Teresa Medeiros

Brides of Legend 2. - Království za polibek

Prolog

Kevin Artagain vcházel do jeskyně s nevídanou obezřetností. Byl připraven zabíjet, ale ruka svírající meč se k jeho nesmírné hanbě třásla. Takové chování je nepřípustné! Přísahal jsi věrnost králi! Voják v jeho službách nesmí za nic na světě připustit, aby ho ovládl strach! Co by tomu řekli druhové ve zbrani? Ti by se náramně podivili. Znají tě jako udatného bojovníka, který se s úsměvem na rtech vrhá do bitevní vřavy, nikdy nezakolísá pod náporem nepřátel… Vyhráváš souboje, porážíš protivníky, a teď tu stojíš vyděšený jako malý kluk.

Kevinovi stékal po zádech studený pot. Zapálenou loučí si posvítil do temné chodby, v níž nebylo vidět na krok. Stíny plamenů křepčily po zvlhlých kamenech jako malí skřítci a on cítil, jak se mu ježí vlasy. Přitiskl se ke zdi, aby si kryl záda, a pomalu se kradl kupředu. Náhle ho oslnil příval světla a prudký úder mu vyrazil louč z ruky. Uskočil za skalnatý výběžek a třeštil oči na temný přízrak, který se před ním vynořil. Kdesi uvnitř skalní sluje se rozhořel oheň, v jehož světle se před Kevinem zjevila krvelačná bestie zahalená v černém plášti. Hlavu měla zakrytou černou kuklou popravčího a z ní svítily zlověstně se lesknoucí smaragdově zelené oči. Netvor máchl mečem a Kevin gesto pochopil jako výzvu k boji. Strachy se mu sevřel žaludek a se zavřenýma očima si vzpomněl na čtyři mrtvé druhy. Ti zde našli smrt. Čtyři válečníci, jejichž tlející těla netvor pohodil v nedalekých mokřinách…

Ochromující strach náhle zmizel a nahradil jej zuřivý vztek, jenž Kevina zaplavil jako mocná přílivová vlna. To mu pomohlo, aby se sebral. Pevně sevřel meč a vystoupil z úkrytu připraven zkřížit zbraň s démonem, jehož výška působila strašidelně.

Ale znovu nabytá odvaha nebyla Kevinovi nic platná. Ačkoli se jednalo o urostlého, bystrého a obratného muže, na obludného tvora nestačil. Ten obratně uskakoval a prováděl lstivé výpady s takovou bravurou, že brzy nebylo pochyb o vítězi. Po pár minutách nelítostného boje se Kevin Artagain, krvácející z četných řezných ran, poroučel k zemi. Ostří protivníkova meče se mu zabodlo přímo do hrudníku. Uchopil chladnou ocel do rukou, aby si čepel vytáhl, a jeho oči ulpěly na nápisu vyraženém na zlatém jílci - Odplata.

Kevin Artagain umíral. V záblesku vědomí spatřil, jak se před ním obludný démon rozpadá na dvě části, a poslední, co mu dolehlo k uším, byl dívčí trylkující smích.

I. část MILOSTNÁ PÍSEŇ

Je mladý, se srdcem na dlani, ochoten k polibkům, ale tvrdý

jako skála.

neznámý autor 7. nebo 8. století

Nastal šedý, nevlídný den a stejně nevlídné byly tváře těch, kdo zaplnili velkou síň. Na nebi visely temné dešťové mraky, nepochybně předzvěst prudkého lijáku. V ovzduší jiskřilo napětí a nejinak tomu bylo uvnitř hradní pevnosti. Mernod, hlavní kronikář, básník a soudce v jedné osobě, vnímal panující neklid stoicky, jako někdo, kdo má pro strach uděláno, ale zdání mnohdy klame. Mudrc pociťoval bolest u srdce.

Lidé ztichli. Nikdo se nehádal, nekřičel ani se nesnažil druhého umlčet. Kam se poděl smích, radostné povykování, hudba a zpěv? Hudebníci odložili harfy a dav se zavlnil nevolí. Místo výřečnosti si každý něco brumlal pod vousy a poetové sedící Mernodovi u nohou, sdíleli mudrcovo mlčení. Mrazivé ticho rušili jedině sloužící. Pobíhali mezi lidmi, dolévali poháry a také natahovali uši. Získané zprávy předávali do kuchyně. Dvorní šašek, sedící na zemi před stupínkem, nezvedal hlavu. Pohrával si s devíti zlatými jablky v klíně a se zavřenýma očima se modlil k bohu Moriguovi.

Mernod, jenž si díky výraznému nosu a plášti pošitému peřím dravých ptáků vysloužil přezdívku Jestřáb, si odhrnul z čela spadlý pramen šedých vlasů a ostřížím zrakem se zahleděl na skupinu štíhlých, urostlých mužů. U boků se jim houpaly lesknoucí se meče a v sluncem ošlehaných tvářích se zračilo odhodlání. Pod oblečením ušitým z jelenicové kůže se rýsovalo mocné svalstvo. Byla to králova družina válečníků, jíž se říkalo Fianna: ochránci Irska, obávaní i zbožňovaní. Za normálních okolností se procházeli síní, laškovali s děvčaty, dobírali si vesničany a vyhřívali se na výsluní obdivu. Teď se však srotili před trůnem a rázem šel z nich strach; udatní válečníci se zodpovídali jedině králi. Irové z nich měli posvátnou hrůzu, ale také je milovali, protože jejich meče přinesly zemi tolik vytoužený mír. Ozbrojenci válčili, bojovali za Irsko, potulovali se po zemi a milovali ženy. O jejich udatnosti a krkolomných kouscích se mezi obyvatelstvem šířily legendy. Jenže karta se obrátila. Nyní jsou jeden po druhém vražděni a jejich zmrzačená těla hnijí uprostřed temných lesů.

Mernod vzdychl a zavřel oči. Věděl, že v takovém stavu se ho nikdo neodváží rušit. Dvořané si o něm mysleli, že se soustřeďuje, než promluví. Kéž bych dokázal splnit jejich očekávání! Jeho úkolem bylo promlouvat k lidu a básnickým jazykem zapisovat hrdinné skutky. O Kevinovi měl už

připravenou oslavnou báseň. Mladý válečník porazí netvora a on vše květnatou mluvou zaznamená. Jenže došlo k drastickému zvratu.

V davu zašumělo a všichni zvedli hlavy. Přicházel král, jehož úmyslem bylo projevit poctu mrtvému. Lidé se tvářili statečně, protože před panovníkem si nikdo netroufal projevit strach.

Král kráčel dlouhým a pevným krokem a dav mu ustupoval. Obřadní roucho vyměnil za prostou tuniku, jakou nosívali jeho ozbrojenci. Byl téměř stejně vysoký a statný jako oni, ale na rozdíl od vojáků se pohyboval s ladnou elegancí.

Nebylo pochyb, že králův impozantní zjev a mužně hezká tvář přitahují veškerou pozornost. Měl patricijský nos, temně modré oči s dlouhými tmavými řasami a delší černé vlnité vlasy. Plná ústa lemovaná krátkou bradkou se dokázala rozesmát v bujarém chlapeckém smíchu, ale také se stáhnout do přísné grimasy, kdykoliv vedl družinu do bitvy. Nepatřil k lidem, kteří v sobě dusí pocity. To poznal každý, kdo se dopustil zlého skutku či křivdy na bližním. Modré oči se v takovém případě proměnily v kusy ledu, anebo zajiskřily veselím a třpytily se jako vzácné drahokamy, pokud byl v dobrém rozmaru. Conn, Vítěz stovky bitev, mocná síla, která se nad irským ostrovem přehnala jako větrná smršť, jako oheň plenící vysušený les, si dokázal získat respekt a úctu. Přesvědčoval, vyjednával a dobýval, až se mu podařilo sjednotit znepřátelené klany v jeden národ a stát se jeho neomezeným vládcem.

Mernod s úsměvem přihlížel, jak lidé Conna poplácávají po zádech. On na oplátku zvedal jejich děti do náruče a líbal je.

Král došel ke stupínku, usedl do křesla a družně do mudrce strčil loktem. „Očekávám, že rozptýlíš chmury, básníku. K čertu se zakaboněnými tvářemi! Jestli si nepospíšíš, uvalím na tebe daň z prodlení!” Conn žertoval, ale do smíchu mu nebylo. Když promluvil, nastalo v síni naprosté ticho, rušené jen občasným dětským pláčem. „Slyšte, lidé! Vracejí se poslové, které jsem vyslal na sever, a určitě pro nás budou mít nějaké

zprávy.”

Nedokázal sedět. Vyskočil a netrpělivě začal rázovat kolem stupínku. Během chůze vrhal obviňující pohledy na přítomné. „Jsme nuceni vypořádat se s nelehkou situací. Čelíme neznámému nebezpečí… Možná v podobě ohnivého draka prahnoucího po našich duších. Možná hodlá zničit vše, co je živé.” Conn se zastavil a vyzývavě pohlédl na dav. „Otázka zní: Hodláme mu to dovolit?”

Lidé se zarazili a někteří ozbrojenci se zahleděli na špičky bot. „…a odpovědí je…”

Síní se nečekaně rozezněl hluboký, melodický hlas, který prořízl napjaté ticho.

Všichni, včetně krále, zvedli hlavy a zahleděli se vzhůru. Vysoko, téměř u stropu, stál na úzkém balkoně drobný človíček. V ruce držel dřevěnou hrazdu, zavěšenou na silném provaze. Mužík se náhle vymrštil, koleny se zavěsil za hrazdu a za ustrašených vzdechů se jako smršť snesl do síně. S hlavou dolů se pak pomalu pohupoval, „…ne, dokud budu naživu,” dokončil větu a zašklebil se jako rozpustilý skřítek.

Napětí se uvolnilo a síní se rozlehl smích. Conn se uculil a vydal se k akrobatovi. Ten visel sotva metr a půl nad zemí. Chytil ho za rozježené vlasy a pohrozil mu. „Co to, sakra, vyvádíš, Nimbusi? Kdo si myslíš, že jsi?”

Šašek svižně strhl něčí klobouk a uličnicky si ho posadil na hlavu. „I já vás zdravím, pane! Jaké milé překvapení!” Dav bublal smíchem a Conn hrazdu prudce rozhoupal. „Vzdávám se!” zaječel Nimbus. „Anebo si přeješ, pane a vládce, abych ty lidičky zkropil něčím odpudivým, co jsem ještě nestihl strávit?”

Rázem bylo pod ním prázdno a šašek znovu vyprskl smíchy. Conn šaška zbrzdil a chytil ho za ucho. „Když už mluvíme o tom, co je odpudivé…” Mužík se k němu spiklenecky naklonil: „Měl jsem pocit, že ztrácíš jejich pozornost, králi, a tak jsem ti chtěl pomoci.”

Conn mu šeptem odpověděl: „Tohle je každopádně lepší než katova oprátka, na níž ses minule předváděl. Pamatuju, jak se mi hrůzou rozklepala kolena. Myslel jsem, že je skutečně po tobě, ty mizero.”

Strčil do hrazdy a Nimbus s jekotem vyletěl do výšky.

Conn zvýšil hlas, aby ho slyšela celá síň. „Nimbus má pravdu! My se nenecháme zastrašit a netvora zničíme! To my budeme triumfovat!”

Vzápětí mrštně uskočil, protože houpačka se vracela a Nimbus do něj málem narazil. Lidé souhlasně mručeli, aby projevili jednotu s králem. Jeden řezník, opásaný zástěrou zamazanou od krve, pozvedl pohár na přípitek. „My tu dřeme, pachtíme se za živobytím! Tuhle zemi nám nikdo nevezme!”

Odpovědí mu byl rozjařený hlahol a o slovo se přihlásil hezký, hnědooký voják. „Copak jsme nezatlačili Eoghana Mogha, nepřítele Irska, až na jih, na území neúrodné a chmurné jako jeho duše?”

Jako na znamení začali přítomní kejklíři křepčit a žonglovat s jablky.

„Ani Římané se neodváží vylodit u našeho pobřeží! Klepou se strachy, že je smeteme zpátky do moře!” volala rudolící, kyprá žena.

Dva z básníků začali recitovat oslavnou báseň na Machu Mong Ruad, rudovlasou dceru slavného Rudého Hugha, a v očích naslouchajících svitla naděje. Lidé opět pozvedli poháry a připili na Kevinovu udatnost, Connovu velkorysost a na nové společenství, založené na cti a rytířství.

Conn vyčkal, dokud neopadlo vzrušení. Sundal mužíka z houpačky, opatrně ho postavil na zem a spolu se vydali k trůnu. Jeden z vojáků se na Nimbuse pohrdavě zašklebil a ten na něj udělal dlouhý nos.

„Co to mělo znamenat?” vyzvídal Conn.

„Caflin mi nepřirostl k srdci. Nedokáže se člověku podívat do očí, a to mi hrozně vadí.”

„Když jsi takový znalec lidských charakterů, pověz mi něco o té

příšeře, za níž se vydal Kevin.”

Nimbus se jednou rukou opřel o královský stolec a druhou si zamnul bradu, jak to vídal u Conna. Dokonce si i setřel neexistující pot z čela.

„Podle mého žádná bájná příšera neexistuje. Je to někdo z masa a kostí. Máme co do činění s nepřítelem, který se nám snaží uškodit, králi.”

„Jak si pak vysvětluješ, že dokázal pobít čtyři zdatné a neohrožené vojáky?”

„…a taky si myslím,” pokračoval Nimbus, jako by neslyšel, co král povídá, „že dotyčného vyslal Eoghan Mogh. Jeho úkolem je děsit lidi a tebe dostat na kolena.”

„Eoghana Mogha jsme zahnali na jih a on odtáhl jako zpráskaný pes,” přidal se Mernod, který dosud pozorně naslouchal. „Ten dá nějakou dobu pokoj.”

Ale Conn mudrcův názor nesdílel. „Já bych si tím nebyl tak jistý, příteli. Mezi lidmi se trousí, že si buduje nové království, takové, které může v budoucnosti soupeřit s naší Tarou. Až se opevní a naverbuje dostatek žoldáků, vrhne se na nás. I když… V jednom můžeš mít pravdu. Momentálně je nuzák, jemuž se nedostává zlata, a chvíli potrvá, než získá prostředky na nové výboje.”

Nimbus se uličnicky připlížil za Mernoda a začal mu škubat peří z pláště. Ten se po něm ohnal a Conn se shovívavým úsměvem zavřel oči.

„Vyprávěj mi nějaký příběh, Mernode. Jsem unavený a toužím slyšet o slavných skutcích.”

Mernod se chystal otevřít ústa, ale místo vyprávění drapnul Nimbuse za rameno. Šašek třímal v ruce chuchvalec rudě zbarveného peří. „Prokletý zmetku! Tenhle plášť je pro tebe nedotknutelný!”

Básník začal rozpustilce honit a Conn se jim smál.

Jejich škorpení ukončilo pronikavé zatroubení na roh. Stráže hlídkující na pevnostním ochozu ohlašovaly příchod poslů. Conn zvedl ruku sevřenou v pěst, Nimbus se postavil po jeho boku a Mernod si načechral pomačkané peří. Poté zaujal postavení, jaké náleží k důležitému úřadu. Kejklíři přestali žonglovat, matky přitiskly děti k sukním a zbylí lidé se v polovině věty odmlčeli.

Masivní dvojité dveře se otevřely a v nich stáli muž a žena. Na první pohled bylo patrné, že jsou k smrti vyčerpaní. Ti dva, legendární běžci, dokázali v jednom dnu oběhnout celý ostrov. Žena držela za uzdu grošovaného koně a lidé zděšeně vydechli. Kůň nesl hrůzný náklad. Kevin Artagain jel svou poslední jízdu, nedůstojně přehozený přes koňsky hřbet. Mužovo tělo pokrývala vrstva špíny a zaschlé krve tvořící nepřirozený protiklad se sinalým obličejem. Každý mohl spatřit, kam byla zasazena smrtící rána. Ta vojáka připravila o život. Jeho druhové si připomněli mladíkův radostný smích rozléhající se hradem a hlasitě zakleli.

Conn byl zděšený, ale střežil se dát najevo, jak ho pohled na mrtvého Kevina zasáhl. Královy modré oči se proměnily v úlomky ledu. Za naprostého ticha vstal, došel ke koni a zastavil se. Uchopil hlavu mrtvého přítele, jako by mu chtěl něco zašeptat, ale místo nářku se z jeho hrdla vydral válečný pokřik, při němž se Nimbusovi zježily vlasy.

Lidé se probrali z šoku a dav ovládla nenávist. Ozbrojenci obklopili svého krále, slibovali krutou pomstu a vykřikovali přísahy. Conn se otočil k nejbližšímu a něco mu zašeptal. Muž zbledl a jako střela vyrazil ze síně, pronásledovaný Nimbusem.

Conn netrpělivým gestem umlčel rozrušené poddané. „Toho parchanta zabiju sám! Požádal jsem Seana Finna, aby mi osedlal koně. Po dobu mé nepřítomnosti mě zastoupí Mernod, jemuž jste povinni poslušností a budete se řídit jeho pokyny.”

Po králových slovech vypukla vřava. Lidé křičeli, nadávali a protestovali. Nikdo se nechtěl smířit s myšlenkou, že se král vydává za netvorem bez doprovodu věrných, ale na Connovi bylo vidět zaryté odhodlání.

„Co tě to napadlo?” vykřikoval Mernod, který zapomněl na důstojnost a řítil se ke králi. „To je šílenství! Nemůžeme si dovolit tě ztratit!”

V Connových očích se zalesklo. „Neztratíte mě, vrátím se. Ten, kdo Kevina připravil o život, to má spočítané. Ať člověk či nadpozemská bytost, zemře mou rukou.”

„Kůň je připravený, králi,” ozvalo se za nimi. Sean Finn hlásil splnění příkazu, ale ve vojákových očích se zračil strach. Za mužem poskakoval Nimbus s mečem v ruce. Ostrá zbraň byla téměř stejně dlouhá jako on.

Conn meč uchopil a zamával s ním nad hlavou. „Za Kevina, za Irsko, za všechny mrtvé! Smrt netvorovi!”

Dál neotálel a rozběhl se na nádvoří. Tam už na něj čekal jeho oblíbený hřebec. Vyhoupl se do sedla, pobídl zvíře do klusu a jako bůh pomsty vyrazil z brány.

Nimbus se vzrušených debat nezúčastnil. Uchýlil se do ústraní a začal si

třít tepající spánky.

Conn uháněl ke skalnatému pohoří, aniž bral na vědomí bouřkové mraky na obzoru, jež od moře přihnal prudký a studený vítr. Ve vzduchu byla cítit vlhkost. Krajina se pomalu nořila do tajuplných stínů a zelená pole a louky se potáhly černým sametem. Jediné, co narušovalo mrazivé ticho, byl dusot koňských kopyt a osamělé zavytí vlka.

Nastala už téměř tma, když sjel z cesty. Planina končila u temného a hlubokého lesa, ale on nezaváhal. Pouze koni povolil uzdu, aby si zvíře samo hledalo cestu, a snažil se vyhýbat těžkým větvím, aby ho některá nesrazila ze sedla.

Lesní chlad zalézal do kostí a Conn se vztekle zahalil do silného pláště. Ve stavu, v němž se nacházel, považoval i zimu za útok proti své osobě. Zmítala jím slepá zuřivost. Před očima viděl Kevinovo zubožené a krvácející tělo. Už nikdy se nezasměje, ani se nepodívá na pěknou dívku. Mrtvému oblečou rubáš a druhové ve zbrani ho odnesou tam, kde se narodil. Členům jeho klanu připomenou přísahu, kterou složili patriarchové: „Přísaháme, že pokud Kevin zemře ve službách krále, přijmeme jeho smrt bez nároku na odškodnění či pomstu.”

Pomsta náleží jeho druhům, ale Kevina pomstím já!

Konečně se ocitl na malé mýtině. Conn zapátral v sedlové brašně a nabídl hřebci jablko. Ten je měkkými pysky uchopil, vděčně zafrkal a Conn se poprvé po odjezdu z hradu usmál. Hřebce se mu podařilo zakoupit na pevnině. Nechal ho dopravit do Irska a mocný krásný kůň se stal jeho nerozlučným společníkem. Na bitevním poli ho nikdy nezklamal a co do krásy a ušlechtilosti se mu žádné jiné zvíře nevyrovnalo.

Conn sesedl a uvolnil uzdu, aby se kůň mohl pást. Nasbíral suché klestí a rozdělal malý oheň. Nad plameny si ohřál ruce a zatoužil, aby tu s ním byl Nimbus. Drobný mužík mu pokaždé pomohl zbavit se napětí a rozptýlit chmury tížící duši. Praskající oheň ho vrátil do minulosti. Připomněl mu pět mrtvých válečníků, s nimiž se kdysi veselil u velkých táborových ohňů a plánoval nadcházející bitvu. Na jeden letmý okamžik dokonce ucítil vůni pečeného masa otáčejícího se na rožni…

K čertu! Proklel se za změkčilost a raději se zakousl do chleba a sýra, aby se něčím zaměstnal. Jestlipak se mi podaří usnout? Spalovaly ho plameny zlosti a byly tak mocné, že se nemohl dočkat, až se střetne s vraždícím netvorem, Na jedno se můžeš spolehnout! Dostanu tě a nebudu mít slitování! Připrav se na smrt! Zítra touto dobou budu u jeskyní. Musím být odpočatý, a proto neuškodí se trochu prospat.

Zabalil se do pláště, ulehl na zem a za okamžik upadl do bezesného spánku.

Příští ráno, ještě než se slunce vyhouplo na obzor, směřovali Conn s Tichým bleskem k severu. Foukal teplý jižní vánek a ten poněkud mírnil napětí z předchozí noci. Den byl příjemný a obloha jako vymetená. Pouze občas se zjevil bílý nadýchaný obláček, podobající se čerstvě narozeným beránkům, jejichž matky a otcové se pásli na šťavnatých pastvinách. Krajina se začínala vlnit a z mírných kopečků se stávaly strmé skalnaté kopce protkané jeskyněmi.

Slunce už pomalu zapadalo, když dojeli k úbočí. Kůň začal stoupat vzhůru, a tak Conn raději zapálil louč, aby mu svítila na cestu. Kamení bylo kluzké a zrádné. Stačil jeden neopatrný krok a kůň s jezdcem se mohli zřítit do rokle. Ve svahu se nacházela řada menších jeskyní. On však hledal tu největší, jež, podle jeho předpokladu, nemohla být daleko.

Najednou ucítil, jak mu vlhnou dlaně, a zavřel oči. Připomněl si jednoho mladého chlapce, který v naději, že mu odvážný čin zajistí přijetí do královy družiny, se rozhodl netvora pokořit. Hodlal se s ním vypořádat a tím si vysloužit ostruhy. Byl jediný, kdo střet přežil. Po návratu překotně vyprávěl neuvěřitelný příběh o obru v černém plášti, který ho nechal odejít živého. Asi proto, aby mohl mladík šířit hrůzné povídačky a netvorova sláva ještě vzrostla, zlostně si pomyslel Conn.

Se zavřenýma očima si představil pět udatných mužů. Ti v té zatracené jeskyni našli smrt. Pět statečných válečníků, kteří tam, na nebesích, očekávají, že pomstím jejich prolitou krev.

Conn vyrazil válečný pokřik, který tolik postrašil Nimbuse. Ozvěna nesla hlas do dáli a odrážela se od kopců jako dunivý hrom. Ten, kdo je tam nahoře, ví, že přicházím.

Asi dvě stě kroků před ním zela černá díra, podobající se pekelné bráně.

Byl to vstup do jeskyně.

„Koukej vylézt, parchante!” zařval a hodil hořící louč do chodby. „Už se nemůžu dočkat, až se budeš škvařit v pekle!”

Koně zanechal v bezpečné vzdálenosti a na rozloučenou ho pohladil po nozdrách.

S mečem v ruce postupoval krok za krokem, protože se obával drolící se skály. Po strmé pěšině se dostal až nad jeskyni a tam poklekl. Po chvíli našel to, co hledal. Byla to malá dřevěná sklápěcí dvířka porostlá mechem. Odtud mohl ten, kdo obýval jeskyni, sledovat každého, kdo se objevil dole na planině. Connova ústa zkřivil ošklivý úsměv. Teď už nepochyboval, že v jeskyni žije inteligentní člověk, třebaže poněkud vyššího vzrůstu.

Stiskl jílec meče a na štěrbinu dvířka pootevřel. Uvnitř hořely louče zastrčené ve skále. Nehlučně seskočil dolů a jako kočka dopadl na všechny čtyři. Před sebou uviděl těsnou chodbu směřující do nitra jeskyně. Otočil se a zjistil, že vpadl nepříteli do zad.

Ten střežil vchod a ani v nejmenším netušil, že mu do domácnosti pronikl vetřelec.

Chlapec, který jim zmateně vyprávěl neuvěřitelnou historku, nelhal. Conn užasle hleděl na tvora, zahaleného od hlavy k patě v černém plášti, vysokého jako dva dospělí muži. Jeho pozornost především upoutalo lesknoucí se ostří meče, který dotyčný svíral v ruce.

Mohl vyrazit a jednou ranou všechno ukončit. Ale jako král ctil zákon a potrpěl si na čestné jednání. „Do střehu, zplozenče pekla, ať tě mohu poslat tam, kam patříš!” zasyčel.

Tajemná postava se otočila tak rychle, až měl pocit, že se každou chvíli svalí na zem. Plášť byl ušitý ze slabé, téměř průhledné látky. Connovi to přišlo divné, ale na další úvahy neměl čas. Netvor se bleskurychle vzpamatoval a prudce zaútočil. Conn utrpěl ránu do ramene, která ho málem srazila na zem. Zaklel a příští nepřítelův výpad odrazil. Zuřivost se zhmotnila v energii a ta mu dodala potřebné síly. Zaútočil s úmyslem zasáhnout srdce, ale neuspěl. Rána vyšla naprázdno. Zavrávoral a netvor opět několikrát zamával mečem. Tentokrát mířil na krk, ale Conn byl zdatný šermíř. Mrštně uskočil, jenže při dalším výpadu ho nepřítel zasáhl do levé paže. Bolest ho přiměla se stáhnout, avšak netvor neúnavně

postupoval a chystal se ho přišpendlit ke zdi. Conn cítil, že krvácí, ale nehodlal se jen tak vzdát. Nicméně netvor měl nad ním převahu. Utočil z výšky, a nyní se ho chystal nemilosrdně dorazit.

Obr se k němu naklonil a Conn poprvé spatřil jiskřící zelené oči hledící zpod masky. Prudce uhnul, ale nebyl dostatečně rychlý. Rána zasáhla rameno a srazila ho na kolena. Z posledních sil zvedl meč a zaútočil tam, kde tušil nepřítelovo břicho. Čepel zajela do masa a netvor se zapotácel. Conn využil příležitosti a bodl ještě jednou.

Vyčerpaně se svezl na zem a užasle sledoval, jak se obr rozpadá na dvě lidské postavy. Člověk, třímající meč, se z výšky zřítil k zemi s takovým křikem, až měl Conn sto chutí zacpat si uši.

Ten, který byl dole, se vyškrábal na nohy a klopýtavě zmizel ve tmě. Za sebou zanechával krvavou stopu.

Conn se připlížil k ležícímu útočníkovi. Pomalu odhrnul zakrvácený plášť a překvapeně zjistil, že hledí do tváře mladého chlapce.

Mladík byl v bezvědomí, ale dýchal. Conn si všiml tmavých kruhů pod očima, vystouplých lícních kostí a jemně tvarované brady. Snažil se odhadnout věk, ale bez úspěchu. Roztrhl slabou látku košile, aby zjistil rozsah zranění. Hrot meče pronikl do těla mezi paží a páteří, ale nezasáhl srdce. Rána silně krvácela, a tak bez ohledu na pocity udělal to, co považoval za nutné. Plášť rozřezal na cáry a mladíka obvázal.

Ten, kdo mu bezvládně ležel v náruči a koho ošetřoval, nebyl obr válečník, netvor, děsící jeho muže. Nikdo nepřišel na to, že proti nim v jednom šiku bojují dva lidé. Pokud ano, nepřežil, aby se podělil o zážitek. Conn si setřel pot z čela a pevně utáhl obvaz. Chtěl, aby neznámý žil, aby se s ním mohl vypořádat po svém. Sám krvácel, ale nedbal toho. Zvedl cizí meč a potěžkal jej. Čepel zbrojíř vyrobil z překládané oceli. Byla to skvostná, dokonale vyvážená zbraň, s jílcem posázeným drobnými drahokamy. Connovi cosi připomínala a se zájmem si přečetl vyrytý nápis. Odplata.

Chlapec přerývaně vzdychl a Conn meč znovu potěžkal. Přišlo mu podivné, že s ním takový střízlík dokáže bravurně zacházet. Ucítil bolest v ruce. Meč odložil a ještě jednou prohlédl mladíkovo zranění. Byla to dlouhá a štíhlá paže, ale v porovnání s jemnými rysy obličeje poněkud svalnatá.

Meč obalil zbytkem pláště a pověsil si ho na opasek. Déle v jeskyni prodlévat nehodlal. Ten druhý se mohl vrátit, bud s novou zbraní, nebo pomocí.

Zvedl chlapce do náruče a tomu padla hlava. Čupřina nakrátko ostříhaných vlasů Conna polechtala na bradě. Zhluboka se nadechl a svěží vůně, kterou ucítil, mu připomněla prameny čerstvé vody tryskající z horských výšin. Vzápětí ho popadl vztek. Na chlapcově těle nahmatal povědomý opasek, na němž byla vyryta Connovi důvěrně známá jména. Jejich nositelé nyní odpočívali pod starobylým náhrobkem. Rázně mladíka přitiskl k sobě a vyrazil z jeskyně. Ten bolestí zasténal, ale Connovi to bylo jedno.

Tichého bleska našel tam, kde ho zanechal. Bezvládné tělo přehodil přes sedlo a vyhoupl se za něj. Conn opět pocítil svěží, čistou vůni, která ho dráždila.

Koně nasměroval jižním směrem, k hustým lesům, jejichž koruny se na obzoru tyčily jako temné věže. Kůň si našel cestičku, po níž dojeli na zelenou paseku. Tudy protékal zurčící potok obrostlý mechem. Díky letním dešťům měl dostatek vody a jeho proud byl prudký. Chlapec při každém pohybu koně naříkal, a tak se Conn rozhodl sesednout a dopřát si odpočinek. Zraněného položil na zem, zkontroloval obvaz a znaveně se svezl do trávy. Přesto nedokázal z mladíkova obličeje odtrhnout zrak. Mozolnatými prsty zkoumal hladké rysy a dotkl se brady. Po vousech ani stopa. Neznámý musel být mladší než ti, kdo se s mladickou dychtivostí v srdci připojili ke královské družině. Mladší než Kevin, který poklekl před králem a přísahal mu věrnost. Bezděky přejel po plných ústech a zachvěl se. Ten kluk je dost starý na to, aby vraždil! pomyslel si vztekle.

Z vaku vytáhl koženou polní láhev a vydal se k potoku. Po chvilce našel příhodné místo. Dřepl si a sklonil se, aby nabral čerstvou vodu. Najednou, díky letité zkušenosti a vycvičeným instinktům, uslyšel šelest a vrhl se do trávy. Jen tak tak uhnul dýce, která o vlásek minula jeho záda. Chlapec, který na něj zaútočil, neudržel rovnováhu a střemhlav spadl do vody. Conn se vrhl za ním. Chytil ho za kalhoty, vytáhl nad hladinu a zatřepal s ním. Dýka odletěla na bahnitý břeh, jenže útočník se nevzdával. Bojoval jako divoká kočka a zatínal mu nehty to zraněného ramene.

Conn nezaváhal a strčil ho pod vodu. Tam ho chvíli držel, ale když ho vytáhl, mladík ho praštil pěstí do brady. Znovu mu přidržel hlavu pod vodou a nepustil, dokud mrskající se tělo neochablo. Teprve pak ho s kletbou vytáhl a hodil na břeh. Mladík se dávivě rozkašlal, ale vzápětí drapnul Conna za kotník a zakousl se mu do stehna. Conn zařval bolestí a tvrdě ho udeřil. Chlapec přerývaně oddechoval a Conn užasle hleděl na malá, ale dobře tvarovaná prsa vykukující z potrhané košile. Připomněl si přísahu, kterou složil se svojí družinou. Nezkřivíš vlas ženě či dítěti! Ten malý, zuřivý usmrkanec není kluk, ale holka!

Útočnici zřejmě došly síly, protože odpor ochabl. Zůstala malátně ležet v trávě a z očí se jí řinuly slzy. Conn se proklínal. Jak jsem mohl být tak slepý a nepoznat, že mám co do činění s dívkou? Sklonil se nad ní a hřbetem ruky jí něžně otřel tváře. Uchopil ji do náruče a pohladil po oškubaných vlasech. Ona jeho něžnost strpěla, dokonce mu zabořila hlavu do ramene.

„Kde je? Co se s ním stalo?” uslyšel, jak se ochraptěle ptá.

„Jestli máš na mysli toho, kdo byl s tebou, tak ten je mrtvý.”

Pomalu svítalo a nebe se začínalo zbarvovat do ruda. Conn hleděl na obzor a uvažoval. Žádný smrtelník nepřežije takovou ránu, jakou jsem útočníkovi uštědřil. Napadlo ho, že by se měl vrátit do jeskyně a prozkoumat ji, ale obratem myšlenku zavrhl. Nechtěl dívku vláčet s sebou a netroufal si ponechat ji samotnou. Ta při jeho slovech znehybněla a on instinktivně pohlédl na dýku ležící v bahně.

„Nech mě jít… Prosím…” Zvedla hlavu, ale nepodívala se na něj.

„Proč?” Conn se ušklíbl. „Abys mě ze zálohy přepadla?” Pochybovačně zakroutil hlavou. „Kdepak, děvče. Viděl jsem, co dovedeš, a nemám chuť přijít o hlavu.”

„Chci ho pohřbít. Neměla jsem příležitost pohřbít otce ani matku.” Z oka jí vytryskla osamělá slza, ale z hlasu čišel hněv.

Donutil ji podívat se na něj. „Kdo, u všech čertů, byli tvoji rodiče? Kdo pošpinil tvou duši? Kdo tě přiměl, abys vraždila?” Popichoval ji a dráždil, protože doufal, že ji přiměje mluvit. Když se mu nedostalo odpovědi, začal z jiného soudku.

„Kolik je ti let? A kdo byl ten muž?”

Zlostně sebou trhla. „Jsem tisíc let stará, ale tobě to může být jedno.” Conn si ji opět bedlivě prohlédl a napadlo ho, že dívka nijak nepřehání.

Její krása byla tak křehká, že připomínala kněžku sloužící Druidům při pohanských obřadech. Tvrdě jí stiskl zápěstí, ale ona se ani nepohnula. Jen vzpurně vystrčila bradu. Zvolna ji pustil, přejel rukou po tepající žilce na hrdle a dotkl se krátkých vlasů na zátylku. Tentokrát se nedokázala ovládnout a zachvěla se.

„Pověz mi, jsi žena, nebo dítě?” Odpovědí mu bylo napjaté ticho.

Pohladil ji po jemném líčku. „Na stařešinu nevypadáš. Nemáš žádné vrásky.”

Otočila hlavu, aby na něj nemusela hledět, a zírala k lesu.

