji zrak?

Klekla si a nahnula se, kam až jí odvaha dovolila. Připlul k ní okraj té bílé věci. Zaváhala a pak natáhla prsty. Netušila, jestli jsou Blainovy ryby dlouhé jeden palec nebo velké jako velryby. Zhluboka se nadechla a chňapla po předmětu.

Sevřela prsty kolem hladkého válce a vytáhla ho s mohutným cáknutím z vody. Byla to kost. Dlouhé štíhlé prsty byly dosud zapleteny do strun dřevěné loutny. Z hrdla se jí vydralo pronikavé zaječení, které prolomilo ranní ticho.

Křičela a křičela, dokud jí Blaine nevypáčil tu věc z ruky. Vzal ji do náruče a přitiskl jí tvář ke svému rameni. 243

23

Správce přiběhl do obytné věže. U pasu mu divoce zvonily klíče. Zvědavě se zadíval ke krbu a Rowena mu jeho pohled bez mrknutí oka vrátila. Uhnul očima. „Mylorde, mylorde, oni stojí před vraty a ječí jeden přes druhého! Co mám dělat?” Blaine se procházel po komnatě a správce klusal za ním a lomil rukama.

„Pošli je k čertu,” procedil Blaine mezi zuby.

Správce zrychlil krok. „Ale oni nechápou proč, sire Blaine. Nejdřív jsme je připravili o spánek a pak jsme je vyhodili z hradu jako prašivé kočky. Nejmíň polovina z nich je ještě opilá. Mají odpornou náladu a šíří se mezi nimi hnusné drby. Dveře Ardedonnu se ještě nikdy před nikým nezavřely ani před rytířem, ani před poddaným.” Zlověstně

ztišil hlas. „Začíná pršet. Slyšel jsem, jak se shánějí po beranidle.”

Blainovi došla trpělivost. Otočil se a popadl správce za límec. „Jsi přece správce, ne? Vytáhněte padací most. A spusťte tu zatracenou mříž.”

Muž zamrkal. „No jo, padací mříž. Úplně jsem na ni zapomněl. Už tam letím, snad nebude zrezivělá.”

Blaine ho pustil a on odpelášil, šťastný, že má konečně před sebou jasný úkol. Blaine si odfoukl a prohrábl si vlasy. Vypadal víc jako třináctiletý zmatený kluk než jako sebejistý třiatřicátník. Na bledých tvářích měl pihy.

Rowena se choulila u krbu. Blaine podřepí a vtiskl jí do ledových rukou teplý hrnek.

„Pivo by pro vás bylo lepší. Jestli nesnášíte jeho chuť, nechám ho okořenit skořicí.”

Rowena vděčně svírala hrnek a vdechovala páru, která z něho stoupala. „Ne, díky. Chtěla jsem mléko,” zajektala zuby.

244

Sfoukla z povrchu škraloup a pořádně se napila. Hrdlem jí proteklo lahodné teplo a vlilo jí do těla novou odvahu. Blaine přes ni přetáhl pokrývku a neohrabaně ji poplácal po rameni.

Venku bylo slyšet ohlušující zařinčení řetězů a potom rytmické sténání kladky, kterou dosud nikdo nikdy nepoužil. Masivní mříže se začaly spouštět dolů a skřípaly tak, že z toho Roweně trnuly zuby.

„Dej pozor na tu kliku, Owene,” ozval se rozechvělý výkřik.

„Držím ji, kamaráde! Ach, Bože!”

„Uhněte!”

„Dávej pozor, kam šlapeš!”

Bylo slyšet, že lidé venku ustupují. Pak špičaté mříže narazily o kameny. Jejich zařinčení se neslo ozvěnou, až nakonec zaniklo. Blaine se zatvářil jako dítě, kterému vzali oblíbenou hračku.

Za železnou mříží byl správce se svými lidmi v bezpečí. Znovu otevřeli hlavní vrata. Déšť bušil do dláždění a každé zahřmění znělo jako zapráskání bičem. Hradem zabouřil nesouhlasný řev. Rowena zčervenala a zachumlala se ještě víc do pokrývky, když se ze vzteklého hluku vydělovaly jednotlivé výkřiky:

„Vydejte nám vraha!”

„Spravedlnost za Mortimera!”

„Pověste temného rytíře!” Blaine přešel bleskově komnatu.

„Dobrý Bože, jen pojďte dál, sire Borisi.” Blaine se znovu objevil ve dveřích. Táhl za sebou šedovlasého rytíře.

Muž si promnul červené oči a konečně je upřel na Rowenu. Po ránu vypadal lépe, než většina obyvatel Ardedonnu, i když měl halenu obráceně a na rukou jenom jednu rukavici. Rowena schovala bosé nohy pod pokrývku a uvědomila si, že nemá žádné právo posuzovat oblečení druhých, když sama má na sobě jen Garethovu halenu a Blainovu pokrývku.

„To je ta dívka?” zeptal se muž Blaina.

„Ano.”

Sir Boris se jí zdvořile uklonil. Rowena si pomyslela, že si ani takovou poklonu nezaslouží, když je oblečena jako

nějaká kuplířka z londýnských loděnic.

245

Blaine se neobtěžoval, aby je vzájemně představil. „Jsem na rozpacích, sire Borisi. Co mám dělat?”

„Jsem tu z těch zhýralců nejstarší a nejmoudřejší, takže bych ti měl asi poradit. Mohl bys zavolat otce?”

„Obávám se, že ne. Je mrtvý.”

„Ach, promiň, já zapomněl. Hmmm.” Sir Blaine si uhladil šedé vlasy. Sem tam měl ještě některé z nich černé. „To je zlá situace. Sir Bryan by určitě věděl, co s tím. Pomohl Garethovi, když se posledně dostal do podobné bryndy.” Rowena se dopálila. „Proč si každý myslí, že se Gareth do čehokoli vždycky dostane vlastní vinou? Třeba ho do toho někdo namočil.”

Sir Boris se po ní podíval, jako by ji viděl poprvé. „Víte, děťátko, musíte pochopit, čemu ti lidé celá léta věřili. Každý slyšel, jak Gareth Mortimerovi vyhrožoval, a nebylo to poprvé. Jeho povaha je stejně špatná jako jeho pověst.” Rytířovy laskavé šedé oči a neotřesitelný klid ji děsily víc než vzteklý řev davu. Vstala a pokrývka jí sklouzla z ramen. „Vy byste neměl špatnou povahu, kdybyste musel celý život snášet drby a narážky?”

„Mortimerovy kosti přenesly celou záležitost za hranice pouhých drbů, Roweno,” řekl Blaine. „Včera v noci tu zemřel

člověk.”

Rowena se k němu otočila. „A vy si myslíte, že ho Gareth zabil?”

Blainovi se v očích mihl stín. „Je mi jedno, jestli to byl on nebo někdo jiný,” řekl nakonec. „Stejně ho tomu ječícímu davu nevydám.”

„Chlapík. Přesně to samé si myslím já.” Sir Boris ho popleskal po rameni. „Uspořádáme soud, než ho ta sběř stihne oběsit. Pošleme pro královy nejlepší rytíře.”

„A oni mě můžou pověsit?” Gareth se opíral o rám dveří a tvářil se domýšlivě jako vždycky. Rowena by byla ráda

věděla, jak dlouho už tam stojí.

Setkali se očima. Polaskal ji pohledem, ale v obličeji měl náznak nejistoty. Vznášel se mezi nimi přízrak včerejší noci, temné a neproniknutelné jako jeho oči. Rowena se mu do nich nedokázala dívat. Připomněla si, jak využil její tělo i touhu jako zbraň, aby

246

ji potrestal. Měla pocit, jako by se jí kolem srdce utáhly ocelové struny.

Gareth zkřivil ústa v hořkém napodobení úsměvu. „Kteří dobří rytíři mě mají obhajovat, sire Borisi? Myslím, že jsem z okna zahlédl sira Damiena a sira Leitchfielda. Oba tam poskakují a žádají mou hlavu. Budou předsedat tribunálu?” Vešel nedbalým krokem do komnaty a opřel se bokem o okraj stolu.

Sir Boris si odkašlal. „Garethe, musíš jejich postoj pochopit. Mortimer byl velmi známý pěvec. Už jako chlapec to byl miláček dvora a králův hýčkaný oblíbenec.”

„A také oblíbenec tolika baronů, že bych je ani nespočítal.”

„Měl své slabé stránky jako každý jiný, ale mnohonásobně je překonával svým uměním. Ať už ty slabosti byly jakékoli.”

„Hrome, Garethe!” vybuchl Blaine. „Nebuď prostořeký. Sir Boris se ti snaží pomoci.”

Sir Boris zvedl z podnosu džbán a naplnil si pohár. Ruce se mu třásly. Rowena v tu chvíli strašně toužila s Garethem zatřepat, jako to před chvílí udělal Blaine.

Sir Boris se zašklebil na teplé mléko. Ani se nenapil a odložil pohár. „Lidé mají pocit, že jim Mortimer patřil. Uměl čarovat slovem i hudbou. Svými baladami byl tak trochu jejich mluvčím. Rádi přehlíželi jeho pletky, dětinské záchvaty rozmrzelosti a…”

„To, že hrozně pil?” doplnila tiše Rowena.

Sir Boris se otočil na patě a podíval se na ni. „Už mě to také napadlo, dítě. Třeba prostě spadl do příkopu.” Potřásl hlavou, jako by si chtěl pročistit myšlenky. „Jenže my tu máme kolem sta svědků, kteří slyšeli, jak Mortimer zazpíval svou poslední baladu. A také slyšeli, jak mu sir Gareth vyhrožuje, a viděli, jak Mortimer opouští sál. To bylo naposled, co ho někdo viděl živého.”

Gareth mu chladně zatleskal. „To zní také jako pěkná balada. Tolik dramatických vloh promrhaných na jednom rytíři!”

Rowena ho nechtěla ani tolik bránit, jako spíš umlčet jeho ostrý jazyk. Proto honem řekla: „Sir Gareth nemohl Mortimera zabít. Celou noc byl se mnou.”

Sir Boris se na ni podíval tak soucitně, jako by se právě přiznala, že spala se zlým obrem. ‘ 247

Gareth se krátce a nehezky zasmál. „Vaše oddanost mě dojímá, mylady, ale kvůli mě nemusíte lhát. Každý viděl, že ze sálu odcházím sám. A zrovna tak nás každý viděl, jak se vracíme spolu.”

Rowena zrudla.

Sir Boris pečlivě vybíral slova. „Čím méně se bude mluvit o této mladé dámě, tím lépe. Stejně už jsem slyšel jak bych to řekl dost nechutné zvěsti. Není třeba je lidem připomínat, jenom by to ještě víc rozdmýchalo jejich vztek a vám by to, slečno, pokazilo pověst.”

Garethovi spadla na chvíli maska z tváře. Uvědomil si tíhu zvěstí, které sám rozšířil, aby potrápil Lindsey e Fordyce.

„Do toho vám nic není. Jestli tak strašně chtějí mou hlavu, ať začnou obléhat Caerleon.”

Blaine se narovnal v křesle. „A co jestli si s sebou přivedou Edwardovu armádu? Co potom, Garethe? Bude z toho občanská válka? Nemůžeš přece bojovat s celou Anglií.”

„Proč ne? Dělám to celý život.”