Conn tlumeně zaklel. Trpělivost každého muže má jisté hranice a on tu svoji již vyčerpal.

Chytil dívku za košili a trhnutím ji zvedl na nohy. Vztek, který pociťoval, zatímco hleděl do bledé tváře, se k jeho úžasu měnil v cosi mocnějšího. Ucítil napětí ve slabinách a znovu zaklel.

„Na to, abys vraždila mé muže a kradla jejich majetek, jsi zřejmě stará dost! Jestli nepromluvíš, zjistím si to sám, ale nejdřív z tebe stáhnu to, co patřilo Conoru Murchadovi!”

Nebránila se, když s ní divoce cloumal. Její bezmocnost ho odzbrojovala. Posadil ji na zem a zjistil, že obvaz, jímž jí stáhl rameno, prosakuje krví.

„Znovu krvácíš! Chceš se snad zabít?”

Arogantně se na něj podívala. „Ne, Conne. Musíš být natvrdlý, jestli jsi to zatím nepochopil. Snažím se zabít tebe.”

Užasle na ni hleděl, jako by ho ty smaragdově zelené oči hypnotizovaly. Byl to zraněný pohled ženy zasazený do dětské tváře. Opět měl neodbytný pocit, že mu dívka někoho připomíná, ale nedokázal si vzpomenout. Došel ke koni a ze sedlového vaku vyndal kus provazu. Nebránila se, když jí svázal ruce.

„Ty tedy víš, kdo jsem já, takže až si to rozmyslíš a povíš mi, kdo jsi ty, rozvážu tě. Prozatím uvažuj o tom, co tě čeká, jakmile se dostaneme na můj hrad.”

Dívka hleděla do jeho očí a ve tváři jí vězel tvrdošíjný výraz.

„Budeš postavena před soud za vraždu pěti mužů. Mám ti je vyjmenovat? Conor Murchada, Ryan Brosnahan, Brian MacRuairc, Kaile MacRuairc - ti všichni patřili k jednomu klanu -, a Kevin Artagain. Ta jména určitě znáš.” Odsuzujícím gestem ukázal na opasek, který z ní strhl.

„Pokud dokážu MacRuaircům zabránit, aby ti okamžitě nepodřízli hrdlo, budeš souzená veřejným soudem. Jestli tě ten prohlásí vinnou, sám vy-konám rozsudek.”

Poklekl a uchopil ji za vzpurnou bradu. „Nechám ti vybrat mezi dvěma tresty. Buď tě předhodím klanu, jejichž muže jsi pobila, anebo tě vlastnoručně připravím o hlavu.”

Nepatrně se zachvěla, což bylo jediným znamením, že ho vnímá.

Slunce už stálo na obloze, ale Conn se potřeboval vyspat. Zabalil dívku do pláště a lehl si vedle ní. Spánek měl lehký a dokázal se při sebemenším šramotu probudit.

Vzbudil se až odpoledne. Mokré oblečení zatím uschlo a to ho potěšilo. Promnul si oči, aby setřásl rozespalost, a zahleděl se na spící dívku. Ve spánku vypadala mírumilovně a především o dobrých pět let mladší, než odhadoval. Pihatá líčka, oči zakryté tmavými řasami. Z těch smaragdových tůní na něj bude ta dračice metat blesky, až se probudí. Dívka zívla, smyslně se protáhla a Conn ucítil vzrušení. Najednou si přál, aby byl

někdo jiný, aby zapomněl na veškeré přísahy a vzal si to, co mu spadlo do klína…

Vzápětí nevěřícně zavrtěl hlavou. Nedokázal si představit, že křehké stvoření, zachumlané v plášti, dokáže vraždit jako ten nejhorší zabiják. Mozolnatým prstem se znovu dotkl její tváře. Řasy se zachvěly a dívka otevřela oči. Vrhla na něj ledový pohled, čímž mu dala jasně na vědomí, co od ní může očekávat.

„Pít!” zachroptěla.

„Už jednou jsem byl pro vodu, ale tys mě málem bodla do zad.”

Od potoka přinesl láhev plnou vody a tu jí přiložil k ústům. Žíznivě se napila. Když měla dost, setřel jí pár kapek z brady. Odkašlala si, aby zamaskovala třas. Spánek ji zbavil zlosti, ale ne strachu. Conn se také napil a studená voda ho příjemně osvěžila.

„Musíme se vydat na cestu. Ta rána začíná hnisat. Potřebuješ felčara.”

„Nebylo by lepší nechat mě tu umřít?” nadhodila s plamenným pohledem.

Ale Conn zakroutil hlavou. „Probouzíš ve mně řadu otázek, na něž potřebuju znát odpovědi. Pokud jsi rozhodnutá zemřít, vyčkej do chvíle, než mi prozradíš jméno.” Z vaku vytáhl kus sušeného masa. „Něco si zakousni.” Rozvázal jí ruce, aby se mohla najíst.

„Tohle jíst nemůžu. To smějí pouze králové a básníci.” Neposmívala se mu, jak Conn viděl, pouze pociťovala rozpaky.

„Copak nemáš hlad, Bezejmenná?”

Neodolala a kousek si uždibla. Polkla a blaženě se usmála. Zbytek masa si překotně nacpala do úst a začala žvýkat.

Conn ji s rukama za zády pozoroval. „Když mi povíš, kdo byl ten v jeskyni, nebude nutné, abych lidem v pevnosti vykládal, kdo jsi ty. Povídáš, že tvůj otec je po smrti. Byl ten muž tvůj bratr nebo bratranec?”

Dívka zavrtěla hlavou, aniž přestala jíst, ale Conn odpověď ignoroval.

„Jsi ještě příliš mladá a možná ses nechala ošálit. Ten druhý se postaral, aby veškerá prolitá krev ulpěla na tvých rukou. On vyvázne bez poskvrny.”

Vrhla na něj nenávistný pohled a polkla poslední sousto.

„Uvědomuješ si, že tě ten člověk zneužil? Udělal z tebe poskoka, bojujícího jeho bitvy.”

Dívka sáhla k opasku, ale meč už Conn zajistil a schoval.

„Nebyl takový, jak povídáš! Miloval mě!” Conn se zarazil. „Byl tedy tvůj milenec?” Dlouho na něj hleděla. „Ano, byl.”

„Musel být vynikající milovník, když jsi pro něj zabíjela!” zlostně ucedil.

„Ten nejlepší!” Dívka hněvivě potřásla hlavou. „Mnohem lepší než ty a ti tvoji hrdlořezové!”

Conn pozvedl obočí. „Co ty o tom víš, děvče? A co tebe a tvého okouzlujícího milence přimělo, abyste mordovali mé lidi?”

„To nebyl mord, ale spravedlnost.”

Conn se letmo usmál. Poklekl vedle dívky a donutil ji zvednout k němu

oči.

„Lžeš, holčičko. Chlap chce v posteli pořádnou ženskou, a ne takové vyžle, jako jsi ty. A pokud ano, musí být úchylný. Zřejmě žil v jeskyni až příliš dlouho a spokojil se s málem.”

„Věř si, čemu chceš.” Dívka zkřížila ruce na prsou a povýšeně se na něj usmála. „Ty přece nic lepšího neumíš.”

Conn se zhluboka nadechl. Musel se ovládat, aby ji neudeřil. „Drahé dítě,” pravil se záměrnou pomalostí, „já se tě neprosím o pravdu, já ti poroučím.”

Dívka zamrkala. „Ach tak! To posouvá náš vztah do trochu jiné polohy, že?”

Začala se zvedat a Conn zpozorněl. Sundala z hlavy pomyslný klobouk a hluboce se uklonila. „S vaším prominutím, pane, ale ten muž byl skutečně můj milenec.”

„Nesmysl! Tys ještě nikoho nelíbala a chlapů se dotýkáš pouze špičkou meče. Musel to být bratr nebo brat…”

Než stihl dokončit větu, přiskočila k němu a vtiskla mu polibek na rty. Chtěl ji odstrčit, ale dětinské gesto ho ochromilo. Přejel jí dlaní po těle a udivilo ho, jak je hubená. Dokázal by spočítat všechna žebra.

„Dobrá.” Conn se rychle vzpamatoval. „V tom případě jsi připravená na pozornosti MacRuaircova klanu, pokud se ti jeho členové nerozhodnou zlomit vaz. Vzhledem k tomu, že ti nebylo proti srsti pářit se s tím vrahounem v jeskyni, nebudeš protestovat, až tě zeman přiváže k posteli, kde budeš jako děvka sloužit jemu, jeho synům i příbuzným.”

Sledoval, jak dívka bledne, ale neměl s ní ani špetku slitování. „Já, na rozdíl od nich, nehodlám souložit s vražedkyní, která mordování lidí považuje za spravedlnost, aniž se ohlíží na truchlící vdovy a sirotky.”

Svezla se na zem a zaťala nehty do mechu. „A co opuštěné děti? Kdo se na tomhle prašivém světě slituje nad nimi?”

Conn ji zabalil do pláště. „Máme snad mít slitování s těmi, kdo z nich sirotky udělali?”

Úsměv, jejž mu věnovala, se dal považovat za okouzlující, kdyby nespatřil nenávist v očích. „Jak se to vezme.”

Sklidil zbytky jídla, vaky přivázal k sedlu a zkontroloval řemení na koňském postroji. „Když ti slíbím, že se tě nebudu vyptávat na tvého společníka, prozradíš mi jméno?”

„Gelina.”

Chystal se otočit, když vtom dostal ránu do hlavy a jako podťatý klesl k zemi. Dívka mu sebrala dýku a zmizela.

Klopýtavě přeběhla mýtinu a vnořila se do lesa. Musela běžet v předklonu, protože zranění nesnesitelně bolelo. Po chvilce se zastavila a měla co dělat, aby se bolestí nerozbrečela. Opřela se o strom a zhluboka oddechovala. Ani v nejmenším netušila, kam se vlastně řítí. Slyšela padat uschlé šišky a v dálce, nad korunami stromů, zahlédla západ slunce. Překotně se začala modlit ke všem bohům, aby se nad ní slitovali a dopřáli jí úniku.

Znovu se rozběhla a hnala se tak dlouho, až jí pod náporem vzduchu bolely plíce. Párkrát upadla, prodírala se křovím a odhrnovala silné větve, aby si proklestila cestu.

Náhle se les otevřel a Gelina vběhla na malou louku. Padla na kolena a chystala se děkovat bohům, když s hrůzou zjistila, že před ní stojí ten nejstrašnější a jeho meč jí míří na hrdlo. V rychlosti vytáhla dýku, ale on se chraptivě usmál.

„Dej mi tu zbraň, dítě,” laskavě ji vyzval.

Bolest už byla tak úporná, že se o Gelinu pokoušely mdloby.

„Vezmi si ji, ale varuju tě. Skončí v tvém černém srdci, jestli mě nenecháš odejít.”

„V tomhle stavu bys daleko nedošla a pro mě nejsi protivník. Nemám chuť ti ubližovat.”

„Raději skončím tvou rukou, než abych dělala děvku nějakým hnusným chlapům! Zbraně, které použijí, budou horší než tvůj meč.”

Conn znaveně vzdychl. „Žertoval jsem, děvče, čistě ze vzteku.

Potřeboval jsem z tebe dostat pravdu.”

Dívčin smích se zlomil ve vzlyk. „Další lži! Jsi hladký jako úhoř a mluvíš, co ti slina přinese na jazyk. Proč se na mě usmíváš? Proč se mě tvoje laskavé oči snaží odzbrojit? Proč mi lžeš, králi? Proč se snižuješ k podlé přetvářce?”

Conn odložil meč a na znamení kapitulace rozpřáhl paže. „Jak si

přejete, madam. Na důkaz dobré vůle nabízím srdce za dýku.”

Gelina máchla rukou, ale byla příliš slabá, aby zbraň zasáhla cíl. Vymrštila se a chystala se rozběhnout, jenže zakopla o kořen a padla na břicho.

Chytil ji dřív, než stačila zaječet, a přitiskl ji k zemi. Gelina zahlédla meč a zavřela oči. Konečně ten modrooký král ukáže pravou tvář a já zemřu… Čekala, kdy ucítí na hrdle studené ostří, ale nic se nedělo.

Místo smrtící rány uslyšela trhání látky. Conn povolil obvaz na ráně a zaklel. Něžně dívku zdvihl do náruče a ona vyčerpaně zavzdychala.

Chystal se jí napráskat, ale pomstychtivost ho opustila. „Kam jste tolik spěchala, madam?” zamračeně se zeptal. „Nesluší se odcházet bez rozloučení.”

„Pohřbít mého…” Dívka se zarazila, ale vzápětí se uličnicky ušklíbla.

„Přece pohřbít milence.”

Námaha, kterou musela vynaložit, v ní vyvolala dávivý kašel. Conn ji hýčkal v náruči a čekal, až záchvat pomine.

„Omlouvám se, pane. Měla bych vám vyškrábat oči, ale nedostává se mi sil. Proč mě tu nepohodíte? Ušetřil byste katovi práci.”

„Nic takového, holčičko.” Conn ji pohoupal v náruči. „Koukej se sebrat, protože já ti umřít nedovolím.”

„Namyšlený, povýšený parchante…” Dotkla se mužovy zarostlé brady.

„Myslela jsem, že políbit tě je jako políbit medvěda.”

„To bylo poprvé, cos někoho políbila, viď?”

Dívka přikývla. „A taky naposled, jak tuším. Asi bych měla raději mlčet, ale nejsem schopná udržet myšlenky pohromadě. Nechci, aby ses mě ustavičně na něco vyptával. To není šlechetné.”

„Kdybych věřil, že jsi zkažená děvka, která ovládá milostné hrátky stejně zdatně jako vraždění, hodil bych tě na zem a ukojil chtíč. Tvá sladká tvářička má něco do sebe.”

„Povídáš sladká?” Zabořila mu hlavu do prsou a kašlavě se rozchechtala.

Chtěl ji políbit na ústa, ale v poslední chvíli si uvědomil, co dělá. Nepřál si, aby se vyděsila a znovu mu utekla. Vtiskl jí polibek na špičku nosu, a když nic neříkala, odvážil se ji políbit na spánky. Nejdřív nereagovala, ale po chvíli se začala třást jako v zimnici.

Gelina se snažila nebrečet. „Sladká,” nevěřícně zašeptala, aniž otevřela oči. „Proč mi jednoduše neusekneš hlavu? Rodney by byl strašně zklamaný. Chováš se ke mně laskavě a já, místo abych tě propíchla, jsem tě políbila.”

„Mohu dosvědčit, že ses o to pokoušela,” škádlivě ji popíchl Conn.

„Rodney?” Přemýšlivě se zahleděl na večerní červánky. „Dost neobvyklé jméno pro někoho, kdo se narodil v Irsku. Pochází z Británie, nemám pravdu?” Ústy se dotkl Gelinina obočí.

„Znal jsem jednoho malého chlapce, který se tak jmenoval. Jeho otec často cestoval na pevninu a dětem dával cizí jména. Měl taky dcerku - rudovlasého skřítka se sladkým úsměvem…”

Gelina se roztřásla jako osika a on se zahleděl do vyděšených očí.

„Rodney Monaghan! Nebyl to náhodou tvůj bratr?”

Opatrně přikývla a Conn si ji znovu bedlivě prohlédl. „Pak ty musíš být…”

Zaváhal a ona za něj šeptem dokončila: „Gelina Monaghanová, dcera Roryho a Deirdre Monaghanových.”

Conn užasl. „Vzpomínám si, jak jsem tě kdysi vyhazoval nad hlavu a tys radostí výskala. Byla jsi okouzlující dítě… V tom případě ti nemůže být víc jak sedmnáct.”

„Šestnáct,” opravila ho Gelina s pohledem upřeným do modrých očí, které ji tak dlouho pronásledovaly ve snech, „ale bolí mě o tom mluvit.”

Conn netušil, proč dívka náhle zrudla. Hvízdnutím přivolal koně a dívku vysadil do sedla. Vyšvihl se za ni a oba zabalil do pláště. Objal ji kolem pasu a pobídl hřebce do klusu.

Gelina se o něj opřela a vychutnávala si mocnou sílu sálající z mužova širokého hrudníku. Zároveň vnímala zvláštní pocit klidu a bezpečí, jaký už hodně dlouho nezažila. Hleděla na Connovy silné ruce svírající uzdu a všimla si jizvy táhnoucí se před dva klouby. Otřásla se, Conn ji k sobě pevně přitiskl a ona se s úlevným povzdechem propadla do dřímoty.

Sny, jež ji obestřely, nebyly příjemné. Stojí na popravišti a kat jí nasazuje oprátku. Oprátka je těsná a ona zápolí s dechem. Lidé, přešlapující opodál, po ní házejí shnilé ovoce a páchnoucí cibuli. Kat na ni hledí zpod kápě modrýma očima a z davu se vynořují kostlivci, jimž maso odpadává z těla. Ti na ni kostnatými prsty ukazují a něco pokřikují. Za zády hoří oheň a ona cítí, jak ji olizují žhavé plameny. Kat uvolňuje propadliště a ona padá do bezedné tmy. Houpe se na provaze, neschopná dýchat ani zemřít. Před očima se jí znovu zjeví kat, odhrne kápi a ona tentokrát hledí do bratrových temných očí. Vzápětí se rozlehne Rodneyho ryčný smích, při němž jí tuhne v žilách krev. Tak se smál, když dostali prvního z králových ozbrojenců. Gelina ječí, neschopná zbavit se oprátky a sálajících plamenů, neschopná vymanit se ze zlého snu…

Když se konečně probrala, zjistila, že leží na zemi a nad ní se tyčí Conn s dýkou. V obavách, že ji chce zabít, se snažila odkulit z jeho dosahu, ale on ji zadržel. „Musím otevřít ránu a vyčistit ji. Nejdřív ti ale dám něčeho napít.”

Nebránila se, když jí hrdlem protékala palčivá tekutina hřející v žaludku. Conn dívku převrátil na břicho a prohmatal paži a záda. To se ještě dalo vydržet, ale pak přišlo to nejhorší. Bolest byla tak strašná, že se Gelina neovládla a rozkřičela se. Po několika vteřinách se propadla do milosrdného bezvědomí.

Příští den prospala. Probudila se jen jednou a hleděla na temně modrou oblohu a zářící hvězdy. Tělo ji bolelo tak, že se v zimnici roztřásla. Podívala se na muže ležícího vedle ní. Potřebovala útěchu a on pochopil. Pohladil ji po tváři a ona se začala třít o mozolnatou dlaň. Beze slova ji přikryl a odtáhl se. Zůstal ležel s rukama založenýma za hlavou a hleděl na noční oblohu. Občas po dívce vrhl zlostný pohled a ona nechápala, čím ho popudila. Pak se bezmocně nadechl, vklouzl k ní pod plášť a přitiskl ji k sobě.

Gelina se přestala třást a byla ochotná přísahat, že na spánku pocítila dotek jeho rtů.

Nimbus se usadil na nádvoří. Zkřížil nohy, opřel se o dřevěnou zeď a zahleděl se do dáli. Vedle něj, schoulený do klubíčka, pospával černobílý pes. Šašek žvýkal kus pečeného bažanta, který ukradl kuchařce. Bylo mu jedno, že mastná šťáva stéká po bradě a kape na kalhoty. V podstatě jedl ze zvyku a momentálně neměl nic lepšího na práci. Především však potřeboval přijít na jiné myšlenky.

Od Connova odjezdu na sever uběhlo pět dní a oni stále neměli žádné zprávy. Kevinova smrt všem vyrazila dech. Napětí uvnitř hradu se dalo krájet a králův šašek neměl náladu druhé obveselovat. Dopoledne strávil v kuchyni, pod stolem, kde vyčkával, až kuchařka poleví v pozornosti. Pak urval kus pečeného masa a vytratil se. Moira bude vyvádět, až zjistí, že na roštu zůstala jen půlka bažanta, pomyslel si s uspokojením. Vtom podřimující pes nastražil uši a zavrtěl ocasem. Nimbus zaslechl dusot koňských kopyt a zvedl se. K hradu se blížilo pět jezdců. Koně se spíše hodili k těžké práci na poli než k jízdě a ti, kdo na nich seděli, vypadali, že si snáze poradí s kosou než s uzdou. „Vrátil se král, hlupáku?”

Nimbus se snažil nedat najevo, jak se ho urážka dotkla. „Není po něm ani vidu ani slechu.” Ukázal ke stájím. „Támhle můžete ustájit koně. Stájníci se o ně postarají.”

Muži se vydali naznačeným směrem, ale jeden se ještě otočil. „Jsme MacRuaircové! Přišli jsme dohlédnout, aby spravedlnosti bylo učiněno zadost!”

„Proč s ním ztrácíš čas?” ozval se šedovlasý muž, jedoucí vedle něj.

„Ten je natvrdlej a ničemu nerozumí.”

Nimbus za nimi hrozil ohlodanou kostí. Pes vyskočil, kost mu vyrval a spokojeně se s ní usadil v koutě. Nimbus zvířeti věnoval znechucený pohled, ale nehodlal se s ním handrkovat.

Lidé předpokládali, že malý vzrůst zákonitě znamená i mdlý mozek. Nimbus Connovi často dával přednášku na téma, jak se druzí šeredně pletou. Podle něj to příroda zařídila tak, že malou výšku vynahradila bystrým mozkem, jak je tomu v jeho případě. Conn ho na oplátku rýpnul loktem do žeber a zatahal za ucho. Při vzpomínce na králův smích se Nimbusovi steskem sevřelo srdce.

Vzápětí znovu uslyšel, že se někdo blíží. K bráně cválal bílý kůň, na němž seděl vysoký, světlovlasý voják. Jakmile ho Nimbus spatřil, znechuceně se ušklíbl. Baron Caflin během posledních dnů často vyjížděl na sever a za několik hodin se vracíval.

Kůň byl pokrytý potem, ale baron se samolibě uculoval.

„Žádné zprávy?” nadhodil.

Šašek se ležérně opřel o zeď. „Snad nehovoříte ke mně, pane?” zamrkal s předstíranou nechápavostí. „Čemu vděčím za projevenou čest?”

„Jednou ti zpřerážím všechny kosti, skrčku!” zahromoval baron. „Z té tvojí nevymáchané huby ti vyrvu jazyk a přibiju ho na bránu!” hromoval baron.

„K hrátkám si najděte někoho vaší váhy a vzrůstu, barone… Třeba prase…”

Baron ho chytil za límec a nadzvedl. „Položil jsem ti jednoduchou otázku, parchante!”

„I já mám pro vás jednu otázku, barone,” ozval se za nimi hlas, zvyklý poroučet.

Baron Nimbuse pustil a otočil se. Za nimi stál Mernod. Mudrc je probodával pohledem a koutky jeho úst se zvedaly v posměšném úsměvu.

Baron se uklonil a projevil básníkovi úctu, jaká mu patřila. „Vy, pane, se přece nemusíte ptát, neboť znáte odpověď na každou, byť i nevyřčenou otázku.”

Nimbus si nad tou licoměrností znechuceně oklepal prach z kalhot, ale Mernod neztrácel čas. „Každý den opouštíte hrad a štvete koně do vysílení. Proč to děláte, barone?”

Baron zpozorněl. „Kdo vám to pověděl, pane?”

„Nezapomínejte, že mým předchůdcem byl kouzelník César. Ten mi našeptává to, co jiným zůstává utajeno.”

Caflin se snažil utajit znepokojení, které ho ovládlo. S předstíranou nonšalantností odšpuntoval polní láhev a napil se. Otřel si ústa a pokrčil rameny. „Rád se projíždím. To věčné nicnedělání mě ubíjí. Když už musíme čekat na krále, proč si neukrátit čas?”

Vykročil ke dveřím, ale poslední slovo si neodpustil. „S vámi si člověk vždycky pěkně popovídá, Mernode.”

Nimbus za ním hleděl s odporem. „Díky, pane, že jste mi přispěchal na záchranu. Mimochodem… Který ptáček vám zazpíval o jeho výletech?”

Mernod se uchechtl. „Co to povídáš? Ty snad nevěříš v mé schopnosti?”

„Ani náhodou.”

„Nu, alespoň jsi upřímný. Přítel, jemuž důvěřuji, barona jeden večer po Connově odjezdu sledoval.”

Nimbus se poškrábal na hlavě. „Co myslíte, že má za lubem?”

„Těžko říct. Nespouštěj z něj oči, Nimbusi, a snaž se vyslechnout, o

čem mluví.”

Mernod se vracel do hradu a Nimbus za ním ještě zakřičel: „Mám snad naslouchat u klíčových dírek? Stejně… Caflin je od pohledu falešný!”

Příští den se nejevil o nic lepší. Počasí bylo poměrně teplé, a tak se nezdálo nutné zapalovat ohně v krbech. Práce v hospodářství a na okolních polích se zastavila. Rodiny přicházely do hradu, aby složily poslední poctu mrtvému. Jejich budoucnost i budoucnost družiny ozbrojenců, mužů, kteří přísahali králi věrnost, se den po dni stávala nejistou. To, co bylo s takovým úsilím vytvořeno, se mohlo rozpadnout jako domeček z karet.

Lidé, srocení ve velké síni, tlumeně hovořili, jiní si našli odlehlý kout, kde ulehli k spánku. Vojáci se drželi pohromadě. Někteří se se skloněnými hlavami modlili k bohům - Agronovi, Roi mac Dairimu a Behlovi. Výjimkou byl pouze jeden, světlovlasý. Ten se modlil za královu smrt.

Pomalu svítalo. Nastával další slunečný den, ale Sean Finn se neradoval. Pociťoval nezměrný smutek. Pouze on nesl břímě Connových slov. Ten mu při odjezdu zašeptal: Pokud se za sedm dní nevrátím, Seane, prohlas mě za mrtvého a postarej se, aby byl co nejdřív zvolen nový král. Udělej to bez otálení, protože jinak vás nečeká nic dobrého. Hrad padne do rukou Eoghana Mogha a ten, jak ho znám, si zaručeně pospíší.”

Šestý den ráno měl Sean pocit, že mu srdce pukne úzkostí. Teď už nedělal nic jiného, než se modlil a snažil se vypudit z mysli představu Connova zmrzačeného těla. Posedával, sledoval bzučící mouchu a občas pohlédl do prudkého slunce. Pak mu to nedalo a vrátil se do síně. Podíval se na královský trůn a rozklepal se. Vedle, na zemi, seděl Nimbus s hlavou v dlaních. V síni už nevládlo ovzduší očekávání, ale zoufalství a bezmoci, jimž podlehl i králův šašek.

Ozvalo se zatroubení. Stráže na hradbách ohlašovaly příjezd, ale nikdo se ani nepohnul. Lidé na sebe nevěřícně hleděli, jako by je mámily smysly. Teprve když se zatroubení ozvalo podruhé, vypukl v síni zmatek. Muži a ženy se probrali z letargie, psi se rozštěkali, spáči byli kopnutím probuzeni a všichni se překotně línali na nádvoří.

Nimbus byl nejrychlejší. Jako had se mezi nimi propletl a teď zíral do prudkého slunce.

Velká síň se jako mávnutím proutku vylidnila. Mernod si také pospíšil. Stál na věži, zacláněl si oči a dohadoval se se strážemi. Poté se obrátil k čekajícím a zvedl paže. „Na obzoru jezdec! Míří k nám ze severu! Podle koně soudím, že to může být Conn!”

Dav propukl v jásot. Lidé se začali objímat, muzikanti se chopili louten, mandolín a bubínků a spustili veselé melodie. Podsaditému farmáři s kloboukem v ruce stékaly po tvářích slzy jako hrachy. Dva mladí milenci se začali líbat, ale rodiče je nepokárali. Nimbus vyjádřil radost po svém. Udělal tři rychlá salta.

Stráže otevřely dřevěnou bránu, před níž se shromáždili ozbrojenci. Jezdec zpomalil trysk a kůň běžel volným tempem. Podle způsobu, jakým se jezdec držel v sedle, se dalo bezpečně určit, o koho se jedná.

Conn vjel na nádvoří a Tichý blesk, který ucítil stáj, zařehtal. Lidé se ke králi vrhli, ale nikdo si nevšiml, že nepřijel sám. Teprve když zvedl ruku, aby se s nimi pozdravil, plášť spadl a všichni užasle hleděli na bledou dívku se smaragdově zelenýma očima.

Gelina bojácně přihlížela rozruchu, který jejich příjezd vyvolal. Lidé nadšeně povykovali, provolávali králi slávu a vyhazovali klobouky do vzduchu. Nebylo pochyb, že svého pána uctívají a zbožňují. Takové projevy emocí ji drtily. Nebyla na ně zvyklá. Svět, v němž s bratrem žili tak dlouho, byl plný zášti a nenávisti. V obavách před neznámými tvářemi a z toho, co jí budoucnost přichystá, se ke Connovi přitiskla, aby u něj hledala oporu.

V davu užasle zašumělo a lidé se rozkřičeli jeden přes druhého.

„Kdo to je?”

„Kde je netvor?”

„Jak se s ním král vypořádal?”

„Chceme jeho hlavu!” zařval někdo z klanu MacRuaircových.

„Tohle je jen dítě!”

„Je to holka, nebo kluk?”

„Pivo Čepujte pivo!” vykřikl jeden venkovan, který byl nepřetržitě opilý, takže se sotva držel na nohou.

Conn nasměroval koně ke strážní věži a Gelina vyděšeně hleděla na člověka podobajícího se obrovskému jestřábovi. Teprve pak jí došlo, že muž má na sobě plášť pošitý peřím. Pro jistotu zavřela oči. Předchozí tři dny prožila v horečce a teď se bála, že zatím není zcela při smyslech.

Conn s ní sesedl a byl nucen čelit podezíravým pohledům. Lidé nevěděli, na čem jsou, a stále se obávali nejhoršího. Co tu dělá to vyděšené mládě, které se podobá rudovlasému skřítkovi?

Conn ji vedl do schodů. Klopýtala a on ji podpíral. Instinktivně zajel k pouzdru u pasu, kde měl pověšenou dýku. Jejich pohledy se setkaly a on jí pevně stiskl paži. Královy oči na ni varovně hleděly. Nepřál si, aby promluvila. Tím by pokazila jeho plán. Gelina pokorně kývla, ale do věže vstoupila s hrdě vztyčenou hlavou.

Mernod krále přivítal. Lidé propukli v nový jásot a Conn si vyžádal ticho.

„Váš král se triumfálně vrátil!” zakřičel, aby ho všichni slyšeli.

„A co příšera?” chtěla vědět jedna žena.

„Když jsem odtud odjížděl, slíbil jsem vám její hlavu.”

V davu zašumělo.

Gelina zavřela oči. Na to tedy čekal! Aby mě mohl veřejně popravit! V duchu viděla, jak její hlava padá na nádvoří a tam se rozprskne jako přezrálá dýně.

Conn za sebou zaslechl přerývaný povzdech a rychle pokračoval.

„Ano, zničil jsem netvora, který zabíjel naše muže. Když vydechl naposledy…,” Conn se odmlčel, aby zvýšil napětí, „…šel jsem se podívat tam, kam dopadl, když jsem ho proklál mečem. A podívejte, co jsem našel!” Hmátl po Gelině a ta vypískla. Conn z ní strhl plášť a shodil ho z věže.

Někdo zaječel, lidé houfně ustupovali a strnule přihlíželi, jak se černý chuchvalec snáší na nádvoří. Dva vojáci přiskočili a roztáhli ho. Básníci si pospíšili, aby plášť změřili. Gelina se kácela k zemi, ale Mernod přiskočil a podržel ji.

„Doufám, že jsi nepodlehl fantastickým povídačkám o jeskynní obludě, králi?” zasyčel.

Conn se k němu otočil a zpříma mu pohlédl do očí. „Co když jsem se rozhodl poskytnout šťavnaté sousto tvým básníkům, aby měli o čem psát?”

Králův hlas zněl tak ostře, že se Mernod zdržel dalšího vyptávání.

Conn uchopil Gelinu za ruku a donutil ji předstoupit. Té se slabostí podlamovala kolena v očekávání prozrazení.

„V té jeskyni jsem našel ještě něco: Tuto mladou ženu, jež netvor věznil a kterou, po smrti jejích rodičů, ukradl.”

Z davu se ozvaly výkřiky porozumění a Gelina se nevěřícně podívala na Conna. Když v jeho očích spatřila soucit, neudržela se a vytryskly jí slzy.

Conn ji pevnou rukou objal kolem pasu. „Vynasnažíme se, aby se tu cítila jako doma.”

Mernod pochopil, že král poddané nabádá, aby dívku přijali mezi sebe.

„Nepřítel lidu je mrtev! Můžete začít slavit!”

Conn se rozhlédl po davu. „Moiro!” zavolal na kuchařku. „Dones nám trochu polévky!”

Mernodovu pohledu se vyhnul. Uchopil Gelinu do náruče a pospíšil s ní do hradu.

Nimbus se hnal za králem, ale mudrc byl rychlejší a zastoupil šaškovi cestu.

„Koukej mi uhnout, ty jedna slepá sovo!” rozkřičel se Nimbus.

Mernod přemýšlivě naklonil hlavu. „Bude lepší, když ho necháš na pokoji.”

„Pak i ty ho nevyhledávej!”

„Prozatím nemám nic takového v úmyslu.”

Gelina si něco mumlala ze spánku. Přikrývku, zkopanou k nohám, se ustavičně snažila přetáhnout přes hlavu, ale něco jí v tom bránilo. Snažila se tak usilovně, až se probudila. Zjistila, že hledí do hnědých očí s uličnickými plamínky, a strachy zaječela. Nebylo divu, že vynakládané úsilí bylo marné. Šklebící se střízlík, stojící v nohách postele, se s ní přetahoval o přikrývku. To ji tak rozčílilo, že chytila okraj, prudce trhla a šprýmař padl na postel. Gelina v poslední chvíli uskočila a se vztyčenou pěstí vyčkávala.

Mužík s předstíranou hrůzou zvedl hlavu a uculil se na ni. „Jak se daří? Jsem Nimbus, největší šašek všech dob. Těší mě, že vás poznávám, madam. Co kdybychom se seznámili?”

Gelina byla tak překvapená, až jí spadla brada. Mužův hluboký a melodický hlas se jí zalíbil. Přijala nabídnutou ruku a potřásla s ní.

„Omlouvám se, ale myslela jsem, že jsi nějaký zlý rarach, který přišel páchat neplechu.”

Šašek jí na ruku vtiskl polibek a ona ucukla.

„Když o tom tak přemýšlím… Proč jsi mě vlastně budil? To od tebe není hezké.”

„Ale jdi!” Nimbus se zasmál. „Udělal jsem to pro tvé dobro. Vždyť bys prospala soudný den! Spíš celé hodiny! Víš, že trpíš samomluvou?”

Gelina vykulila oči. „Nepovídej! Ty taky nejsi zrovna zakřiknutý.”

„Máš pravdu. I já občas něco drmolím, než se probudím.” Poplácal postel. „Pojď si ke mně sednout. Můžeme si povídat.”

Gelina si mužíka nedůvěřivě prohlédla, ale uposlechla. Usedla vedle něj, ovšem pro jistotu se trochu odtáhla. Podívala se na vlněnou noční košili, v níž byla oblečená, a ušklíbla se. „Na vlnu je příliš teplo. To mi navlékl, aby mě potrestal,” tlumeně utrousila, ale Nimbusovi neušlo jediné slůvko.

„Proč ses tedy přikrývala, když je ti takové horko? A kdo je ten krutý tyran, co tě uvěznil v ovčím rouně?”

„Však víš, o kom je řeč…” Obezřetně se rozhlédla. „Přece váš svévolný pán. Kde vlastně je?”

Nimbus si dívku bedlivě prohlížel. „Můj pán se veselí dole v síni. Lid ho považuje za hrdinu.”

„Ach tak, můj zachránce!” jedovatě ucedila Gelina.

„On ti skutečně zachránil život, když vezmeme v úvahu okolnosti tvého vysvobození.”

„Ano, jistě,” klidně souhlasila, „zachránil mi život.”

Několik minut mlčky seděli a naslouchali hudbě ozývající se ze síně.

„Neměl bys být mezi svými a bavit je poskakováním na jedné noze?”

„Asi ano. Co ty?”

„Já tam jít nemůžu. Nejsem komediant. Nedokážu žonglovat ani vyprávět vtipné příběhy.”

„Oni tě chtějí vidět, chtějí slyšet tvé vyprávění a projevit ti soucit, ale Conn veškeré požadavky zamítá. Povídal, že jsi příliš nemocná a máš výpadky paměti.”

„To že řekl?” Gelina si olízla rty. Šaškova slova v ní probudila zájem.

„Myslíš, že mi najdeš nějaké oblečení? Jsem hladová jako vlk.”

„Tak počkat, děvče! Nejsi ještě v pořádku a nemůžeš se protivit Connovu rozkazu.”

„Tvého pána určitě potěší, že se zachráněná tak rychle zotavila. Kde je tvůj smysl pro dobrodružství, šašku?”

„Zamčený v mé hlavě a o tu bych nerad přišel.” Celina zklamaně našpulila ústa a sklonila hlavu.

„Máš opravdu takový hlad?”

„Příšerný! Mám pocit, že jsem nejedla celé měsíce.” Vykulila na Nimbuse oči. „Alespoň poslední tři dny!”

„Conn nechal tvé oblečení spálit, ale uvidíme. Něco ti určitě najdu.”

Seskočil z postele a usmál se na ni. Ona mu úsměv oplatila a Nimbus si pomyslel, že jednou z hubené dívky se špatně ostříhanými vlasy vyroste náramná krasavice.

„Ještě jedna otázka, než odejdu.” Uchopil ji za ruku a ona ji stiskla.

„Máš nějaké jméno, princezno?”

Dívčin úsměv se vytratil. „Takhle mi nikdy neříkej. Jsem Gelina. Jméno klanu jsem zapomněla. Však víš, paměť mi neslouží…”

Šašek se vrátil s balíkem šatstva a zase se vytratil. Gelina sklouzla z postele a měla co dělat, aby se udržela na nohou. Každá kůstka v těle ji bolela.

„Conn možná nelhal. Třeba jsem skutečně nemocná.”

Se zarputilostí se v celé své výšce napřímila. Zbavila se košile a postavila se před vyleštěné zrcadlo vyrobené z kusu stříbra. Od chvíle, kdy na sebe takto naposledy hleděla, uběhlo pět let. Dotkla se rámu a začala se prohlížet.

Obličej příliš bledý, vystupující žebra, propadlé tváře. Hotový kostlivec! Kam se poděla dětská boubelatost? Vlasy příliš krátké, trčící do všech stran. Otočila se a podívala se na ránu na zádech. Zatím se nezahojila, ale přestala hnisat. Najednou slyšela vlastní smích a před sebou spatřila muže s modrýma očima.

Znechuceně se otřásla a vrátila se k posteli. Prozkoumala spodní košilku a oblečení, které jí Nimbus donesl, umyla si obličej a učesala nepoddajné vlasy. Ze všeho nejraději by si oblékla pánské oblečení. To jí sedělo lépe než šaty. Na prsou jí byly veliké a obruba dosahovala sotva ke kotníkům. Zatočila se před zrcadlem a málem upadla, protože ji kolena odmítala poslouchat.

Od dveří se ozval aplaus. Šašek stydlivě nakukoval do pokoje. „Mrzí mě, že ti nesedí. Kuchařčina dcera je malá a tlustá jako jsi ty vysoká a štíhlá.”

„Štíhlá? To je od tebe velice laskavé, pane. Spíš bys měl říct, že vychrtlá.” Gelina na mužíka spiklenecky mrkla. „Co kdybys nechal prázdných lichotek a našel mi kalhoty?”

Nimbus zachrčel. „Tak po těch jsem se nekoukal. Conn by mi napráskal, kdyby ses dolů přihnala v jeho kalhotách.”

Pomalu ji obešel. „Řekl bych, že už nevypadáš na umření.”

„Vřelé díky, posměváčku. Tohle je nejsladší kompliment, jaký jsem za poslední roky slyšela. Zřejmě se vyznáš v tlačenici.”

„Nechceš si pospíšit?” Nimbus se k ní přitočil a štípl ji do tváří.

Gelina ho odstrčila a začala si mnout zrudlá líčka. „Co to, sakra, vyvádíš?”

„Jestli chceš Conna přesvědčit o zázračném uzdravení, nemůžeš vypadat jako bledule.”

„Taky tě zmaluju, jestli to ještě jednou uděláš, ale pod očima!”

Nimbus se uraženě posadil na postel a Gelině se ho zželelo. „Promiň!

Vím, že máš na srdci jen mé dobro.”

Omluva byla přijata. Gelina šaškovi dovolila, aby jí upravil neposlušnou kštici a šerpou stáhl špatně sedící šaty. Pak s úsměvem přihlížela, jak se mužík naparuje před zrcadlem a uhlazuje si vlasy. Nakonec si povytáhl kalhoty a nabídl jí rámě. Ona se do něj zavěsila a se zdviženými nosy opustili komnatu.

Gelina, ukrytá vysoko v alkovně, napjatě sledovala, co se odehrává v síni. Dusný den vystřídala chladnější noc a ta přinesla mlhu a vlhkost. V krbech plápolal oheň a služebnictvo zapálilo louče zastrčené ve zlatých

příchytkách. V jejich světle se šperky přítomných žen oslnivě leskly. Na jednom konci síně vystupovali kejklíři, kteří bavili přítomné vyhazováním jablek a dýk do vzduchu.

„To je tak akorát pro děti,” zašeptal Nimbus. „Tohle dokážu i se zavázanýma očima.”

Hradem se nesl veselý pokřik hostů, sklepníci přinášeli další soudky piva a nepřetržitě se připíjelo na králův šťastný návrat. Stoly se prohýbaly pod podávanými pokrmy a stolovníci si pochutnávali na pečených kapounech, divočině a nadívaných volavkách. Gelině se pod přívalem silných a neznámých vůní chvělo chřípí a v žaludku kručelo. Poslední roky, během pobytu v jeskyni, jedla jen ryby.

Rozezvučely se harfy a mandolíny a jakýsi tlouštík se pustil do falešného zpěvu o dívce jménem Kathleen, která mu nechce věnovat srdce. Lidé křepčili, veselili se a tančili. Mezi nimi se proplétali kejklíři se svými kousky a snažili se získat si pozornost. Gelina užasle sledovala, jak se síní dere čuník. Postavil se na zadní a začal panáčkovat.

„To není opravdové,” poučil ji Nimbus, „ale Murphy převlečený za prase.”

Zdálo se mu, že ho dívka ani nevnímá. Sledoval její pohled a zjistil, že hledí ke stolu, u něhož seděl Conn. Ten se právě nakláněl k pohledné brunetě, která se o něj otírala.

Gelina by se nejraději kousla do jazyka, ale musela se zeptat. „Jeho manželka?”

„Ale kdepak! To je Sheela, Temná růže, jinak vdova po Ryanu Brosnahanovi. Král ji utěšuje ve smutku.”

Jméno jí nebylo neznámé. Upřeně hleděla na královy oblíbence a sledovala, jak Connovi jeden po druhém připíjejí na zdraví a věčný život. Vysocí, dobře stavění a vyzbrojení od hlavy k patě. To jim zaručovalo stejný respekt jako panovníkovi. Dlouhé vlasy měli rozpuštěné, kožené vesty vypasované a pod nimi zelené košile a krátké kalhoty. Oblečení doplňoval opasek s vyrytým jménem. Několik křesel však bylo prázdných.

Murchada, Brosnahan, MacRuairc, Artagain… Ta jména byla jako cejch vypálená v Gelinině mozku.

„Odved mě zpátky!” Otočila se tak prudce, že narazila do hrazdy.

Vylekala se, ale Nimbus ji přidržel.

„Povídám, že chci odejít! Prosím, Nimbusi!”

„Co se děje?” Vzal ji za rameno, aby ji odvedl, ale ona si gesto vyložila po svém. Měla strach, že ji chce zadržet, a hodlala se rozběhnout. Přitom

se zamotala do závěsu, který se utrhl a padal dolů na tanečníky, včetně prasete Murphyho.

Muzika zvolna utichla. Lidé zvedli hlavy a jejich oči spočinuly několik dlouhých vteřin na Gelině. Tlouštík se chystal pokračovat ve zpěvu o rozmarné Kathleen, ale byl umlčen pořádným šťouchancem.

Conn pomalu vstal a tvrdě se podíval na vysoké, hubené stvoření, které se odvážilo rušit hodování. Gelina viděla, že šašek zpanikařil, a rozklepala se strachy.

Nimbus uměl rozpoznat, kdy se pán nachází ve vražedném rozpoložení. „Dámy a pánové!” oslovil přítomné s úklonou. „Smím požádat o vaši pozornost?”

Počkal, až se lidé vyhrabou zpod závěsu a Murphy přestane nadávat.

Gelinu nepustil, protože se bál, že mu dívka uteče.

„Jak všichni víte, máme tu na Taře hosta,” ukázal na Gelinu, „mladou dívku, kterou náš nejmocnější zachránil od kruté smrti.” Z davu se ozval povzbudivý jásot, ale vojáci, včetně Nimbuse, hleděli na Conna. Neměli ponětí, jak král zareaguje. Ten znovu usedl a zamnul si bradu gestem, jež bylo Nimbusovi až příliš známé.

Šašek začal rychle drmolit. „Tahle půvabná slečinka, třebaže chatrného zdraví, netouží po ničem jiném než se k nám připojit a složit našemu králi uctivou poklonu!”

Následoval mocný aplaus a Gelina se přiměla ke křečovitému úsměvu.

„Nepřeháníš trochu?” zasyčela Nimbusovi do ucha.

„Věř mi, oni tyhle tirády milují,” utrousil na půl úst. Aplaus pomalu utichl. Nimbus ukázal ke schodům, ale nevšiml si lesku v jejích očích. Pak už bylo pozdě. Gelina měla jiný nápad. Chytila se provazu, vyskočila na úzkou hrazdu a zhoupla se síní. „Oni to milují, věř mi!” zavolala na Nimbuse.

Šašek si zakryl obličej v obavách, že se dívka zřítí na zem. Očekával duté žuchnuti, ale ona k jeho úžasu seskočila z hrazdy bez cizí pomoci. Lidé se před ní rozestoupili, aby mohla projít ke králově tabuli. Ten se tvářil jako bouřkový mrak. Nabrala dech a vykročila. Někdo ji poplácal po rameni, jiný se dotkl její ruky. Nejdřív nevěděla, co si má myslet, ale pochopila, že jí tímto způsobem projevují sympatie.

Vystoupila na stupínek a královi ozbrojenci povstali. Conn byl poslední, kdo odsunul židli. Zůstala před ním stát a hleděla do země. Nabídl jí ruku a ona ze stisku vycítila, že trest za neposlušnost bude krutý.

Králův hlas zněl nezaujatě, ale tak, aby ho každý slyšel. „Vítej na Taře.

Kéž je ti novým domovem tak dlouho, jak si budeš přát.”

Jako hypnotizovaná zírala do modrých hloubek králových očí, jež v jednom okamžiku zakryla těžká víčka. Poklekla na koleno a vtiskla mu na ruku polibek. „Slibuji věrnost,” zřetelně pronesla.

Ale Conn nebyl spokojený, „…a co takhle poslušnost?” dodal šeptem.

Napřímil se, aniž jí dal šanci protestovat, a vynutil si ticho. „Rád bych si s naším hostem promluvil v soukromí. Mernod mě doprovodí.”

Gelinu nepustil a vlekl ji za sebou. Mudrc se vymanil z klubka poetů a v rychlosti je následoval. Connova sousedka, oslnivá bruneta, je sledovala zakaboněným pohledem.

Nimbus zůstal sedět na okně, komíhal nohama a uvažoval, co to spískal.

Místnost, do níž ji Conn násilím odvedl, byla stroze zařízená. Hlavní nábytek představoval masivní dubový stůl, dvě dlouhé lavice a jedinou známku přepychu byl rozměrný gobelín zavěšený na zdi. Zobrazoval krvavou bitvu utkanou z purpurově rudých přaden. Mernod vstoupil za nimi a zavřel těžké dřevěné dveře. Gelina ho poznala. Byl to tentýž člověk, jehož si při příjezdu spletla s obřím dravcem.

Conn ji pustil a jí nezbylo nic jiného než nečinně postávat a mnout si bolavé zápěstí. Král se pohodlně rozvalil na lavici a druhý muž se postavil vedle něj. V mudrcových očích, jak si možná marně namlouvala, svitla jiskřička pochopení.

„Ta malá darebnice nám předvedla moc hezké představení, co myslíš, Mernode? Mělo mě napadnout, že Nimbus vymyslí něco ztřeštěného.” Connův hlas zněl tvrdě a neoblomně. „Toho malého mizeru asi pálí dobré bydlo.”

„Jeho neobviňuj! To já ho přemluvila, aby mi opatřil šaty. On se mě naopak snažil přesvědčit, abych zůstala v pokoji.”

Conn si pohrdavě odfrkl. „Netušil jsem, co v tobě dřímá, děvče. Jak jsi to dokázala? Přidržela jsi mu na krku nůž a pohrozila, že mu uřízneš hlavu?”

Gelina vyplašeně pohlédla na muže v ptačím plášti, ale Conn zodpověděl nevyřčenou otázku. „On ví. Jmenuje se Mernod a je zdrojem veškeré moudrosti na Taře, náš kronikář i soudce v jedné osobě. On mi také pomůže dospět k rozhodnutí, co s tebou.”

Z králova hlasu čišelo rozhodnutí a Gelinu zamrazilo. Conn si dívčina rozpoložení všiml a ukázal na lavici.

Gelina jej obešla a usadila se proti němu. „Dobrá, spusťte, pane a králi.

Klidně rozpoutejte proces s nezdárnicí. Stejně se už nemůžete dočkat.” Conn se vymrštil a s rukama za zády se postavil před gobelín.

,,Potřebuju znát vše, co si pamatuješ o rodině. Snaž se nevynechat jedinou podrobnost.”

„Proč mi nepovíš ty, co si pamatuješ o mé rodině?”

„Já se ptal první.”

Gelina se hrdě napřímila. „Můj otec byl král.”

Conn ucedil kletbu. „Každý vesničan s párem prasat a kusem pole se

před mou vládou vydával za krále.”

Gelina po něm střelila zlým pohledem. „Můj otec nebyl obyčejný venkovan!” popuzeně vyhrkla. „Žili jsme na krásném hradě, v němž vládla hudba a zpěv! Měli jsme víc než prasata! Taky kejklíře a potulné pěvce a spoustu jiné zábavy, jak ukrátit volný čas. Pohostinnost našeho otce byla pověstná!”

Conn si zaclonil oči, jako by jej dívčina slova rmoutila. „Pokračuj.”

Gelina se hořce usmála. „Jeden návštěvník se u nás často zastavoval a jedl u našeho stolu. Byl mladý, rád se smál a Rodney ho nazýval mužem se smějícíma se modrýma očima. Bratrovi věnoval malý mečík a mně drahokam v barvě mých očí.”

Smaragdově zelené oči se na vteřinu setkaly s jeho a dívka se nepatrně usmála. „On byl pro nás, kromě otce, tím nejlaskavějším a nejmilejším člověkem na světě.”

Conn a Mernod si vyměnili pohledy.

Všimla si královy nejistoty a s povzdechem pokračovala: „Pak jsi přestal docházet, ale nebyl jsi jediný. Hosté se vytráceli jeden po druhém a noví se neobjevovali. Hrad byl pustý, matka plakala a otec se zavíral do pracovny. Nechtěl nikoho z nás vidět. Přišla zima, a protože venku bylo nevlídně, hráli jsme si s Rodneym v jedné z tajných chodeb. Nikdo se po nás nesháněl. Rodičům bylo od jisté doby jedno, co děláme. Uslyšeli jsme rány a praskot dřeva, jako by někdo beranidlem vyrážel bránu. Myslela jsem, že je to hromobití, ale na nádvoří vtrhlo několik stovek mužů. Muž s modrýma očima se vrátil. S tím rozdílem, že ty oči se už nesmály.”

Gelina se během vyprávění držela za tepající spánky, ale Conn se ani nepohnul.

„Sledovali jsme tě. Donutil jsi otce padnout na kolena, udeřil jsi ho a chrlil na něj hrozné věci. Pak jsi odjel na tom hrozném velkém hřebci.” Slova z ní tryskala jako vodní příval. „Rodney mi držel ruku na ústech, když otce připravili o hlavu. Ti muži…matce ubližovali… pořád a pořád… Nakonec jí vrazili meč do prsou… Jednoho kejklíře pověsili a dívali se, jak kope nohama… Když ti muži, s otcovou hlavou ve vaku, odjeli, popadli jsme jeho meč a prchali tak dlouho, až jsme se dostali k jeskyním.”

Conn mlčky naslouchal hořkým slovům a Mernod byl jeho věrnou kopií. Gelina hleděla do prázdna, ale v srdci pociťovala bolest. Před očima se jí zjevoval obraz mrtvého Rodneyho.

Conn jí položil ruku na rameno a ona se otřásla, jako by se probudila z těžkého snu. „Teď mě, děvče, dobře poslouchej, a pokud budu mluvit, nepřeju si slyšet žádné poznámky. Je to jasné?”

Mužovy prsty se jí zatínaly do ramene. Rána opět zabolela a ona bezmocně přikývla. Poprvé si všimla vějířků vrásek kolem jeho očí. Ten muž se uměl z plného hrdla smát, ale nyní byla na něm patrná únava a napětí.

„Váš otec byl zrádce,” promluvil. Gelininy oči potemněly a on jí znovu stiskl rameno, aby připomněl úmluvu. „Je pravdou, že kdysi mi byl drahým přítelem, ale jen do doby, než jsem zjistil, že obracet se k Rorymu Monaghanovi zády mě může stát život. Jeho vlastní lidé ho opustili, když pochopili, že pánovy sliby jsou prázdné a ochrana nedostatečná. Zradil mě několikrát a já donekonečna přijímal jeho neupřímné omluvy. Pak už to nešlo. Přišel čas vyrovnání dluhů.”

Gelina se snažila hledět jinam, ale on ji uchopil za bradu a přiměl, aby se mu podívala do očí.

„Netvrdím, že byl špatný otec. Nevydal jsem rozkaz k jeho smrti ani ke znásilnění tvé matky. Chtěl jsem je zajmout a odvést, jenže vojáci, jimž jsem tehdy velel, měli o cti vlastní představy. Prahli po krvi a neštítili se násilností. To se od té doby změnilo. Moje nynější družina ozbrojenců neubližuje nevinným a dodržuje zákony, které jsem vydal. Ti by se nikdy nesnížili k podlým skutkům, jak jsi je popsala.”

„Byli potrestáni?”

„Znovu opakuji, že tehdy byla jiná doba. Mnoho brutálních činů zůstalo nepotrestáno.”

V očích jí svitlo triumfální světlo, které už jednou zahlédl, a popadla ho zlost.

„Zřejmě máš krátkou paměť, princezno!” osopil se na ni. „Copak jsi zapomněla, že sama jsi vražedkyně? Zabila jsi nevinné muže, z nichž mnozí měli ženy a děti. Zabila jsi je v nerovném boji a pohodila v lese, aby jim vrány vyklovaly oči a vnitřnosti. Nechala jsi je shnít jako prašivé psy! Víš, že jsme našli useknutou paži Kylea MacRuairca a ta paže stále svírala meč?”

Gelina na něj třeštila oči. „Já přece… Nemohla jsem… Neudělala jsem…” Mernod si odkašlal a Conn přemohl vztek. „Pak to byl tvůj bratr. Vím, co pro tebe znamenal, ale teď je mrtvý a ty ses od něj osvobodila. Můžeš si

naložit s životem, jak je libo, Gelino.”

Zmateně na něj hleděla. Pustil ji a začal rázovat po místnosti.

Nedokázal čelit zoufalství, které z dívky čišelo.

„Slyšela jsi někdy o Lex Talionis, Gelino?” otázal se Mernod.

„Slyšela, ale nevím přesně, co to znamená.”

„Jedná se o zákon, který zavedl Connův otec, Feidlimid Rechtmar, známý jako zákonodárce,” vysvětloval muž. „Máš právo na odplatu, ale vykonat ji může někdo jiný.”

„Oko za oko,” zamumlala Gelina.

Conn před ní poklekl na koleno a uchopil ji za ruce. „Mám pro tebe návrh. Viníš mě za smrt rodiny a snad oprávněně. Já tě obviňuji ze smrti mých lidí. Podle tohoto zákona jsme vyrovnáni. A pokud máš pocit, že jsem tě připravil o rodinu, je mou povinností ti ji nahradit. Stanu se tvým pěstounem a ty tu budeš žít jako uctívaná schovanka, dokud nedospěješ v ženu.”

Gelina na něj zírala, aniž dala najevo, co se jí honí hlavou.

„Ovšem za jedné podmínky,” pokračoval. „Tady, na tomto místě, mi odpřísáhneš poslušnost a slibu dostojíš. Pokud budou tvá slova falešná - jako otcova -, trest tě nemine. Nehodlám se ustavičně ohlížet a čekat, kdy mě bodneš do zad. Zradu neodpouštím. Jsi ještě mladá a čas hojí i nejhlubší rány. Dostane se ti té nejlepší péče za předpokladu, že před Mernodem složíš slib. Pak tě představím dvoru a lidé si tě budou vážit. Teď můžeš promluvit.”

Ale Gelina zůstala zticha. Buď přijdu o hlavu, nebo si - za cenu otroctví

- zachráním život. „A co když odmítnu?” bylo jediné, na co se zmohla.

Muži si opět vyměnili pohledy. Tentokrát promluvil Mernod, který jí bez emocí, dokonale modulovaným hlasem, popsal, co ji čeká. „Ještě dnes v noci tě vojáci odvezou z Tary a posadí na loď, která vyplouvá do Británie. Irsko ti bude navždy zapovězeno. Conn si nemůže dovolit potýkat se se zrádci, ale souhlasil, že můžeš odejít, pokud si zvolíš tuto variantu.”

Conn se skloněnou hlavou vyčkával, jak se dívka rozhodne, a Gelinu zaplavil nečekaný nával pochopení a soucitu.

Podruhé tu noc poklekla na dřevěnou podlahu, uchopila jeho ruku a

přitiskla ji ke rtům. „Můj pane…”

On ji vzal za bradu a donutil pohlédnout mu do očí. „.. .a vládce…”

V mlžných snech se střídala jedna představa za druhou. Gelině se zdálo, že se tyčí nad nepřáteli, v ruce svírá dlouhý ostrý meč, který je přirozeným prodloužením ruky, a bratr ji podepírá. Ona útočí, seká a bodá do hordy nepřátel, kteří jsou všichni modroocí. Jeskyní tečou potoky šarlatově rudé krve, příliš mnoho krve… Náhle se Rodney zapotácí a ona padá na zem… Ne, Rodney mě nikdy nenechá na holičkách! Dokázal mě podpírat celé hodiny, dny a třeba i roky…

Ale bratr je pryč a ona dál padá do černé jámy naplněné až po okraj krví… Topí se, lapá po dechu, ale pomoc je v nedohlednu…

Najednou se ocitá v rodném sídle. Bratr se s ní točí dokola, kolem hlavy mu vlají dlouhé havraní vlasy, černé oči na ni hledí… Gelině se točí hlava a on ji nechce pustit… Tehdy jí bylo jen deset let a měla strach. Chtěla, aby ji nechal být, ale neodvážila se žebronit. Bála se, že se jí vysměje. Často ji škádlil, ale také jí dokázal osušit slzičky, když bylo zapotřebí.

Nepřála si, aby ji považoval za ufňukance, a držela se ho jako klíště. Rodneyho přítomnost se zdála být tou nejjistější věcí v neutěšeném a rychle se měnícím světě.

S tichou modlitbou si přála, aby se čerstvě navoskovaná a vonící podlaha přestala otáčet a žaludek se uklidnil, když vtom pod nohama spatřila lidské kosti, velké množství kostí se zbytky masa.

Z hrdla jí unikl pronikavý výkřik, když se klubko kostí zvedlo. Před jejíma očima zakroužili kostlivci a pustili se do smutečního tance. Zaslechla třeskot zbraní, z jejichž čepelí kapala krev, a v panice se snažila vyhledat ochranu u Rodneyho. Ale sáhla do prázdna. Místo teplé ruky nahmatala kost. Bratr se proměnil v kostlivce a skřípavým smíchem se jí vysmál. Vtom se za ním vynořil muž s modrýma očima, ale ona křičela a křičela…

*

Conn se vracel do svých komnat a po cestě se zastavil u dvou vojáků na stráži. Zasmál se mužským šprýmům, když vtom noční ticho proťal děsivý výkřik. Zarazil se, ale vzápětí se dal do běhu. Vojáci ho s meči v rukou následovali.

Vtrhl do komnaty, vyhrazené Gelině, a zapátral ve stínech. V matném světle měsíce spatřil prázdnou postel a zmuchlanou přikrývku. Dívku našel, jak se krčí pod oknem, a při pohledu do jejích očí se mu zastavilo srdce. Byl by dal všechno na světě, aby vymazal vyděšený pohled zvířete zahnaného do kouta. Vytřeštěně hleděla do prázdna a v ruce svírala svíčku.

Podíval se na vojáky. Ti si vyměnili pohledy, sklonili meče a vrátili se na chodbu.

Opatrně k ní přistoupil. „Gelino.”

Dívčin strach byl téměř hmatatelný. Zmateně se rozhlédla a zaostřila pohled. Divoce zamávala svíčkou a Conna v hrůze napadlo, že kdyby svírala sečnou zbraň, neváhala by bodnout. Rychle k ní přiskočil a strhl ji do náruče. Chtěl zabránit dalšímu nežádoucímu rozruchu. Vojáci se sice vytratili, ale nepochybně naslouchali za dveřmi a dohadovali se o dívčině zvláštním chování.

Prázdný pohled ho varoval, že to nejhorší teprve přijde. Aby zabránil jekotu, poklekl a začal ji hýčkal jako malé dítě. Vnímal odpor křehkého těla, ale ona ho objala kolem krku.

„Moc jsem se bála,” zamumlala mu do tuniky. Conna její chování zaskočilo. „Noční můry?”

Přikývla a on ji donesl k posteli. Tam ji jemně položil. Gelina se schoulila do klubíčka a Conn ji přikryl. Připadal si jako otec tišící vystrašené dítě, ale zároveň se v něm zvedal pocit smyslného vzrušení, který ho roztrpčoval.

„Je mi líp, díky. Můžeš jít.”

Conn pozvedl obočí. Teprve nyní si uvědomil, že dívka má na sobě místo noční košile kazajku a krátké obnošené mužské kalhoty. „Jsem snad propuštěn?”

Lehkomyslně pokrčila rameny. „A co když ano? Anebo odmítnutím Všemocného riskuju ztrátu hlavy?”

„Kdybych tě hodlal připravit o tu tvoji paličatou hlavinku, byl bych to udělal ve chvíli, kdy jsem tě našel.”

Gelina si odkašlala. „Přísahala jsem věrnost, ale nemusím vás strpět ve své komnatě, pane!” vyhrkla jako malé, svéhlavé dítě.

To už bylo na Conna příliš. Uchopil ji za ramena a zatlačil do polštářů.

„Chci být tvým přítelem, děvče!”

Ale ona pochybovačně našpulila rty. „Asi jste zvyklý, že dostanete vše, co se vám zamane, můj králi.”

Conn ji neochotně pustil a prohrábl si vlasy. Posadil se na kraj postele a ona ho přimhouřenýma očima sledovala. Snažila se předstírat jistotu, ale té se jí nedostávalo.

„Nechtěla jsem se vás dotknout, pane, ale stěží si dokážu představit, že byste mě nechal na pokoji. Jsem jen chudák holka, která se nemá kam vrtnout. Drancování a znásilňování je přece u vás na denním pořádku, nebo se snad pletu?”

Conn musel nabrat dech, aby se uklidnil. Měl sto chutí jí napráskat, ale ovládl se. „Zřejmě tě zklamu, ale ani já ani moji muži nikoho neznásilňujeme, natož abychom plenili cizí domovy. Tyhle hrátky pro nás už dávno ztratily kouzlo.”

„Jak patetické! Musíte se pěkně nudit.”

Conn se přestal ovládat. „Zato ty jsi malá potvora, která si libuje v krutostech!”

„Když myslíte, pane.” Gelina se povýšeně uculila. „Chcete mě tomu odnaučit? Jak to hodláte provést? Vytaháte mě za uši, anebo mi stáhnete kalhoty a naplácáte?”

„Příhodný nápad.” Conn si přemýšlivě zamnul bradu. „S velkou chutí bych z tebe vytloukl duši, ale to by tě jen zatvrdilo. Pro začátek postačí, když se otočíš na břicho.”

Dívka se vylekala. „Cože?”

„Nemám v úmyslu vzít na tebe bič, i když si to plnou měrou zasluhuješ.

Chci jen prohlédnout zranění.”

Gelina s kletbou poslechla a všemi smysly vnímala dotek svalnatého stehna na svém boku. Jemně jí prsty přejel po rameni a ona uvažovala, kolik nepřátel tahle mocná ruka pozabíjela.

„Musíš se pořád klepat jako vyplašený králík?”

Vrhla na něj zlostný pohled a Conn jí oplatil stejnou mincí.

Gelina sklopila zrak. „Nebojím se ničeho na světě, tak proč bych se

měla bát zrovna tebe?” povýšeně odsekla.

Conn potlačil úsměv. Dotkl se jizvy a zjistil, že se rána výtečně hojí. Za pár dní zbude jen růžová stopa.

„Stačilo málo a probodl jsem ti srdce, Gelino.”

Od jejího příjezdu na Taru nepadlo mezi lidmi o jeskyni ani slovo. Ten, kdo se odvážil zeptat, riskoval Connův mrazivý pohled.

Jemně jí masíroval záda, aby uvolnil strnulost. „Kdyby se Rodney ke mně neotočil zády, když jsem ho zranil, mohla jsi odrazit můj výpad. Jak jsi viděla skrz tu hustou látku?”

Gelina se znovu roztřásla. „Dřela jsem ji o ostré kameny tak dlouho, až prořídla. Nezapomeň, že tam bylo dost světla… V chodbě hořely louče… A bratra jsi nezranil, nýbrž zabil,” prázdně dodala.

„S mečem umíš zacházet jako udatný válečník.” Conn se nehodlal bavit o jejím bratrovi. Pokračoval v masírovaní lopatky a uvažoval, že dívka potřebuje přibrat pár kil. „K tomu, aby člověk získal takovou zručnost, jsou zapotřebí roky zkušeností.”

„Času jsme měli nadbytek. Ten jediný nám nechyběl.” Gelina se na něj podívala přes rameno. „Nedělala jsem nic jiného, než se oháněla mečem a nepřetržitě cvičila a cvičila, dokud jsem si nebyla jistá, že porazím každého mizeru, který se mi připlete do cesty.”

„A pořád tomu věříš?”

Nebyla si jistá, jestli s ní Conn žertuje, ale rozhodla se pro otevřenost.

„Jistě, pane.”

Oknem pronikal do komnaty chladný vzduch, až Gelině naskočila husí kůže. Mlčení, které se mezi nimi rozhostilo, narušovaly jen šustivé doteky Connových prstů. Masíroval, třel a štípal ztuhlé svalstvo, až se ruce samovolně svezly k dívčinu pasu. Náhle zjistil, že jí stahuje kalhoty, a tlumeně zaklel.

Gelina se k němu mrštně obrátila. Mohla krále vypoklonkovat a pokusit se usnout, jenže si nebyla jistá, co vlastně chce. Najednou nechápala, proč jí vadí, že se jí ten muž s mocnýma rukama přestal dotýkat. „Zase jsem vám šlápla na kuří oko, pane? Anebo jste zvyklý na tlusté ženské a já vás odpuzuju?”

„Říkej mi Conn. A pokud jde o to, co mám rád… Řekl bych, že začínáš

dělat pokroky, ale pořád jsi kost a kůže. Měla bys víc jíst.”

Pohladil ji po tváři a ona se blahem zatetelila. „Za to poděkuj Nimbusovi. V jednom kuse mi vyhrožuje, že bude přede mnou zpívat a tancovat tak dlouho, dokud denně nesním nejmíň tucet obilných koláčků.”

„Taky bych raději přibral na váze, abych se zbavil těch jeho skopičin,” souhlasil.

Pohledem cestoval po místnosti a mračil se. To, co viděl, se mu nelíbilo. Holý stůl, odsunuté křeslo s vysokým opěradlem, vyhaslý krb, v němž se hromadil popel, a dřevěné trámy, na nichž se houpaly pavučiny. Opět ho zaplavilo zvláštní napětí, jež se snažil zapudit.

„Přijď za mnou zítra do pracovny. Naučím tě hrát šachy. Nejlepší způsob, jak ukrátit čas. Vyžaduje logické myšlení a není nato, když porazíš protivníka.”

„Tu hru znám. Otec hrával s těmi nejlepšími.”

Connovi blesklo pamětí, že dívka má pravdu. Náhle si připomněl zvídavý pár zelených očí, které na něj hleděly zpod okraje stolu, na němž byla rozložená šachovnice. Stiskl jí ruku a vydal se ke dveřím. „Nemůžeš se na mě mračit donekonečna, Celino. Můj mužný šarm je stejně tak pověstný jako válečnické umění.”

„A co lidskost, králi?”

„I ta je legendární.” Hluboce se jí uklonil a tiše za sebou zavřel dveře. Chvíli vyčkával v obavách, zda neuslyší nářek, ale nic se nedělo. To ho z nepochopitelných důvodů rozladilo.

Byl by udiven, kdyby spatřil, jak se Gelina po jeho odchodu usmívá a blaženě se zavrtává pod přikrývku.

Gelina se příští ráno probudila s mocným zívnutím. Protáhla se jako kočka a libovala si, že tělo už tolik nebolí. Nepřestávalo ji udivovat, že plíce nenasávají vlhký vzduch jeskyně, že slyší zpěv skřivanů a červenek a slunce jí svítí přímo do postele.

Posadila se a dala nohy na zem. Dotek dřevěné podlahy byl velice příjemný oproti studenému kameni. Zamnula si oči a rozhlédla se. Noční můry zmizely s denním rozbřeskem. V krbu plápolal oheň a někdo si dal práci, aby v komnatě uklidil. Na stole zakrytém lněným ubrusem stálo připravené jídlo. Na podnose voněly teplé bochánky plněné jablky a z pečených hrušek, politých horkým medem, se linula omamná vůně. Gelina zvědavě píchla do bochánku a prst, z něhož kapala sladká šťáva, si strčila do pusy.