Sir Boris konejšivě položil Blainovi ruku na rameno. Pak se podíval na Garetha. „S velikou lítostí, synu, musím navrhnout, abychom tě uvěznili, dokud nepřijedou rytíři. Uklidní to ty krvežíznivce venku za vraty.”

Gareth se prudce otočil. Bylo na něm vidět, jak každým coulem svého těla potlačuje zuřivost. Náhle vypadal ještě vyšší a mohutnější než obvykle. Uvěznit takového obra byl stejně směšný nápad jako chtít spoutat bouři zuřící nad střechami Ardedonnu.

Gareth se odlepil od stolu a výsměšně přikráčel k Blainovi. Nastavil mu ruce. „Odved mě do žaláře, příteli.” Blaine mu do nich plácl a odstrčil je stranou a také sir Boris se zatvářil rozpačitě. „Myslím, že bude stačit, když zůstaneš ve své komnatě. Pověřím svého syna, aby tě hlídal.”

Gareth vesele chytil sira Borise kolem ramen a odváděl ho z komnaty. Zatáhl ho do debaty o nejnovějších pravidlech rytířských turnajů.

Blaine si jednou rukou zakryl obličej. Ozval se varovný výkřik a na podlahu žuchlo nějaké těžké tělo. Rowena se rozběhla ke

248

dveřím. Na kamenech leželo Garethovo zhroucené tělo. Zděšeně vykřikla. Poklekla a vzala si jeho hlavu do klína. „Co jste mu to udělal?”

Nad Garethem stál zmatený mladý rytíř. Nesměle pohlédl na široký meč, který držel v ruce. „Viděl jsem, jak sevřel tátovi krk. Praštil jsem ho po hlavě.”

„Ty lumpe, vždyť jsi ho mohl zabít!” řekla Rowena tak opovržlivě, že mladý muž zbledl.

Něžně odhrnula Garethovi vlasy z čela a broukala mu slůvka útěchy, i když je nemohl slyšet. Měl zavřené oči a vypadal mírumilovně, jako by spal.

Sir Boris si třel krk a křečovitě polykal. „Bylo to tak, jak ten chlapec říká. Udělal dobře.”

11Řekla bych, že Gareth vás chtěl určitě také zabít. Možná ho posedlo vražedné šílenství a chce nás tu povraždit všechny.” Rowena naklonila hlavu a políbila Garetha na ucho. Bránila se, když ji od něho odtrhli.

Poklekl před ní Blaine. „Samozřejmě, že nechtěl sira Borise zabít. Přece Garetha znám. Chystal se utéct a přesunout celý boj pryč z Ardedonnu. Ale já vám přísahám, Roweno, že jestli se Gareth dostane ven z jeho bran, někdo zemře. A klidně by to mohl být on.” Jemně ji pohladil po tváři, aby trochu zmírnil účinek svých drsných slov. „Nechte mě, abych Garetha ochránil před Garethem.”

Rowena svěsila paže. Tři muži zvedli opatrně bezvládné tělo a odnášeli ho od ní pryč slabě osvětlenou chodbou. Nikdo z nich se jí nepodíval do očí.

Aby Rowena přesvědčila syna sira Borise, že musí Garetha okamžitě vidět, stačilo jen zatočit sukní a nesměle se usmát. Mladý rytíř se za ní omáměně díval, jak jde šerou chodbou. Obdivoval ji za odvahu, s kterou čelila takovým životním zkouškám. Možná by si měl o siru Garethovi poopravit mínění. Jistě není tak špatný, jak o něm říkají, když dokázal, aby ho tahle okouzlující osůbka tak bezvýhradně zbožňovala. Vzpomněl si, jak na něho zablýskla očima, když klečela nad Garethovým nataženým tělem. V duchu snil o tom, jak v jejím klíně leží sám. Proklouzl tiše za roh. Slíbil jí přece, že s Garethem bude moci být sama.

249

Místnost, která na Ardedonnu mohla nejlépe sloužit jako vězení, byla samostatná cela, do které se vcházelo z chodby kuchyňského křídla. Jako jedna z mála komnat na hradě měla železný zámek. Přechovávala se v ní sůl a jiné vzácné koření. V těžkých dubových dveřích bylo zamřížované okénko.

Rowena se vytáhla na špičky a podívala se skrze mříže. Hořela tam lojová svíčka. Chvíli jí trvalo, než rozeznala, že ve stínu sedí na sudu mužská postava.

„Garethe?”

„Nemůžeš se dočkat, až mě pověsí?”

Gareth švihl svýma dlouhýma nohama, otočil se k ní a po tváři mu přelétl bolestný výraz. Ve světle svíčky vypadal jeho obličej jako špičatý reliéf. Poškrábal se za krkem. „To prokleté štěně mě málem zabilo.”

Rowena vrazila nos mezi mříže. Kolem stěn ležely veliké bedny a sudy. Ucítila pronikavou vůni zázvoru a hřebíčku.

„Folio se vrátil,” řekla. „Přiběhl sám, v dobré náladě a pyšně potřásal hlavou, jako by se ani nestyděl, že si vyrazil na výlet bez svého pána.”

Rozhlédla se po šeré cele. „Je to tam uvnitř hrozné?”

„Docela to jde. Ještě jsem nenašel lebky dřívějších vězňů a Blaine mi sem dal i polici. To tě asi mrzí, co?” Rowena se chytila chladného železa mříží. „A ty si zase myslíš, že jsem pomstychtivá.”

Gareth sklouzl ze sudu a zlehka přikryl svými prsty její ruce kolem studených mříží. Svět se s ním zatočil a jediným pevným bodem pro něho náhle byla její teplá hebká pleť. Cekal, že před jeho dotykem uskočí, ale ona se ani nepohnula.

„A proč by ses neměla mstít? Včera v noci jsem přece dostál své pověsti, ne?”

„Odpovíš mi na jednu otázku?”

„Dlužím ti mnohem víc.”

„Když Elayne zemřela, proč ses před nikým nehájil?”

Gareth sklonil hlavu, až se jejich čela dotýkala a něžně se otřel svým nosem o její. „Otec mě vychovával, abych byl nejlepším ze všech mužů. Měl jsem být nejsilnější, nejmoudřejší a nejlaskavější rytíř, kterého kdy Anglie měla.

Prvním polibkem s Elayne jsem 250

pohřbil všechny jeho sny 0 cti. Otec se zadusil vlastní krví tu noc, kdy jsem s Elayne spal. Prohlásili mě za vraha a já to tak cítil.”

Rowena mu rychle a pevně stiskla prsty. Odstoupila ode dveří. „Všechno dobře dopadne, Garethe.” Gareth se napřímil. „Já vím. Pověsí mě a ty budeš volná.”

Zavrtěla hlavou a rychle se podívala na konec chodby. Ztišila hlas. „Oni tě nepověsí. Když dokážu, že jsi nezabil Elayne, každému dojde, že ten hlupák Mortimer se skutálel z padacího mostu sám.”

Ve slabém světle svíčky bylo vidět, jak Gareth zbledl. „Zbláznila ses?”

Uvědomil si, co vlastně řekla, a její slova mu pronikla do temného srdce jako paprsek světla. Zahřála ho tam, ale také krutě zabolela. „Takže ty jsi včera v noci nevěřila, že jsem vrah? A já myslel… proč jsem …”

„Cože? Ty, a zabít mě? Pchá! Vždyť bys mi ani nedokázal pořádně nařezat!”

Gareth zkusil prostrčit ruce skrz mříže, ale dostal ven jenom prsty. Výhružně je zkřivil. „Na to nespoléhej. Kdybych na tebe ted dosáhl, klidně bych ti zakroutil tvým pěkným krčkem.”

Zahrozila na něho prstem. „Mírni se.”

Zavrčel a zacloumal mřížemi. Pak se otočil a začal přecházet kolem zdí úzké komnaty. „Kdo, Roweno? Kdo si myslíš, že ji zabil?”

„Ted ne. Až přijde čas.”

Její hlas přicházel jakoby z větší dálky. Gareth se vrhl ke dveřím.

„Roweno!” zařval. „Dostaň mě ven. Ty blázínku! Opovaž se dělat něco nebezpečného!” Dolehla k němu melodická dopověd. „Jaképak nebezpečí, mylorde. Já jenom hledám pravdu.”

Klapot střevíčků utichl. Gareth bušil a kopal do dveří a klel. Pak začal řvát a řval až do ochraptění. Potom nastalo v komnatě děsivé ticho. Nešťastný mladý strážce se polekal, že vězně ranila mrtvice, a odešel pro sira Blaina.

251

24

Lidé se spokojeně rozešli, poté co byl Gareth uvězněn. Brány Ardedonnu se znovu otevřely.

Rowena procházela mezi dvěma zdmi opevnění. Do střevíců se jí dostala blátivá břečka, ale ona si toho nevšímala. Mezi mraky vykouklo slunce a objevila se jasně modrá obloha. Slunce kreslilo na spodek mraků stříbrné a zlaté pruhy.

Nahlédla do maličké kaple a zavřela za sebou dveře, ještě pořád oslněná z té záře venku.

V kamenné kapli se stále držel zimní chlad. Pomalu a obtížně se rozkoukávala. Byla tu skoro tma, jenom zaprášeným oknem nad oltářem sem pronikaly tenké sluneční paprsky. Páchlo to plísní a zatuchlinou.

Od oltáře se ozvalo tiché zavrčení.

Rowena při tom zvuku ztuhla a vlasy na krku se jí naježily. Pak uslyšela temné zasténání.

„Proklínám tě, Bože!” nenávistně vybuchl chraptivý hlas.

Rowena vykoukla nad opěradlem lavičky. V slunečních paprsích se vznášela zrnka prachu. Jakási fúrie v černém a stříbrném odění mstivě pustošila zaprášenou kapli a spílala Bohu. Tvář jí zakrýval závoj zcuchaných vlasů.

Rowena poznala Marlys. Dívka držela kříž, jako by čekala, že za ní stojí samotný Bůh s bleskem v ruce, aby ji potrestal za její rouhání.

„Jestli jsi čekala Všemohoucího, musím tě zklamat.” Rowena jí položila ruku na chvějící se rameno. Mezi prameny tmavých vlasů zahlédla její oči, pláčem nateklé a plné zloby. „Co tu, k čertu, chceš? Přišla jsi mi říct, že ho pověsili?” 252

„Kdyby to udělali, nenáviděla bych tě za to, že ses v té době krčila v kapli.”

Marlys si rázně oprášila halenu. „A to bys chtěla, abych si raději oblékla bílé šaty a půvabně plakala Blainovi na rameni, až by se můj bratr houpal na šibenici?”

„To je hloupost. Nemáš bílé šaty a neumíš půvabně plakat.”

„Tak co chceš?”

„Chci pomoci Garethovi.”

Marlys pohrdavě zafrkala. „Nejspíš mu chceš co nejrychleji pomoci do oprátky.” Rowena bezmyšlenkovitě kreslila do prachu na oltáři kolečka. „Vím, kdo zabil Elayne.”

Marlys zacukalo ve tváři. Pokrčila rameny. „Podle toho, co dnes ráno venku lidi vykřikovali, to ví každý.” Rowena se na ni zářivě usmála. „Ale my víme, že nemají pravdu, co?”