Na krbové římse, vedle misky s vodou a džbánem, ležel kartáč a hřeben, obojí vyrobené ze slonoviny. Uchopila kartáč a přejela jím po vlasech. Pak si všimla zástěny, zakrývající kout místnosti. Za ní stála dřevěná sedací vana plná teplé voňavé vody. To vše sem museli sloužící nanosit, zatímco tvrdě spala. Bez zaváhání shodila oblečení, ponořila se do vany a blaženě nasála opojnou vůni gardénií. Připomněla si zranění, jehož

se Conn včera v noci s takovou něžností dotýkal, a zachvěla se. Rána se hojila a jizva mizela stejně rychle jako vzpomínky na mužovu přítomnost.

Osušila se a oblékla si prosté bavlněné šaty, které našla na křesle. Látka byla příjemná a sukně splývala až na zem. Kožené kalhoty, které Nimbus ukradl jednomu spícímu vojákovi, srolovala a ukryla pod polštářem. Nedělám to, abych Conna potěšila, zarytě si opakovala, ale pro Nimbusovo pobavení.

Vydala se ochozem spojujícím jednotlivá křídla pevnosti a blaženě nastavovala tvář slunečním paprskům pronikajícím arkýřovými okny. Látka se příjemně otírala o nohy a Gelina si začala tiše broukat rozvernou písničku.

Najednou se k smrti vylekala. Před ní stál ozbrojenec patřící ke Connově družině. Byl nesmírně vysoký a mocný. Gelina se v hrůze přitiskla ke zdi, ale muž se před ní uklonil.

„Neboj se mě, děvče, neublížím ti.” Hlas zněl v kontrastu s robustní postavou tlumeně a melodicky. Voják jí nabízel kytičku polního kvítí a ona ji třesoucí se rukou přijala.

„Jsem Goll MacMorna a velím královým vojákům. Zapamatuj si mé jméno, kdybys mě potřebovala.” Stydlivě kývl hlavou a zmizel tak tiše, jako se objevil.

„Děkuju.” Gelina se vyčerpaně svezla na zem a zabořila nos do vonících květin.

Tu noc ležela na posteli a oknem zírala na temnou oblohu. Vzpomínky na zlé sny jí nedovolovaly usnout a probouzely v ní pocity provinilosti. Měla neodbytný dojem, že z každého temného kouta na ni hledí Rodneyho černé a vyčítavé oči.

Žila tu obklopena královou družinou ozbrojenců, dobře nakrmená a oblečená. Staral se o ni muž, jemuž přísahali pomstu a zničení. Dny trávila s Nimbusem, který zase dohlížel na zábavu. Často se s ním smála, že se za břicho popadala a vyčerpaně padala na postel, dovezenou z jakési neznámé země.

Conn… Modrooký netvor, jehož nenáviděli tak, až se zlobou zalykali… Ten muž byl všude, kam se hnula. Stál jí za zády, když se rozhodla prohlédnout si stáje, na nádvoří se jí pletl pod nohama a večer se neváhal omluvit Sheele s tím, že pospíchá na hodinu šachu. Čím víc mu dávala najevo špatnou náladu, tím víc ji popichoval a škádlil. Její odpor ho burcoval k další činnosti, aby ji vyvedl z míry a rozesmál. Gelina téměř

hmatatelně vnímala, jak ji den za dnem, pod vlivem mužova neodolatelného šarmu a srdečného smíchu, opouští zloba a nenávist.

„Co by asi říkal Rodney?” šeptala stínům, aby si vzápětí odpověděla.

„Nu co? Stejně se to nikdy nedozví. Vždyť je mrtvý…”

Vůně květin byla tak opojná, že ji posléze ukolébala ke spánku.

Z nedalekého kopce poblíž hradu, z něhož byl dobrý výhled na nádvoří, sledoval zakaboněný baron Caflin scénu, která se mu odehrávala před očima. Neklidně posedával na koňském hřbetu a naslouchal výbuchům smíchu a pokřikování. Šašek a ta malá hubená holka si vyrobili novou hrazdu a zavěsili ji do venkovního trámu. Šašek rozhazoval pažemi a vybízel dívku k saltu, po němž by dopadla na hromadu sena.

Baronovo roztrpčení nebralo konce, když si všiml modrookého muže stojícího opodál. Král, přihlížející hrátkám, se smál na celé kolo. Tuniku odhodil a nechal si jen kožené kalhoty. Byl opálený a v obličeji mu svítily bílé zuby. Král Irska, do půli těla svlečený, se podobal venkovanovi, který se rozhodl užít si teplého dne.

Baron sledoval, jak se dívka houpe a každým švihem létá výš a výš. Přál si, aby se provaz utrhl a ona se rozplácla na zemi. Ale Gelina skočila a ladně přistála po krk v seně. Conn se usmíval a šašek si v žertu rval vlasy.

Baron pobídl koně. To, co viděl, se mu hnusilo. Koňská kopyta drtila koberec žlutých kvítků, ale on neměl pro krásu dne pochopení. Z vychrtlého, vyjukaného sirotka vyrůstala rozesmátá dívka s ruměnými tvářemi, jejíž postava se začínala zaoblovat.

S tou holkou není něco v pořádku, pomyslel si zlostně. Podivné napětí mezi ní a Connem ten večer, kdy ji představil dvoru, vzbuzovalo podezření. Baron to cítil v kostech. Ten arogantní panák, hrající si na krále, se s vysvětlováním neobtěžoval. Jednoduše ji prohlásil za svou dceru, ale jen hlupák by si nevšiml, jak na ni hledí!

Na celé té nechutné záležitosti je jediné povzbuzující, dumal Caflin, že Connovým chráněncem je holka. Sice otravná, ale z její strany se není čeho obávat. Sirotek mužského pohlaví by si mohl dělat nárok na trůn, až Conna dostihne osud. Ještě štěstí, že se král drží na uzdě a po Irsku nerozsévá levobočky.

Vzhledem k tomu, že se Mernod netajil baronovými výlety, zařídil si to Caflin tak, že se s jedním z Eoghanových mužů setkával nedaleko malé vesnice ležící poblíž Ballybay.

Kývnutím se pozdravil s místními a koně uvázal před polorozpadlou chalupou. Vstoupil a překvapeně se zarazil. U stolu seděli dva muži. Jednoho znal, ale ten druhý vzbuzoval strach. Byl od hlavy k patě zahalený v plášti a tvář mu zakrývala černá maska. Tázavě se na známého podíval a ten mu naznačil, že se není čeho obávat. „Toho posílá Eoghan,” ukázal na zahalenou postavu. „Chce, abyste se poznali. V příštích měsících budete pracovat společně.”

Cizinec odložil masku a baron hleděl do nejtemnějších očí, jaké kdy spatřil.

Gelina již po několikáté zaklela, protože se opět píchla do prstu. Pustila se do vyšívání a nyní se vehementně oháněla jehlou. Práce se jí nedařila. Plátno napnuté přes vyšívací bubínek se krčilo a na přízi se dělaly uzlíky. Conn odložil mapu, jež studoval, a zastrčil dívce za ucho jeden neposlušný pramínek. Vzdorně pohodila hlavou a vrhla na něj zamračený pohled. Conn se ukryl za starý pergamen, aby skryl podráždění. Jeho společnost strpěla, ale odmítala každý náznak projevené pozornosti.

„Nesnáším šití!” zakvílela. Jehlu vztekle zabodla do jehelníčku a s velkým povykem se pustila do hledání vhodnější příze.

Nimbus, který se jí snažil pomáhat, začal hrabat v košíku. „Já taky!” pospíšil si s prohlášením.

„Skutečně nechápu, proč Moira trvá na tom, abych se naučila ženské práce. Copak jsem dostatečně neprokázala, že jsem naprosto nešikovná?” Gelina zvedla smotek purpurově rudé příze a žertem jej Nimbusovi přehodila kolem krku. „Copak se v celém hradě nenajde užitečnější práce, jíž bych se mohla chopit? Třeba bych vám mohla vypulírovat střevíce nebo naostřit dýku, nemyslíte, pane?”

Ale Conn pokračoval v prohlížení mapy. „O mé střevíce je dobře postaráno a sečné zbraně nepatří do ženské ručky… Rozhodně ne do tvojí.”

V krbu zapraskalo a oheň, podnícený novým polenem, mocně vzplál. Gelina se nepřítomně zahleděla do plamenů. V jejich světle se dívčina tvář jevila měkčí a poddajnější a Conn znejistěl. Náhle měl pocit, že v ní vidí ženu, v jakou brzy dospěje. Něžně ji uchopil za bradu a přiměl, aby se na něj podívala.

„Odpusť mi. To mi jen uklouzlo,” tlumeně se omluvil, ale Nimbusovým nastraženým uším neuniklo ani slůvko.

„Nesluší se šeptat v přítomnosti druhých.” Chytil smotek příze a vymrštil jej do vzduchu.

Conn se nedokázal odpoutat od zelených očí, jenže Gelina se mu opět vymanila.

S povzdechem se posadil do křesla a napil se z poháru. „Za pár dnů oslavíme slunovrat. Jakmile zlatotepec vyrobí mou masku, bude zapotřebí, aby ji někdo vyzdobil. Napadlo mě, že by to mohla být vhodná práce zrovna pro tebe.”

Gelinu návrh zaujal. „Maškarní veselí? Budu mít dost práce se svojí maskou, natož abych se starala o cizí. Nimbus je určitě zručnější a namaluje i tu vaši, pane.”

Conn v hraném úžasu pozvedl obočí. „Ty ale nikam nepůjdeš, děvče, protože na takové zábavy jsi ještě příliš mladá. Tahle noc bývá značně nespoutaná a divoká.”

„To teda jo!” nadšeně se přidal Nimbus. „Lidé pijí jako o život a podle toho to pak vypadá.”

„Pamatuju si, jak se loni včelař Colum ráno probudil vedle maskované krásky, kterou si tu noc přehodil přes rameno a odvlekl do lesa. Ten chudák zjistil, že se pomiloval s vlastní manželkou a ještě se mu to líbilo. Nevím, kdo byl víc…”

Conn si významně odkašlal a Nimbus se v polovině věty odmlčel.

„Jak slyšíš, Gelino, mladá dívka potulující se tuto noc po Taře, se může stát snadnou kořistí číhajícího satyra.”

Nimbus nasadil upřímný výraz. „Jako třeba vás, pane?” nevinně se optal.

„Ano, jako…” Conn střelil po šaškovi výhrůžným pohledem. „Zkrátka ty se můžeš připojit k radovánkám během dne, ale jak padne večer, přeji si tě vidět bezpečně zavřenou v komnatě.”

Dívčina zarputilá tvář Connovi naznačila, že se opět dopustil přehmatu.

„Nechápu, proč se mnou věčně zacházíš jako s dítětem! I kuchařka povídá, že jsem příliš stará na to, abych měla pěstouna.”

Conn pozvedl obočí. „A co ještě ta užvaněná ženská povídala?”

„No, ona to nepovídala přímo mně… Ona totiž mluvila se služkami, když jsem se schovávala pod stolem, abych jí z pece ukradla medový bochánek.”

Conn střelil pohledem po Nimbusovi, ale ten hleděl do košíku. „Ach tak. Prozradíš nám zbytek toho, co jsi vyslechla?”

„Prý většina dívek mého věku je už buď vdaná či zasnoubená… Nebo vydržovaná.”

Conn si zamnul bradu. „Vydržovaná?”

Gelina neměla nejmenší tušení, co ten výraz obnáší, ale přesto statečně opakovala, co slyšela. „Přesně tak, vydržovaná.”

„A chtěla bys mít manžela nebo být zasnoubená?”

„Kdepak! To bych musela od rána do večera nosit ty nemožné šaty.” V rozpacích sklonila hlavu a zapátrala ve zbytcích příze na klíně. „A pokud jde o to poslední… Nemusí být tak hrozné někomu patřit, když je ten člověk dobrý.”

Conn se ji chystal pohladit po vlasech, ale Nimbusův pohled ho varoval, aby to nedělal.

„Abychom se vrátili k naší debatě… O slunovratu, především v noci, nevystrčíš z komnaty ani nos. Je ti to jasné?”

„Jak si přejete, pane,” podrážděně odfrkla Gelina.

Conn mohl být s její povolností spokojen, kdyby nezachytil kradmý pohled, jež dívka vrhla na Nimbuse.

Šašek se vyškrábal na nohy, oklepal si kalhoty od zbytků příze a uklonil se králi. „Pokud mě omluvíte, pane, rád bych se vzdálil. Zítřek bude notně rušný.”

U dveří se zastavil a zahleděl se zpátky. Ti dva ho už nevnímali. Gelina se vrátila k nenáviděné práci a odhodlaně bodala do plátna. Conn se nad ní nakláněl a hladil ji po vlasech. Tentokrát neucukla.

„Nechci, abys mě považovala za hrubiána, Gelino, ale nikdy bych si neodpustil, kdyby se ti po tom, co jsi prožila, něco stalo. Už tak jsem ti způsobil velkou bolest.”

Nimbus překvapeně zamrkal, protože Connova slova ho zarazila. Pak pokrčil rameny, zastrčil ruce do kapes a s hvízdáním se vytratil.

Den byl teplý, třebaže větrný. Slunce zvolna zapadalo a krajina se halila do nočních stínů. Nastala noc slunovratu.

Gelina obezřetně vykoukla na chodbu. Zjistila, že na prahu stojí rohaté strašidlo, přes hlavu má přetaženou kápi ušitou z režného plátna a z té na ni mrkají hnědé oči. Strašák si ji bedlivě prohlédl a nesouhlasně se otřásl, až se rolničky zavěšené na koncích špičatých rohů rozcinkaly. Byl to pochopitelně Nimbus, jenž se netajil rozčarováním. „Tohle neprojde,” tlumeně mumlal. „Doufal jsem, že když tě převléknu za děvče, máme vystaráno.”

„Ale já jsem dívka, Nimbusi!”

„Prosím za prominutí.”

Gelina uchopila cípy širokého temně vínového pláště a rozpustile se zatočila. „Lepšíš se, příteli. Tvé umění lichotit a skládat komplimenty je zkrátka nedostižné.”

Vykročila na chodbu a Nimbus za ní rozčileně poskakoval. „Bojím se, že tě výška prozradí. Zkus se trochu přikrčit.”

Gelina poklesla v kolenou a kolébavě ušla několik kroků.

„Ne! Ne! Špatně!” Rolničky se opět divoce rozcinkaly. „Takhle kulhá husa!”

Gelina se napřímila a uhladila si oblečení. „Jsem si jistá, že mě nikdo nepozná, a tebe si nejspíš spletou s Gollem MacMornou nebo s mocným řezníkem Bobem.”

Zatahala šaška za vykukující ucho a nadechla se. „Víc se zkrátka udělat nedá.”

Zpod schodiště zaslechli pištění služebných a Nimbus do ní výstražně dloubl. „Hlavně si pamatuj, že máš kráčet se skloněnou hlavou a za žádnou cenu nesmíš sundat kápi.”

Gelina poslechla a okraj kapuce si stáhla až ke zlaté masce, jež jí zakrývala valnou část obličeje. Proběhli kolem skupinky rozveselených lidí a ocitli se v největším mumraji.

Velká síň, osvětlená množstvím plápolajících loučí, praskala ve švech. Domácí i cizí návštěvníci maskovaní v dlouhých pláštích a strašidelných maskách se za zvuků podmanivých melodií procházeli s téměř tajuplnou elegancí. Nimbus s Gelinou se mezi ně pokradmu vmísili. Obávali se, že vzbudí nežádoucí pozornost, pokud zůstanou stát na jednom místě.

Přitočili se ke skupině vojáků, kteří se očividně dobře bavili. „Nevidíš? Hrají nějakou hru.” Gelina šťouchla do Nimbuse. „Conn mi přece nezakázal zúčastnit se zábavy.”

Šaškovské rolničky se prudce rozcinkaly. „Tohle ale nejsou hry, které

měl na mysli.”

Gelina vykulila oči. „O co se jedná? A proč se ty ženy opodál chichotají a červenají se jako ředkev?”

„Pokud ten se zavázanýma očima některou chytí,” vysvětloval Nimbus,

„musí ho dotyčná políbit. A pokud pozná i její jméno, žena je nucena strpět… jisté pozornosti. Tomu se říká hra na slepou bábu.”

„O takovou hru nestojím a každého, kdo se mě odváží políbit, pořádně nakopnu!” vášnivě prohlásila Gelina.

Nimbus si ji potutelně prohlédl. „I toho, co je zrovna v kruhu?”

Gelina upřela pozornost na člověka se zavázanýma očima a spadla jí brada. I on byl dokonale maskovaný, ale jeho zvučný smích by poznala kdekoliv na světě. Jeden voják ho škádlivě zatahal za ruku a muž se bujaře rozesmál.

„Sleduj, jak se mu truchlící vdova Brosnahanová plete do cesty a

přitom se tváří jako neviňátko,” zasyčel Nimbus.

Gelina šaškovi oplatila dloubnutí. „Jestli nás zahlédne, je s námi amen,” šeptem utrousila.

Conn se téměř dotýkal Sheelina rukávu, když s ním jeden opilec zatočil, aniž bral na vědomí jeho protesty. Conn ho odstrčil, a než se Gelina vzpamatovala, vykročil z kruhu a drapnul ji za zápěstí.

„Ta přece není součástí hry!” zakřičel někdo.

Nimbusovi neušel Sheelin nenávistný pohled, jímž hleděla na sokyni.

„Teď už je! Konečně jsem našel svou krásku!”

Král ji vtáhl do kruhu a Gelina překotně zvažovala, zda nemá předstírat mdlobu. Rychle však usoudila, že by si tím nepomohla. Stáhli by jí masku a všechno by prasklo. Conn se k ní naklonil, ale s políbením nepospíchal.

Teprve když Gelina zavřela oči, ucítila něžný polibek. Dával si na čas a jeho rty se smyslně třely o její. Zmocnila se jí taková slabost, že zavrávorala. Vzchopila se a snažila se ho odstrčit, ale on ji železným stiskem zadržel.

„Pověz nám, jakou lasičku jsi ulovil, Conne!” volali vojáci. „Už jsi tuhle

někdy ochutnal?”

„Nevadí! Ochutnáš ji znovu!”

„Kdo jsi?” tiše vydechl Conn s ústy u jejích.

„Pověz nám, kdo to je, anebo ji pusť, Conne! Znáš pravidla!”

Gelina poznala Nimbusův hlas a opět se pokusila vymanit. Conn ji sice držel za loket, ale podařilo se jí vytrhnout. Odstrkovala ty, kdo se po ní sápali, a prchala, co jí nohy stačily. Za ní supěl Nimbus. Connovi chvíli potrvá, než se vzpamatuje a začne ji pronásledovat. Jakmile se dostali na nádvoří, vyřítili se z hradu. Teprve venku, za branou, se zastavili, aby nabrali dech. Na otevřeném prostranství plápolaly ohně, jejichž teplo a vůni pečeného masa roznášel vítr po okolí. Tajuplnou atmosféru dusné noci podbarvovalo pištění píšťal a dunivé zvuky bubnů a křepčení masko-vaných tanečníků.

„Promiň, ale zašlo to příliš daleko.” Nimbus se vyčerpaně svezl na zem.

„Nechtěl jsem tě přivést do potíží.”

Otřesená Gelina se slabě usmála. „Ty přece nemůžeš za to, že králova družina holduje prostopášnostem.”

Šašek se obezřetně rozhlédl. „Možná tě budou pronásledovat. Poběž za mnou!”

Proplétali se divoce rostoucím křovím. Náhle nějaká žena hlasitě zasténala a Gelina se na místě zarazila. „Slyšíš to? Co to je?”

Nimbus se musel pro dívku pár kroků vrátit. „Jsem hlupák. Nikdy si neodpustím, že jsem se nechal od tebe přemluvit. Conn ze mě stáhne kůži, jestli se mu donese, co všechno jsi viděla.”

„Neviděla jsem vůbec nic! Stejně je to jeho chyba!” Gelina se netajila roztrpčením. „Věčně mi něco zakazuje a chová se jako despota!”

Toužila zbavit se masky, odhodit těžký plášť a nechat vítr cuchat vlasy. Srdce jí bušilo v rytmu bubnů a v žilách se bouřila krev. Mladé tělo se dožadovalo svých práv.

„Neodváděj mě zpátky, Nimbusi!” zaprosila. „Slibuju, že ti už nezpůsobím žádné potíže.”

„Potíže teprve přijdou, až na vlastní kůži poznáš, jak chutná Connův hněv. Jednou jsem to zažil a nikomu bych to nepřál.”

Najednou se ocitli v pasti. Kolem nich zavířili tanečníci a tanečnice a snažili se je vtáhnout do divokého reje. Prozpěvovali rozverné písničky, Nimbuse zvedli na ramena a unášeli pryč.

„…zpátky do komnaty!” Šaškův starostlivý hlas se ztrácel v opileckých pokřicích a jekotu rozdováděných žen.

Z houštiny vylezl vrávorající muž, který si zavazoval šňůru na kalhotách. Prohlédl si třesoucí se zamaskovanou postavu a zašklebil se od ucha k uchu.

„Copak? On ti nepřišel? To musíme napravit!”

Gelině se udělalo zle ze zápachu, který se z muže linul.

„Teď jsem trochu utahanej, ale dej mi chvilečku. Seberu se a ukážu ti, co dovedu.”

„To si ukazuj někomu jinému! Co kdyby ses šel vyspat?”

„Nesmysl!” hartusil muž. „O takovéhle noci? Jen pojď, ať si taky užiješ!”

Síla ho kupodivu neopustila. Drapnul ji za ruku a vlekl zpátky do temného houští. Gelina spatřila několik mileneckých párů, které propadly kouzlu opojné noci. Muž nebyl ozbrojen, a tak ho vší silou praštila do břicha. Se zachrčením ji pustil a ona se rozběhla noční tmou. Nepřetržitě se otáčela, jestli ji někdo nepronásleduje, a hnala se tak rychle, že do někoho vrazila. Zvedla oči a zjistila, že hledí na zlatou masku. Rychle si stáhla kápi, aby jí nebylo vidět do obličeje.

Voják, který už doběhl, na ně civěl s otevřenými ústy a třel si břicho. Conn se tlumeně zasmál. „Obtěžuje vás snad, má ztracená krásko?”

Gelina horečně přikyvovala. Neodvažovala se promluvit, natož se dát na útěk. Určitě by ji dohonil a strhl masku.

„Určitě tu kolem najdeš povolné ženy, Liame. Není třeba uchylovat se k násilí. Nejsme přece divoši.”

Muž se podrbal ve vlasech. „Já si chci jen zašpásovat… Neublížil bych jí…”

„Rozumím, ale i tak bude lepší, když se odebereš na lože…, a to hodně brzy.”

„Omlouvám se… Jak si přejete, králi.” Voják zeširoka zívl. „Zrovna jsem si povídal, že všeho moc škodí a že by nebylo na škodu, kdybych…”

Voják se ztratil ve tmě. Conn se zachechtal a přitiskl ji k sobě. Gelina ucítila mužův teplý dech a strachy se jí rozbušilo srdce. Ještě není všechno ztraceno, utěšovala se. Ve tmě nepozná, kdo před ním stojí, i kdyby mi sundal kápi.

„Srdce ti tluče jako lapenému ptáčkovi. Půjdeš se mnou, krásko?” Mlčení si vysvětlil jako souhlas a ona se mu neodvážila odporovat.

Uchopil ji za ruku a vedl do hradu. Prošli chodbou a dostali se do malého předsálí. Conn otevřel tajné dveře, ukryté pod těžkým gobelínem, a vstoupili do těsné chodby osvětlené hořícími loučemi. Chtěla se vzpouzet v obavách, že ji pozná, ale Conn ji vlekl za sebou. Najednou se zastavil a přitiskl ji ke zdi. Z jeho vláčných pohybů usoudila, že si tuto noc svůj příděl piva a vína vypil.

Něžně ji uchopil za bradu, ale ona se mu vyškubla.

„Tak sladká a tak stydlivá,” zamumlal. „Nemusíš se mě bát.”

„Slyšela jsem, jak vás voják nazýval.” Hovořila tlumeně, aniž se odvážila vyslovit jeho jméno. „Jste… král.”

„Ve dne jsem král, v noci pouze muž.”

Přisál se na její ústa a jazykem se domáhal vstupu. „Strachoval jsem se, že tě už nenajdu, sladká, a tvůj polibek mě bude pronásledovat navěky.”

Zkušeně ji laskal, až podlehla mocnému vzrušení, které v ní podnítil. Odhalil ji na prsou, jemně sevřel v prstech bradavku a zároveň jí jazykem pronikl do úst. Byl to mocný výpad, který ji připravil o dech. Gelina se pod jeho náporem roztřásla jako v horečce. V žilách jí bouřila krev a tělo se dožadovalo čehosi nepoznaného. S kolenem mezi jejími stehny ji tiskl ke zdi, dobýval a dráždil se smyslností, jakou si podmaňoval zkušené ženy.

Gelině se nedostávalo dechu. V panice se ho snažila odstrčit, ale on se nedal. „Takže ty víš, kdo jsem, krásko? Potom bude jedině spravedlivé, když mi povíš, kdo jsi ty. Nerad ztrácím to, co mi patří.”

Bleskurychle ji chytil za zápěstí a snažil se sundat masku. Na uvažování o následcích neměla čas. Neobratně ho políbila na ústa a on, překvapen probuzenou vášní, zapomněl, že ji chtěl odmaskovat. Strhl ji do náruče a začal vášnivě líbat. Zmocnilo se jí silné vzrušení, živočišný chtíč, ale i pocit nebezpečí. S tímhle mužem si nemohla zahrávat. „Dones louči je tu tma…”

„K čertu s loučí!” přerývaně zachrčel a snažil se ji položit.

„Prosím… Conne…”

Netušila, zda prosbu vyslyšel proto, že zněla tak zoufale, anebo ho zadrželo vyslovené jméno. S povzdechem ji pustil a zamnul si spánky.

„Počkej tady. Hned se vrátím.”

Zmizel ve tmě a Gelina se vyčerpaně svezla na zem. Místo úlevy pociťovala podivné osamění. Náhle zaslechla tiché kroky a vylekala se. Ozvalo se zacinkání rolniček a někdo ji chytil za ruku. Nimbus! Vyskočila a oba se rozběhli, co jim nohy stačily. Za nimi se nesly Connovy výkřiky

zklamání. Doběhli ke dveřím, protáhli se pod gobelínem a vmísili se mezi oslavující. Někteří už byli tak vyčerpaní, že pospávali v koutech a hlasitě chrápali. Během úprku narazili na dva, kteří se chystali k milostným hrátkám. Muž ženu povalil, zvedl jí sukni nad hlavu a s vítězným pokřikem se na ni vrhl.

Tentokrát se Nimbus neobtěžoval se zdvořilým chováním. Vykulenou Celinu drsně chytil za ruku a vlekl ke schodišti. Vběhli do komnaty, padli na postel a rozesmáli se tak, až se za břicho popadali. Gelina strhla masku a hodila ji na stůl.

„Snad sis nemyslela, že tě v tom nechám?”

„Měla jsem špatné chvilky. Víš, že málem všechno prasklo? Ještě štěstí, že v té chodbě byla tma jako v ranci.”

„Za to můžu já. Conn mě zahlédl v davu. Věděl, že bych si z něj donekonečna utahoval. Copak se sluší, aby se král honil za neznámou kráskou, která před ním prchá? Když jsem zjistil, kdo ti zkřížil cestu, krve by se ve mně nedořezal. Víš jistě, že nemá tušení, na koho se sápal?”

Zrůžovělá Gelina neodpovídala. V očích se jí usadil zasněný výraz, jenž Nimbuse mátl.

„Neví, žes to byla ty, vid? Jestli ano, jsem proklet a shniju ve smrduté kobce.”

„Pochopitelně že to neví!” utrhla se na něj. „Byla jsem od hlavy k patě maskovaná a on si nejspíš myslel, že ulovil nějakou skutečnou krasavici, takovou, o jakou muži stojí.”

Nimbus se chystal promluvit, ale raději si to rozmyslel. Gelina si zamnula čelo. „Jsem unavená, Nimbusi.”

„Jistě, už jdu.” Sklouzl z postele, popřál dobrou noc a tiše se vytratil. Ona ho už nevnímala. Dotýkala se horkých a nateklých rtů a nebyla schopná pochopit, proč se jí chce plakat.

*

Gelina setrvávala už od brzkého rána v kuchyni. Seděla za stolem, hlavu si držela v dlaních a nepřítomně civěla do misky s polévkou. Ticho komnaty a společnost rušivých myšlenek byly pro ni k nevydržení. Proto se proplížila mezi spícími a usadila se v kuchyni. Tady měla společnost výřečné kuchařky.

„Zatracená cháska!” hartusila žena. „Pijou jako o život, a já abych léčila kocovinu! Copak jsem jejich kojná? Mám jinou práci než se starat o ožraly!”

Kuchařka během řeči nabodla na rožeň několik kuřat s takovou vehemencí, že se jí roztřásly tučné záhyby na pažích.

Gelina souhlasně zabručela a začala si pohrávat se lžící.

Zaslechla kroky a zvedla hlavu. Do kuchyně vkročil Nimbus a za ním Conn. Ten se tvářil jako bouřkový mrak.

„Dobré ráno, zlato,” pozdravil a podrbal ji na hlavě. „Ty jsi jediná, na kom nejsou vidět pozůstatky včerejší noci.”

Nepřála si, aby jí viděl do tváře. Bála se, že na ní pozná, co se v ní odehrává. Zabořila hlavu do talíře a zamumlala pozdrav.

Conn se svalil na židli a zamnul si strniště na bradě. „Doufám, že ses dobře vyspala a že tě příliš nebudili.”

Zvedla oči a střetla se s pozorným pohledem modrých očí. Sklopila víčka a zahleděla se na mužovu silnou ruku porostlou jemnými černými chloupky. Nabrala polévku a třesoucí se rukou pozvedla lžíci k ústům.

Nimbus se usadil vedle dívky. „Já spal jako nemluvně. Jediný zvuk, který mě vyrušil, byla čísi těžká chůze. Někdo se potácel nahoru po schodech. Asi šel spát… sám.”

Conn vrhl na šaška výhružný pohled a Gelina Nimbuse pod stolem kopla. Kuchařka před pána postavila polévku a bouchla s prázdným železným kotlíkem tak, až zaduněl.

„Není nad uvážlivého člověka s chladnou hlavou,” kazatelsky podotkl Nimbus. „Čemu vděčíme za vaši rozvernou náladu, pane?”

„Nech si ty rádoby vtipné poznámky!” utrhl se na něj Conn. „Já jsem alespoň při vědomí, což je víc než se dá říct o zbytku mé družiny.”

„A co když víc je na škodu?” mudroval šašek.

Gelina kradmo pozorovala vějířky vrásek kolem Connových očí. Nemilosrdné slunce, pronikající do kuchyně, mu ani v nejmenším neubíralo na mužné kráse. Nicméně chlapecké zaujetí pro ženskou sukni, jež včerejší noci projevoval, bylo pryč. Chtíč nahradila mocná síla, odhodlání a zkušenost. S těmi se Gelina měřit nemohla. Hleděla na chloupky na jeho hrudi, vykukující zpod rozhalené tuniky, a cítila, jak bledne. Teď by z ní ani za všechno zlato světa nedostali kloudné slovo.

Zachmuřený Conn si zamyšleně pohrával se lžící. „Tady se zkrátka neutají zhola nic, takže když už to musíte vědět… Minulou noc jsem narazil na malou krásku s pletí jemnou jako nejdražší hedvábí. Jenže pak mi ji

ukradli a já nebyl schopen ani vypátrat, jak se jmenuje. Kdybych tušil, kde ji najít, vyhledal bych ji už jen proto, abych opět mohl ochutnat její ústa.”

Gelina se chystala polknout polévku a zakuckala se. Ani ve snu ji nenapadlo, že se výrazy malá a sladká vztahují zrovna na ni.

Nimbus vyskočil a dal jí přátelskou herdu do zad. Přitom loktem svrhl Connovi do klína misku s polévkou. Ten zaklel, vymrštil se a ubrouskem si očistil kalhoty. Tím pádem mu uniklo, jak Gelina mění barvy. Když na ni konečně pohlédl, viděl, že je bílá jako stěna a pod očima se rýsují temné kruhy.

„Snad nejsi nemocná, dítě?”

Otcovská starostlivost bylo víc, než dokázala snést. Propukla v pláč a s rukou na ústech prchla z kuchyně.

„Zatracené ženské!” roztrpčeně ucedil Conn.

S povzdechem se posadil na židli a odstrčil nedotčené jídlo. Nimbus pána napodobil a vítězoslavně se mu zahleděl do očí.

Conn se téměř měsíc potuloval s družinou po Irsku. Ačkoli měla Gelina během toho času dobré spaní, té noci se nečekaně probudila. Netušila, co se jí zdálo, ale tělo ji nesnesitelně bolelo, aniž chápala příčinu. Vstala z postele a zahalila se do prostěradla. Nedostávalo se jí vzduchu, a

tak přistoupila k oknu a rozrazila okenice dokořán. Hleděla do temné noci, studený větřík jí cuchal vlasy, ale ona se stále chvěla.

Na nádvoří vjel osamělý jezdec na koni a ona se chtěla radostí rozkřičet. Dokázala se však ovládnout a v rychlosti se stáhla do stínu.

Conn znaveně sklouzl na zem a pohladil Tichého bleška po krku. Dovedl ho do stáje a odtud se vydal ke kuchyni. Na prahu se zastavil a zvedl hlavu k jejímu oknu. Gelina se přikrčila, třebaže ji nemohl spatřit. Mužův pohled jí pronikl až do morku kostí. Dlouho hleděl na její okno a ona se třásla jako osika.

Conn se s nadcházející zimou vrací domů!

Jednoho večera, kdy nádvoří pokryl první sněhový poprašek, seděli Conn s Gelinou v pracovně. Gelina, zahalená do teplého šálu, uvážlivě hleděla na šachovnici a Conn se na ni shovívavě usmíval.

S vítězoslavným pokřikem táhla a tím ohrozila jeho krále a královnu. Panovalo mezi nimi křehké příměří, ale těšilo ji, když měla nad ním navrch, třeba i v maličkostech.

Král se zakabonil a Gelina si v napjatém očekávání olízla rty. Netušila, že se Conn drží, aby se nezačal culit. Uchopil mramorovou věž a postavil ji před jejího koně. „Šach mat.”

Se zkříženýma rukama na prsou se opřel v křesle a zasmál se.

Gelina civěla na šachovnici, ale protože nedokázala odolat jeho nakažlivému smíchu, smála se s ním.

„Musím přiznat, že ses nesmírně zlepšila.”

„Co k tomu dodat? Však je mým učitelem ten nejnemilosrdnější válečník v celém Irsku.”

„Lichotky na mě neplatí. Mimochodem… Ty šaty ti sluší.”

Usmála se a on tlumeně pokračoval: „Sluší ti mnohem víc než ty neforemné kalhoty, v nichž se tu každé ráno promenuješ.”

Zahleděla se na gobelín ve snaze zabránit dalšímu kázání a poznamenala: „Krásná práce a nádherná bitva! Samé krveprolévání. Jen se podívej na toho bezhlavého chlapíka! Překvapuje mě, že tomu, kdo jej tkal, nedošla červená příze.”