Marlys se hlubokým hlasem zasmála. Roweně přejel mráz po zádech. „Tak kdo myslíš, že tu běhnu zabil?”

Rowena s mírnou zvědavostí nadzvedla obočí. „Pročpak jí říkáš „běhna”? Gareth mi vyprávěl, jak jsi ji zbožňovala.”

„To se tedy spletl.” Rowena neříkala nic a Marlys váhavě pokračovala. „Když kolem té hezké dámy nebyl nikdo, s kým by si mohla pohrát, zavolala do svých komnat mě. Zaplétala mi svými dlouhými krásnými prsty vlasy, ale posílala mě pryč, hned jak se jí nabídlo jiné rozptýlení.”

„Jako třeba Gareth?”

„Jako Gareth.” Marlys se trochu usmála. „Jenže já jsem tam někdy zůstala. Myslela si, že jsem pryč, ale nebyla to pravda.” „Schovávala ses ve skříni.”

Marlys potřásla hlavou. „Mohla jsem je odtud pozorovat. Viděla jsem, jak ho učí dvorným způsobům a hudbě, a přitom ho pomalu láká do své rozkošné a jedovaté pasti. Nejdřív se bránil, jako když se moucha chytí do lepkavé pavouci sítě, ale dost brzo to vzdal. Kdo by odolal takové líbezné paní? Můj bratr měl pro milování vlohy. Rychle se učil a dělal málo chyb. To ti ale nemusím vykládat, že ne?” Marlys se k Roweně otočila zády a pevně se chytila okraje oltáře.

253

„Byla jsi ve skříni tu noc, kdy zabili Elayne? Viděla jsi Garetha, když tam přišel?”

Marlys nahrbila ramena a hořce se zasmála. „Měla jsem všechno jako na dlani. Viděla jsem, jak tvůj otec vlezl oknem do komnaty a pak zase vyletěl stejnou cestou ven, když dovnitř vtrhl Gareth. Gareth pak vytasil na Elayne meč, ale jen jí ho upustil k nohám. Elayne se vrhla na postel a plakala, jako by jí to zlomilo její černé srdce.”

Rowena popadla Marlys za loket. „A potom?”

„Zabila jsem ji, pak jsem tě zvedla z jejího ztuhlého krvavého klína a odvezla tě k tvému tátovi.”

Prudce se otočila k Roweně. Ta sebou trhla, jak ji znovu zasáhla krása, kterou Marlys nikdy nedokázala dokonale skrýt. Pohlédly si do očí a Marlys se na ni zeširoka líbezně usmála.

Rowena se stále držela věci. „Musíš to Garethovi říct. Už vytrpěl dost a jako trest to stačí. A včera v noci jsem byla potrestána i já, protože jsem mlčela. Jak dlouho to takhle může jít dál? Vždyť ti tenkrát bylo devět, byla jsi jen malá ublížená holka. On ti určitě odpustí.”

Marlys se ušklíbla. „Jsi stejně hnusná jako Mortimer. Vždycky vytahoval na světlo staré záležitosti a dával jim nový kabát.” „Mortimer?” Rowena zalapala po dechu. O krok ustoupila. „Roweno,” řekla varovně Marlys.

Otočila se a chtěla utéct ven, ale než doběhla ke dveřím, srazila ji Marlys svým tělem na dlaždice. Namotala si kolem ruky její vlasy a velkou silou jí zvedla hlavu z podlahy.

„Hlavu vzhůru, štěně. Zkus jen jednou zakňourat, a je po tobě.” Rowena ucítila na krku chladné ostří nože a poslušně se vzdala. 254

25

Marlys a Rowena šly ruku v ruce kolem hradeb a vesele štěbetaly.

„Co bude dál, Marlys?” procedila Rowena mezi zuby. „Zapíchneš mě jako Elenu, nebo hodíš do příkopu jako Mortimera?”

Procházely hlavními vraty a Marlys přátelsky zamávala na vrchního vrátného. Tiskla při tom Roweně špičku své dýky mezi žebra. „Mortimer nikdy nevěděl, kdy má držet svůj ostrý jazyk za zuby.”

Rowena se toužebně podívala ke stájím. „Bez koně se daleko nedostaneš.” Ostří propíchlo tenkou látku šatů a zapíchlo se jí do kůže. Rowena vyjekla.

„Zdá se, že ty a Mortimer jste měli mnoho společného.”

Přecházely padací most. Rowena se dívala přímo před sebe, aby ani koutkem oka nezahlédla mastnou lesklou hladinu příkopu. Vydechla úlevou, když se ocitly ve vlhké trávě za mostem. Dlouho jí to ale nevydrželo. Scházely dolů ze svahu a Marlys zdvojnásobila tempo. Rowena si uvědomila, že všechny její naděje zůstaly na hradě. Při každém kroku ji pod paží rýpala ostrá dýka.

Marlys si přestala hrát na laskavou a pořádně do Roweny strčila. Roweně ujely na mokré trávě nohy. Marlys ji zvedla. Měla ruce jako muž, samý mozol a šlachu.

Rowena se otočila a vzdorovité se napřímila. Marlys vytáhla z kabátu kus provazu. Roweně hlavou prolétla chmurná vzpomínka.

Ani se nehnula, když jí Marlys svazovala zápěstí. Pak vyrazily přes pole. Rowena se vlekla za Marlys, spoutaná provazem, který si Marlys omotala kolem pěsti.

255

„Proč to děláš Marlys? Čeho chceš tímhle dosáhnout?”

Marlys se ani neohlédla. „Gareth se to nesmí dovědět. Nikdy, nikdy by mi neodpustil, že celá ta léta lidé obviňovali jeho a já proti tomu nic neudělala.”

„A to si myslíš, že ti odpustí, když zabiješ ženu, kterou miluje?” Marlys jí vrazila facku, ale ruka se jí prudce třásla.

Rowena už od té chvíle nepromluvila. Po dlouhé míle šly obě mlčky, Marlys v čele a Rowena statečně šlapala za ní, až měla pocit, že má na obou nohách železná závaží. Ztratila jeden střevíček v blátě na břehu potoka, ale nepožádala Marlys, aby se kvůli němu zastavovaly. Několik dalších mil kulhala o jedné botce a nakonec ji také odhodila.

Chodidla měla kdysi tvrdá jako podešve, ale za pobytu na Caerleonu jí změkla. Při každém kroku ted vnímala sebemenší kamínek i pichlavý bodlák.

Najednou ucítila pronikavou vůni borovice. Zvedla překvapeně hlavu. Byly na vrcholku prudkého kopce.

Slunce zapadalo mezi mráčky do levandulových a růžových červánků. Podvečerní vánek osušil Roweně pot na čele. Stály tu vedle sebe jako staré přítelkyně a provaz volně visel mezi nimi.

Pak Marlys zamyšleně řekla chraptivým hlasem. „Tohle místo jsem našla, když jsem byla ještě malá. Každé léto jsme trávili na Ardedonnu. Blaine s Garethem si hráli na rytířské turnaje nebo jezdili na svých nových ponících. Já jsem si chodívala lehnout sem na kopec. Lehla jsem si na břicho, podepřela bradu o ruce a představovala jsem si, že jsem rytíř a uháním na silném hřebci po pláni.”

„Musela jsi být osamělá,”

Marlys pokrčila rameny. „Mými přáteli byli jestřábi a vítr. Někdy mi to stačilo ke štěstí.” „A jindy?”

Marlys odvrátila tvář. Soumrak vrhal přes její profil hrozivé stíny. Sklonila se a vlezla pod stromy. Větve zašustily. Rowena nečekala, až ji tam Marlys vtáhne na provaze a raději šla hned za ní. Kruh nízkých borovic tvořil téměř neproniknutelný úkryt. Uprostřed bylo holé místo, odkud bylo vidět na tmavou oblohu, na které se sem tam statečně blýskala osamělá hvězdička.

256

Marlys došla k Roweně a přeřízla provaz, který je k sobě poutal. Ruce jí však nechala svázané.

Pak přinesla mrtvou veverku a náruč chrastí. Rozdělala oheň, stáhla veverku a opekla ji na narychlo vyrobeném rožni.

Roztrhala maso na kusy a dřepla si před Rowenu. Rowena se na ni vzpurně zadívala, ale žaludek ji prozradil. Neochotně otevřela ústa a Marlys jí do nich strčila kousek masa. Bylo tuhé, ale dobré. Za svého života v Revelwoodu už snědla horší věci.

„Proč se vlastně namáháš dávat mi jídlo, když mě stejně zabiješ?”

Marlys se zašklebila. „To jsi nikdy neslyšela o vykrmeném obětním teleti?”

Marlys krmila Rowenu, dokud neměla dost a pak jí rukávem jemně otřela šťávu z brady. Sedla si na druhou stranu ohniště a s chutí se zakousla do masa.

„Necháš je, aby Garetha pověsili?” zeptala se Rowena.

Marlys si olizovala z prstů šťávu. „On se z toho nějak dostane. Vždycky to dokázal.”

„Ale za jakou cenu, Marlys?”

„Proč by to tobě mělo vadit?”

Marlys odložila večeři stranou. „Nikdy bych s tebou nezacházela tak, jako on včera v noci.”

Rowena se jí podívala do tmavých očí. Uvědomila si, že od té doby, co utekly z Ardedonnu, si už Marlys nezakrývá tvář. „Odkud víš, jak se ke mně choval? Máš na Ardedonnu také skrýš ve skříni?”

„Ne, ale mám vedle něho komnatu. A taky mám uši.”

Rowena zahanbeně zrudla. „To se divím, že jsme neslyšeli, jak řveš smíchy.”

„Copak jste mohli? Sami jste nadělali dost rámusu.”

Rowena se bezmocně třásla vzteky. Marlys posměšně zvedla obočí. „Jsi blázen, Roweno Fordycová. Kdy už konečně pochopíš, že pro mého bratra nikdy nebudeš víc, než je pro muže kterákoli žena? Jsi prostě kusem majetku. Může tě vlastnit, vzdát se tě, vyhrát tě, ukrást. Může tě prodat tomu, kdo za tebe nejvíc nabídne, aby dosáhl žádoucího příbuzenského svazku.”

„Takhle tě viděl tvůj otec?”

257

„Pro mého tátu jsem neznamenala nic. On se viděl pouze v Garethovi. Prováděla jsem hrozné věci, ale táta se ani neobtěžoval, aby mi nařezal. Lhala jsem, kradla, podváděla, prala jsem se. Vyzkoušela jsem všechno, ale Garethovi se dostalo víc přízně za jednoho vyřezaného ptáka nebo dobrý zásah do cvičného panáka.”

„A tak jsi zkusila vraždu?”

Marlys se mrazivě usmála. „Tou dobou už otec ležel mrtvý na bojišti. A bylo v něm zrovna tolik lásky ke mně, jako když byl naživu.”

V ohni se pohnula větev a do vzduchu vyletěl roj žlutých jisker. Marlys zívla, natáhla se na lůžko z borového jehličí a zavřela oči. Rowena si lehla na bok a prohlížela si její odkrytý obličej. Hledala v té vzdorně sevřené čelisti, posměšné křivce hustého obočí a bledém čele stopy podobnosti s Garethem. Marlys měla pevné tělo a na první pohled se zdála krásná, temná a svůdná. Rowena pochopila, proč o ni Blaine v mládí tak vášnivě usiloval a proč k ní později začal cítit stejně silnou nenávist, když odmítla jeho nabídku k sňatku. Jaký vztah by asi mezi sebou měly, kdyby se před ní Marlys pořád nestahovala do své ulity?

„Mohla jsem být tvou přítelkyní,” řekla tiše Rowena. Skoro si neuvědomila, že to řekla nahlas.

Marlys otevřela oči. Dívaly se na sebe přes blikotající plamínky ohně. „Ne tak docela, poklade. Nikdy ne docela.” Rowena se obrátila na druhý bok a dívala se do tmy, když už Marlys dávno bezstarostně chrápala.

„Vstávej, ty hloupá čubko. Nebudu tu celý den rozmazlovat tvůj vzácný zadek!”

Do pozadí ji kopla noha v těžké botě. Rowena se polekaně posadila a svázanýma rukama si promnula oči. Marlys stála nad ní a vrčela jako vzteklá příšera. Obloha nad její hlavou byla jasně modrá, jako by Bůh namočil štětec do kádě s čerstvou barvou a znovu namaloval svět. Střízlíci si švitořili veselou ranní písničku.

258

Marlys se znovu napřáhla a Rowena se raději postavila. Marlys rychle chňapla po věci, která ležela na zemi, ale Rowena si stihla všimnout, že je to složená svrchní halena, kterou jí někdy v noci Marlys musela dát pod hlavu. Marlys najednou zmlkla. „Propána,” zalapala po dechu. Zaťala Roweně nehty do paže.

Daleko pod nimi uháněl přes louky rytíř na hřebci. Splývali v jedinou bytost. Gareth se skláněl nízko nad Foliovým krkem a řídil koně pouhým lehkým stiskem stehen. Rowena věděla, jakou ta stehna mají sílu. Sluneční paprsek dopadl na hřebcovu zlatou uzdu. Za oběma vlála ve větru hříva Foliová světlá a Garethova tmavá, které slunce navíc propůjčilo modrý odstín. Za Garethem se přes obzor přehouplo dalších pět koní, ale Marlys s Rowenou si toho nevšimly. Měly oči jen pro Garetha, který se nezadržitelně blížil.

Marlys povolila svůj stisk a Rowena uviděla, že jí po tvářích stékají slzy.

Gareth vyrazil k nim. Rowena si myslela, Gareth vyjede na Folioví do prudkého svahu, ale on na poslední chvíli

přitáhl otěže. Folio zastavil a vzepjal se. Vzduchem se neslo jeho zařehtání.

Rowena hltala očima Garethův obličej. Nejdřív mu rysy změkly úlevou a pak se mu zlostí napjaly jemné vrásky kolem úst.

„Vy bláznivé holky! Co vás to napadlo, vydat se na tak ztřeštěný výlet? Málem mě to zabilo.”

Ohlédl se přes rameno a spatřil ženoucí se jezdce. Sklouzl z Foliová hřbetu a začal se drápat do kopce.

„Garethe!”

Uslyšel ostrý tón v hlasu své sestry. Zamračil se a zůstal stát. Podíval se z jedné dívky na druhou. Rowena pomalu zvedla svázané ruce.

Zatvářil se ještě zmateněji. „Co se to tady, k čertu, děje? Myslel jsem, že jsi odjela najít vraha.”

„Máš pravdu,” řekla tiše Rowena.

Gareth to nepochopil a pokračoval v cestě nahoru. Marlys chytla Rowenu kolem pasu. Přitiskla jí nůž na krk. Čepel se na slunci zaleskla. Gareth znehybnel a zadíval se na Marlys. Hrud se jí za Roweninými zády těžce zdvihala a klesala.

259

„Ty,” pronesl Gareth. Nebyla to otázka.

Marlys pohodila hlavou dozadu a místo odpovědi se zašklebila.

„Celá ta léta jsi je nechala, aby věřili, že jsem to udělal já.”

„Neměla jsem na vybranou,” vykřikla drsně Marlys. Škubla rukou a nůž prořízl Roweně jemnou kůži na krku. „Tobě nemohli ublížit, byl jsi pánem na Caerleonu. Já bych strávila zbytek života zavřená v blázinci nebo v klášteře.” Gareth uvažoval rychleji než Rowena. „A Mortimer?”

„Nakláněl se nad příkopem s rozepnutými kalhotami. Jenom jsem do něho maličko šťouchla.” Do důlku pod krkem stékal Roweně tenký pramínek krve. Zavřela pevně oči.

„Pusť ji, Marlys.”

Marlys ji stiskla silněji kolem pasu. „A proč? Tvůj meč bodá hlouběji než můj. Prolil jsi už víc krve jejího srdce, než bych to kdy dokázala já.”

Gareth udělal krok do kopce. Marlys zatáhla Rowenu zpátky k lesu, až se jim kolem ramen rozkývaly borové větve. Gareth se přiblížil o další krok. „Jak tys mě musela nenávidět!”

Marlys se tvářila zničeně. „Hlupáku! Elayne ti ublížila, a já jsem se na to nemohla dívat. Copak to nevíš? Nechápeš to? Byl jsi jediný, kdo na mě byl hodný. I když jsem ti zničila život, ani jednou jsi neztratil své kouzlo a odvahu. Jsi všechno, čím jsem vždycky chtěla být.”

Zaslechli údery koňských kopyt. Marlys se rozčileně podívala na louky.

Gareth natáhl ruku. V očích se mu třpytily slzy. „Marlys, lásko moje. Pojď ke mně. Postarám se o tebe. Nedovolím, aby ti ublížili.”

Marlys drsně odpověděla: „Ne, Vrať se dolů, Garethe. A pryč od Folia.”

Rowena znovu ucítila na krku čepel nože. Gareth bez váhání poslechl. Začaly slézat z kopce a Marlys postrkovala Rowenu před sebou. Gareth dole odevzdaně rozpřáhl paže.

Folio ucítil jejich vůni. Když doklopýtaly k němu, škubl sebou, ale neutekl.

260

„Tvůj meč, bratříčku,” vyštěkla Marlys.

Gareth si odepjal meč a hodil jí ho k nohám. Marlys popadla Rowenu za vlasy. Zavěsila Folioví na sedlo malý štít a vyšvihla se mu na hřbet. Půda se otřásala. Garethovi pronásledovatelé byli čím dál blíž. Marlys se naklonila nad štíhlým krkem koně.

Na kratičkou chvilku zabořila Roweně tvář do rozcuchaných kadeří a pošeptala jí do ucha. „Nikdy bych ti nemohla ublížit. Nikdy.”

Pak ji lhostejně odstrčila. Gareth už čekal a zachytil ji v náručí.

Marlys se napřímila a vesele se zašklebila. Rowenu zabolelo u srdce. „Dobře o ni pečuj, bratříčku. Jestli se doslechnu, že to neděláš, tak si to s tebou vyřídím.”

Dořekla a otočila koně. Vytasila meč, zvedla jej nad hlavu a tryskem uháněla pryč. Vítr jim přinesl její bojový pokřik.

Řítila se na Folioví k obzoru, jako kdyby byla rytířem, jak o tom vždycky snila.

„Marlys!” Garethův chraptivý výkřik se rozplynul ve větru. Rowena mu sevřela paži. „Nech ji odejít, Garethe.”

Garethovi povolily nohy a poklekl do měkké trávy. Přes slunce přelétl jestřáb a plachtil vysoko ve vzduchu za Marlys, až z obou zbyly jen pouhé stíny ve zvlněné trávě na obzoru.

261

26

Rowena klesla na kolena vedle Garetha, přitiskla se mu tváří na rameno a cosi mu broukala pro útěchu. Vzal jí tvář do dlaně a palcem přejel ošklivou rudou jizvu na krku.

„Ublížila ti?” zeptal se chraplavě.

Rowena zavrtěla hlavou a vzpomněla si na poslední slova Marlys, která Gareth nemohl slyšet. Rozechvěle se usmála. Gareth ji něžně políbil na jizvu a jeho rty pak putovaly vzhůru, nejdříve jemně, ale s čím dál větší dychtivostí, až jí zasypal polibky bradu, tváře i nos. Rowena mu je vracela a oddávala se drsnému laskání jeho vousů na své pleti.

Gareth se ztěžka opřel Roweně o ramena. „Co jen bez ní budu dělat?”

„Budeš žít dál jako dosud. Ona by to tak chtěla.”

Trochu se usmál. „Říkáš to tak přesvědčivě, až bych skoro věřil, že je to i možné.”

„Všechno je možné, mylorde…”

Zbytek její odpovědi zanikl v bušení koňských kopyt. Rowena se lekla, že je koně ušlapou, a přitiskla se ke Garethovi. Hluk utichl a po určitou dobu bylo slyšet jen podupávání, hrabání kopyt a poplašené frkání. Rowena otevřela oči. Koně byli rozestavení v kruhu a z jejich hřbetů na ně káravě shlíželo pět mužů. Nejhůř se tvářil Irwin, který se na ně mračil ze svého šedivého koníka. Malý a Velký Freddie jeli na obyčejných hnědácích. Sir Boris se zavrtěl. Od sedla se mu podezřele houpal kus provazu.

Gareth jednou rukou ochranitelsky objal Rowenu.

Blaine, přes oko pořádnou modřinu, rozhodil bezmocně paže.

„Tak proto jsi utekl? Aby ses mohl poveselit s tímhle utrápeným dítětem? Stálo ti to za ta těla, která po tobě zbyla v sále?”

Rowena ztuhla. 262

„Neboj se, maličká,” zašeptal jí Gareth. „Nejsou mrtví, jsou jen v bezvědomí.” Blainovi odpověděl: „Jsi naštvaný, protože jsi byl mezi nimi.”

„Zatraceně, to máš tedy pravdu. Je strašně hnusné uspat hostitele pěstí. Je to proti všem pravidlům zdvořilého chování. Následník trůnu by se jistě zachvěl hrůzou.”

„Je strašně hnusné zamykat hosty ve sklepě na koření.”

Blaine to mlčky připustil. Rozhlédl se kolem a odkopl kámen. Zamračil se směrem k obzoru. „Kam, k čertu, jela Marlys?”

Rowena se nadechla, ale Gareth jí varovně stiskl paži. „O moji sestru se nemáš co starat. Snad už ti to kdysi v mládí dala najevo.”

„Až moc tvrdě.” Blaine si při té vzpomínce promnul bok. „Možná nechtěla vidět, jak tě oběsím na nejbližším stromě.” Malý a Velký Freddie na sebe znepokojeně pohlédli. Rowena dělala, že nevidí Garethův varovný pohled a vyprostila se mu z náručí. „Marlys přece neutekla do vyhnanství jen proto, abys dál statečně nesl břemeno její viny.”

Blaine se otočil. „Viny?” Zadíval se přísně na Garetha. Ten vstal a začal si oprašovat kalhoty.

Blaine přelétl očima obzor. Pomalu vydechl, spíše obdivne než překvapeně. „Takže ta protivná malá mrcha zabila Mortimera.”

„A Elayne,” doplnila Rowena. Gareth se na ni zle podíval.

Blaine vyrazil ke svému koni, ale Gareth tam byl dřív a položil ruku na uzdu.

„Jedeš někam?”

„Chytit tu vražedkyni.”

„Abys ji pověsil?”