Conn se zvedl a položil jí ruku na rameno. „Ta bitva se odehrála u Loch Erne,” rozpovídal se, ale z vyprávění čišel smutek. „Přítel, přísahající věrnost a spojenectví, mi přislíbil poslat pět set mužů. Eoghan Mogh nás obklíčil a my potřebovali posilu. Uslyšeli jsme troubení a s nadějí očekávali brzkou pomoc. Dokážeš si představit naši hrůzu, když ti, které nám přítel slíbil, vytáhli meče proti nám? Počet nepřátel byl několikanásobný, ale my

je přesto dokázali porazit. Irské řeky se tu noc zbarvily do purpuru. Přišel jsem o tisícovku mužů.”

Gelina měla neodbytný pocit, že musí promluvit, říct něco banálního. Nechtěla, aby Conn pokračoval ve vyprávění. Loch Erne! To jméno jí něco připomínalo, ale co?

„Skutečně ti ty kalhoty tolik vadí? Neumíš si představit, jaká je to úleva občas si odpočinout od šatů.”

„Jak ti mám potom najít ženicha? Nápadníci si pomyslí, že patříš k mým vojákům a poohlédnou se jinde.”

Gelina nebyla schopná podívat se mu do očí. „Děláš si ze mě legraci.

Nemám žádné nápadníky. Kdo by taky stál o holku vysokou jako kůň?”

Conn ji uchopil za bradu a jemně zvedl. „Každý, kdo má cit rozpoznat ušlechtilou klisnu. Ale nedám tě jen tak někomu. Ty si zasloužíš dobrého manžela.”

To ji potěšilo. Zasmála se, aby skryla rozpaky, a vzápětí se vrátili k další

hře.

Gelina pečlivě rozestavovala figurky. „Co kdybychom si na jaře udělali výlet? Jen ty a já a taky Mernod s Nimbusem. Moira nám připraví dobré jídlo a my se vydáme někam do zelených kopců, kde je tráva měkká jako ta nejpohodlnější postel.” Kradmo se na něj podívala. „Klidně vezmi i Sheelu, jestli chceš.”

„Proč? Pokud vím, nepadla ti zrovna do oka.”

Gelina pokrčila rameny. „Jen se mi protiví strojené a ufňukané ženské, které se ustavičně něčeho dožadují.”

Sklonila se nad šachovnicí, aby rozvážila, jakým otevřením zahájí následující partii.

„Zkrátka nemáš ráda ty, které se oblékají jako ženy a fňukají, když jim s Nimbusem dáte do pudru mravence.”

Conn táhl a ohrozil její královnu. „Z výletu možná nic nebude. Na jaře odjíždím.”

Gelině se v očích zatřpytily slzy lítosti. „A kam? Další nájezdy a dobývání?”

„Budu pryč déle než obvykle. Mám v plánu vydat se do Británie.”

„Ale proč? Tu přece uchvátili Římané!”

„Právě proto. Hodlám se ujistit, že nemají podobné záměry i s Irskem.” Conn odvrátil pohled. To, co spatřil v dívčiných očích, ho znejistilo.

„Jak dlouho budeš pryč?”

„Asi tři měsíce, možná déle,” s povzdechem odpověděl, „ale teď o tom nechci mluvit.”

Gelina moudře polkla další otázky a hra pokračovala v naprosté tichosti.

„Jakmile se po zimě trochu oteplí, vyjedeme si na výlet,” zarputile poznamenala, „ještě před tvým odjezdem.”

Conn to nevydržel a vyprskl smíchy. „Předem lituju toho, kdo si tě vezme za manželku! Ať je tedy po tvém!”

„Mám tvoje slovo?”

„Copak jsem někdy nedodržel slib?” důrazně se optal.

Gelina cosi nezřetelného zamumlala. „A co řekneš tomuhle?” Táhla královnou a vyzývavě se na něj podívala. „Šach mat!”

V téže době, v opačné části Irska, se odehrávala zcela jiná hra. V komnatě osvětlené plápolajícím ohněm si pohrával baron Caflin s nedopitým pohárem. Věděl, že ti, kdo sedí proti němu, netrpělivě čekají na odpověď, ale nijak nepospíchal. Rozhodnutí nebylo jednoduché. Udělal pár kroků k ohni a opřel se o krbovou římsu. „To, co po mně žádáte, je vážná věc, pánové. O něčem takovém nepadlo v počátcích našeho jednání ani slovo, pokud je mi známo. Špehovat krále je jedna věc, ale podílet se na jeho vraždě…”

„My tě přece nežádáme, abys ho zamordoval,” přerušil ho vyšší z mužů. „Ty nám jen pomůžeš, aby se vypařil. Předáš ho do našich rukou a my se už postaráme, aby skončil tam, kde patří… Na otrokářské galéře.”

Zakuklený člověk, na něhož si Caflin jen s obtížemi zvykal, vytáhl z rukávu nůž a ostří vyzkoušel na palci. Palec se zbarvil do ruda.

„Proč ztrácet čas? Nač ho posílat Římanům? Krk mu můžu podříznout i tady, v Irsku, když mi dáš souhlas.”

Melodický hlas jeho společníka o tóninu poklesl. „Ty nemáš co diskutovat o mých rozkazech. Existují jisté důvody, proč si nepřeju pošpinit si ruce Connovou krví, ale tobě se nehodlám svěřovat.”

Zamaskovaný muž strčil palec do pusy, aby vysál krev.

„A co když se Connovi podaří uprchnout a vpadne nám do zad?” staral se baron.

„K ničemu takovému nedojde. Dozorci na galérách otroky často bičují, takže pokud nepodlehne biči, zemře studem.”

„Nezradím jen Conna, ale i muže, které znám od dětských let! Vyrůstal jsem s nimi a někteří z těch, kdo se poplaví s ním, pocházejí z mého klanu!”

„Slibuju, že jim nebude zkřiven ani vlas. Postačí nasypat jim něco do pití a až odpadnou, moji lidé vtrhnou na palubu a krále jim odvlečou před nosem. Ušetříme lidské životy, ale Conn musí z Irska zmizet. Jinak nemohu vznést nárok na trůn.” Vysoký muž se zvedl a s rukama za zády začal rázovat komnatou. „Stojíš při mně, jak jsi přísahal, anebo při Connovi a kamarádech z dětství, Cafline?”

Muž se baronovi otevřeně posmíval a ten nedokázal odolat jeho palčivému pohledu. „Jsem s tebou. Ty jsi právoplatný král Irska a zasloužíš si zaujmout místo, jaké ti náleží.”

Muž v kukle se rozchechtal pekelným smíchem a baron se musel držet, aby ho v oslepujícím vzteku neudeřil.

Blížilo se jaro a příroda se zvolna probouzela ze zimního spánku. Gelina otevřela okenice, vyklonila se a plnými doušky nasávala svěží voňavý vzduch. Nebyla spáč a rána měla nejraději. Tentokrát se neozvalo klepání na dveře. Conn poslal Nimbuse na sever. Ten měl u skalnatého pobřeží dohlédnout na nakládání a zajistit, aby lodě vypluly podle plánu.

Na Taře panoval čilý ruch. Jedni tvrdili, že král hodlá dobýt Británii, jiní trvali na tom, že se spojí s Římany, aby odměnou za pomoc získal část ukořistěného území. Gelina se podobnými spekulacemi nezaobírala. Děsila ji představa dlouhých měsíců Connovy nepřítomnosti.

Dnes měla vlastní plán. Po vykoupání si oblékla krátké kalhoty z jemné kůže a vestu. Takhle oblečená se po hradu potulovala každé ráno a lidé si už na ni zvykli.

Vyklouzla na chodbu, jestli nespatří Conna. Ten totiž hrozil, že jestli ji načapá v kalhotách, dostane Gelina naplácáno. Ale chodba byla liduprázdná. Zastrčila ruce do kapes a vydala se ke schodišti. Seběhla několik schodů, prošla úzkou chodbou a zastavila se před masivními dvojkřídlovými dveřmi. Chystala se vzít za závoru, když ji vylekal čísi hlas.

„Tak tys ten kluk, co mi krade oblečení? No počkej! Ty to schytáš!”

Za ní stál voják s knírem pod nosem. Chytil ji za ramena a tvrdě s ní zatřásl. Náhle zjistil, koho má před sebou, a užasle vypoulil oči. „Ježíši! Netušil jsem, že jsi to ty!”

Pustil ji a Gelina se přitiskla ke dveřím. Voják ji vylekal, ale hodlala využít okamžik překvapení. „Máš pravdu. Oblečení je tvoje a já ho ukradla.”

Muž kroutil hlavou. „Ještě nikdy jsem neviděl ženskou v mužských kalhotách, natož v mých!”

Gelina byla ochotná přísahat, že vojákova větrem ošlehaná tvář zrudla.

„V kalhotách se cítím moc dobře,” pokračovala překotně, aby zvýšila jeho rozpaky, „což ovšem neospravedlňuje jejich krádež. Vrátím ti je třeba hned!”

Vojákovi vyletěla ruka, jako by se obával, že se před ním začne svlékat.

„Kalhoty jsou staré a obnošené. Můžeš si je nechat.”

Chystala se zeptat, jestli si smí ponechat i vestu, ale rozhodla se nezneužívat vojákovu velkorysost. Muž se zadíval na dveře za jejími zády a Gelina si pospíšila s odpovědí. „Nimbus mi ukázal většinu hradu, ale ve zbrojnici jsem ještě nebyla. Šašek asi nemá sečné zbraně v oblibě, třebaže občas žongluje s dýkami.”

Voják pokrčil obočí. „Je zamčeno, jak jistě víš… Ale čirou náhodou mám klíč,” dodal, když spatřil její zklamání.

Sáhl do kapsy a vytáhl velký železný klíč. Strčil ho do zámku, otočil a dveře se skřípěním povolily. „Mimochodem, jsem Sean Finn.”

Gelina přikývla. Nehodlala vojákovi vysvětlovat, že ji Nimbus obeznámil se vzhledem i jménem majitele ošacení v případě, že by na vojáka někde narazila.

Vstoupili do rozlehlé síně a Gelina vydechla. Od stropu visely na zdech zavěšené zbraně všeho druhu. Byly tu meče, píky, válečné sekyry, oštěpy, ale i palcáty; to vše ulité či ukované ze zlata, stříbra či bronzu. V síni hořelo několik loučí, v jejichž světle se smrtící nástroje leskly, až oči přecházely.

„Povídá se, že světlo je pro ostří zbraní moc dobré,” zašeptal za ní Finn.

Užaslá Gelina se vydala na obchůzku. To, co tu viděla, bylo podle jejího soudu neskutečně nádherné a předčilo veškerá očekávání. Sean ji zmateně následoval. Ještě se nesetkal se ženou, která nosí kalhoty a projevuje takový zájem o zbrojnici.

Jejich kroky se nesly ztichlou síní jako ozvěna a narušovaly tajuplné ovzduší dávných věků.

„Byly někdy použity v bitvách?” vyzvídala Gelina. Sean přikývl. „V dobách míru, jako je tato, jsou v pohotovosti pouze tři bataliony ozbrojenců. Čtyři zbývající jsou mimo službu, ale v případě války mohou být okamžitě povolány do zbraně. Tamty patří k mým nejoblíbenějším.”

Voják ukázal na protější zeď a Gelina nahlas přečetla nápisy umístěné pod mohutnými zbraněmi, nesoucími stopy času. „Válečný meč, jímž se na bitevním poli oháněla Macha Mong Ruad, dcera Rudého Hugha. Bože, Seane? Je to skutečně možné?”

„Asi ano. Podívej se na tenhle.” Ukázal na meč, kolem jehož zlatého jílce byl obtočený had. „Patřil Cathbadovi, synovi Rossovu. Legenda vypráví, že byl ukraden, ale pak se jako zázrakem vynořil poté, co zloděj skončil hrůznou smrtí. Údajně na hadí uštknutí.”

Gelina se nevěřícně nadechla a Sean ukázal na prázdné místo vedle starobylých zbraní. „Jednou tu bude viset i Connův meč, Vysvoboditel. Lidé ho pověsí nad zbraně nepřátel, které porazil, aby budoucím generacím vzkázali, jak se náš král zasloužil o Irsko.”

Gelina přikyvovala, když vtom pohledem zavadila o důvěrně známý meč, a úsměv se jí vytratil z tváře. Na jeho jílci bylo neumělým písmem vyryto: Odplata. Sáhla na chladný kov a měla pocit, že se dotýká dávného přítele z dětství. Vzpomínka ji natolik rozrušila, že jí vyhrkly slzy.

Zápasím s Rodneym, odrážím jeho výpady a sama útočím mečíkem vyřezaným ze

dřeva. Bojuju tak dlouho, až nejsem schopná zvednout ruku…

„Tenhle našel Conn v jeskyni, v níž porazil netvora.”

Nebyla schopná odtrhnout pohled od hladkého ostří. „Já vím.”

Za dva roky jsem dorostla do Rodneyho výšky. Proháníme se po lesích; on zapomene, že se ženu za ním, pustí větev, pod níž probíhá, a ta mě srazí na zem. Dřevěný mečík však z ruky nepouštím…

Sean si rozpačitě odkašlal. „Promiň, neměl jsem o tom mluvit.”

Ale Gelina ho nevnímala. Jako v transu sundala zbraň ze stěny a pevně sevřela jílec.

S jekotem se vrháme na vojáka a zasazujeme mu smrtelnou ránu. Potřebujeme jeho plášť. Meč vytáhneme z těla, kusem plátna otřeme krev a já ho podávám bratrovi. Prosím, aby mi ostříhal dlouhé vlasy. Ty toho pošetilce stály život.

Trochu se vzpamatovala a škádlivě mrkla na Seana. „Nepotřebuješ se trochu rozhýbat? Co kdybychom zkřížili zbraně?”

„To by nebylo vhodné.”

„Krást druhému kalhoty taky není zrovna slušné. Víš, já se sotva starám co se sluší nebo patří.”

Zaujala bojové postavení, udělala prudký výpad a hrot meče se zastavil

těsně u vojákova břicha.

Sean vytáhl z pochvy meč a v bezpečné vzdálenosti s ním zamával ve vzduchu. „Zasloužíte odvetu, madam. Výzvu přijímám.”

Netrvalo dlouho a on s úžasem zjistil, že má před sebou zdatného a zkušeného protivníka. Dívka se ho snažila odzbrojit, aniž by mu ublížila, a on se zájmem sledoval, jak se činí. Svaly na hubených pažích se napínaly a jemu ten pohled vyrážel dech. Další jeho výpad odrazila s takovou bravurou, až se zapotácel, a oba vyprskli smíchy.

„Kde ses to naučila?” Sean stěží popadal dech. „Tebe bych nechtěl potkat za hluboké noci v temném lese.”

„Ani se nepamatuju.”

Gelina měla tak akorát čas zahlédnout v otevřených dveřích Sheelu, která na ně třeštila oči. Vzápětí ji mocná síla vymrštila a j přirazila ke zdi. Meč jí vylétl z ruky a s řinkotem dopadl na zem. Pak už hleděla do důvěrně známých modrých očí planoucích zuřivostí. Snažila se nadechnout, ale král ji svíral tak pevně, že musela lapat po dechu.

Sean zasunul meč do pochvy a přispěchal Gelině na pomoc. „Proč vyvádíš, Conne? Vždyť je to jen hra! Chceš ji snad zabít?”

Ten na něj vrhl výhrůžný pohled a Sean zbledl. Králův hněv byl pověstný a nebylo radno se mu protivit. „Její hrátky mohou být pro někoho smrtelné, tupče!” Králův zrak padl na Sheelu. „Koukejte vypadnout! Oba!”

„Přesto stále nechápu, pane…”

„Ven.”

Králův hlas zněl překvapivě klidně, ale o to víc zlověstně. Sean, který ho znal, okamžitě pochopil a začal couvat. Chytil Sheelu za paži a rychle ji vyvlekl na chodbu.

Dveře se s bouchnutím zavřely a Conn Gelinu pustil. Ta se svezla na zem a zavřela oči. Pokusila se několikrát polknout, aby se zbavila bolesti v hrdle.

Po chvíli, když se odvážila znovu otevřít oči, zjistila, že Conn stojí před ní rozkročený s rukama na prsou a tváří se jako bůh pomsty.

„Proč nebrečíš?” chladně se na ni utrhl.

„Tu radost ti neudělám!” přiškrceně odsekla.

Výhrůžně zavrčel, a tak raději rychle pokračovala. „Měl pravdu! Byla to jen hra!” brebentila.

„A jak jsem to měl, sakra, vědět? Jak můžu vědět, že nečekáš na

příhodný okamžik, abys ho propíchla?”

Začal kolem ní rázovat a Gelinu rozbolela hlava. „Jsem na Taře už téměř rok. Kolik chlapů jsem za tu dobu připravila o život?” v zoufalství na něj vychrlila.

„Myslel jsem, že se pominu, Gelino. Vkročím sem a vidím tě šermovat s jedním z mých nejlepších válečníků. Vím, co umíš. Zažil jsem to na vlastní kůži.”

„Proč si nepřiznáš, že mě pořád nenávidíš? Myslíš si o mně to nejhorší!”

Conn neodpovídal. Přihlížel, jak dívka bojuje se slzami i s třesoucím se hlasem. Díval se na ni, ale neviděl hubené nohaté stvoření. Před očima měl třpytící se smaragdově zelené oči, které na něj hleděly přes šachovnici. Viděl ji v saténové sukni a cítil její ruku ve své.

Poklekl vedle ní a chtěl ji pohladit po vlasech, ale ona ucukla.

„Ty si myslíš, že tě nenávidím?” šeptem se otázal.

„Ano… Ne… Já nevím!”

Popotahovala jako dítě a on jí škádlivě cuchal vlasy. „Spískal jsem si to sám. Nikdy jsem tě sem neměl přivést. Přicházíš každenodenně do styku s mými lidmi a to tě vystavuje pokušení.”

„Lituješ, žes mě nenechal shnít v jeskyni?”

„Nic takového. Mohl jsem tě poslat na Rath Crogan, severní pevnost.

Tam se moji vojáci nevyskytují.”

„Ani ty,” zamumlala mu do ucha.

„Možná bude pro tebe lepší, když změníš domov,” váhavě dodal.

Vyřčená slova ho stála víc, než tušil, a Gelina zbledla.

„Smím si vzít své věci?”

Connovi bryskní dotaz vyrazil dech. Nechápal, že se dívka tak snadno podvoluje, a měl co dělat, aby lhostejně odpověděl: „Pochopitelně. Postarám se, abys měla vše potřebné.”

„Děkuji, pane.”

Všechno špatně, zuřil v duchu. Nebyl schopen najít způsob, jak se vypořádat se stávající situací. Aby zakryl bezmoc, rozhodl se ignorovat skelný pohled zelených očí a vykročil na chodbu. Za dveřmi se opřel o zeď a zavřel oči. Nebyl zvyklý bojovat s emocemi a to ho děsilo.

Ozvalo se zadunění a ze dveří se sedm palců od jeho hlavy vynořila špička meče.

„Ta holka se mě snaží zabít,” vydechl.

Rozrazil dveře a vibrující meč vyrval ze dřeva. Gelina seděla s hlavou v dlaních tam, kde ji zanechal, a přerývaně vzlykala.

Nemohla tušit, že stojím za dveřmi, uvědomil si v náhlém hnutí mysli.

Zarudlýma očima se na něj podívala a on naznačil výpad. „Chopte se meče, madam. Máte ještě jednu šanci rozsekat mě na kusy.”

Ale Gelina, místo aby se vrhla po zbrani, se ještě víc rozbrečela. Conn vzdychl a zatahal ji za neposlušnou kudrnu.

„Brečíš jak malá holka. Jestli nepřestaneš, zrezne mi celá zbrojnice.” Ale ona dál přerývaně vzlykala a rozmazávala si slzy po tvářích.

Poklekl vedle ní a uchopil ji do náruče. Položila mu hlavu na rameno, ale s nářkem nepřestala. Tentokrát brečela do lněné košile.

„Nepošlu tě pryč, Gelino. Nikdy jsem to neměl v úmyslu.” V rychlosti zavzpomínal, co by jí udělalo radost. „Stále ještě stojíš o ten výlet?”

Nastalo ticho.

„Myslíš, že nám Moira upeče ty medové koláčky?”

„Aha! Konečně vím, co je tvoje slabá stránka!” Zasmál se, ale vzápětí zvážněl. „Ještě něco chci s tebou prodiskutovat, než ke mně zvedneš uslzené oči a já se znovu začnu cítit provinile.”

Chtěla se mu vymanit, ale nepustil ji. „Slib mi, že sem už nevkročíš a budeš se od zbrojnice držet v uctivé vzdálenosti. A ještě jedno… Odpusť mi.”

Beze slova přikývla.

Conn vzdychl a zabořil jí obličej do vlasů.

To ráno, v očekávání báječného dne, nemohla Gelina dospat. Na obzoru, nad vzdálenými vrcholky kopců, se ještě převalovala mlha, ale s rozbřeskem začaly do komnaty pronikat teplé sluneční paprsky. Jarní tráva se zelenala, ptáci prozpěvovali a lidé měli dobrou náladu. Nešlo o parný den a tráva nebyla tak hustá jako v létě, ale Gelině to ke štěstí stačilo.

Oblékla se do jednoduchých lněných šatů, jejichž živůtek zdobila všitá krajka, a opásala se šňůrou spletenou z několika kožených řemínků. Před zrcadlem se učesala a o krok ustoupila, aby se prohlédla. Měla neodbytný pocit, že je živůtek trochu těsný, ale pak se plácla do čela.

„Ježíši! Rostou mi prsa!”

„A co je na tom divného?” ozval se za ní Nimbus. „Však je načase.”

Gelina mu zahrozila kartáčem. „Ty nevíš, že máš zaklepat, než vstoupíš k dámě?”

Nimbus byl připravený mrštně uhnout, kdyby ho po něm hodila.

„Copak mě neznáš? Jen jsem žertoval.”

Počkala, až šaškova pozornost opadne, a šťouchla ho do břicha.

„Zatraceně!” Padl na záda a zůstal nehybně ležet.

Gelina se k němu vrhla. Nechtěla mu ublížit, ale on otevřel oči a lišácky na ni zamrkal. „Něco na tom bude. Z tohoto úhlu vidím, že se nám skutečně zakulacuješ, děvče.”

Šaškův úsměv Gelinu odzbrojil. Pomohla mu na nohy a dokončila oblékání.

„Conn je ještě v posteli?”

Věděla, že Nimbus zrána obchází celý hrad. Považoval za důležité vědět, kdo kde spí a s kým. „Ten je na nohou od božího rána. Určitě jsi nezapomněla, že zítra odjíždí.”

Jak bych mohla, pomyslela si smutně. Přesto lhostejně pokrčila rameny, jako by ji králův odjezd ani za mák nezajímal.

Byli už téměř u Connových komnat, když se tichou chodbou rozlehl ženský jekot. Vyměnili si spiklenecké pohledy a Gelina přitiskla ruku na ústa, aby nevyprskla smíchy. Nimbus se zašklebil a udělal komickou grimasu. Sheelu neměl rád a její hlas mu drásal nervy.

„Nemůžu uvěřit, že místo mě trávíš noci s tím usmrkancem!”

Gelina nastražila uši, ale Connově tlumené odpovědi nerozuměla.

Žena opět zapištěla. „Můj zesnulý manžel se mnou zacházel se vší úctou!”

Nimbus se chytil za hrdlo, aby naznačil, jaké zacházení si zaslouží hysterická ženská.

Gelina se naklonila ke dveřím. Conn zřejmě našel způsob, jak Sheelu umlčet, protože zevnitř nebyl slyšet ani hlásek.

„Je to takové divné stvoření, víc chlapec než děvče. Co na tom dítěti vidíš?” Dveře se bez varování otevřely a Sheela se vyřítila na chodbu.

„Divné stvoření” se před ní tyčilo v celé své výšce. Sheela se vylekala. Jakmile však spatřila šklebícího se Nimbuse, rychle se vzpamatovala, zahrozila mu a jako vichřice se vrhla ke schodišti.

Conn, stojící na prahu, pozvedl obočí a spiklencům věnoval mrazivý pohled. Gelina se na něj oslnivě usmála a uchopila ho za ruku. Nimbus hned za druhou.

„Jen pojďte, pane. Něco jste nám slíbil!”

„Ach tak! Výlet! Ať je tedy po tvém.”

„Ty věnuješ víc pozornosti tomu usmrkanci než mně,” škemravě se ozval Nimbus. Šašek se uměl dokonale pitvořit a napodobovat Sheelinu pronikavou fistuli. Conn ho chtěl vytahat za uši, ale pak se rozesmál.

Na nádvoří na ně čekal Mernod prohýbající se pod tíhou zavazadel. Nimbus kolem něj zvesela poskakoval, ale muž se kupodivu nezlobil. I na mudrce měl sluneční den příznivý vliv.

„Bude nás o něco víc, Gelino. Připojí se k nám osobní strážce. Jsem tu poslední den a nechci riskovat.”

Gelina vzdychla. „Myslíš někoho z vojáků?”

„Jsem si jist, že nebudeš oponovat.”

Za nimi stál Sean Finn v plné zbroji. Gelině věnoval plachý úsměv a ta,

při vzpomínce na setkání ve zbrojnici, souhlasně kývla.

Nimbus vedl procesí. Prošli branou a vydali se k travnatým pahorkům. Svěží větřík jim čuchal vlasy a Gelina pobíhala po loukách. Trhala fialky a modré zvonky a nemohla se nabažit pocitu volnosti.

Conn sledoval dívčinu pružnou postavu. Šašek si všiml, na koho král zaujatě hledí, a začal se smát.

„Musím odjet, Nimbusi.” Conn nespouštěl pohled z dívky.

„Já vím.”

„Muž jako já - válečník a vítěz mnoha bitev - nesmí nečinně přihlížet, jak druzí bojují. Teplo domova je pěkná věc, ale já si zatím nemůžu dovolit nechat se obskakovat rodinou.”

„Viděl jsem třpyt v tvých očích, Conne. Máš v sobě vnitřní sílu, která tě pohání a nedopustí, abys zlenošil.”

Nimbus sledoval předmět Connova zájmu. „Na druhou stranu v tobě hlodá chtíč, máš zálusk na něco mladého, svěžího… a panenského.”

Conn po šaškovi střelil varovným pohledem a ten se zašklebil,

„…pochopitelně že na Británii, můj pane a králi.”

„Dohlédneš na ni, Nimbusi?” Conn tvrdě svíral čelisti. „Prokážeš mi tu laskavost?”

„Můžeš se spolehnout. Pro tebe udělám cokoliv, králi.”

„Je to svým způsobem ještě dítě.”

„Koho se snažíš přesvědčit? Mě, nebo sebe?”

Conn šaška nestihl potrestat za prostořekost. Nimbus se rozběhl k ostatním a přitom si prozpěvoval rozvernou písničku.

Sean zatím vyhledal místo pro odpočinek. Mernod se posadil, opřel se zády o strom a začal dřímat. Gelina padla na záda a rozpustile komíhala nohama jako dítě. Když však Nimbus vytáhl flétnu, aby jim zahrál a zpříjemnil hezkou chvíli, vyskočila a pustila se do tance. Vznášela se jako lesní víla a muži z rudovlásky nespouštěli oči.

Pak se flétny chopil Sean a loukou se rozlehla tklivá melodie. Takovou si válečníci krátili osamělé noci během dlouhých a úmorných tažení. Nimbus vyndal z vaku tři jablka a každé hodil jiným směrem. Jedno chytila Gelina a poslala jej Connovi. Další padlo k Mernodovi a probralo jej z dřímoty. Ale na poetově tváři se zjevil mírný úsměv.

Slunce dosáhlo vrcholu a malá skupinka poobědvala. Na krajíce čerstvě upečeného chleba si naložili plátky hovězího masa a sytého sýra a s chutí se pustili do jídla. Sousta zapíjeli medovinou, ale Gelina dostala od Conna jen trošku.

„Moira by mi vyškrábala oči, kdyby zjistila, že po návratu vrávoráš.”

Gelina pocítila opojný účinek nápoje a zahihňala se. „Jídlo přece

připravila ona, nemám pravdu? Proč tedy přibalila medovinu?”

„To je pro nás. Ty tu máš kozí mléko.”

„A musím ho vypít?”

„Zajisté.”

Conn na ni mrkl. Otevřel láhev a mléko vylil do bublajícího potůčku.

Nimbus hlasitě pochrupoval a Mernod s Seanem se zabrali do debaty ohledně úryvku ze starodávné poezie.

Gelina se ohnala po dorážejícím hmyzu. „Conne?”

„Ano?”

„Ještě nikdy jsem nebyla tak šťastná.”

Otočila se na břicho, utrhla dlouhou metlici trávy a strčila si ji do úst.

Conn dívku chápal. Na hradě si připadala jako v kleci, ale za hradní zdí byl jiný svět.

S povzdechem ji uchopil za ruku. „Co si bez tebe celé ty dlouhé měsíce počnu, válečnice?”

S úsměvem se mu vymanila. „Musíš mi donést dárek.”

Conn zachrčel. „Vždyť to povídám! Ženská! A co by to mělo být, madam?”

„Chtěla bych šaty.”

„Asi jsem se přeslechl. Nemyslíš náhodou nějaké pěkné kalhoty?”

„Ne. Chci červené, zlaté a zelené šaty.”

„Vybrala sis ty nejpestřejší barvy, co jich je na malířské paletě. Nimbus ti něco opatří na trhu.”

Probuzený šašek si mnul oči. „Na trhu, povídáš, pane? Proč by zrovna ona měla nosit nějaké hadry? Ta si zaslouží něco lepšího.”

„To bych řekl!” překotně souhlasil Sean Finn, kterého stihl Connův varovný pohled.

„Slunce se zvolna kloní k západu, Gelino. Musíme se vrátit na Taru.”

Podal jí ruku a pomohl na nohy. Hleděli na sebe a jejich srdce bušila jako zvon. Nebyli schopni být spolu ani se od sebe odpoutat.

Ze snění je vyrušil teprve Nimbus, který upozornil na jezdce na koni stojícího na jednom z pahorků.

Mernod se ke Connovi otočil s otázkou v očích, ale krále mužova

přítomnost nepřekvapila.

„Conne!” volal dolů baron Caflin. „Lodě jsou připraveny k vyplutí!

Všichni muži na palubě!”

Gelina si prohlížela špičky svých střevíců a Conn oslovil mlčenlivou skupinu. „Chtěl jsem se vyhnout zítřejší ceremonii na rozloučenou. Odjíždím nyní. Mernod má plné právo vystupovat mým jménem.”

Mudrc přikývl. Záležitosti království diskutovali s Connem už dlouhou dobu.

„Seana jsem ustanovil Gelininým opatrovníkem, protože Mernod bude mít práce až nad hlavu.”

Na vojákově tváři se mihlo zklamání. Chtěl se připojit k výpravě, ale král ho obdařil vděčným úsměvem.

„Váš hřebec čeká za kopcem, pane!” volal Caflin. Barona stravovala netrpělivost. Sice neslyšel, o čem si lidé povídají, ale dokázal vytušit, jaká mezi nimi vládne nálada.

Nimbus, aby se ubránil smutku, začal pohvizdovat a Mernod svěsil ramena. Nejspíš ho už v tuto chvíli tížilo pomyšlení, jak se vyrovná se svěřeným úkolem. Conn hleděl chmurně do dáli a Sean Finn, baronův přítel z dětství, zvolil trpnou odevzdanost. Tušil, že návrh, aby na hradě zůstal zrovna on, vzešel od barona.

Gelina nezvedla hlavu.

„Ty, můj příteli,” oslovil Conn šaška, „musíš mezi lidem udržovat dobrou náladu. Snaž se, aby nepřestali věřit v můj návrat. Jakmile ztratí naději, je konec. Eoghan se zmocní Tary.”

Nimbus přikyvoval. Bylo mu jasné, že král na něj spoléhá, třebaže i jemu naložil těžké břímě.

V mlčenlivé shodě se muži vydali na zpáteční cestu k hradu, jehož zdi se utápěly v odpoledních stínech. Baron zmizel za kopcem a Conn s Gelinou osaměli.

Za nic na světě nechtěla plakat. Hleděla k horám a vítr jí cuchal vlasy.

„Ty se vrátíš, viď?”

„Přece jsem ti slíbil dárek.”

„Červené, zlaté a zelené šaty.”

Nebyla to otázka, ale konstatování faktů. Unaveně si odhrnula vlasy z

čela. „Měl bys jít.”

Hleděl do hloubky zelených očích, v nichž se zračilo cosi ne-popsatelného. Dívka se před jeho očima měnila v ženu, jež si dokázala podmanit každého muže. Nemá rodinu a teď ji opouštím i já, dumal Conn.

Poklekl před ní a vtiskl jí polibek na ruku. Ona se nebránila. Pohladila ho po vlasech, on se zvedl a bez jediného slova odkráčel. Hleděla za ním, dokud jí nezmizel na obzoru. Zamávala mu, ale Conn se neohlédl.

Obloha se náhle zatáhla a Gelina pocítila chlad. Na zem dopadly první dešťové kapky a v dálce udeřil hrom. Rozběhla se a hnala se jako šílená. Rozpršelo se tak silně, že ve chvíli byla promočená na kost. Přes kopce se valily bouřkové mraky, přinášející záplavu vody.

Zvedla hlavu k obloze a nastavila tvář. Prudký déšť smýval slzy řinoucí se z očí.

Rozmarné počasí se konečně umoudřilo. Conn se usadil v úzkém člunu, jenž ho měl dopravit k lodi. Zaslechl křik a otočil se. Ke svému úžasu spatřil Nimbuse, jak pádí k pobřeží. Šašek divoce mával rukama a něco vykřikoval.

Voják, určený na královu ochranu, ho chtěl zastavit, ale Conn mu v tom zabránil.

„Nech ho projít!”

Nimbus se vrhl do vody a zachytil se okraje člunu. Conn ho vytáhl dřív, než mužíka spláchla přílivová vlna.

„Čemu vděčím za nečekanou návštěvu, uličníku?”

Nimbus se oklepal jako pes a usedl na lavičku. „Mám pro tebe zprávu.” Conn pozvedl obočí. „A co to má být?”

Nimbus, který se rozhodl předstírat ztrátu paměti, se chvíli drbal na hlavě.

„Koukej si urychleně vzpomenout, nebo za námi poplaveš až do Británie.”

„Tedy… Ta dívka povídala, že…”

„O kom to žvaníš? Jaká dívka?”

„…vyřiď Connovi, že chápu. Dnes byl pouze muž, dnešní noci musí být králem.”

Conn vyjeveně hleděl do šplouchajících vln. Ve dne jsem král, v noci pouze muž. Ta slova jsem pronesl na oslavě slunovratu, vzpomínal. Šeptal jsem je ženě ve zlaté masce, jejíž ústa jsou jako okvětní lístky růží… Její vidina mi nedopřávala klidu…

„Nimbusi!” Chytil šaška za límec a zacloumal s ním. „Musíš mi povědět, o koho jde!” Zvedl se a člun se pod ním nebezpečně zakymácel.

„Kdo ti dal tu zprávu? Nejraději bych ti zakroutil krkem!” Conn zamával

pěstí. „Jako král Irska ti přikazuji, abys mluvil!”