Blaine nadzvedl obočí. „Mám spíš na mysli soukromé vězení. Já bych tam byl pochopitelně žalářníkem.”

„Už jsi jednou měl možnost Marlys zkrotit. Podruhé to nedovolím.”

Gareth se ani nepohnul. Blaine s nadějí pohlédl na sira Borise. Postarší rytíř si prohlížel své nehty. Rowena stiskla povzbudivě Garethovi paži.

Blaine zaklel. „Měl bych tě pověsit místo ní, už jenom kvůli tomu, jak se chováš k téhle milé dívce. A nemuselo by to být zrovna za krk.”

263

Rowena zbledla. Gareth ji rychle odstrčil za sebe. „Podívej, Blaine, už jsem ti jednou řekl, že jestli máš nějaké námitky proti tomu, jak se chovám k Roweně, můžeš mě vyzvat na souboj.”

„Mám spoustu námitek,” zasyčel Blaine. Gareth obrátil oči v sloup.

Blaine mu zahrozil prstem před obličejem. „Držel jsi ji na Caerleonu proti její vůli. Přitáhl jsi ji do Ardedonnu na provaze. A pak jsi připustil, aby ji unesla šílená žena s vražednými sklony. Po tvé péči, sire, bych zrovna netoužil.” Gareth zívl. „Tak co bude? Pověsíš mě nebo vyzveš na souboj?”

Blaine si jediným plynulým pohybem strhl rukavici a hodil ji Garethovi do tváře. Gareth neuhnul a na lícní kosti mu po ní zůstal rudý otisk.

„Tak to bychom měli,” řekl upjatě. „Jaká jsou pravidla turnaje?”

Blaine si založil ruce za zády, otočil se, ušel pár kroků a pak se k nim vrátil zpátky. „Ten, kdo vyhraje, dostane lady Rowenu.”

Rowena čekala, že Gareth takovou nesmyslnou sázku se smíchem odmítne. „Rád bych si to ujasnil,” řekl místo toho Gareth. „Ten, kdo vyhraje, dostane ruku lady Roweny a vezme si ji,” prohlásil Blaine.

„Proč zrovna ruku?” zamumlala Rowena. „Proč ne třeba hlavu nebo nohu?”

„Přestaň se zlobit, lásko. Blaine nehledá nevěstu a ten souboj nepřijme.”

Blaine si navlékl rukavici. „To tedy přijmu. Tahle dívka se rozhodně brzy vdá.”

Vzduchem přiletěla další rukavice a uhodila Garetha do spánku. Irwin byl ve tváři bílý jako sníh, ale hlas se mu ani nezachvěl. „Se mnou můžete počítat taky. Ze začátku Rowena patřila mně.”

Rowena údivem otevřela ústa dokořán a rozhlédla se po mužích kolem sebe. Copak se všichni zbláznili?

„Ujednáno,” řekl Blaine. „Turnaj se bude konat zítra odpoledne a Rowena zaujme čestné místo královny krásy a lásky. Ten, kdo spadne z koně, prohrál.”

264

Irwin se zavrtěl v sedle a Velký Freddie ho dloubl do ramene, aby se narovnal. Rowena se otočila ke Garethovi zády. Všichni se na ně podívali.

Gareth se zamračil. „Co se děje, lásko?”

„Přišel jsi o rozum? To ses od Marlys nic nenaučil? Zena není majetek, který můžeš prodat nebo vyhrát. Možná, že kdybys ji

0 tom někdy zkusil přesvědčit, nemusel jsi ji ztratit.”

Zírali na ni, jako kdyby jí vypučely rohy a narostl ocas. Velký Freddie se poškrábal na hlavě.

Blaine byl upřímně zmatený. „Měla byste z toho být nadšená, Roweno. Většina žen by považovala za nej vyšší poctu, kdyby se kvůli nim pořádal turnaj.” Pohledem požádal sira Borise o podporu.

Rytíř se zasněnýma očima přikývl. „Po křesle královny krásy a lásky touží každá dáma v zemi.”

Gareth opatrně natáhl ruku, jako by se bál, že mu Rowena uteče. Tiše, jenom pro ni, prohlásil: „Rytíř nemůže odmítnou výzvu k turnaji. Je to věc cti.”

Rowena se protlačila kolem koně a vydala se na louky.

Gareth kráčel dlouhými kroky za ní. Nepříliš jemně jí sevřel paži. „Přišel jsem o všechno, Roweno. Nemůžu si dovolit ztratit i tebe.”

„Nesmysl, mylorde,” odpověděla tiše. „Získal jste to nejcennější, co jste celý život hledal vaši čest. Doufám, že vás bude v noci hřát.”

Nadzvedla si rukama potrhané sukně a odcházela šustící trávou. Malý Freddie otočil koně a chytil ho za hřívu. Ohlédl se a místo poklony urážlivě pokývl hlavou. Zlomyslně se zašklebil. „Dovolíte, mylorde?”

Gareth něco zavrčel a mávl rukou. Malý Freddie pobídl koně do klusu a vyrazil za svou sestrou. Gareth z Roweny nespouštěl oči. Nasedla za Malého Freddieho a záda stále držela hrdě vzpřímená. Promnul si bušící spánky.

Blaine šťouchl svou ostrou bradou Garetha do ramene. „Ty ženy! Jsou to ale velkolepá a tajemná stvoření, co?”

„Jedna modřina ti nestačí?” 265

Blaine se rychle odtáhl. Na zdvořilý návrh sira Borise se ve schlíplém průvodu vydali zpátky do hradu. Gareth s Blainem jeli na černém hřebci a snažili se nedotýkat jeden druhého. Irwin zůstal pozadu a začal se v náhlém záchvatu zbožnosti modlit a křižovat.

266

27

Hladká navoskovaná kůže vyklouzla Irwinovi z rukou. Na čtvrtý pokus se mu podařilo zapnout řemínky brnění na hrudi i na zádech, ale pak zase zjistil, že si ho navlékl obráceně. Musel být šílený, když vyzval sira Garetha na souboj. K čertu s Roweninou krásou!

Byla taková křehká a dojemná, jak se tiskla k siru Garethovi, špinavou šmouhu na nose a sukni zamazanou od trávy. Připomnělo mu to doby, kdy spolu jako děti zápasili. V tu chvíli nepomyslel na to, že ona nakonec vždycky zvítězila a on většinou skončil na zádech a jako podříznuté sele ječel, ať ho pustí. A také zapomněl, jaký má Rowena ostrý jazyk, dokud nevmetla siru Garethovi do tváře, co může udělat se svou ctí.

Sundal si brnění z ramen, chvíli se s ním potýkal a pak se mu ho podařilo otočit. S rachotem sebou plácl na podlahu. Zašmátral po řemíncích nohavic. Ted litoval, že Velkého Freddieho vyhnal z komnaty. Nesnesl, aby si bratranec všiml, jak se mu třesou ruce, a také neunesl, jak si Velký Freddie pořád otíral slzy, když si myslel, že ho Irwin nevidí. Kožený řemínek se přetrhl a zůstal Irwinovi v ruce. Odhodil ho a bezmocně zaklel. Odbelhal se k lavičce a zvedl drátěnou košili. Kolem ruky se mu obtočily spojené články řetízků. Oblékl si ji a zapotácel se pod její vahou. Tiše proklel toho zabedněného rytíře, který mu ji velkomyslně půjčil.

Vysunul krk dopředu jako želva a sehnul se pro stříbrnou přílbu. Snažil se udržet rovnováhu. Nasadil si ji na hlavu. Pak ho někdo zezadu udeřil klackem do krku.

Irwin se na chviličku vzpřímil a potom padl jako podťatý. Přílba zvonivě zařinčela o podlahu. 267

Cizí ruce mu opatrně položily hlavu na podlahu. Přišel o drátěnou košili, nohavice, brnění a krátkou halenu, a zůstal ležet pouze ve svých širokých plátěných trenýrkách. V komnatě nastalo zamyšlené ticho a pak ruce uvolnily i zbytek Irwinova oděvu a přidaly jej ke svému lupu.

Pak se dveře zvenku zavřely na závoru.

„Vyjděte ven, rytíři, vyjděte ven!”

Ozval se pronikavý zvuk trubek, který se linul vzduchem jako tekuté zlato. Gareth ani nevstal ze židle, jen nadzvedl

růžek stanového plátna. Heroldovo volání neplatilo jemu. Blaine se opět ukázal jako výborný a schopný hostitel. Prakticky přes noc domluvil další menší souboje a šarvátky, aby zabavil své hosty.

„Kdyby měl král Richard tenkrát takhle zorganizované velitele, Saladinovy hordy by byly poraženy v jediné bitvě,” zabručel.

„Jistě, padly by totiž smíchy,” ozvala se tlumená odpověd.

Gareth souhlasně zamručel. Z pruhovaného stanu vyběhli šašci a akrobati. Plácali jeden druhého a klopýtali přes sebe ve veselém zmatku. Gareth spustil plátno a zůstal sedět v šarlatovém šeru. U nohou mu ležel na břiše štíhlý chlapec, jen zdánlivě bezhlavý.

Gareth ho prudce zatáhl za kotníky a Malý Freddie se objevil ve stanu v celé své kráse. Tvářil se rozladěně.

„Nemusíš se tu povalovat na břiše, chlapče. Můžeš jít ven a sledovat turnaj jako všichni ostatní.”

Malý Freddie se oprášil a trochu našpulil rty. „Mám se o vás postarat jako váš panoš. Rowena mi to nařídila.”

„Proč? Vždyť mě nesnášíš skoro tolik jako ona.”

„Tolik zase ne.”

Gareth nevěděl, co na to má říci. Vstal a prošel se po stanu. Drátěná košile mu při každém kroku cinkala. Dnes vstával za úsvitu a hned si oblékl zbroj. Zvenčí bylo slyšet hlučný veselý smích. Gareth udělal pár kroků jiným směrem. Malý Freddie si postavil Garethovu židli přímo do vchodu stanu, odkud mohl po očku sledovat celou slavnost. Gareth zastavil ruku těsně nad

268

Freddieho hlavou. Chtěl chlapci zlehka prohrábnout hřívu plavých vlasů, ale při vzpomínce na jiné, jemňoučké zlaté vlasy sevřel ruku v pěst. Žaludek se mu stáhl zoufalstvím a beznadějí.

„Tvá sestra přece musela dnes ráno říct ještě něco jiného?” Znělo to drsněji, než chtěl.

Freddie pokrčil rameny. „Odmítla vaši žádost o kapesníček nebo cetku, kterými jste si chtěl ozdobit kopí.”

Venku utichl smích a od kolbiště se ozvalo netrpělivé mumlání davu. Gareth se narovnal v zádech. Malý Freddie prohrabal hromadu jeho věcí v rohu. Gareth v Ardedonnu nic nenechal. Až tenhle nesmyslný turnaj skončí, chtěl si vyzvednout svou dámu a odjet. Sklonil hlavu. Malý Freddie se postavil na špičky a přehodil mu přes drátěnou košili černý plášť lemovaný stříbrem. Gareth stál bez pohnutí a chlapec mu utáhl kolem pasu stříbrný řetěz. Jedinou zbraní Garetha mělo být kopí, které stálo opřené venku a jeho ostrý hrot byl ztupen kulatou korunkou.

Zazpívala trubka a dav se uctivě ztišil. Malý Freddie zvedl Garethovu přílbu, ale nedosáhl na něho, ani když stál na špičkách. Omluvně se zašklebil, vylezl na židli a nasadil ji Garethovi na hlavu. Gareth si zvedl hledí.

Trubky zahrály velkolepou fanfáru. Garethovi se rozbušilo srdce. Heroldi zase sborem zakřičeli. „Vyjděte ven, rytíři, vyjděte ven!”

Tentokrát už na jejich zavolání nevyběhli rozesmátí šašci. Na opačných stranách kolbiště vykročili ze stanů dva muži. Ve stanu bylo horko a dusno a z čistého vzduchu se Garethovi zatočila hlava. Oslepilo ho slunce. Dlouho neviděl nic jiného než temné stíny na tmavě zeleném pozadí. Nasedl na černého hřebce, kterého mu opatřil Blaine. V duchu zatoužil po Folioví.

Svět pomalu dostával tvar. Svah pod kolbištěm byl poset pestrými stany. Kolem arény stály na trávě baldachýny s šarlatovými a hermelínovými závěsy. Pod nimi seděli lidé a baldachýny se vlnily podle jejich napjatých pohybů. Dlouho bylo ticho, jen vlaječky se třepotaly ve větru.

Pak se od nejvzdálenějšího z nich ozvalo mohutné burácení a jako vlna putovalo kolem kolbiště. Nohy zadupaly v jednom

269

rytmu, až se zdálo, že z toho rámusu baldachýny spadnou. Do vzduchu se vznesl bouřlivý potlesk. Malý Freddie hodil Garethovi kopí a ten je zachytil svou rukou v rukavici. Pak si uvědomil, že se na něho všichni dívají, a že každý pochvalný výkřik platí jemu. Lidé stáli a tleskali, jako by ani neviděli štíhlého hostitele, který na druhém konci arény nasedl na karamelově hnědého koně. Pozvedli sborem své hlasy a provolali slávu siru Garethovi de Crecy, temnému pánu Caerleonu.

Zpráva o tom, že je nevinný, se rozšířila jako požár a dav se ted jednohlasně snažil napravit dvacetiletou křivdu. Gareth pobídl koně do klusu a jel, dokud neviděl na střed vyvýšené tribuny. U dřevěného zábradlí se tísnily dámy v pestrých šatech a v prstech držely stuhy a kapesníčky.

Na tuhle chvíli čekal Gareth dvacet let, ale ted mu pozdravy šlechticů zněly hluše. Jedno křeslo na galerii tradiční místo pro královnu krásy a lásky bylo prázdné. Šaty dam najednou působily křiklavě a hlasy byly zbytečně pronikavé. Gareth otočil koně a vrátil se na konec kolbiště. Ve spáncích mu bušilo a v hlavě mu zněl jízlivý šepot: Získal jsi tu nejcennější věc, kterou jsi hledal celý život svoji čest.

Strašně toužil uvidět, jak Roweně ve slunečním světle září zlaté vlasy. Chtěl, aby se její štíhlá postava objevila u zábradlí na galerii a povzbudila ho k vítězství. Bojoval už na mnoha turnajích a některé skončily smrtí. Při každém z nich spoléhal, že přežije díky své hrdosti. Věděl totiž, že pravda dokáže zplodit velkou sílu, ať už lidé stojí při něm nebo ne. Pod svou krutou maskou vždycky zůstal chlapcem, kterého otec vychoval v čestného muže. Dnes, kdy měl vybojovat nejdůležitější turnaj svého života, si připadal zbytečný a směšný. Zbýval poslední člověk, kterému ještě musel něco dokázat Rowena. Gareth si podrážděně uvědomil, že si k tomu vybral zřejmě nejhorší způsob.

Blaine si přejel prstem přes hrdlo. Sir Boris, ceremoniár turnaje, přiběhl do středu kolbiště. Dav znovu propukl v jásot. Trubači po řadě zvedli své nástroje k slunci. Trubky se třpytily jako ze zlata a ozvala se melodická fanfára. Gareth sevřel kolena kolem saténové pokrývky, která zdobila hřbet jeho hřebce.

Sir Boris hlasitě zvolal: „Ve jménu Boha a svatého Michala…”

270

Gareth zvedl ruku a sir Boris zmlkl. Gareth se sklonil a něco pošeptal Malému Freddiemu do ucha. Chlapec zmizel ve stanu.

Blaine pronesl neuctivou poznámku. Gareth ji sice nemohl slyšet, ale několik lidí v davu se uchechtlo. Malý Freddie se znovu objevil a něco Garethovi podával. Gareth si to připevnil na rukojeť kopí. Ve větru se zavlnilo hedvábí broskvové barvy a dámy pochvalně vzdychly. Nemohly vědět, že to nebyl dárek, ale že Gareth závoj Roweně vzal. Rowena mu kromě sebe nikdy nic nedala dobrovolně. Neodvážil se pokračovat ve vzpomínkách, které se mu v hlavě při té myšlence vynořily. Dal siru Borisovi znamení, že je připraven.

Sir Boris si odkašlal a začal znovu. „Ve jménu Boha a svatého Michala, do boje!” Na to sborem odpověděli heroldi: „Konejte svou povinnost, stateční rytíři!”

Rozešli se, aby uvolnili kolbiště. Gareth sklopil hledí. Svět se zúžil na pruh pokosené trávy, na jehož konci stál protivník. Napřáhl kopí a zvedl štít. Srdce mu bušilo až v krku.

Zlaté ostruhy se dotkly koňských slabin a koně vyletěli vpřed. Od kopyt jim létaly drny trávy a jezdci se k sobě blížili. Gareth se sklonil nad hřebcův krk a připravil se na náraz.

Na kratičký moment zahlédl v průzorech hledí protivníka Blainovy hnědé oči. Pak jeho kopí udeřilo do Blainova štítu a pořádně zapraskalo. Obě kopí vydržela náraz, jenž Garethovi otřásl paží i páteří. Zakolísal v sedle, ale nespadl. Dav uznale zabouřil.

Gareth proletěl kolem galerie. Neodolal a musel se tam podívat. Alisa mu poslala polibek. Čestné místo bylo stále prázdné. Otočil koně. U provazu, který uzavíral konec kolbiště, se mačkali sedláci. Muži hlasitě a drsně radili Garethovi, jak by mohl porazit jejich pána. Zena s širokým obličejem přimhouřila oči proti slunci a zvedla nad sebe malou holčičku. Dítě hodilo do arény kytici vřesu.

Garethův kůň se rozjel znovu a pošlapal přitom květiny. Gareth se sklonil nad hrušku sedla. Kolem přílby mu vlála koňská hříva a mezerami hledí hvízdal vítr. Dav kolem jako by zmizel a Gareth viděl jen dlouhý rovný pruh trávy a sokola na štítu rytíře, který se řítil k němu. Gareth ještě o kousíček sklonil kopí a ani se

271

neodvážil pomyslet na to, že by se Blaine svým kopím trefil do jeho štítu. Mířil na jasné sokolí oko.

Při nárazu zavřel oči, a ještě než přišel úder Blainova kopí, věděl, že vyhrál. Protivníkovo kopí strašlivě zapraskalo, rozštíplo se a zlomilo. Lidé zalapali po dechu. Gareth dotáhl útok do konce a Blainův kůň klesl na zadní. Vyhodil kopím Blaina ze sedla, až spadl po hlavě do trávy.

Jeho kůň se začal pást pod dámskou tribunou a mladá dívka mu smíchem posadila na uši věneček z drobných karafiátů. Blainův panoš se rozběhl ke svému pánovi, ale Blaine ho mávnutím ruky poslal pryč.

Gareth zůstal v sedle. Sklonil se a natáhl ruku. „Vstávej, příteli. Bud rád, že jsi nevsadil svůj hrad.”

Blaine se posadil a sundal si přílbu. Zvonilo mu v uších. Promnul si je a podíval se na Garetha. „Co je to za hrad, když ho nekrášlí žádná paní?”

Gareth se široce usmál. „V poslední době si kladu stejnou otázku.”

Pomohl Blainovi na nohy a dav zajásal. Lidé pískali a dobrosrdečne se Blainovi pošklebovali. Blaine zavolal na Garetha. „Příště se raději utkáme v šachu nebo v kostkách, příteli.”

„Ne,” důrazně zavrtěl hlavou Gareth. „Už nikdy žádné kostky.”

Blaine ho poplácal po koleni. „Nerad tě tu takhle nechávám, ale tamhle na mě mává celá tribuna soucitných dam. Nic v nich neprobudí jejich mateřské city více než zraněný chlapec. Mám vyhlédnuto několik klínů, na kterých bych s chutí spočinul svou bolavou hlavou. A ty máš stejně před sebou ještě jeden souboj.”

Gareth si pohrdavě odfrkl. „Myslím, že ne. Jak znám Irwina, je už touhle dobou v půli cesty do Revelwoodu.”

Sir Boris znovu přišel do středu kolbiště. Následoval ho zástup rozesmátých heroldů. „Jak žádá tradice, musím se nyní zeptat, zda nějaký další rytíř chce dnes na turnaji vyzvat sira Garetha na souboj?”

„Ať ten muž vystoupí ted,” zadeklamoval sir Boris, „nebo ať navždy…” Vysoko na kopci se objevil jezdec na koni.

272

„…mlčí,” dokončil tiše větu.

Gareth si zvedl hledí výš z čela a zamžoural na temnou postavu, rýsující se proti odpolednímu slunci. Mírný vítr mu osušil z tváře pot. Všude bylo ticho.

Tajemný jezdec v přílbě zvedl kopí a vyrazil dolů z kopce. Dav zahučel.

Gareth si zaklapl hledí. Bílý hřebec se vznesl a mohutným skokem přeskočil provaz natažený na konci kolbiště. Všichni diváci zalapali po dechu a zpocenýma rukama sevřeli zábradlí. Jestlipak jezdec poruší pravidla turnaje a rozjede se přímo na Garetha?

Ruce v rukavicích přitáhly otěže a hřebec se vzepjal. Gareth zamrkal. Po zádech mu začal stékat studený pot. Ten

kůň nebyl Folio. Měl na šíji a ve hřívě černé skvrny.

Díval se na jezdce a žaludek se mu sevřel strachem, a to ho rozzlobilo. Jestli si Irwin myslí, že je tohle vtipné, tak tedy dobře. Nejdřív ho vyhodí ze sedla a po turnaji mu nařeže. Napřáhl kopí a zavrčel tak strašlivě, že se dámy na galerii skácely jedna druhé do náruče a Blainovi naskočila husí kůže.

Cizinec zvedl štít. Dva páry těžkých bot udeřily koně do slabin, ale jen jedny z těch bot se mohly pyšnit ostruhami. Koně vylétli vpřed a od kopyt se jim zvedla oblaka prachu, ještě trochu vlhkého od jarního deštíku. Cizinec neměl na štítu žádný znak a Gareth si tím pádem nemohl určit přesný terč. Pod kopyty jeho hřebce ubíhala země šílenou rychlostí a jeho kopí narazilo do cizincova štítu, až to zapraštělo. Oba jezdci zavrávorali, ale ani jeden nespadl. Lidé zajásali, ale pouze tlumeně, jako by je cizinec očaroval.