Nimbus se podíval na dva vojáky, kteří se objevili po jeho boku, a jako střela skočil do vody.

„To víte, pane! Paměť mi už neslouží jako za mlada!” zahalekal. „Přece Gelina! Kdo jiný?”

Conn prudce dopadl na sedačku, až člun málem převrátil.

Vojáci se za Nimbusem vrhli do vln, ale ten se svižně vyškrábal na břeh a s hvízdáním zmizel ve strmých kopcích.

II. část

LÉTO ODCHÁZÍ…

Povím vám příběh, laně lkají, naříkají, ptáci umlkají, bolestí se zalykají.

Lupeny kapradí uvadají,

ptačí křidélka chladem třepetají divoké husy odlétají,

léto odchází… Neslyšet ptačí zpěv,

zmučenou duši svírají krutá muka, srdce žalostí puká,

léto odchází…

neznámý autor 9. století

Počasí onoho dlouhého léta bylo příznivé. Šplouchající moře nevydalo o Connovi žádnou zprávu a osazenstvo hradu se snažilo žít jako za královy přítomnosti. Taru střežily tři bataliony vojáků. Ozbrojenci nepřetržitě pročesávali okolní území a bedlivě pátrali po sebemenším náznaku přítomnosti Eoghana Mogha a jeho mužů. Ten, k velké úlevě obyvatel, kupodivu nic neplánoval, a lidé se zvolna vraceli k běžným povinnostem. Starali se o pole, o dobytek, ale přitom nezapomínali na opatrnost. Obilí zrálo a po zelených kopcích se pásly bílé ovce, z jejichž husté vlny je teplé oblečení na zimu.

Gelina jednoho horkého dne seděla na hrazdě a líně se pohupovala. Hlavou se jí honily všelijaké myšlenky, takže nevnímala, co se kolem ní dělo. Najednou vyletěla do vzduchu a v poslední chvíli, aby nespadla na zem, se křečovitě chytila provazů. Za ní se ozval povědomý smích.

„Zatraceně, Nimbusi! Chceš, abych si srazila vaz?”

„Nechci, ale ty se tu ploužíš jako tělo bez duše a tváříš se, jako bys spolkla chrousta. Pojď si hrát!”

Chlapík se vytáhl v celé své výšce a udělal na ni posměšnou grimasu.

Gelina se musela zasmát. „Tak abys věděl, na hraní nemám ani trochu náladu. Ty tvoje hrátky jsou pěkně vypečené.”

Ale Nimbuse dívčina mrzutá nálada neodradila. Chytil se provazů a vyšplhal se nad ni. „Dokážeš ještě udělat salto?”

„Ocenila bych, kdybys mě nechal na pokoji.” Trochu se posunula, aby se mohl posadit vedle ní.

„My zkrátka potřebujeme hrazdy dvě. Já skočím z jedné a ty mě v letu zachytíš.”

„Anebo opačně,” kysele ucedila.

Nimbus nedbal. Zhoupl se a ladně dopadl na zem. Gelina se zvrátila a koleny se zachytila hrazdy. Zůstala viset hlavou dolů a jeden na druhého se šklebili.

Švihem se vymrštila a zjistila, že mají společnost. Ve dveřích stála Connova milenka se dvěma dívkami, které nemohly být starší než Gelina. Přidušeně se smály, až se jim ozdoby zapletené ve vlasech třásly jako šaškovské rolničky.

„Víte jistě, že se Conn nespletl? Co když jeho chráněncem není dívka, ale chlapec?” volala menší kyprá tmavovláska s nabarveným obočím.

Opět se rozesmály a zrudlá Gelina se dotkla krátkých kudrn. Měla sto chutí seskočit a posměváčkům pocuchat umně vytvořené účesy.

„Ale, ale, dívky!” Sheela předla jako kočka. „Nesluší se dělat si šprťouchlata z těch méně šťastných. Není divu, že se to dítě bez domova obléká do pánských kalhot. Kde nic není, ani čert nebere.”

Ženy znovu vyprskly smíchy a Gelina zatoužila po meči.

„Čubko.”

Teprve když nastalo ticho, si uvědomila, co jí vyklouzlo z úst.

To přerušil až Nimbusův aplaus. Šašek neohroženě předstoupil před ženu a zahrozil na ni. „Představení je u konce, Sheelo. Jdi si po svém a ty dvě vezmi s sebou.”

Zdálo se, že drobný mužík o několik palců povyrostl, jak se nad ženami tyčil a mračil se jako bouřkový mrak. Sheela se chystala odporovat, ale nakonec zřejmě usoudila, že moudřejší bude vyklidit pole.

Ženy zmizely v pevnosti, ale Nimbusův a Gelinin smích se za nimi nesl jako ozvěna.

Nimbus chvíli mlčel. „Kde ses naučila takhle mluvit?” Gelina se na něj ušklíbla. „Chceš slyšet víc?”

Začala se houpat a chrlit na něj sprosté výrazy, z nichž mnohé nikdy neslyšel. Nevěřícně kroutil hlavou, když vtom se vymrštila a elegantním saltem přistála na hromadě sena.

„Jsi v pořádku?” starostlivě se optal, když viděl, že se dívka nehýbá.

Gelina ho nechtěla trápit. Zastal se jí před Sheelou a za to mu byla vděčná. „Nimbusi?”

„Ano?” Šašek promluvil s něžnou opatrností, jako by se obával dívčina výbuchu zlosti.

„Naučíš mě, jak si mám upravovat vlasy?”

„Ty nepotřebuješ žádné sponky či jiné ozdoby. Sluší ti to, co máš.”

Nabídl ji ruku a ona přijala. Zničehonic s ním trhla a mužík se svalil vedle ní. Několikrát zaklel a použil výrazy, jež slyšel od ní.

„Nauč mě to, Nimbusi!”

Pochopil, že mu dívka nerozkazuje, ale žebroní. Vstal, oklepal se jako pes a vysekl jí galantní poklonu. „Jak můžu odmítnout tvou prosbu, paní?”

Odměnou mu byl vřelý dívčí úsměv.

Temnota, nic než temnota…

Obestírala ho černá noc, již rušilo pouze mírné pohupování a šepot oceánu. Tma, podobající se těžkému hábitu, ho nejen zaslepila, ale i otupila všechny smysly. Ležel na prkenné podlaze a při každém zhoupnutí lodi se mu do pohmožděného obličeje zadíraly třísky. Spoutali mu ruce a nohy. Krutá bolest, kterou zpočátku ve svalstvu pociťoval, se měnila v milosrdné znecitlivění. Kolikrát se chtěl rozkřičet, ale nehodlal se před vězniteli ponižovat. A tak ležel v mrtvém tichu a snil o slunných dnech, jež předcházely této nekonečné noci, a o svobodě, jíž se těšil, než padl do rukou Římanům.

Toho dne, kdy naposledy nastavoval tvář hřejivým slunečním paprskům, vypluly od irského pobřeží dva koráby. Conn velel jednomu plavidlu, baron Caflin druhému. Muži se netajili horečným vzrušením. Čekalo je dobrodružství a Conn sdílel jejich nadšení. Irsko milovali, ale odrazit se od skalnatého pobřeží a užívat si pěnivého moře byl pro všechny mimořádný zážitek.

Opíral se o brlení a s úsměvem hleděl na vodní hladinu. Od chvíle, kdy mu Nimbus donesl zprávu, se nacházel v tklivém rozpoložení. Stále si nedokázal srovnat v hlavě, že to maskované stvoření, jež mu o slunovratu ochotně nabídlo k polibku svůdná ústa, byla Gelina. Nechtěl uvěřit, že ho záhadná Siréna očarovala pouze nevinným polibkem. První, co po návratu na Taru udělám, sliboval si, bude sjednání pořádku. Napráskám jí za neposlušnost. Ale vzpomínky na dotek jejích rtů se nedaly zapudit a se stejnou intenzitou se vracely. Ještěže neměla pod pláštěm meč. Nejspíš bych už nebyl mezi živými.

Pak ho napadlo, že ji měl vzít s sebou. Římané by se asi divili, kdyby spatřili dceru Irska. Napůl žena, napůl dítě, a ohání se mečem jako válečník.

Z kapitánského můstku se ozval křik, který ho vyrušil ze snění a vrátily se mu vzpomínky. „Caflin signalizuje, že v podpalubí jsou uskladněny soudky s pivem, pane! Smíme je otevřít?”

„Jedině v případě, že já dostanu první žejdlík!” zvesela zavolal Conn.

Vojáci sudy vyvalili na palubu, nasadili pípy a pak už se lodí nesly bouřlivé přípitky. Conn si zhluboka přihnul a ostatní ho rychle následovali.

Tekutina protékající hrdlem příjemně hřála v žaludku a otupovala mozek. Užasle přihlížel, jak jeho muži padají jako přezrálé švestky. Bylo mu to k smíchu, ale netrvalo dlouho a klesl i on.

Jako v mlze hleděl na neznámé plavidlo, které se vedle nich vynořilo. Cizí maskovaní muži jejich koráb zahákovali, vtrhli na palubu a každému, koho našli, podřízli hrdlo. Nemohl své lidi zachránit, nedokázal ani hnout prstem. Ležel, naslouchal chrčení umírajících a čekal, kdy přijde na řadu. Došlo mu, že ho zradil někdo z jeho družiny, a přál si, aby smrt přišla co nejdříve.

Ale oni ho svázali jako balík a vlekli tratolištěm krve. Ještě než ho hodili do smrduté díry, zahlédl další loď přibližující se rychlým tempem. Na jejím hlavním stěžni vlála římská vlajka. Teprve pak se propadl do bezvědomí.

„Vypadáš božsky, Gelino!”

„A ty jsi truhlík, Nimbusi!”

Hleděla na sebe do zrcadla, ale jako bohyně si rozhodně nepřipadala. Šašek si s ní dal velkou práci. Vlasy, dorostlé až pod ramena, jí pomocí sponek podivně stočil do ruliček, a to se jí ani trochu nezamlouvalo.

Pobouřeně zadupala. „Vypadám jako blázen!

Nimbus se zatvářil uraženě. „Tak pozor, madam! S tím rozhodně nemohu souhlasit.”

Gelina nasadila kajícný výraz a on jí okamžitě odpustil. „Promiň! Zapomněla jsem, že za blázna jsi tu ty.” Opět se kriticky prohlédla od hlavy k patě. „Připadám si jako hastroš, ale to není tvoje vina. Mimochodem… Odkud jsou ty šaty? Od Moiry?”

Šašek se bedlivě rozhlédl, jako by ho někdo mohl slyšet, a přiložil prst na ústa. Dřepl si k těžké truhle, kterou předtím dotlačil do komnaty, a zvedl vyřezávané víko. Gelina poklekla vedle něj a ucítila vůni santalového dřeva.

Třpytivá róba ušitá z hedvábí, kterou společně vytáhli, byla tak nádherná, že Gelina zadržela dech. Přidržela ji před sebou a zadívala se do zrcadla. Živůtek s hlubším čtverhranným výstřihem, nad pasem stažený černou sametovou tkanicí, se jí moc zamlouval. Líbily se jí i kratší nabírané rukávy a splývavá sukně.

Nimbus užasl. „Přesně, jak to Moira povídala. Tohle jsou nejkrásnější šaty na světě.” Kroužil kolem Geliny a spokojeně si mnul ruce. „Cestovaly přes moře. Jsou dovezené odněkud z ciziny.”

Gelina se nemohla nabažit pohledu, který se jí v zrcadle naskytl.

„Skutečně patřily Connově matce?”

„Prý to byl dar od Connova otce, ale ona si je z nějakého důvodu odmítala obléci.”

Šašek si kriticky prohlédl délku sukně, sahající dívce nad kotníky.

„Moira je trochu prodlouží, jestli chceš. Stačí kousek ozdobného lemu.”

„To by se mi moc líbilo! Už nechci žádné krátké šaty!”

Do komnaty nakoukla Moira. „Dej mi je, děvče. Do večera budou hotové.”

Gelina se šatů neochotně vzdala a žena láskyplně pohladila jemnou látku. „Měla je nosit.” Zdálo se, že kuchařka hovoří k sobě. „Pak přišel ten mládenec a všechno obrátil vzhůru nohama.”

Gelina s Nimbusem si vyměnili nechápavé pohledy. „O kom to mluvíš?

Jaký mládenec?”

Ale kuchařka se na ně utrhla. „Co je vám do toho! Nevím, kde mi hlava stojí!”

Jako velká voda se vyhrnula na chodbu a Nimbus se poškrábal na uchu.

„Kdy můžu vyndat ty sponky?” Poklekla, aby jí mohl upravit ruličky.

„Už brzy. Asi tak za tři hodiny.”

Chtěla se na něj vrhnout, ale on mrštně uskočil.

Představy, jež ho s mučivou urputností pronásledovaly, se nedaly zapudit.

Před očima se mu zjevil mrtvý Kevin Artagain a začal s ním rozmlouvat. „Jsi hlupák, králi. Kdy už pochopíš, že se nedá důvěřovat každému? Měl jsi Irsko, ale bez tvrdé ruky se vládnout nedá. Proto jsi přišel o všechno.”

Mrtvola se chrčivě rozchechtala a na Connovo chřípí zaútočil puch tlejícího masa.

Viděl tančící Gelinu, jejíž nožky kmitají po zelené trávě. Dívce zpod zlaté masky stékají slzy. Šaty má ušité z rudých, zlatých a zelených cárů, on k ní vztahuje ruku, sundává jí masku a snaží se slíbat slzy. Jeho ústa vyhledají její, ale dívka zavíří v divoké piruetě a jemu zůstává v ruce kus rudého hadru.

Smaragdově zelné oči… Je přitisknutý ke skále a nemůže se ani pohnout. V hrudi má zabodnutý meč. Na jílec tlačí silná ruka a hrotem se

snaží zasáhnout jeho srdce. Conn hledí do tváře ženy s Gelininými rysy, jejíž koutky úst se zvedají v krutém úšklebku.

Chlad a zima. Dávno přestal bojovat s provazy. Leží ve sněhu, v ústech roubík a hledí do okna, z něhož se vyklání Gelina. Opírá se o okenici a v tváři má toužebný výraz. V jejích očích plápolá oheň a on se začíná zoufale škubat, aby se vymanil z pout.

Vzápětí zaslechne vytí a naskočí mu husí kůže. Za ním stojí černý vlk a cení na něj zuby. Z mordy kape krev. Zvíře se vymrští, skočí do okna a zakousne se Gelině do hrdla.

Conn znovu bojuje, ale obraz mizí a on se rozkřičí. Poprvé od dětských let pláče a polyká slané slzy.

Světlo! Na víčka mu zaútočí prudký jas, jež vzápětí zakrývá temný stín.

Další noční můra! K uším mu dolehne hlas, uvyklý poroučet.

„U Jupitera! Podívejte se, co jste provedli! To je on! A žije! Rychle s ním ven, hlupáci!”

Silné paže ho vynášejí na palubu a Conn bojuje se slepotou. Ucítí prudký žár a v mdlobách se kácí do čísi náruče.

*

Eoghan Mogh byl trpělivý muž. Rád odpočíval před plápolajícím ohněm a s oblibou spřádal plány o budoucím království. Teprve po čase by se mohl stát neomezeným pánem Irska. Dvě lodě, na nichž se plavili Connovi nejstatečnější vojáci, patří nyní jemu. Válečníci jsou mrtví a k jejich smrti významně přispěl baron Caflin. Ten jim přimíchal do piva jed. Baronovi zalhal a nelitoval toho. Osobně ztrátu lidských životů považoval za zbytečnou. Ti lidé mohli stejně tak sloužit jemu, jako sloužili Connovi, ale neodvažoval se nechat je naživu. I jediný člověk dokáže překazit se-belepší plány. Connovi lidé si musejí myslet, že obě posádky, včetně jejich krále, pohltilo moře.

Počátek byl úspěšný, ale ke zdárnému dokončení celé operace bylo zapotřebí obrnit se trpělivostí. Kdyby se ukvapil a okamžitě vznesl nárok na trůn, veškeré dosavadní úsilí by přišlo vniveč.

Caflin po uplynutí nezbytně potřebné doby sehraje v dramatu závěrečnou úlohu. Conn bude oficiálně prohlášen mrtvým a jeho žalem zdrcení poddaní začnou truchlit. Teprve potom se Eoghan Mogh vypraví na Taru, aby uctil památku jejich ztraceného krále.

Lidé budou zmatkovat, ale on nastolí klid a pořádek. Uchlácholí je a ujme se vlády.

Nimbus se vyhnul Gelininým očím. Tak se choval poslední dobou až příliš často. „Obávám se, že tě dnes večer nedoprovodím. Mám hromadu práce s přípravou veselíce, ale našel jsem ti náhradu.”

Gelina se netajila roztrpčením. „Co tě to popadlo? Naznačuješ snad, že

mě předhodíš někomu jinému?”

Nimbus otevřel dveře a na prahu stál vyjevený Sean Finn.

„Tenhle chlapík se o tebe postará.” Proklouzl kolem vojáka a zmizel na chodbě. Teprve když byl z doslechu, začal si mumlat: „Jsi větší blázen, než sis myslel. Tahle se nenarodila pro tebe…”

Naštěstí neviděl, jakým pohledem se Sean dívá na Gelinu. Nimbusovým pozorným očím neušlo, že z nohatého a střapatého děvčete vyrůstá půvabná žena. Jemně zvlněné kaštanově rudé vlasy, které tak rád česal, si na temeni stahovala sametovou stužkou a i přes svou výšku se držela zpříma. To jí dodávalo důstojnost a eleganci, jež postrádaly mnohé ženy u dvora. Zelené oči, jemně podmalované černým uhlem, se třpytily jako drahokamy a líčka, zbarvená vymačkanou šťávou z ostružin, byla podle šaškova názoru k zulíbání.

Dívka pod vojákovým zkoumavým pohledem zrudla a potlačila nutkání vlézt si pod postel. Sean si odkašlal a nabídl jí rámě. „Půjdeme, madam?”

Zavěsila se do něj a on si všiml upravených nehtů nabarvených oslnivou červení.

„Venku je docela teplo, viď? Snažila se navázat hovor, aby přerušila trapné mlčení, ale Sean na ni vrhal kradmé pohledy. Uvědomila si, že blábolí. Z hor začal foukat ledový vítr a lidé hovořili o prvním sněhovém poprašku.

„Samozřejmě jsem si dělala legraci,” rychle pokračovala. „Conn jednou povídal, že se mnou přišel sníh. Na Taře prý nikdy nesněžilo, dokud jsem se tu neobjevila já.”

Sean se zasmál. „Jestli jsi přinesla sníh, přinesla jsi i slunce. Tenhle rok téměř nepršelo, ani nebyly mlhy.”

Voják si v duchu blahořečil za pohotový kompliment. Došli k velké síni. Sean otevřel masivní dveře a ona očekávala, že lidé, jakmile je spatří, zmlknou. Dvořané však pokračovali v zábavě a Gelina se chystala nenápadně se vmísit do davu. Ale Nimbus stojící na stupínku, jí záměr překazil. Zvedl roh a zatroubil fanfáru. „Dámy a pánové, přichází lady Gelina, dcera našeho pána a krále.”

Očekávala, že se země pod ní otevře a pohltí ji, ale nic takového se pochopitelně nestalo. Usmála se a kývnutím pozdravila. Sean se vedle ní hrdě vypínal, vědom si žárlivých pohledů přítomných mužů.

„Veselíce může začít! Spusťte!” Zamával na skupinku tanečníků a vyzval Gelinu k tanci. Ta bez dechu počítala kroky, aby neudělala chybu.

Večer proběhl jako ve snu. Tančila s vojáky, ale i s farmářem, který se jí dotýkal jako vzácného klenotu. Později se všichni tanečníci chytili za ruce, poskakovali do rytmu veselé melodie a Gelina vzpomínala na Conna. Měla pocit, že ho vidí před očima, kdykoliv se před ní vynořil muž s prýmkami na vojenské uniformě. Vojáci si ji dobírali a ona škádlení vtipně odrážela. Sean zatím vyčkával na příležitost, aby ji mohl odvézt z kola.

Hudebníci se potřebovali nadechnout a Gelina osaměla. Třela si bolavá lýtka a mezi kejklíři hledala důvěrně známou tvář. Stupínek zakrytý sametovým závěsem byl však prázdný, třebaže měla pocit, že se látka nepatrně pohnula.

Sean k ní přistoupil s číší medoviny. „Napadlo mě, že budeš mít žízeň.”

„Tu už mám dobrou hodinu.”

Voják se rozesmál. „Jednu chvíli jsem měl pocit, že se na Nimbuse vrhneš a vyškrábeš mu oči za tu fanfáru.”

„Tiše, Seane. Každý nemusí vědět o mých krvelačných choutkách.”

Číši vypila téměř do dna. Medovina jí udělala dobře a Seanovi také, soudě podle svítících hnědých očí.

„Mám pocit, že támhle vidím někoho, kdo se nebaví.”

Sean ukázal na Sheelu, která je slídivým pohledem pozorovala.

„Slíbil jsem vdově tanec, ale nějak se mi nechce.”

Gelině zmizel úsměv, ale Sean si toho nevšiml. „Nesmíš zklamat královu favoritku.”

„Asi vyklidím pole. Nemám na její popichování žaludek.” Seanovi došlo, že nemluví s druhem ve zbrani, a zrudnul.

„Chápu. Na to musí být nálada, ale jedno pro mě udělej. Požádej muzikanty, aby spustili melodii, kterou jsi nám hrál na výletě. Ukážeme jim, jak se tancuje.”

Vojákovi zajiskřilo v očích. „Jedno mi musíš slíbit.”

„Cokoliv na světě!” Vrhla na něj pohled zkušené svůdnice, ale Sean

věděl své.

„Žádné žonglování, madam!”

První tóny flétny se jí zabodly do srdce jako jehly. Před očima měla Conna a její nohy se samovolně pustily do tance. Tanečníci jim jeden po druhém ustupovali, až zůstali jen oni dva.

Gelina odhodila střevíce a v prudkém tempu zavířila síní. Nikdo netušil, že se v zelených očích třpytí slzy. Sukně jí vlály kolem kotníků, ale ona tančila jako o život. Když hudba dozněla, padla na zem a sklonila hlavu.

Rozhostilo se ticho. Lidé na ni hleděli s otevřenými ústy, až se jeden odvážlivec roztleskal. K němu se přidávali další a další a celá síň hřměla ovacemi.

Sean jí pomohl vstát a ona se na něj vyčerpaně usmála. „Nežonglovala jsem.”

To byl teprve začátek. Od toho večera se přestala stranit společnosti a vyhledávala rozptýlení. Moira jí spíchla pár sukní, ale Gelina na pánské kalhoty nedala dopustit. Jedny, patřící Connovi, si tajně odnesla z jeho komnaty a uschovala.

Nimbus se stával nevrlým. Dost často se jí stranil a Gelině se nedařilo donutit šaška k zábavě. A tak i přes oblibu, jíž se těšila, trávila čas v osamění, které se s ubíhajícími měsíci královy nepřítomnosti prohlubovalo. Mírný podzim se přehoupl do zimy. Napadl první sníh a Conn se stále nevracel. Od jeho odjezdu uplynulo osm měsíců. V očích obyvatel hradu se začínaly zjevovat pochybnosti, třebaže se všichni tvářili, že je vše tak,

jak má být.

Jedné studené noci vstoupila Gelina do Connovy komnaty, v níž spolu hrávali šachy. Ze síně k ní doléhal hlahol, ale ona už nedokázala předstírat veselí. Nábytek pokrývala vrstva prachu a ohniště bylo vyhaslé.

S povzdechem otevřela okno a vyhlédla ven. Stříbrný měsíc se třpytil jako rybí oko a krajina se koupala v jeho svitu. Z oblohy se zvolna snášel sníh. Chytala vločky podobající se bílým peříčkům a chladila si rozpálené tváře. Slzy kanoucí jí z očí chutnaly po soli.

Dlouho stála u okna, aniž tušila, že ji z noční temnoty sledující černé palčivé oči.

Lodní kýl, razící si cestu mlžným oparem, se houpavě nořil do zčeřených vln. Na obzoru se zvolna vynořovaly rozeklané obrysy skalnatého pobřeží Irska, ale zahalený muž stojící na přídi velkého korábu se ani nepohnul. Přesto se z napjatého výrazu v jeho očích a pevně sevřených rtů dalo tušit, jak na něj blízkost pevniny působí. Křečovitě svíral dřevěné brlení a bylo mu jedno, že mu hrubé dřevo drásá mozolnaté dlaně.

Vracel se domů.

Gelina třeštila oči na vzkaz. Nemusela jej číst dvakrát, aby pochopila smysl. Význam byl naprosto jasný. Pomoz svrhnout toho parchanta z trůnu.

Zapečetěný pergamen ležel na její posteli a ona jej bezmyšlenkovitě otevřela. Zachvátilo ji takové zoufalství, že začala klít. „Krucinál! K čertu!” Prohrábla si rozcuchané vlasy a snažila se uvažovat. Komu se svěřit? Za Seanem jít nemohla. Voják neměl o jejím původu tušení. Nimbus mohl vědět, ale také nemusel, a Mernod? Ten měl práce až nad hlavu. Před dvěma měsíci vyslal do Británie posly, ale ti se vrátili s prázdnou. Po Connovi a jeho lidech nebylo ani památky. Král i jeho vojáci zmizeli, jako by se po nich slehla zem.

Ten pergamen tu mohl zanechat každý, kdo sem má přístup, uvažovala Gelina, když se trochu vzchopila. Poslední dobou vládl na hradě čilý ruch. Přicházeli zástupci klanů, aby projevili účast nad zmizelým králem a poskytli radu, co dál. Velká síň se každým večerem měnila v bouřlivé místo, kde se diskutovalo a vedly vášnivé spory. Sean se často přesvědčoval, že má klíč od zbrojnice bezpečně ukrytý pod košilí.

Vojáci se přeli, dohadovali, ale nikdo nebyl schopen vyhlásit zásadní rozhodnutí. Zklamaně se rozcházeli, aby se příští večer opět sešli a znovu začali přetřásat zásadní otázky. Jsou muži, vyslaní s Connem, také po smrti? Je Mernod schopen činit dobrá rozhodnutí? Je král skutečně mrtev? Na Gelinu to vše drtivě doléhalo, až občas mívala pocit, že jí bolestí praskne hlava. Jedinou útěchu jí v neradostných časech poskytoval Connův hřebec. Mnohokrát se v mužském oblečení vkradla do stáje, Tichého bleska osedlala a vyrazila z hradu. Bylo obtížné mocné zvíře

zvládnout, ale jí zápolení s otěžemi přinášelo úlevu. Dnes však, kvůli mizernému počasí, nepřipadala vyjížďka v úvahu, a to ji ještě víc rozladilo. Od pobřeží se valily mohutné chuchvalce mlhy a chladná vlhkost, kterou přinášely, pronikala až do morku kostí. Nakonec se uchýlila do ložnice, kde našla útočiště před plápolajícím ohněm. Pergamen držela nad plameny tak dlouho, až ho ohnivé jazyky pohltily.

Bude lepší nechat vše uležet, dumala. Pak se uvidí. Ten, kdo zanechal zprávu, nebude daleko. Otevřela truhlici a pod oblečením nahmatala pouzdro s ostrou dýkou, které si koženými řemínky připevnila na stehno. Hned se cítila lépe. Pátravé se prohlédla v zrcadle, učesala si nepoddajnou hřívu vlasů a zamyslela se nad dalšími kroky.

Půjdu do síně a porozhlédnu se po Connovu nepříteli. Co když je neznámý pisatel i mým nepřítelem?

Nimbus seděl s bradou v dlaních na schodech a z výšky pozoroval mumraj v síni. Celá Tara vřela neklidem. Lidé se navzájem překřikovali a každý, ať muži či ženy, se snažil halasně projevit vlastní názor. Některé návrhy byly tak nesmyslné, že šašek znechuceně vzdychal.

„Povídá se, že celou výpravu pohltila jakási vodní příšera.”

„Byl to dobrý král.” Opilý farmář, pronášející moudro, se sotva držel na nohou. „Moc, moc dobrý král…”

„Myslím, že náš příští panovník by se měl víc držet doma a nehasit to, co ho nepálí. Proč musel srkat nos do cizích záležitostí?”

K nespokojeným provoláním přispěli i mnozí z královských vojáků.

„Králem by měl být Goll MacMorna! Je z nás nejsilnější!”

„Hloupý nápad! Vždyť je neškodný jako štěně!”

„Blbost! Ty nevíš, jak se na bitevním poli dokáže ohánět mečem! Viděl jsem, jak chlapovi srazil hlavu, než řekneš amen!”

Nimbus toužil zacpat si uši, aby ty nesmyslné žvásty nemusel poslouchat. Pochybnosti a nepokoj se po Taře šířily rychlostí morové nákazy. Conn nastolil jistý řád, ale ten nabýval povážlivých trhlin. Na hradě zavládl zmatek a neuspořádanost. I ty nejprostší činnosti, jež lidé den za dnem vykonávali, se zdály být nad jejich síly.

Co kdybych se třeba já prohlásil za krále, v zoufalství hloubal Nimbus.

Třeba by ochotně souhlasili.

Conn ho před odjezdem pověřil úkolem a Nimbuse drtilo vědomí, že selhal. O tom nebylo nejmenších pochybností. Nejsmutnější na celé záležitosti bylo, že i šašek přestával věřit v králův návrat. Sice se dál pitvořil a vymýšlel šprýmy, ale srdce mu pukalo žalem.

Zaslechl kroky a otočil se. Gelina usedla vedle něj, urovnala si sukni a oba se na sebe usmáli. Zelená látka výtečně ladila s barvou jejích očí, ale to, co v nich spatřil, v něm vyvolalo další smutek.

„Madam!”

Rozmáchlým gestem sundal klobouk, aby jí složil poklonu, ale ona máchla rukou. „Ušetři mě svých vtípků, Nimbusi. Nejsem Sheela, ale Gelina.”

Měl v úmyslu ji škádlit, ale nakonec si to rozmyslel. Dívka se zdála být napnutá jako struna.

„Promiň.” Nabídl jí ruku, ona se jí chopila a společně se zahleděli do síně. Gelina pátrala mezi lidmi, třebaže neměla tušení, koho hledá. Ve všech krbech hořely ohně, ale tentokrát jí připadalo, že nevydávají tolik tepla jako jindy. V síni vládla mrazivá atmosféra. Lidé hartusili, dohadovali se a jeden za druhým přicházeli s nemožnými nápady. Jedno však měli společné: v jejich projevech převládaly pochybnosti. Nástroje muzikantů vrzaly a králova družina se proměnila v rozhádané ženské. Gelina spatřila divoce gestikulujícího Seana a vrhla pohled na Nimbuse. Ten smutně zakroutil hlavou.

Uviděli Mernoda, který si razil cestu k prázdnému trůnu. Plášť pošitý peřím na něm zplihle visel, jako by mudrce tížilo těžké břemeno. I na něm se podepsala nejistá doba. Přibyly mu vrásky a ztěžkla chůze.

Zastavil se na stupínku a znejistěl. Očividně nevěděl, čím začít. Gelině se sevřel žaludek. Chystala se utéct, ale Nimbus ji nepustil. Najednou zjistila, že za ní stojí Sean, jako by ji chránil před neviditelným nebezpečím.

Síní se rozezněl Mernodův hlas. „Poslouchejte! Vrátil se člen výpravy!”

Mezi lidem vypukl poprask. Nimbus nadskočil a v naději stiskl Gelininu ruku, až vyjekla.

Mudrc se nedal vyvést z klidu. „Ať nám poví, co zažil!”

Ustoupil a jeho místo zaujal vousatý vychrtlý muž se zplihlými vlasy.

Gelina poznala barona Caflina a zatajila dech.

Baron zvedl ruku a vynutil si ticho. „Tu noc, kdy jsme opouštěli Irsko, bůh seslal na zemi hroznou bouři. Moře se otevřelo a pohltilo nás.” Zmlkl a odkašlal si. „Já se druhé ráno probudil zavěšený na kuse dřeva, které pocházelo z Connovy lodi. Vodní proud mě donesl k ostrůvku, z něhož mě včera vysvobodil rybářský člun. Pokud je mi známo, nepřežila živá duše.”

„Pak je král mrtev?” kdosi zakřičel.

Baron pomalu přikývl, jako by mu vědomí špatné zprávy rvalo srdce. Gelina se zvedla. Byla tak rozčilená, že ani neucítila, jak jí Sean varovně stiskl rameno.

„Nemůžeme s jistotou vědět, že král není mezi živými! O vás jsme si to také mysleli, a vidíte? Stojíte před námi!”

Dívčin hlas zaburácel síní a Caflin se k ní znepokojeně otočil.

„Neumíš si představit, jaké to bylo, děvče. Tak strašnou bouři jsem v životě nezažil. Hrom stíhal hrom, nebe protínaly blesky a vlny byly tak obrovské, že drtily naše koráby na třísky.”

„Ale stále je naděje, že Conn žije. Pokud přežil jeden člověk, mohl

přežít i druhý.”

Baron vrhl na Gelinu nenávistný pohled a ryčně se rozkřičel. „Ticho! Snažil jsem se přítomné dámy ušetřit nejhoršího, ale jsem nucen odhalit pravdu! Já krále viděl! Viděl jsem jeho zohavenou mrtvolu! Plula kolem nás!”

„O čem to hovoříš? Tehdy nebyla žádná bouře,” promluvil kdosi hlubokým hlasem.

Ve dveřích stál vysoký muž v tmavém plášti. Posměch, který z melodického hlasu zazníval, Caflina vyvedl z míry. Muž zbledl a zachroptěl. Vzápětí se ozvala rána. Sheela se v mdlobách skácela k zemi. V davu zašumělo, ale Gelina už na nic nečekala. Rozběhla se ze schodů, proletěla síní a vrhla se příchozímu do náruče.

Ten ji zvedl, divoce se s ní zatočil a dívce vytryskly slzy úlevy. Conn, mocný bojovník a vládce Irska, se vrátil domů.

„Sotva vytáhnu paty, hned se něco semele. To se týká i tebe, , děvče.

Co to s tebou provedli? Vždyť jsem byl pryč pouhý rok! Dívali se na sebe, on pátravě, ale Gelina s úsměvem.

„Nimbus s Moirou si vzali do hlavy, že ze mě udělají dámu. Jak se vám líbí výsledek, pane?”

Ustoupila a složila mu hlubokou poklonu. Conn na ni hleděl a teplo sálající z jeho očí jí bylo dostatečnou odpovědí.

„Jsem rád, že se moji muži pro takovou krásku nepobili.”

Při zmínce o družině se snažila číst v jeho tváři, ale viděla jen nezměrné štěstí.

„I vy jste se trochu změnil, pane.” Dotkla se jeho stříbrem prokvetlých spánků. „Otázka spíše zní: Co provedli s vámi?

Conn se přestal usmívat a pohodil hlavou. „To už je minulostí, o níž nehodlám diskutovat. Padouch, odpovědný za tragédii, bude potrestán a jeho jméno vymazáno z kronik.”

„Takže vy už máte plán, králi?”

„A ty snad nesouhlasíš?”

„Právě naopak! Baron Caflin si zvolil osud. Sama bych s chutí zvedla sekeru a uťala tu jeho proradnou hlavu. Nezaslouží slitování.” Dívčiny oči pohasly. „Ale nemohu zapomenout, že i já ještě nedávno čelila podobnému osudu a jen díky tvé velkorysosti jsem nepřišla o život.”

„Pleteš si pojmy, holčičko. Tehdy šlo o spravedlnost.” Přiměl ji usednout vedle něj na lavici. „Pokud barona zbavím práva pobývat na Taře a pošlu ho do vyhnanství, najde si cestu do Moghova tábora. Uvěznění bude horší než smrt. Krutý trest živořit v těsné kobce pro toho, kdo ochutnal vůni svěžího irského vzduchu a spal pod hvězdnou oblohou.” Conn vzdychl. „Barona znám dlouhou dobu. Sledoval jsem, jak z chlapce vyrůstá statečný válečník, ale o jeho srdci jsem nevěděl zhola nic. To je černé jako noc. Snad bych se klonil k mírnějšímu trestu, kdyby šlo jen o mě, ale kvůli jeho zradě přišlo o život tři sta mužů v nejlepším věku a plné síle.”

„Máš mé požehnání.”

Conn ji uchopil za ruku. Překvapilo ho, jak moc mu záleží na dívčině souhlasu. Hleděl do třpytících se očí a připomněl si, že ji chtěl potrestat za neposlušnost. Ale jak ji mohu trestat? Tu noc jsem byl opilý a hodlal si užít. Ona se mi zkrátka připletla do cesty. Connovi střípky vzpomínek nedopřávaly pokoje. Za dlouhých nocí se budíval zbrocený potem a marně se snažil namlouvat si, že je to jen sen.

Opět si ji bystrýma očima prohlédl. „Jsi už dospělá žena, Gelino. Neumíš si představit, jak jsem byl na tebe pyšný, když ses přede všemi postavila Caflinovi na odpor.”

Gelina se zatetelila blahem. „Tvůj hlas přicházel jako shůry a mně zněl jako rajská hudba.”

Conn ji škádlivě zatahal za neposlušný pramínek. „Snad nevěříš na čáry a kouzla? Mám pocit, že i Mernod se poslední dobou raději uchyluje k tomu, co je hmatatelné.”

„Kdo ví? Třeba povolal na pomoc kouzelníka a ten mi tě při-čaroval zpátky.”

„Nerad tě zklamu, ale připlul jsem na obyčejné kocábce.”

Na dívčině tváři se zjevil toužebný výraz. „I já bych se jednou ráda podívala do Říma…” Rychle se opravila. „Chci říct, žes musel hrozně trpět.”

„Trvalo mi téměř měsíc, než jsem se zotavil, ale Demetrius byl skvělý hostitel a dělal, co mohl, aby mi pobyt zpříjemnil. Eoghan nemohl tušit, že můj otec měl mezi Římany mnoho přátel a spojenců. Často jim poskytoval pomoc a bojoval po jejich boku i tehdy, když dobývali severní území Británie. Demetrius byl jeho starý a dobrý přítel a dokonce si jako dítě pamatuju, že se jednou zastavil na Taře.” Conn se spokojeně uculil.

„Neumíš si představit jeho překvapení, když mu poddaní hlásili, že jakýsi věčně opilý otrokář, který právě zakotvil u břehu, drží v rukou samotného irského krále! I já byl v šoku, jakmile jsem se probral a zjistil, že se nacházím stovky mil od domova.”

Conn měl pocit, že nikdy nezapomene na okamžik, kdy se zvedly padací dveře a on mžoural do prudkého jižního slunce.

Pak upadl do mdlob a probral se teprve ve chvíli, kdy mu sloužící vtírali do těla vonné masti a oleje. Myslel si, že je po smrti a oni ho připravují do hrobu, jenže pak se nad ním zašklebila Demetriova vrásčitá tvář.

„Vždycky budu jeho velkou dlužnicí,” měkce podotkla Gelina. „Jemu vděčím za tvůj návrat.”

„Copak jsem to neslíbil, děvče? Já sliby plním.”

Gelina ho objala. Conn ji roztržitě hladil po zádech a nasával svěží

vůni. Toužil ji mocně sevřít v náruči, ale nechtěl ji vylekat.

Klidnou chvilku přerušila Sheela. Vtrhla do komnaty jako velká voda a Gelina obrátila oči v sloup.

„Bože, lásko! Copak jsi mě neviděl v síni? Nemůžeš čekat, že se udržím na nohou, když se po tak dlouhé době zjevíš jako duch! Chtěla jsem se rozběhnout za tebou, ale nemohla jsem setřást toho malého protivu, který se mě držel jako klíště.”

Gelina pokrčila rameny a Sheela jí věnovala nenávistný pohled. Conn pozvedl obočí. „Jako klíště?”

„Vždyť to povídám! Tvrdil, že jsem příliš zesláblá, abych vstávala. Sedl si na mě a nedovolil mi ani se pohnout! Kolem byl takový zmatek! Každý si hleděl svého a on toho zneužil!”

Žena se ke Connovi přitočila, aby ho objala, ale ten se jí obratně vyhnul. Uchopil ji za ruku a odvedl ke křeslu. Sheela se ho snažila políbit a Gelina hlasitě zakašlala.

„Odcházím, pokud to nikomu nevadí. Něco špatného jsem snědla a je mi poněkud… na zvracení.”

„Ta holka mě uráží, Conne! Proč s tím něco neuděláš?” Ale Conn se odmítl zapojit do hádky.

„Kdybys mě potřeboval, budu dole v síni. Na počest tvého návratu se

připravuje velká oslava.”

Gelina vyběhla na chodbu a tam zůstala nerozhodně stát. Z Connova návratu měla nesmírnou radost, ale nitro se jí svíralo podivným smutkem.

U schodů zahlédla nečinně lelkujícího Nimbuse. „Tys na ní skutečně seděl?”

Nimbus ji zatahal za ucho a oba se na celé kolo rozchechtali.

*

Na člověka, schouleného v koutě strohé kobky, nebyl pěkný pohled. Vlasy slepené špínou mu v provázcích visely na ramena a kdysi slavnostní oblečení se změnilo v cáry. Chlad z kamenné podlahy pronikal do všech pórů. Muž hleděl na protější zeď a olizoval si rozpraskané rty.

Za poslední měsíce si baron Caflin uvědomil, čeho se dopustil. Porušil slib daný králi, zradil vlastní lid a za to se měl smažit v pekle. Také se poučil, kam vede hloupost a pošetilost. V neposlední řadě poznal, co znamená vyhoštění z komunity a jak hořce chutná strach.

Connovi muži byli povražděni, jejich hrdla podřezána a on musel využít veškeré chytrosti a přesvědčování, aby neskončil jako oni. Stál mezi zkrvavenými těly svých druhů a do duše se mu vkrádala prázdnota. Takhle to přece nemělo skončit!

Teď je doma, zavřený v těsné kobce bez okna. Caflin se neopájel falešnými představami. Nevěřil, že Eoghan Mogh vtrhne na Taru ještě před jeho popravou. Conn ho navštívil pouze jednou a ve světle svíčky mu král připadal jako duch mrtvého, seslaný k jeho trýznění.

Jeho plán se zbortil ve chvíli, kdy proti němu vystoupila ta rudovlasá mrcha. Zpochybnila jeho slova a obrátila dav proti němu. Jenže, co na tom sejde? Nato se objevil Conn a hra byla tak jako tak u konce.

Před očima se mu zjevovaly plameny ohňů, slyšel smích a zpěv vojáků královy družiny, k níž kdysi patřil… Ty chvíle byly nenávratnou minulostí.

Ještě něco pochopil. Dopustil se velkého omylu, když si nechal namluvit, že Conn bude snadnou kořistí.

„Za chyby se platí a já přijdu o hlavu.” Místo odpovědi vnímal naprosté ticho.

V hlavní síni, osvětlené mnoha zapálenými loučemi, nebylo k hnutí. Lidé se veselili, povykovali, připíjeli si na zdraví a muzikanti, připraveni hrát až do rána, ladili nástroje.

Jakmile Conn vkročil do síně, dav zajásal.

Král všem s chlapeckým úsměvem pokynul a vydal se k trůnu. Nimbus si přál, aby se vládce objevil pompézně, za zvuků fanfár, ale ten nic takového neplánoval. „Čekali až příliš dlouho,” bylo jediné, co odpověděl.

Králi z ramen visel šarlatově rudý plášť a zpod tmavého kabátce se zlatým vyšíváním prosvítala sněhově bílá košile. Slavnostní úbor doplňoval zlatý pás posázený třpytivými smaragdy a rubíny a silný řetěz se zlatou broží vysázenou safíry. Tmavé vlasy, prokvetlé stříbrem, si ponechal rozpuštěné. Usedl na trůn, natáhl dlouhé nohy a s potěšením přihlížel lidskému hemžení.

„Koukej mi jít z cesty, ty budižkničemu!” Rozdurděná kuchařka, balancující s těžkým podnosem plným jídla, si razila cestu ke královské tabuli, ale ještě stihla nadávat služkám, které se jí připletly pod nohy.

„Možná bychom ji měli naverbovat do vojska,” šeptem sděloval Conn vedle stojícímu Mernodovi.

Kuchařka vrhla na pána pátravý pohled, odložila podnos a zmizela v kuchyni.

Zpráva o králově návratu se po zemi rozšířila rychlostí blesku. Do hradu nepřetržitě proudily zástupy lidí. Členové okolních klanů si nenechali ujít příležitost na vlastní oči spatřit nově nalezeného krále. Conn je uvítal a pro každého měl hřejivé slovo.

Vstal, zvedl ruku a v tu ránu bylo ticho.

„Vrátil jsem se domů!”

„Však už bylo načase, králi!” zahulákal kdosi.

„Máš pravdu!” Conn se zasmál. „Neumíte si představit, kolik nocí jsem v cizině probděl a vzpomínal na Irsko! Řím je nádherné, starobylé město s krásnými paláci, hostitel mě hýčkal, obklopovaly mě exoticky vyhlížející ženy, sloužící mi předkládali vybrané lahůdky, ale…” Conn se zarazil. „Víte, o čem jsem snil? O svěží irské dívce a pořádném žejdlíku piva!”

Síní se rozlehl smích a Mernod pokynul muzikantům, aby spustili. Conn se znovu posadil a rozhlédl se kolem sebe. „Kde je Nimbus a

Gelina?”

Mudrc přemýšlivě našpulil ústa. „Těžko říct.” Pohledem zapátral v davu. „Ti dva ustavičně vymýšlejí čertoviny. Spíš by mě zajímalo, kde je Sean.“

Conn se chystal Mernoda vyptat, když vtom Gelinu zahlédl. Stála ve dveřích a nakukovala do síně. Vstal a vydal se dívce naproti. Ta na něj vrhla tázavý pohled, zda smí vstoupit.

„Smím požádat o tanec, madam?”

Hudebníci spustili veselou melodii a dívka k němu zvedla vděčný pohled. „Bála jsem se, že mě necháte vyvést, pane.”

„Pořád se mě bojíš.” To nebyla otázka, ale konstatování skutečnosti.

„Nechtěla jsem vás rozzlobit. Možná jste si nevšiml, ale mám na sobě šaty po vaší matce.”

Conn si dívku kradmo prohlédl. „Pak bych se měl strachovat já.”

Gelina si podkasala sukně a zvesela se před ním zatočila. „Jen se podívejte, pane! Pod tou nádherou se nedají ukrýt žádné zbraně!”

„Sedí ti dobře. Vyrostla jsi nám do krásy, děvče.” Zrudla a on se zasmál.

„Byla bych vám vděčná, králi a pane, kdybyste si ze mě přestal utahovat. Ne každý mě vidí takovýma očima jako vy.”

„Přestaň skuhrat, Gelino. Nedělám si z tebe legraci a vidím tě přesně takovou, jaká skutečně jsi.”

Měla pocit, že si ji dobírá, a to se jí ani trochu nelíbilo. Pohodila hlavou a vystrčila na něj bradu. „Když dovolíte, králi, slíbila jsem tanec někomu jinému.”

Dívka zmizela a Conn zůstal zmateně stát. Odmítnutí nečekal, ale

přesto se hrdě napřímil a vrátil se k trůnu.

Tam na něj čekal šklebící se Nimbus. „Dostal jsi košem, co, králi? Kam se poděl tvůj šarm? Pokud si dobře pamatuju, dokázal jsi před odjezdem z Irska okouzlit kdejakou sukni.”

„Přestaň žvanit! To je jen Gelina.”

Nimbus obrátil oči v sloup a něco si zamumlal pod vousy.

„Cos to povídal?” utrhl se na něj Conn.

„Ale nic, pane. Jen mám pocit, že vám neslouží zrak. Gelina vyrostla do krásy a na nápadníky si nemůže stěžovat. Jen se pojívejte!”

Dívka tančila se Seanem Finnem. Měli hlavy u sebe a něco si šuškali, jako by sdíleli společné tajemství. Connem projela žárlivost a Nimbus ho přimhouřenýma očima sledoval.

„A co má být? Jsem rád, že se spřátelili.”

„A moc jim to spolu sluší, viďte, pane?” Šašek seskočil ze stupínku a vmísil se do davu. Conn osaměl. Sledoval tančící pár a nemohl se nabažit dívčiných ladných pohybů. Tančila soustředěně, aby neklopýtla a neudělala si ostudu.

„Zatracenej parchant! Vyrůstali jsme s Caflinem jako bratři, hráli si spolu…” Sean se neustále vracel k tomu, co ho tížilo, třebaže dané téma probírali mnohokrát. „Proto chtěl, abych se nepřipojil k ostatním a zůstal na Taře. Kdo může vědět, jaké temné hloubky skrývá lidská duše? Pamatuju si, že sem tam o Eoghanovi něco utrousil, jako že obdivuje jeho vojenskou strategii, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že se s ním spolčí.”

„Kdybyste dali na Nimbuse…,” přihodila si Gelina. Ale Sean s ní nesouhlasil.

„Ani Conn, dobrý znalec lidských povah, barona neprokoukl. Jsem strašně rád, že se nám král vrátil a tak zabránil nejhoršímu.”

Gelina vrhla pohled k trůnu a zjistila, že je prázdný. Koutkem oka zahlédla, jak se zavírají dveře, a s omluvou Seanovi se začala prodírat davem. Na chodbě se zarazila a pak zamířila do královy pracovny.

Tiše otevřela a vstoupila. Conn stál u okna, hleděl do noci a s něčím si pohrával. Přistoupila blíž a zjistila, že drží figurku královny ze šachovnice. Šachovnice zůstala na tomtéž místě, kde ji zanechal před odjezdem.

„Jednou se mi o tobě zdálo,” promluvil, aniž se otočil. „Viděl jsem tě tady, v této místnosti, jak na mě čekáš.”

Gelina se posadila na okenní lavičku a měkce se usmála. „Ani se ti nedivím. Já tu proseděla celé dny.”

„Promiň, jestli jsem se tě nějak dotkl. Neuvědomil jsem si, že už nejsi malá holka, kterou můžu škádlit.”

„Jestli přestaneš, zlomí mi to srdce. Neumíš si představit, jak se mi dvorní lichotky a poklonkování protiví. Co takhle jedna lichotka denně, králi? Ta by mi udělala dobře.”

Conn se vyděsil. „Doufám, že neprovádíš nějaké nepřístojnosti?”

„Kdepak!” rychle ho ujistila. „Jak tě to mohlo napadnout? Neztrácím rukavičky jen proto, aby je nějaký hlupák mohl zvednout. A občas jezdím bez sedla.”

Connovi se viditelně ulevilo. „Jak se daří Modrému zvonku?”

„Myslíš té klisně, kterou jsi mi věnoval?” Gelina se v rozpacích ošila.

„Je skvělá, vážně! Moc dobrá!”

„Nemohu se dočkat, až se vyhoupnu na Tichého bleska. Doufám, že ho stájníci nezanedbávali.”

Gelina si odkašlala do dlaně. „Když jsem ho viděla naposledy, byl ve skvělé formě.”

„Mám pro tebe dárek.”

Dívka se rozzářila. „Myslela jsem, že jsi vzhledem k neutěšeným okolnostem zapomněl.”

„Jak bych mohl, když jsi mi před odjezdem několikrát zopakovala, co si

přeješ. Bez dárku bych se neodvažoval vrátit.” Conn na ni laškovně mrkl.

„Proč myslíš, že jsem se trmácel až do Říma a spřádal pletichy? To kvůli

těm ďábelským šatům! Služebná je uložila v tvé komnatě.”

Gelina si připomněla pergamen a měla po radosti. Conn užasle

přihlížel, jak se dívka kaboní.

„Děje se něco? Co tě trápí?”

„Vůbec nic. Jen jsem si vzpomněla na všechny ty mizerné měsíce čekání, ale teď je už zase všechno v pořádku.” Connovi se nesvěřím, nepokazím mu návrat domů, pomyslela si.

Zaslechli tklivé tóny písně a podívali se na sebe. Byla to vzpomínka na teplý den, kdy se na voňavé zelené louce loučili.

Gelina vstala a uklonila se mu. On ji vzal za ruku. Chtěl ji sevřít v náruči, ale ovládl se. Vydali se do síně a tam se připojili k tanečníkům.

Ty dva bylo těžké přehlédnout. Conn byl štíhlý a urostlý a Gelina se pohybovala s vrozenou elegancí. V divokém tanci vířili síní a bujaře se smáli.

Sheela je sledovala s otevřenými ústy a málem se polila medovinou. Kuchařka jukající z kuchyně drcla do služtičky, stojící vedle ní, aby sloužící upozornila na krále a jeho společnici. I Sean, který byl také v kole, užasle hleděl na tančící pár. Před očima se mu zjevila scéna ve zbrojnici. Dívka převlečená za chlapce a běsnící král. Podivné! Že by panovník změnil názor?

*

„Zatracenej, mizernej parchant! Toho muselo vyvrhnout samo peklo, aby nám zkřížilo plány! K čemu jsou bohové, k nimž se modlíme?”

Posel, přinášející špatnou zprávu, se třásl strachy, aby ho pán ve vzteku nezabil.

Eoghan Mogh seděl v sedle nervózně poskakujícího koně. Zíral do neproniknutelné mlhy a tvář měl staženou hněvem.

„Třeba je nesmrtelný jako ti, které momentálně proklínáš,” vztekle ucedil zahalený muž sedící na druhém koni.

„Ať si je třeba ďábel, ale do roka bude trůn patřit mně!” Eoghan pohlédl na zakuklence. „Jsi připraven? Víš, co je třeba udělat?”

Mužova tvář se zkřivila do ohyzdné grimasy. „Já jsem stále připravený.

Čekám jen na tvůj pokyn.”

Eoghan si vzpomněl na posla a hodil mu hrst zlatých mincí. Ten je posbíral a překotně zmizel v mlze.

„Musíme se přičinit, aby nám padla do rukou.”

„Spolehni se. Já ji potřebuju stejně jako ty. Brzy ji máme v hrsti.”

Eoghanovi se ani trochu nelíbilo to, co zahlédl v mužových temných očích. Toho člověka potřeboval, ale dotyčný v něm vzbuzoval odpor. Pochopil, že si na něj musí dát dobrý pozor.

Zakuklenec se rezavě zasmál. „Caflinovi muselo spadnout srdce do kalhot, když Conn vkročil do hradu.”

„Nu, náš přítel nikdy nebyl velký hrdina.”

„Taky mám ten pocit. Příště vybereme někoho lepšího.”

„Uvidíme.” Eoghan se otřásl. „Zatracená zima! Jedeme domů! U ohně nám bude lépe.”

Pobídl koně a vyrazil jižním směrem. Jeho společník hleděl k Taře, jako by se nedokázal odpoutat. Zaklonil hlavu a z hrdla mu unikl ďábelský smích. Teprve pak pobídl koně a vyrazil za Eoghanem.

Nimbus si našel teplé místo v kuchyni. Pohodlně se rozvalil a zahleděl se na Gelinu. Z šaškova výrazu nebylo jasné, co si myslí.

„Klidně se směj, pokud máš chuť, ale chci slyšet upřímný názor.” Gelina se mu předváděla v šatech, jež jí dovezl Conn, ale šašek se stále tvářil nevyzpytatelně. „Na tenhle kraj jsou poněkud nezvyklé, ale… tobě sluší.”

„Připadám si v nich hloupě, jako bych tu pobíhala jen ve spodní košilce.”

„Jak se tomu módnímu výstřelku říká?”

„Conn povídá, že tóga. Prý je to něco jako svrchní šat oblékaný přes tuniku nebo košili.”

Gelina se znovu prohlédla. Cizokrajné oblečení se jí docela zamlouvalo. Byl to široký pruh hedvábné látky, který se dosti složitým způsobem ovinoval kolem těla. Splýval až na zem, přičemž odhaloval jedno rameno a lýtko. Nedalo se popřít, že by Conn její přání nevyslyšel. Tógu nechal ušít ze zeleného hedvábí protkaného červenou a zlatou nití.

„Musím přiznat, že mně se to líbí,” uznale podotkla Gelina.

„Tak hlavně koukej, ať se ti to líbí někde jinde!” přerušila oslavnou tirádu kuchařka, která vtrhla do kuchyně. „Musím dopéct maso a vy dva jen zdržujete.”

Nimbus se zvedl a líně se protáhl. „Pojď, půjdeme tam, kde jsme vítáni.”

„Ty nejsi vítán nikde, uličníku!” hartusila kuchařka.

Šašek se jako lasička propletl kolem stolu a mrštně strčil do kapsy pár teplých švestkových koláčků. Gelina se za ním rozběhla a na chodbě se podělili o lup.

„Kde je vůbec Conn? Celé dopoledne ho není vidět.”

„Od rána jsou s Mernodem zavřeni v pracovně a ještě nevystrčili nos.” Nimbus hovořil s plnou pusou. „Asi řeší státní záležitosti.”

„Pěkná nuda!” Gelina špulila ústa jako nespokojené dítě. „Chtěla jsem se mu ukázat.”

„Jestli potřebuješ slyšet další názor, vím o někom, kdo ti zaručeně řekne do očí, co si myslí.”

Blížila se k nim Sheela a Gelina otráveně zafrkala.

„Co to máš na sobě? Strašná věc!”

Gelina dloubla do Nimbuse, aby se zdržel komentáře, a sladce se na ženu usmála. „Říká se tomu tóga a je dovezená z Říma.”

Sheela, jak se dalo tušit, zbledla jako stěna. „Předpokládám, že ji přivezl Conn. Náš král je velkorysý muž, především k ubohým sirotám, s nimiž jsou jen samé potíže.” Žena si ji prohlížela jako dravá kočka chystající se vytáhnout drápy.

„Máte pravdu, madam. Jeho dobrodiní je příslovečné, především k postarším vdovám. Čím podaroval vás?”

„Já žádné milodary nepotřebuji! Mně stačí, že se vrátil. Jaký lepší dar si mohu přát?”

Naposledy si Gelinu pohrdavě prohlédla od hlavy k patě, zvedla sukně a odšustila.

„Co na ní vidí, Nimbusi?” Gelina hleděla za ženou. „Vždyť ta má místo mozku seno.”

Nimbus pokrčil rameny. „Chlapovi jde především o lidské teplo… Tedy v posteli…”

„Tak ať spí s ovcí! Ta má alespoň vlnu!” horlila Gelina. „A víš co? Já ty šaty nechci! Ani trochu se mi nelíbí!”

„Opravdu?”

„Miluju je!”

Uloupila Nimbusovi další koláček a blaženě se do něj zakousla.

Uběhl den a Conna stále nebylo vidět. Nepřetržitě vedl jednání s Mernodem nebo s veliteli ozbrojenců a jediné, co prosáklo ven, byla informace o popravě barona Caflina. Ta se odkládala na neurčito.

Ten večer opouštěla Gelina síň až po půlnoci. Od tance ji bolely nohy a těšila se do postele. Když už byla v komnatě, neodolala a podívala se do zrcadla. Dotkla se hrdla a tváří a přitom ji napadlo, jak by se asi cítila, kdyby se jí takhle dotýkal nějaký muž. Vzápětí na sebe vyplázla jazyk.

Měsíc jasně svítil a hvězdná obloha byla bez mraků. Foukal silný vítr, jenž rozehnal mlhu a nyní rozechvíval dlouhé metlice nedalekého vřesoviště. Gelina měla pocit, že noc je stejně neklidná jako ona. Na dlaň si nakapala pár kapek oblíbené vůně santalového dřeva a vetřela je do tepajících spánků. S vůní se dostavila úleva a Gelina dostala nápad. Sáhla do úkrytu a vytáhla kalhoty s košilí. V rychlosti se oblékla, setřela zbytky líčidla a zahalila se do dlouhého pláště. Pak vytáhla silný provaz, který jí už často posloužil, a po něm sešplhala z okna.

Ve stáji ji Tichý blesk vítal zařehtáním.

„Mrzí mě to, chlapče, ale dnes pro tebe nemám žádná jablka.” Koně vyvedla na nádvoří a statný hřebec ji poslušně následoval. Na druhý pokus se vyhoupla na jeho hřbet, chytila se provazu, který měl kolem krku, a pobídla ho do klusu.

Krajina se v měsíčním svitu koupala jako ve stříbrné lázni. Vítr svištěl kolem uší, ale pro Gelinu to byla opojná melodie. Tichý blesk uháněl, co mu síly stačily, Gelina se k němu tiskla a opojena nočním dobrodružstvím radostně povykovala. Udělali okruh a vraceli se na Taru. Gelina byla vyčerpaná, ale zároveň se zbavila napětí. Koně uvázala ve stání a vydala se pro kartáč, aby ho vyhřebelcovala. Najednou ji někdo chytil za límec a nadzvedl.

„Ty jeden zatracenej mizero! Vím, že nemáš rozumu na rozdávání, ale jak tě to mohlo napadnout? Vždyť není vidět na krok! Co kdybyste si oba zlomili vaz? Povídal jsem, že ho máš trochu prohánět, ale ty sis to zřejmě vysvětlil po svém!”

Gelina se modlila ke všem svatým, aby Conn nepoznal, s kým třese.

„Co mi k tomu řekneš? Vím, že nejsi němý!”

Dusivě zachrčela a on ji pustil. V rychlosti se přikrčila, aby jí neviděl do obličeje.

„Koukej mluvit, nebo dostaneš takový výprask, že si hodně dlouho nesedneš na zadek!”

Conna už znala natolik dobře, že o jeho slibech nepochybovala. Bylo jí jasné, že když ji vyvleče ze stáje na měsícem osvětlené nádvoří, brzy pozná, koho má před sebou. Z posledních sil se zapřela o dveře, rozhodnutá nedat kůži lacino.

„Jak myslíš. Napráskám ti tady.”

Drapnul ji za rameno a strhl k zemi. Už napřahoval ruku, když Celina prudce stáhla kapuci.

„Zajímalo mě, jak dlouho to vydržíš, jestli si necháš vymlátit duši z těla, anebo se prozradíš.”

Celinu moc zajímalo, jestli v modrých očí plápolá oheň zlosti. „Tys

věděl, kdo jsem?” naivně se optala.

„Náš stájník je robustnější a taky jsem si nevšiml, že by se voněl santalovým dřevem!” zařval na ni tak, že strachy nadskočila.

„Nikdy ho neberu ven, když je mizerná noc.” Gelina se vystrašeně ošila. „Zato dnešní je pro vyjížďku jako stvořená!

„Takže tohle nebylo poprvé?”

Okamžitě pochopila, že se dopustila chyby.

„Kde se, sakra, flákají ti, co mají na tebe dohlížet?”

V sebeobraně i na ochranu druhých chrlila jeden argument za druhým.

„To není Seanova chyba! Netuší, že jsem slezla po provaze. A měl bys

vědět, že Tichému blesku bych nikdy neublížila!”

„A co ty? Na sebe jsi nemyslela?”

„Já?” roztřeseně opáčila.

Znovu ji chytil za ramena a třásl s ní tak, až se málem kousla do jazyka.

„Proč myslíš, že od rána do noci vedu úmorná jednání? Proč jsem rozestavěl hlídky kolem celé pevnosti? Jen tak, pro potěšení?” Conn zlostně máchl rukou. „Umíš si představit, co by s tebou udělali Eoghanovi vojáci, kdybys jim padla do drápů?”

„To mě ani ve snu nenapadlo…”

„Tak se koukej rychle probrat, holčičko, protože jinak si o tobě začnu myslet, žes moc rozumu nepobrala! Mohla ses zabít, ale taky skončit jako rukojmí… nebo něco horšího.”

Gelina se kousla do rtu. Pochopila, na co Conn naráží. „Klidně mě zbij, jestli chceš. Nic lepšího si nezasloužím.”

„Nepokoušej mě, Gelino! Osobně tě doprovodím domů a ty, až do odvolání, nevystrčíš nos.”

Beze slova prošli hradem až do její komnaty. Conn spatřil provaz a zaklel. Odvázal ho a shodil na zem.

„Moira ti bude nosit jídlo. Jestli tě přistihnu venku, výprask tě nemine.” Při odchodu prásknul dveřmi. Gelina za ním chvíli hleděla a pak se postavila před zrcadlo. Rozpustila si vlasy a vzala hřeben, aby je rozčesala.

Ale místo konečné úpravy jím mrštila o zeď.

Conn se pomalu vracel do svých komnat. Pociťoval lítost, že se připravil o noční vyjížďku, ale spor s Gelinou byl nad jeho síly. Připadal si jako vysátý. Při návratu na Taru našel místo vychrtlého a divokého dítěte krásnou dospělou ženu, která si dokáže prosadit svou, a to ho rozrušilo. V ložnici se zbavil těžkého oblečení, v němž byl celý den, a ponechal si jen dlouhou košili. Nalil si pití a znaveně se svalil do křesla.

Za sebou měl vyčerpávající den. Několik hodin sestavoval s těmi, jimž důvěřoval, seznam možných zrádců království. Během pobytu v Římě pochopil, že důvěra je drahé zboží, s nímž se nevyplácí plýtvat. Na seznam přibude ještě jedno jméno, při jehož vyslovení se Connovi svíralo nitro. Gelina Monaghanová, vražedkyně pěti mužů královské družiny. V naději, že mu alkohol pomůže zbavit se napětí, si dolil pohár.

Uvažoval, že pošle pro Sheelu, ale nakonec usoudil, že než naslouchat jejímu tlachání, obejde se bez ženské společnosti. Mocně si přihnul a vlezl do postele, aby ulevil bolavému svalstvu. Vtom zaslechl, jak někdo tiše škrábe na dveře.

S kletbou vstal, otevřel a nevěřil svým očím. Na prahu stála zkroušeně se tvářící Gelina. „Ještě jsi mě neviděl v novém oblečení, a taky se chci omluvit.”

Conn se vrátil k posteli. „O omluvy nestojím!” ostře prohlásil. „Dávám

přednost poslušnosti.”

Gelina ho následovala. U stolu se zastavila s tím, že si nalije medovinu, ale on zahrozil. „Pokud vím, nezval jsem tě a nic nenabízím.”

Pokrčila rameny a rozhlédla se po místnosti. Connovo tmavé ochlupení vykukující zpod rozhalené košile ji nesmírně přitahovalo. On na ni udiveně hleděl a nedokázal odpoutat zrak od kaštanově rudých vlasů a dlouhé štíhlé postavy v hedvábné tóze. Nejistě se na něj usmála a Conn nasál vůni santalového dřeva.

„Nabídnu ti něco jiného.”

Zlost ho náhle opustila. Z truhlice vytáhl malou karafu a z té nalil do poháru kapku zlaté tekutiny.

Gelina vycítila změnu mužovy nálady. „Víš, skutečně mě mrzí, že jsi naštvaný. Klidně zůstanu zamčená tak dlouho, jak si přeješ, ale nesnesu, když se na mě zlobíš. Od večera jsem, nebyla ve své kůži a potřebovala se rozptýlit. Tebe jsem neviděla od rozednění, protože mi nedovolili k tobě vstoupit.”

„Byl to náročný den.” Conn se už téměř usmíval. „I já se chtěl projet, jenže ty ses k mému koni dostala dřív než já. Bolí mě svalstvo a nedokážu se zbavit napětí.”

Usadil se v křesle, ona se postavila za něj a začala mu masírovat ramena. Conn blaženě zasténal. „Bože! Jako bys mi četla myšlenky! Nejspíš potřebuju manželku. Ta by se o mě postarala.”

Neviděl, že Gelinu opouští úsměv. „Dcera dokáže to, co manželka, i ta tvrdohlavá.”

Nahmatala jizvu a v náhlém popudu na ni vtiskla polibek.

Conn nebyl připraven na vzrušení, které v něm dotek jejích úst vyvolá.

Ucítil mravenčení na páteři a vymrštil se. „Gelino?”

Přišlo mu, že se dívka probouzí z transu. To, co zahlédl v její tváři, ho rozladilo. Poodešel k oknu a zahleděl se ven. „Měla bys jít.”

Vlastně ji varoval, aby co nejrychleji opustila jeho komnatu.

Gelina se slabě usmála. „Půjdu, ale přijď mě navštívit, jestli najdeš čas.

Přeji dobrou noc.”

Obrátil se teprve tehdy, když zaslechl bouchnutí dveří. Podíval se na ruce a zjistil, že se třesou.

Gelina se mátožně vrátila do ložnice. Připadala si jako ve slepé uličce, z níž není úniku. Se svlékáním se neobtěžovala a vrhla se na postel. Přetáhla si teplou kožešinovou přikrývku přes hlavu, když vtom něco nahmatala na polštáři. Vyskočila z postele a zapálila svíčku, aby si prohlédla nález. Byl to malý přívěsek z ušlechtilého kovu, dokonalá řemeslná práce. Na něm kdosi vyryl jediné slovo - Nezapomeň.

Příští den Gelinu něco probudilo. Někdo s ní cloumal, a když se jí podařilo otevřít oči, spatřila u postele pokušitele Nimbuse. Mužík se na ni šklebil a snažil se ji připravit o polštář. Začali se o něj přetahovat, ale Gelina byla na takové hrátky příliš ospalá. „Copak se nemůžu alespoň jednou pořádně vyspat?” durdila se.

„Spíte jako špalek, madam. Slunce dávno vyšlo a teď se zase kloní k západu.”

„Dostala jsem se do postele pomalu za svítání.”

„Já vím.”

Zapátrala v jeho očích, ale šašek se jen shovívavě usmíval.

„Koukej rychle vstát a obléknout se, ať o něco nepřijdeš. Na nádvoří je hotové pozdvižení.”

Gelina byla vděčná za změnu tématu. „Proč bych vylézala z postele, když nesmím opustit komnatu?”

„Pročpak?”

„Protože jsem byla neposlušná.”

„Kdo to povídá?” Šašek byl ochotný pustit se do křížku s každým, kdo by si troufl Gelinu očernit.

„Náš pán a vládce.”

Nimbus se chystal něco poznamenat, ale pak si to rozmyslel.

„Conn říkal, že tu musím zůstat nejmíň tři dny. Neměl bys mě navštěvovat. Mohl bys mít potíže.”

„To nechápu. Vždyť právě on mě poslal, abych tě přivedl.”

Gelina se hned začala česat, ale Nimbus jí vytrhl hřeben z ruky a sám se pustil do práce. „Že by mi tak rychle odpustil? A co se tam vlastně děje?”

Šašek si prstem přejel po hrdle.

„Caflinova poprava?”