Jen co otočili koně, cizinec znovu vyrazil. Garethovi se ještě točila hlava z předchozího nárazu. Tiše zaklel. Hledal mezi úzkými štěrbinkami v přílbě bez znaku lidskou tvář, ale slunce jako naschvál svítilo přímo na cizince a blýskalo se mu na hledí. Přílba si podržela své tajemství a cizincův obličej zůstal skryt v jejím stínu. Gareth nebyl ještě ve středu kolbiště, a už mu do štítu udeřilo cizincovo kopí. Jeho kůň se vzepjal a předními kopyty zamával ve vzduchu. Gareth zuřivě zaťal zuby.

273

Teď už věděl, že nebojuje s Irwinem. Irwin nebyl tak šikovný, aby uměl obratně řídit koně a současně ovládat štít a kopí. Jezdec se znovu blížil a úsek tmavě zeleného trávníku mezi nimi se zkracoval.

Na okamžik, než se setkali, zvedl Gareth kopí do výšky. Jezdec se přihnal, štít i tělo připravené na úder Garethova kopí. Náraz nepřišel a cizinec setrvačností prolétl kolem a narazil Garethovi do štítu. Gareth zakolísal a sevřel koleny tuhé sedlo. Kůň se neohrabaně zatočil do kolečka. Špička kopí se zachytila střechy galerie a závoj se rozpáral na dva kusy o dřevěný sloupek. Korunka chránící špičku kopí spadla Alise do klína.

Gareth si toho nevšiml. Ztráta závoje ho znovu popohnala do boje. Obrátil se a napřáhl dlouhé kopí. Doufal, že najde protivníka nepřipraveného. Cizinec měl co dělat, aby zvládl svého koně, a tak svůj štít zvedl o chviličku později. Na slunci se zablýskla ocel. Stříbřitý hrot Garethova kopí probodl cizincovu zbroj. Nějaká žena vykřikla.

Lidé vyskočili na nohy. Zavládlo hrozné ticho.

Gareth nevěřícně zíral, jak mu na třmeny skápla krev. Hrot kopí se zbarvil doruda. Vypadlo mu z ruky. Bílý hřebec odtančil stranou, co nejdál od Garetha. Jezdec se sklonil a sevřel ztuhlými pažemi hrušku sedla. Jeden z heroldů se začal tiše modlit.

Čas jako by se zastavil. Do arény se nedostavil žádný panoš, který by svému zraněnému pánovi pomohl. Garethovi se hlavou mihlo strašlivé podezření. Ztuhla mu krev v žilách. Zvedl si hledí. Jezdec se ohnul a chytil se za břicho. Rukama v rukavicích vzal odhodlaně za přilbu. Garetha to vyděsilo. Chtěl zavřít oči, aby neviděl jak zpod přílby vypadnou dlouhé černé vlasy.

Jezdec sklonil hlavu a strhl si přílbu. Na popelavé pleti zasvítily zlaté kadeře.

Najednou se všechno kolem dalo do pohybu. Blaine volal lékaře a lékař volal kněze. Alisa omdlela. Maličká postavička se stříbrnými vlasy se odlepila od nejvzdálenějšího stanu a upalovala po dlouhém pruhu posekané trávy. První doběhl k Roweně Gareth. Seskočil z koně, a jak padala, chytil ji do náruče. Za své vítězství zaplatil příliš vysokou cenu. Na čisté koňské srsti zůstaly lesklé krvavé skvrny.

274

Držel ji v klíně a její zlaté vlasy se mu rozlily po plášti. Modré oči měla zakalené bolestí. Prstem v rukavici mu přejela po hraně tváře a maličko se usmála.

„Jsem volná, mylorde. Vyhrála jsem pro sebe svobodu.”

Náhlý poryv větru serval závoj ze sloupku na galerii a unášel ho stále výš, až z něj zbyla jen skvrna broskvové barvy na azurově modré obloze.

275

28

Velký Freddie rychle a zkušeně přidržel Roweně hlavu nad okrajem postele a širokou dlaní jí podepřel čelo. Skrovný obsah jejího žaludku vyletěl ven a ona ani neotevřela oči. Mokré řasy jí spočívaly na tvářích jako utopení pavoučci. Blaine natáhl ruku, ale Gareth překlopýtal kolem něho a vratkým krokem vyběhl ze dveří. Blaine vyrazil za ním a po něm i Malý Freddie. Velký Freddie něžně uložil nehybnou Rowenu zpátky do polštářů.

Garetha našli na cimbuří. Rukama se držel za hradbu a přerývaně lapal po dechu. Hřbetem ruky si pak otřel ústa a otočil se, že půjde zpátky dovnitř. Blaine ho zastavil.

„Musíš si odpočinout. Vždyť jsi už tři dny nespal. Dej tomu čas.”

Gareth setřásl jeho ruku z ramene. „Možná, že jí už žádný čas nezbývá. Potřebuje mě. Nemůžu ji opustit.” „Stará se o ni přece Velký Freddie.”

Gareth podruhé odstrčil Blaina a zamířil ke dveřím. Zavrávoral. Rychle se otočil, chytil se kamenné zdi a ohnul se znovu přes hradbu. Pak zvedl tvář. Na balkón dopadal studený jemný déšť. Gareth na chvíli zavřel oči s temnými stíny, jež vypadaly jako modřiny.

„Prý je dobře, že je jí takhle,” řekl mírným hlasem Blaine. „Doktor říká, že to zranění jí otrávilo krev a čím víc toho dostane z těla, tím větší má naději, že zůstane naživu.”

„A má u toho mít záchvaty? Včera v noci jsem se na ni musel celým tělem položit, aby neutekla z postele. K čemu jsou jí dobré horečky? Nebo zimnice? A noční můry?” Garethovi se zlomil hlas. Sklonil hlavu. Hustý déšť dopadal v mlze na balkón a Garethovi brzy visely zplihlé pramínky mokrých vlasů kolem obličeje.

276

Blaine mu nenabídl na jeho otázky žádnou odpověď. Gareth se odpotácel zpátky do hradu. Blaine šel za ním a Malý Freddie tam zůstal sám. Stál a díval se na šedé chuchvalce mlhy, které se válely nad vzdálenými vrchy. Od doby co Rowena onemocněla, stál Blaine věrně při Garethovi. Nikdo se už nedoví, o jakých zlých tajemstvích si povídali tu první noc, kterou strávili zamčeni u Roweny v komnatě. Něco málo se dalo vyvodit z hlasů, které se za dveřmi zuřivě hádaly a z chraptivých vzlyků. Jednou se dokonce ozvala hlasitá rána, jako by na dveře dopadlo těžké tělo. Pak ale přišlo ráno a Rowena pořád žila. Gareth odmítl pozvat kněze, aby nad ní pronesl slova, která by jí mohla zajistit volnou cestu do očistce. Pán Caerleonu si přál, aby žila. A tak se také stalo. Malý Freddie ztěžka zašeptal polozapomenutá slova modlitby. Pak ho slova zradila a on obrátil oči k šedé obloze v němé prosbě, aby Bůh měl s nimi všemi slitování.

Malý Freddie seděl u dveří. V klíně mu ležel pes s nažloutlou srstí a Malý Freddie ho hladil. Gareth namočil do vody hadřík a lehce s ním Roweně otřel rozpraskané rty. Po celou dlouhou noc se zmítala v horečce a její pleť ted byla voskově nažloutlá a chladná.

Kdysi červené tváře se jí propadly a potáhly napjatou kůží. Obvaz na boku měla suchý a čistý. Gareth Rowenu nadzvedl a opřel si ji o paži. Natřásl polštáře a znovu ji do nich uložil.

Najednou se na něho zadívaly modré oči. Gareth zatajil dech a pak se koutkem ůst slabě usmál.

„Děkuji vám, mylorde,” řekla chraptivě. Chtěla si jen odkašlat, aby mohla lépe mluvit, ale celé tělo se jí roztřáslo mohutným kašlem, který ji úplně vyčerpal.

Zavřela oči. Gareth se k ní naklonil a upřeně se jí díval do tváře. Zase otevřela oči. Měla je obrovské a jasné.

„Garethe?”

Jejímu zářivému pohledu se nedalo uniknout. Gareth sklopil oči, vzal do ruky hřeben a něžně jí začal po polštáři rozčesávat pramínky zplihlých vlasů.

277

„Ano, lásko?” „Moc se na mě zlobíš?” Usmál se. „Šíleně.” „Odpusť mi.”

Otočila hlavu na stranu a políbila ho na zápěstí. Hřeben se zastavil uprostřed pohybu.

Omotal si kolem prstů pramínek jejích vlasů. Hebké přadénko se mu zařízlo do ztvrdlé kůže. Rowena zívla a uvelebila se tváří na polštáři. Klidně usnula a poprvé po dlouhé době zase pravidelně dýchala.

Garethovi vyklouzla kadeř z prstů. Vstal. Překročil chlapce i psa, aniž zvolnil krok, a vyšel z věže. Posadil se na úzké schodiště, složil tvář do svých paží a tiše se rozplakal.

Dveře komnaty se prudce otevřely. Blaine zvedl hlavu a nedbalým mávnutím ruky poslal pryč správce stojícího vedle něho. Muž upustil pergameny, které zrovna sesbíral. Vděčně zakvičel a mezi dveřmi se protáhl kolem rytíře s vpadlýma očima. Gareth měl na sobě kroužkové brnění a plášť. U pasu mu visel široký měč. Blaine se obával nejhoršího.

Vzduchem přiletěl váček zlatých mincí a se žuchnutím přistál na dubovém stole. Blaine se na něj zamračil. „Já si neúčtuji poplatky. Jsi mým hostem.”

„To není pro tebe, ale pro Rowenu.”

Blaine si oddychl. Šťouchl do váčku. „Dej jí to sám.”

Gareth připlácí váček dlaní a opřel se oběma rukama o stůl. Naklonil se nad Blainem. „Já už tu nebudu.” Blaine svraštil čelo. Uvolnil šňůrky na váčku a podíval se dovnitř. „To je pořádná částka.”

„Je toho dost.”

Blaine vydechl. „Dost na to, aby si mohla koupit hraběcí titul.” „Když bude chtít, tak ano.” Blaine se opřel v křesle a dal si nohy na stůl. „A po tomhle toužíš?”

278

„Vybojovala si přece svobodu. S takovým věnem si bude moci vybrat muže podle svých představ,” řekl Gareth a úmyslně dodal: „Nebo také žádného.”

Blaine se rozpačitě zašklebil a smetl si z kolene nitku. „Nesvěřuješ mi tedy Rowenu, jenom její zlato.”

„Byl bych blázen, kdybych ti ji svěřil. Postarej se ale o jejího bratra. V tom váčku je dost zlata i na to, aby se Malému Freddiemu dostalo řádného vzdělání.”

Blaine posměšně nadzvedl obočí. „Mám ho vychovat k svému obrazu?”

„Chraň Bůh! Chtěl bych, aby byl jednou takový jako tvůj otec.” Blaine něžně uhladil starý pergamen pod svou rukou. Gareth si ho prohlédl. „Obranné věže?”

„Nějaké staré tátovy náčrtky. Uvažoval jsem o přístavbě Ardedonnu.”

„V sálech bylo prázdno.”

11 ekl jsem hostům, ať si sbalí věci. Zároveň jsem je samozřejmě pozval, aby se mnou oslavili první květnový den.” Gareth se usmál očima. „Samozřejmě.” Pořádně plácl Blaina po rameni a šel ke dveřím.

„Garethe?”

Gareth se váhavě otočil.

„Co jí mám říct, až se vzbudí a bude jako vždycky volat tvé jméno?”

Gareth zvedl hlavu. Oči měl temné jako půlnoc. „Řekni jí, že si ji nezasloužím. Nikdy jsem neměl právo věřit, že by tomu mohlo být jinak.”

Už byl skoro venku z komnaty, když zaslechl, jak Blaine procedil skrze zubý: „K čertu s tvou pýchou.” Prudce se otočil. „Ano, k čertu s mou pýchou. Má pýcha ji málem zabila.” Ztišil hlas. „To už se nesmí stát.”

S těmi slovy přítele opustil. Blaine tam seděl a netečně zíral na pergamen, který před ním ležel na stole. Gareth prošel kolem přístěnku, kde se krčil Malý Freddie. Chlapec vyklouzl ze stínů. Gareth vyšel z hlavních dveří a zmizel venku ve slunečních paprscích.

Malý Freddie chvíli stál bez pohnutí, ruce sevřené v pěst. Pak se rozběhl ke schodům a jeho pevné nohy zadupaly na točitém

279

schodišti. Prolétl úzkým sálem a pak nahoru, po ještě prudších schodech. Zrychleně dýchal. Zamířil do svažující se chodby a chvíli zápasil se závorou. Vyběhl na cimbuří zalité sluncem. Vítr mu vysušil slzy z pálících očí. Chytil se za vyhřátou hradbu.

Hluboko pod ním vyvedl Velký Freddie ze stájí hřebce a podal otěže rytíři v tmavém oděvu. Pak se zničeně posadil ke zdi.

Gareth se vyšvihl do sedla. Malý Freddie zaryl nehty do kamene. Nemohl skoro rozeznat, kde končí černá srst hřebce a začíná rytířův plášť. Gareth pobídl koně a vyjeli mírným klusem po cestě okolo jezera. Byla to dlouhá cesta plná zatáček a nevedla na Caerleon.

Gareth dojel k první zákrutě. Malý Freddie zatajil dech. Kůň zpomalil a Gareth ho otočil. I na tu dálku, která je dělila, Malý Freddie poznal, že Gareth spatřil jeho plavé vlasy na cimbuří. Rytíř zvedl ruku v rukavici na pozdrav.

Malý Freddie se vyklonil přes zed tak daleko, až se tmavě zelený svět pod ním naklonil. Divoce mával oběma rukama. Gareth spustil ruku dolů a popleskal koně otěžemi po hřbetě. Malý Freddie zaslechl cinkání rolniček. Kůň se obrátil a tryskem zmizel se svým osamělým jezdcem za zatáčkou, Malému Freddiemu z dohledu. Ještě ho uviděl v další zatáčce, jako jedinou černou skvrnu na nekonečné žlutohnědé stuze cesty. Pořád ještě mával, když na svých ramenou ucítil slabý stisk Blainových rukou.

V ústech měl slanou chuť slzí. Otřel si rukávem nos. „Jak jí jen mám říct, že už se nevrátí?” Blaine mu zmáčkl ramena. „Neboj se, chlapče, on se vrátí. Určitě.”

Už ve chvíli, kdy to říkal, si Blaine nebyl jistý, jestli o tom chce přesvědčit chlapce nebo sebe. 280

29

Poryvy větru a deště strhávaly listí ze stromů. Tančilo a vířilo v divokém zmatku a vysmívalo se Garethovi svou šustivou písní. Za krk mu foukal vlhký podzimní vítr a na vousech se mu zachytily kapky deště. Zachumlal se hlouběji do pláště a pokoušel se představit si, že už je doma, u teplého krbu a Dunnla ho s úsměvem vítá. Byly to dlouhé osamělé měsíce, které strávil potyčkami se Skoty na Edwardově straně, daleko od Caerleonu. Ta vzpomínka zakalila jeho příjemné představy a přinesla mu na mysl i jiné obrazy: záblesk bílých zubů pod hřívou černých rozcuchaných vlasů; zlaté kadeře, ještě vlhké z koupele, ve kterých se zachytil i sebemenší odlesk ohně; krvavé kopí, které leželo na špinavé zemi. Kůň šlápl do díry a Gareth se kousl do rtu. Byl za tu očistnou bolest vděčný.

Vzpomínky byly nebezpečné a bylo lépe nechat je na pokoji.

Přes krk ho pleskl trs mokrého listí. Zadíval se vzhůru mezi husté tmavé větve. Sešeřilo se a přicházel soumrak. Dnes slunce nezapadne na znamení smutku, že skončil den. Od rána do večera se z nebe snášel těžký hustý déšť.

Kolem široké cesty stály mohutné prastaré stromy, které už mnoho zažily. Garethovi se zdálo, jako by se na něho z děr v kůře a mechu dívaly cizí oči. Vypadaly ty stromy vždycky takhle hrozivě? Připadalo mu, že jsou těžké jako jeho vlastní srdce, které se mu usadilo v hrudi a tísnilo ho, až pro něho byl každý nádech nevýslovným břemenem. Mezi stromy se proplétaly úzké závoje mlhy, natahovaly své zkroucené pařáty a vábily znaveného poutníka k sobě. Gareth se zachvěl a proklel své představy. Zamlaskal na koně a pobídl ho z chůze do mírného klusu. Potřebuje jen džbánek piva a praskající oheň, aby mu bylo trochu veseleji. Ještě jednu zatáčku, a je doma.

281

Náhle se ze stromu nad ním sesypala hromada listí. Z nejnižší větve se snesl obrovský netopýr a hrůzostrašně zaječel. Gareth si stačil jenom ochránit rukou obličej a bytost do něho narazila. Zděšeně zařval, ale jeho hlas zanikl ve vzteklém vřeštění toho tvora. Oba se svalili z koně do mokrého listí a Gareth dostal po hlavě suchou větví. V uších mu zazvonilo a najednou mu na hrudi poskakovaly místo jedné obludy hned dvě.

„Vzdej se,” zavrčela jedna z nich a výhružně zvedla klacek.

Gareth zamrkal a ty potvory zase splynuly v jedinou bytost. Netopýr měl na sobě černou přílbu se zářezem v místě, kde měl být nos.

Gareth zatřepal hlavou a protivné zvonky umlkly. Pomalu uvolnil prsty a zvedl ruce po obou stranách hlavy na znamení, že se vzdává.

„Chachá!” zaječela vítězně obluda.

Sklonila hlavu a rukama v popraskaných rukavicích stáhla otlučenou přílbu.

Garethovi se v srdci rozhoupaly nové zvony, které by neudělaly ostudu žádné katedrále.

Přílba se odkutálela do listí a Garetha zaplavil vodopád dlouhých zlatých vlasů. Rowena si je odhrnula dozadu a zlomyslně se zašklebila. V očích jí zajiskřilo.

„Vzdal jste se dost rychle, mylorde.”

„Jako vždycky, když šlo o tebe.”

Natáhl k ní ruce a objal ji dlaněmi kolem pasu. Jeho prsty ji prozkoumávaly a hladily, jako by se chtěl ujistit, že je to skutečná Rowena, a ne mučivá představa, pouhý výplod jeho unavené mysli. „Jestli jste královna zbojníků, paní, nemám peníze. Krásná dívka mi zlomila srdce a získala všechno mé zlato.”

„A na oplátku vám nechala tohle?” Rowena mu šikovně vytrhla vlas z nového šedého pramínku na spánku. Gareth jí vklouzl rukou pod vlasy a položil jí dlaň na krásnou pevnou šíji. „To mám od té doby, co jsem ji opustil.”

„To nevadí, že jsi chudý. Mám veliký hrad a peníze na všechno, co potřebuji.” Lstivě se po něm podívala. „Já nejdu po penězích.”

„Tak co po mně chceš, děvče?” 282

Trochu sebou zavrtěla a zatvářila se stydlivě. Gareth zapomněl na únavu. Rowena zašeptala: „Cekám tu už mnoho dní a nocí na jednoho rytíře, abych ho zajala.”

„A pak ho odvlekla do svého začarovaného hradu a celou noc užívala jeho tělo ke svému potěšení?”

Uraženě popotáhla nosem. „Křivdíš mi. Mé úmysly jsou čestné. Čeká na nás kněz, který si vyslechne náš manželský slib.”

„A to tě oddal s každým rytířem, který vkročil na tuhle cestu? Možná máš na hradě plnou truhlu bezhlavých rytířů, kteří se nemohou dočkat, až se k nim připojím.”

„Ber nebo nech být.”

Naklonila se dopředu a lehounce ho políbila na rty, aby mu usnadnila volbu. Gareth si ji přitáhl k sobě a předlouhý polibek je oba připravil o dech. Přitiskl si její tvář k rameni a zbožně vzdychl.

Rowena se mu na krku chraptivě zasmála. „Nechat se porazit dívkou! Mně se zdá, že jsi na svých cestách nějak zeslábl.”

„Odved mě k tomu svému knězi a do konce života ti budu dokazovat, že to není pravda.”

Ďábelsky nadzdvihl jedno bočí a přitiskl ji těsně k sobě, až jejich těla téměř splynula. Znovu našel její rty a jako z poháru z nich přijímal něhu, kterou nalezl na konci své osamělé pouti.

Opřela se mu rukama o hrud. „Stydte se, sire. Nejradši byste mi to začal dokazovat i bez přispění kněze.” Přejela mu

přes nos pramínkem vlasů.

Nakrčil nos a s vážnou tváří se zamračil.

Rowna ho chytila za drátěnou košili. „Co se tak škaredíš? Co vás trápí, mylorde?”

Ukázal na větev nad jejich hlavami. „Ještě než si tě vezmu, dámo, tak mi řekni, jestli mě tohle čeká pokaždé při návratu ke své manželce?”

„Ne, mylorde. Čeká vás tohle.”

Oběma rukama ho vzala kolem krku a překulili se. Bylo jim jedno, že se na ně lepí mokré listí. Rowena ležela pod ním a Gareth se jí díval do očí modrých jako obloha jeho dětství. Vstal a zvedl ji do náruče. Rowena vyjekla.

283

Gareth s ní kráčel ke hradu a pevně ji držel, i když se s ním na oko prala. „Gridmore!” zakřičel. „Vylez ven a přines

nějaký provaz. Chytil jsem královnu zbojníků!”

Otřel se špičkou svého nosu o její. Rowena se ani nepohnula, jako by ji očaroval touhou ve svých očích a nesmírně něžným úsměvem. „A myslím, že už si ji nechám,” dodal Gareth.

Přitulila se k němu a zašeptala: „Na zimu, mylorde?”

„Ne, mylady. Navždycky.”

Přešli zatáčku a Rowena zvedla hlavu. V každém okně Caerleonu zářily pochodně. Déšť padal hustěji. Z hlavních dveří tryskem vyletěl Malý Freddie a rozběhl se jim naproti. Rowena důvěřivě položila Garethovi ruku kolem krku. Z cimbuří na ně vesele mával Irwin, zachumlaný do kožešinového pláště. Gareth se zářivě usmíval. Temný pán Caerleonu se vrátil domů.