„Dej se do pořádku a pospěš si. Já zatím počkám na chodbě.”

Gelina se v rychlosti oblékala a přitom myslela na přívěsek. Conn by se měl dozvědět o záhadném daru, ale proč vyvolávat bolestné vzpomínky a rušit křehké příměří?

Nimbus měl pravdu. Na nádvoří, kolem narychlo postaveného popraviště, se srocovali pokřikující lidé. Strkali do sebe, kleli a nadávali, jak se každý snažil vybojovat si nejlepší místo. Nad nimi se tyčila robustní postava zahalená v dlouhém černém plášti.

„To je Goll MacMorna, velitel ozbrojenců,” šeptal jí do ucha Nimbus.

„Caflin bude veřejně souzen a lid si přeje, aby popravu provedl Goll.”

„Nimbusi!” volal Sean vyklánějící se z věžního okna. „Přiveď Gelinu nahoru!”

Vystoupali po schodech a spatřili Mernoda dohadujícího se s Seanem. Mudrc na šaška zvysoka pohlédl. „I ty tu můžeš zůstat, jestli chceš.

Alespoň se nemusíš vytahovat na špičky, abys pořádně viděl.”

„K čertu s tebou, opelichanče!”

Gelina šaškovi povzbudivě stiskla ruku a postavila se vedle Conna. Ten se s pažemi zkříženými na prsou ležérně pohupoval, avšak jeho tvář se změnila ve strnulou masku. Bolest v očích dávala tušit, jak smýšlí o popravě. Gelina se na něj povzbudivě usmála, ale když viděla, že ji nevnímá, rozhodla se vrátit k Nimbusovi.

Z konce nádvoří k nim dolehl nenávistný řev. Stráže přiváděli Caflina. Muž měl zavázané oči, klopýtal, lidé do něj strkali a nešetřili nadávkami. Byla to nechutná scéna, ale zesláblý baron nežebral o milost.

„Zrádce!”

„Všivej parchante!”

„Zaprodanče!”

Za pomoci strážců se vyškrábal na popraviště a jedna žena mu plivla do tváře.

Conn zvedl ruku. „Počkat!” zahřměl. Dav zmlkl a lidé zvedli hlavy k věži.

Conn se rozhovořil jasně a úsečně. „Tento muž si zaslouží potrestání.” Muži a ženy znovu nenávistně pohlédli na barona a Conn nabral dech,

aby pokračoval: „Bolí mě vědomí, že tento člověk, bývalý voják mé družiny, kráčí na smrt, ale baron si zvolil svou cestu. Rozhodl se zradit krále a své bratry odsoudit na smrt.”

Tlustému řezníkovi stékaly po tvářích slzy a Gelina cítila, jak ji pálí pod víčky.

„Držím s vámi smutek, třebaže vám nedokážu vrátit syny a otce. Dnes bude učiněno spravedlnosti zadost, aby každý, kdo se odváží zradit irsko, na vlastní oči spatřil, jaký ho čeká osud. Kate! Chop se sekyry!”

Caflina nemuseli pobízet. Baron poklekl a položil hlavu na špalek. Goll MacMorna zvedl sekyru, jejíž ostří se zalesklo v slunci, a rozkročil se. Gelina zápolila s panikou. Bylo jí jasné, že Conn je na tom stejně. Z krále sálalo napětí, ve spáncích mu tepalo a nepřetržitě svíral ruce v pěst.

Odvrátila se, aby nemusela hledět na popraviště, a její zrak padl na muže v plášti, držícího se stranou davu. Nebylo mu vidět do očí, ale jí se přesto zdálo, že ho odněkud zná.

Náhle si neznámý stáhl kapuci a Gelina spatřila jeho obličej. Neslyšela svištivý zvuk sekyry ani neviděla Caflinovu hlavu kutálet se po popravišti. Jediné, co vnímala, byly smějící se temné oči a rysy člověka, jehož milovala nadevše. Poté se jí zatmělo před očima a Gelina se skácela k zemi.

První, co spatřila, když opět otevřela oči, byla Connova ustaraná tvář. Seděl vedle postele a nakláněl se nad ní. Objala ho, aniž uvažovala o tom, co dělá, a přitiskla k sobě. Zabořila mu hlavu do košile a s požitkem nasávala mužnou vůni.

On se jí jemně vymanil.

„Promiň.” Mužův hlas zněl odtažitě. „Byla to moje chyba. Měl jsem tušit, že poprava v tobě vyvolá nepříjemné vzpomínky. Někdy zapomínám, jakým peklem jsi prošla.”

Gelině se stáhlo hrdlo. Pokud mu přizná, koho spatřila, je vše ztraceno. Nový život, který si s Connovou pomocí vybudovala na Taře, se chýlil ke konci. Proto raději mlčela a snažila se uchvátit každou vteřinu štěstí.

„Snad jsi nepřišla o hlas? Felčar tvrdil, že ti, kdo utrpí šok, mohou

přestat mluvit.”

„Tu radost ti neudělám.”

Podařilo se jí křečovitě usmát, ale Conn se rozchechtal na celé kolo.

„Co se mi stalo?”

„Omdlela jsi, děvče. Mernod tě při pádu zachytil a já tě odnesl do postele. Až doteď jsi byla v bezvědomí.”

„To je strašně ponižující! Ježíši! Snad mě neviděla Sheela?” Užasle pokýval hlavou. „A to je jediné, co tě zajímá?”

„Nimbus! Snad jsem toho chudáka nerozdrtila, když jsem padala? Mám ho totiž moc ráda.”

„Vyděsila jsi mě k smrti a ještě si ze mě děláš šprťouchlata? Mám sto chutí vytahat tě za uši.”

Conn nad ní zamával sevřenou pěstí, ale ona ji chytila a vtiskla na ni polibek. „Skutečně jsem tě vyděsila?”

Vytrhl se jí, jako by se dotkl žhavého železa.

„A nejsem sám. Jeden hystericky pobíhá po chodbě a dožaduje se vstupu. Půjdu ho uklidnit. Ty dneska zůstaneš v posteli.”

„To je potrestání?”

„Kvůli tvému zdraví. Moira ti později přinese jídlo.”

Udělala zklamaný obličej a on se na ni uličnicky ušklíbl. Jakmile se za ním zavřely dveře, vyskočila z postele a rozběhla se k oknu. Venku se

nepotloukala žádná zakuklená postava, ale Gelina se začínala bát samoty a vzpomínek. Zvažovala, že Conna poprosí, aby k ní pustil Nimbuse nebo Seana, ale nechtěla v něm probouzet podezření.

Nakonec, aby přemohla nudu a ukrátila čas, se pustila do vyšívání, které před časem zavřela do truhlice. Našla jehlu a soustředěně začala bodat do plátna.

Uběhlo odpoledne. Prsty měla rozpíchané do krve a vzor, který hodlala opravit, vypadal ještě hůř.

Ozvalo se tiché zaklepání. „Pojď dál, Moiro.” Ani se nepodívala a pokračovala ve vysilující práci. Teprve když nastalo ticho, zvedla hlavu. Zjistila, že hledí na bratra, a oči jí málem vylezly z důlků.

Byl vyšší, než si pamatovala. Černé vlasy, tmavé oči… Ty oči ji propalovaly až do morku kostí.

„Střeží tě jako oko v hlavě, princezno.”

„Co tím myslíš?” pípla.

Zastavil se až u ní a Gelina se instinktivně přikrčila.

„Nejsem duch, Lino,” oslovil ji důvěrně. „Přišel jsem, abych tě od něj odvedl.”

„Povídal, že jsi mrtvý.”

„Copak takhle vypadá mrtvola? Copak ten někdy mluvil pravdu?” Bratrova tvář se proměnila v ošklivou masku. „Našel jsem lidi, kteří jsou jako my, Lino. Lidi, kteří ho nenávidí a jsou připraveni zbavit Irsko jeho tyranie.”

Chvíli ho pátravě pozorovala. „A proč ti to trvalo tak dlouho?”

„Nejdřív jsem nevěděl, zda jsi naživu. Sám jsem byl dlouho na umření. Několikrát mě bodl a rány zhnisaly. Ti, co mě později našli, mě vypiplali z nejhoršího. Nemohl jsem pro tebe přijít dřív, dokud nenastala příznivá situace.”

„A ta nastala?”

Muž se rozesmál, ale nebyl to příjemný smích. „Ano! Nyní jsme mocní a brzy krále svrhneme z trůnu. Ten parchant bude litovat dne, kdy se narodil!”

Chtěl jí zastrčit pramínek vlasů za ucho, ale ona před ním couvala.

„No tak, holčičko! To jsem já, Rodney! Patříme k sobě.” Hovořil tiše, jako by ji laskal, a Gelině vytryskly slzy. Toužila bratra obejmout, ale něco jí v tom bránilo.

„Nemůžu jít s tebou.”

„Proč?” Muž se kabonil. „Přišel jsem tě zachránit. Ten ničema s tebou jistě nezachází v rukavičkách, ale já se postarám, abys na něj zapomněla. Uvidíš, že brzy bude zase dobře.”

Gelina se hořce zasmála. „Dal mi domov a rodinu.”

Zvenčí se ozval Moiřin zpěv. Kuchařka si při práci zpívala ukolébavku a Rodney se skřípavě rozesmál. „Musím jít. Sejdeme se za úsvitu, dole u vřesoviště. Drž se jižním směrem. Budu na tebe čekat.”

Gelině se sevřelo hrdlo, ale bratr byl pryč, než se stačila vzpamatovat. O něco později vtrhla do komnaty Moira s miskou vonící polévky. Dotkla se dívčina čela a pochybovačně zakroutila hlavou. „Nemáš horkost, děvenko? Co když ta mdloba nebyla náhodná? Požádám Connova felčara, aby tě zítra znovu prohlédl.”

Gelina se polévky ani nedotkla. Sedla si na postel a dlouho hleděla z okna. Komnatu zaplavily temné noční stíny, ale jí se nechtělo zapalovat svíčku. Tak proseděla celé hodiny, aniž byla schopná soustředit myšlenky. Rodney žije a Conn lhal.

O půlnoci se zvedla rozhodnutá Conna vyhledat. Vmete mu do tváře, že ji obelhal, a bude se dožadovat vysvětlení.

Uhladila si sukni a bosá se vydala k jeho komnatám. Dveře do ložnice byly pootevřené. Nakoukla dovnitř, ale postel byla netknutá. Jestli šel za Sheelou, potrvá hodiny, než se vrátí. Napadlo ji, že si na něj počká. Vyškrábala se na matraci, a jakmile ulehla, začala se jí klížit víčka. Schoulila se pod přikrývku a okamžitě usnula.

Conn ztěžka stoupal do schodů. Večer strávil v kruhu věrných, ale nijak se nebavil. Vnitřní hlas ho nabádal, že něco není v pořádku. Gelina nepatřila k afektovaným ženám, které omdlévají. Strach v jejích očích byl skutečný. Sice ho později škádlila, ale tím nezastřela, že ji něco sužuje. Musím zjistit, o co se jedná!

Dvakrát vykročil k její komnatě, ale pokaždé se vrátil. Zůstal sedět před plápolajícím, ohněm, ale ani ten mu neposkytl odpovědi na vtíravé otázky.

Byla hluboká noc a osazenstvo hradu spalo. V tichosti postál před jejími dveřmi, ale ticho mu připadalo ohlušující. Dívku něco vyděsilo a Conn se nedokázal zbavit pocitu, že i on je v ohrožení. Vrátil se do komnaty a otřásl se zimou. Zavřel okenice a proklel sluhu, který zapomněl zapálit oheň. Začal se svlékat, když vtom zaslechl, jak někdo vzdychá ze spánku. Podíval se na postel a usmál se. Pod přikrývkou se choulila žena. Po návratu z ciziny měl práce nad hlavu, aby vyhledával ženskou společnost, ale Sheela si dokázala prosadit svou.

Do postele vlezl v naději, že mu žena poskytne tolik potřebné teplo. Jemně ji obrátil a přitiskl se k poddajnému tělu. Na jeho chřípí zaútočila vůně santalového dřeva a Conn měl pocit, že dostal ránu palicí.

Přesto nedokázal odolat chtíči. Zatlačil ji do matrace a přisál se na její ústa. Zdravý rozum ho varoval, že by ji měl poslat pryč, ale ona ho objala kolem krku. Další pobízení nepotřeboval.

Smyslně šermoval s jejím jazykem, líbal ji na spánky, na tváře a na hrdlo. Hladil ji po celém těle a vychutnával si poddajnou měkkost. Vykasal jí sukni, a když nahmatal nahé stehno, zrychli se mu dech. Palčivé teplo, sálající z její kůže, ho probralo k vědomí.

Vyrazil z postele a v rychlosti si navlékl kalhoty.

„Co to, krucinál, vyvádíš?”

„Na to bych se měla zeptat já tebe.” Otřesená Gelina se téměř zalykala.

„Vlezla jsi mi do postele!”

Connovy oči svítily zuřivostí, ale bylo v nich ještě něco, čeho si dřív nevšimla - strach.

„Přišla jsem si s tebou promluvit a nejspíš jsem usnula.”

„A kdy ses mi hodlala představit? Před, anebo potom?”

„Tys moc dobře věděl, kdo jsem!” Conn si naléval medovinu. „Nevěděl.”

„Lžeš!”

„Myslel jsem, že jsi Sheela.”

„Lháři!”

Chvíli na ni podmračeně hleděl. S pohárem v ruce se usadil v nohách postele a Gelina se stáhla co nejdál od něj.

„Ty se zkrátka nedokážeš vyvarovat potíží.”

„O jakých potížích to mluvíš? Ty bys mi přece neublížil! Prostě jsem přišla, a když jsem zjistila, že tu nejsi, napadlo mě, že na tebe počkám. Ty… Tys věděl, koho máš v posteli… A není to poprvé, co mi lžeš.”

„Já to nevěděl,” prázdně zopakoval. „Beru si do postele ženy, ne děti.”

Gelina polkla slzy, protože Connova slova ji zabolela. „Zlobíš se hodně?”

„To si piš, že jsem vzteky bez sebe!” zahulákal na ni. „Málem jsem znásilnil nevlastní dceru!”

Divoce vrtěla hlavou, aby mu vyvrátila mylný názor. O znásilnění, podle jejího soudu, nemohla být řeč.

„Conne, prosím.”

„Drž raději jazyk za zuby, Gelino!” usadil ji, aniž ji nechal domluvit.

„Snažím se vymyslet, co si s tebou počít.”

Tentokrát na ni neřval, ale zato z něj čišela chladná rozhodnost. Ta ji děsila. Prohlížel si ji studeným pohledem, až zrudla a v rozpacích si přitáhla přikrývku pod bradu.

„Já to vidím tak, že je načase, aby ses usadila. Koncem týdne se provdáš za Seana Finna. Poskytnu vám dostatek peněz, abyste mohli odjet z Tary a někde se usadit.”

Gelina vyskočila z postele. „To mi nemůžeš udělat! Vždyť ho nemiluju!”

Snažila se ho uchopit za ruku, aby ho obměkčila, ale Conn ji rázně odmrštil. „Já můžu zatraceně dělat, co se mi zachce! Jsem tu pánem a vládnu celému Irsku!”

„Táhni k čertu!” zařvala na něj. „Nestojím o nabubřelé proslovy! Ty si šetři na veřejná shromáždění!”

„Okamžitě přestaň ječet!” vztekle ucedil. „Na to, abys mi dělala kázání, jsi ještě příliš mladá!”

Gelina mu složila výsměšnou poklonu. „S vaším prominutím, pane, ale dost mě štve, když mě někdo nutí do sňatku s nemilovaným mužem.”

„Sean na tebe nedá dopustit. Neznám ženskou, která by si nepřála za manžela vojáka mé družiny. Nakonec se uklidní každá, i ty. Až se kolem tebe začne batolit pár mrňat, nebudeš mít na vyvádění čas.”

„Myslíš? To teprve uvidíš, co dovedu, jestli mě budeš nutit do nesmyslného svazku!”

„Je nesmysl namlouvat si, že bych o tebe stál v posteli.”

Gelině vyletěla ruka, ale on ji v železném stisku chytil. „Varuju tě. Na to urychleně zapomeň.”

Oči mu potemněly a hrozba čišící z hlasu se nedala podceňovat.

„Jsi pokrytec!” zašeptala. „Odmítáš si přiznat, co ke mně cítíš.” Conn ji pustil. Došel ke dveřím, otevřel je a vyčkával.

Gelina potlačovala slzy. Přesto odcházela se vztyčenou hlavou. Za nic na světě by mu nedala najevo, jak se jí jeho slova dotkla a jak krutě trpí. Došla na konec chodby a rozplakala se. Ozvalo se bouchnutí dveří. Nechtěla, aby ji někdo přistihl, a tak se rychle rozběhla do malé zahrádky. Tam se přikrčila a s uslzenýma očima hleděla do okna komnaty, v níž se rozsvítilo světlo. Tu obývala Sheela. Vzápětí spatřila Conna. Vtrhl dovnitř, chytil ženu do náruče a v dravém polibku se přisál na její ústa. Sheela ho objala kolem krku a zřejmě padli na postel.

Gelina ucítila v nitru strašnou bolest. V zoufalství, jako by se snažila uchvátit to, co mělo být její, přerývaně vzlykla a zaťala nehty do hlíny. Chlad od země jí pronikal do celého těla, ale ona nevnímala a naříkala jako raněné zvíře. Když na východě měnila obloha barvu, bolest vystřídal oslepující vztek.

Jako stín proklouzla spící pevností a vnikla do Seanovy komnaty. Muž spal s otevřenými ústy. Věnovala mu tichou omluvu a zapátrala v jeho oblečení.

I tentokrát hořely v zbrojnici louče, v jejichž světle se ostří smrtonosných zbraní třpytila jako drahokamy. Odcházela s dlouhým mečem. Vrátila se do své komnaty, ze skrýše vytáhla balík mužského oblečení a v rychlosti se převlékla. Nakonec vzala ostrou dýku a tou si před zrcadlem uřezala dlouhé prameny vlasů. Ty padaly na zem jako vodopád. Přívěsek si pověsila na krk a zahalila se do pláště. S kapuci na hlavě vypadala jako bratr.

S mečem v ruce obezřetně vykročila na chodbu, ale cestu jí zastoupil muž, který se znenadání vynořil ze tmy. V temných očích nebylo po smíchu ani památky.

„Nenechá tě odejít.”

„Nebude mít na výběr, Nimbusi,” odtušila. „Právě jsem na odchodu.”

„Jsi větší blázen, než jsem si myslel.” Chtěl ji zadržet, ale vytrhla se mu.

„Já jsem blázen, on je blázen, všichni jsme tak trochu vyšinutí,” zasyčela, ale šaška neoklamala. Pochopil, že z dívky čiší zoufalství.

„Zůstaň tady, Gelino, a provdej se za mě. Vždyť víš, že tě miluju.”

„Bože, Nimbusi!” Gelině vytryskly slzy. „Taky tě mám ráda, ale ne tak jako žena muže. Nech mě odejít!”

Mužík si zamnul bradu. „Máš kde složit hlavu?” zeptal se po chvíli.

„Myslím, že ano.”

Mlčky na sebe hleděli a Gelina ho v návalu lítosti objala. Tentokrát ji odstrčil.

„Dej na sebe pozor a hlavně se pořádně ukryj. Půjde po tobě.”

„O tom pochybuju.” Hořce se zasmála. „Bude rád, že mě má z krku. S nalezenci bývají potíže.” Nimbus na protest zavrtěl hlavou, ale ji nepřesvědčil. „Musím jít. Svítá.”

Naposledy se na něj smutně podívala a s mečem ukrytým pod pláštěm vyrazila ke schodišti.

Nimbus za ní dlouho hleděl. Klesl k zemi a ukryl hlavu do dlaní.

Ve stájích panoval klid. Ani stájníci se ještě neprobudili. Gelina kráčela uličkou a zvažovala, jakého koně si vybere. Zastavila se před stáním Connova hřebce a ušklíbla se. Vyvedla Tichého bleska na nádvoří, jedním švihem se na něj vyhoupla a rozjela se k bráně. Ospalé stráže se na nic nevyptávaly. Vojáci byli na její vyjížďky zvyklí a ranní hodina je nijak nepřekvapila.

Svítalo, když pobídla koně do klusu.

*

Conn se probudil ve špatném rozpoložení. V ústech měl hořkou pachuť a žaludek se chvěl nevolností. Ani se nedivil, když si uvědomil, jak v noci vyváděl. Vtrhl k Sheele, pak se opil a výsledkem byla pořádná kocovina. Sheela ještě tiše oddechovala. Odstrčil ji a spustil bosé nohy na zem. Ucítil chlad a zaklel. V hlavě mu bušilo několik kovadlin, ale i přes úpornou bolest nezapomněl na hádku s Gelinou a ostrá slova, jež mezi nimi padla. Conna posedla utkvělá myšlenka. Musím ji najít!

Vrazil do její komnaty a zjistil, že je prázdná. V místnosti vládl nepořádek, jako by se přes ni přehnala vichřice. V posteli nikdo nespal. Zakopl o kartáč a rozbitý flakon s voňavkou. Pak si všiml chuchvalců rudých vlasů a rázem se mu přitížilo. Connovi třeštila hlava bolestí, ale přesto byl schopen uvažovat. Hrůzné podezření se začínalo měnit ve skutečnost.

V hlavní síni se potulovalo několik ospalých sloužících a v kuchyni bylo pusto. Rozběhl se do pracovny, ale i ta zela prázdnotou. Tupě hleděl na šachovnici a přejel mu mráz po zádech. Scházela figurka královny.

Jako šílenec se rozběhl do zbrojnice. Odemkl si vlastním klíčem a okamžitě mu bylo jasné, co se přihodilo. Ledovými prsty se dotkl prázdného místa na zdi a hlasitě zaklel. Další cíl představovala stáj. Proběhl uličkou a zastavil se před prázdným stáním. Sedlo, na němž bylo vyryto Connovo jméno, si nevzala.

„Odešla.”

Prudce se otočil a spatřil Nimbuse.

„Kde je?” zařval.

Šašek se podrbal ve vlasech. „Povídám ti, že odešla.”

Conn ho chytil za límec a zuřivě s ním zatřásl. „To vím i bez tebe! Kam šla?”

„Jen pokračuj! Na někom si musíš vylít zlost za to, co jsi napáchal.”

Conn zachroptěl a šaška pustil. Ten dopadl na všechny čtyři. „Cos jí provedl?”

„Právě že vůbec nic.” Conn se zkroušeně zasmál.

„Copak ti nedošlo, že tě ta holka miluje?”

„A co je na tom divného? Vždyť jsem její poručník.”

„Pane na nebi! Jsi slepý jako májové kotě, králi!” Šašek se přestával ovládat. „Povídám ti, že tě miluje! Milovala tě, ještě než jsi odjel do Říma!”

Rozčilený mužík odcházel a Conn měl pocit, že ho opouštějí veškeré síly. „Je ještě příliš mladá… Je to moje dcera…”

„Co má být? Nebyl bys první ani poslední, kdo se ožení s nevlastní dcerou,” přes rameno utrousil Nimbus.

„To je směšné! Je to ještě dítě.”

„Komu není rady, tomu není pomoci, zaslepený králi!”

„Nemáš tušení, kam mohla jít?” volal za ním Conn.

„Tys jediný, kdo ví, odkud ta dívka pochází.”

„Najdu ji, i kdybych měl převrátit celé Irsko!”

Conn vyrazil ze stáje a šašek za ním smutně hleděl. Nelíbilo se mu, co spatřil v mužových očích, ale kdo by si dovolil protivit se králi?

III. část

K čemu je ženě neopětovaná láska?

Nač věnovat přízeň proradnému muži?

Lepší Je přivonět si k růži.

neznámý autor 9. století

Slunce pomalu zapadalo za zelené pahorky, obloha hýřila pestrou škálou barev a luční kvítí opojně vonělo. Jezdec pobízející koně nevnímal okolní krásu. Kopyta, dunící jako válečné bubny, rozrývala travnaté drny, ale muž uháněl, jako by měl v patách samo peklo. Zoufalství, jež pociťoval na římské galéře, bylo nesrovnatelné s tím, co zažíval nyní. Jeho nervy byly napjaté k prasknutí.

V dálce se ozvalo vytí a Conn si opět představil vlka cenícího tesáky.

Vyjížděl každý den a často nocoval tam, kde se dalo. Vesničané si na jeho přítomnost zvykli a vítali ho mezi sebou. Mnohdy ho doprovázeli vojáci, ale většinou jezdíval sám. Lidé ho uctivě zdravili, nabízeli mu jídlo a střechu nad hlavou, ale nedokázali mu poskytnout to, po čem prahl: zprávy o Gelině. Ta zmizela beze stopy. Nejdřív si myslel, že se zbídačelá a hladová vrátí. Jenže uplynul týden, pak měsíc a on byl nucen připustit, že se zmýlil. Královští ozbrojenci každé léto opouštěli pevnost a rozbíjeli tábory v různých částech země. Jejich posláním bylo chránit venkovany a udržovat pořádek tam, kde docházelo ke sporům. Tentokrát obdrželi jediný rozkaz: Najít Gelinu. Netušili, zda dívka zmizela, či byla unesená. Nikdo se neodvážil vyptávat či pohlédnout do zmučených očí zarmouceného krále.

Pouze Nimbus, který už nedokázal druhé bavit tak jako dřív, věděl, jaké bezbřehé zoufalství a pocity provinění sužují jejich krále. Ten se po každé promarněné noci vyčerpaný zamykal v pracovně, kam nikomu nedovolil vstoupit. Šašek byl jediný, kdo se odvážil protivit se rozkazu. V družné mlčenlivosti posedávali před krbem a hleděli do ohně, dokud se žhavá polena nerozpadla na popel. Šašek se ho snažil rozptýlit, ale Conn na jeho vtípky nereagoval.

Letní čas byl na vyjížďky jako stvořený. Conn se za normálních okolností připojoval k vojákům, družil se s nimi a společně usedali u táborových ohňů. Tentokrát se léto proměnilo v noční můru. Dny se vlekly a noci se zdály nekonečné.

Tentokrát se Conn rozjel do údolí a tam, na malé pasece ukryté mezi vřesovištěm, se rozhodl, že si odpočine. Koni přehodil přes hlavu pytlík s obrokem a usadil se na zemi. Zakousl se do kousku studeného hovězího masa, ale bylo mu jedno, co jí.

Společnost nepotřeboval a samota mu naprosto vyhovovala. Hleděl na noční oblohu a uvažoval o hvězdách blikajících nad hlavou. Ty mu opět připomněly smaragdově zelené oči, které září víc než nejjasnější hvězda.

Znovu si připomněl Gelinina sladká ústa i krutá slova, jež na ni vychrlil. Z kapsy vytáhl kaštanově rudý pramen vlasů a zamnul ho mezi prsty. Měl pocit, že Gelina sedí vedle něj. On se jí dotýká, cítí její teplo a nevnímá noční chlad.

Conn ani v nejmenším nepochyboval, že dívka žije. „Kde jsi?” zachroptěl.

Vstal a zakřičel její jméno. Odpovědí mu byla ozvěna nesoucí se přes zelené planiny a pahorky. Vyhoupl se do sedla a napadlo ho, že už možná ztrácí rozum. Pobídl koně a hnal se zpátky k pevnosti. Vítr mu svištěl kolem uší a osušoval slzy stékající po tvářích.

Pevnost se zdála opuštěná. Vojáci se rozjeli po Irsku, honáci, starající se o dobytek na pastvinách, nocovali v chalupách, a ve velké síni nebylo ani živáčka. Dokonce i ohně vyhasly. Nastala teplá noc, ale v chodbách převzal vládu průvan.

Nimbus s Mernodem seděli na nádvoří. Šašek se povaloval na kupce sena a Mernodovi služebnictvo vyneslo ven jeho oblíbené křeslo. Muži na sebe ustaraně hleděli a vzdychali. Slunce před hodinou zapadlo. Ti dva čekali na Connův návrat, třebaže nebylo jisté, zda se na noc vrátí domů. Zaslechli dusot koňských kopyt a vyskočili. Ale nepřijel Conn, nýbrž Sean Finn.

„Je Conn zpátky?” bez dechu vyzvídal, jakmile projel branou a sesedl.

„Proč myslíš, že tu sedíme jako slepice na vejcích?” utrhl se na něj Nimbus.

„Mluv za sebe, šašku,” pokáral ho mudrc. „Nevím, kdo z nás dvou ustavičně kvoká jako slípka, která se chystá snášet.”

Nimbus na něj vyplázl jazyk a Seanovi došla trpělivost. „Hašteříte se jak malé děti a já zatím přináším důležitou zprávu.”

Nimbus zpozorněl. „Ty něco víš?”

Sean zvedl stéblo a začal jej žvýkat. „Vím, ale je na Connovi, jak se rozhodne.”

„Nemusíš čekat dlouho,” šeptem ho upozornil šašek a ukázal k bráně.

„My o vlku a král za dveřmi.”

Conn odváděl koně do stáje, ale z jeho vzezření bylo patrné, že se mu nechce mluvit.

Sean s Mernodem si vyměnili pohledy. „Conne!” zavolal mudrc. „Sean si žádá audienci. Má pro tebe něco důležitého.”

„Tys ji našel! Je mrtvá, vid?”

„Ne, Conne. Můžeme jít dovnitř?”

Nimbus se je chystal následovat, ale Mernod mu šťouchancem do žeber naznačil, že jeho přítomnost není žádoucí.

Conn zavedl Seana do pracovny. „Mluv! O co jde?”

Voják si odkašlal, ale do očí se králi nepodíval. „Na jihu se znovu rozpoutaly nepokoje. Dochází k loupežím a drancování.”

„To není žádná novinka.” Conn si zlostně odfrkl. „Eoghan Mogh se rozhodl protáhnout si kosti. Zima mu nesvědčí, zato léto je na rabování jako stvořené.”

Seanovi se nehovořilo lehce. „Vyrážejí za nocí, děsí venkovany a domáhají se výkupného.”

Connovi zacukal sval ve tváři. „Myslíš, že to nevím? Jsem stále ještě král, třebaže v posledních týdnech příliš nevládnu.”

Sean hleděl z okna. „Já netvrdím, že bys byl neinformovaný králi. Hlášení, která jsem obdržel z jižních provincií, naznačují, že za útoky nese zodpovědnost jedna tlupa. Lidé několikrát zahlédli člověka v dlouhém černém plášti a myslí si, že je to jejich vůdce.”

„Možná někdo z Eoghanových nohsledů. Jestli mi máš co říct, Seane, tak ven s tím. Hodlám padnout do postele.”

Voják se napřímil. „Je s nimi žena, králi.” Conn strnul.

„Lidé povídají, že je vysoká a bojuje jako chlap. Kolem hlavy jí svítí rudá záře a z jejího meče kape krev. Někdo tvrdí, že je mu povědomá, jiní ji považují za zplozence pekla. Začíná se z ní stávat živá legenda.”

„Kdy ji poprvé zahlédli?”

„Před dvěma nebo třemi týdny. Neobtěžoval bych tě planými povídačkami, ale vím, že ze zbrojnice zmizel meč.”

„Udělal jsi dobře.” Conn se schoulil a roztřásl se jako v horečce. „Zašlo to příliš daleko…”

Sean nevěděl, jak se zachovat. „Třeba se pletu, králi, třeba jsou to jen babské tlachy…”

Conn se k vojákovi otočil a ten zmateně ustoupil. Králi stékaly po tvářích slzy. Sean překotně uvažoval, jak krále potěšit, ale ten nabral dech a zničehonic se rozesmál šíleným smíchem.

Sean ustupoval a šmátral po klice.

Když Mernod s Nimbusem, kteří vyčkávali za dveřmi, zaslechli smích, zježily se jim vlasy.

Dveře se náhle otevřely a oni, jeden přes druhého, vpadli do komnaty. Mernod se uraženě zvedl a ve snaze o zachování důstojnosti se začal oprašovat.

Conn se z plného hrdla rozesmál a po předešlé hysterii nebylo ani památky. „Naše malá se nám vybarvila. Konečně víme, na čem jsme. Vstupte, pánové, a račte se usadit. Zahajuji první válečnou poradu. Začíná válka a my se musíme dobře připravit.”

Gelina ležela ve stodole na seně a bolel ji každý sval, každičká kůstka v těle. Chystala se převrátit na bok, ale při sebemenším pohybu bolestí sténala. Tak alespoň hlubokými doušky nasávala vůni posečené trávy. Tělesné vyčerpání mělo své klady. Nemusela na nic myslet a spánek, do něhož upadala, byl bezesný. Odpolední slunce, pronikající škvírou ve zdi, ji zašimralo pod nosem. Až se večer probudím, bude po bolesti, pomyslela si.

Tělo přestane bolet, ale duše se bude zmítat v krutých mukách.

Eoghan Mogh si prohlížel čistě upravené nehty. „Tvá sestra není příliš

šťastná.”

„Proč by nebyla?” podrážděně se otázal Rodney a zakousl se do jablka.

„Jsme zase spolu. To je jediné, na čem jí záleží.”

„Já to vidím trochu jinak. Tobě na tom záleží. V tom je značný rozdíl, chlapče.”

„Ten parchant ji musel oblouznit.” Rodney usilovně žvýkal. „Ale sestra si svou práci zastane, to nemůžeš popřít.”

„O jejích schopnostech si netroufám pochybovat. Sám bych si rozmyslel pustit se s ní do křížku.”

„Tak vidíš. Nemluvil jsem do větru, když jsem povídal, že pro nás bude

přínosem.” Rodney se ušklíbl. „Vycvičil jsem ji dobře.”

„O tom nehovořím. Jen mám pocit, že se to děvče souží.” Eoghan zamyšleně hleděl do ohně. „Promluv s ní a snaž se ji nějak povzbudit.”

„Jako malá se pokaždé smála každému kousku, který jsem jí předvedl.” Rodney se při vzpomínce na dětství zasnil. „Možná jsme to drobet přehnali. Týden tvrdého výcviku a dva týdny nájezdů by udolaly i vola. Měl jsi ji vidět na Taře! Hotová dáma!”

Ale Eoghana citové výlevy nezajímaly. „Chci, abys ji dokonale zpracoval. Brzy vyrazíme na sever a ona je naším hlavním trumfem. Poslouží nám, abychom se mu dostali pod kůži. Bude to pro ni tvrdé, myslím psychicky, a proto musí být po všech stránkách důkladně připravená.“

„Měsíc je krátká doba,” žehral Rodney.

„Pro mě až příliš dlouhá.”

Rodney odhodil ohryzek a hotovil se k odchodu. „Udělám, co je v mých silách.”

Vydal se ke stodole, v níž Gelina spala, a během chůze si hvízdal.

Jenže stodola byla prázdná a na seně vytlačeno místo. Chvíli uvažoval a pak se vydal k malému jezírku ukrytému v nedalekém lese. Jezírko napájel horský pramen a Gelina se v jeho vodách často koupala.

Našel ji na břehu. Nohavice měla vyhrnuté ke kolenům a máčela si nohy ve vodě. Vypadala zamyšleně a on ji několik vteřin pozoroval.

„Tahle idylka mi připomíná chvíle, které jsme spolu trávili, když jsme ještě žili v jeskyni.”

Usadil se vedle ní, ale ona se na něj nepodívala. „Nutil jsi mě jíst rybí

oči,” suše poznamenala. „Prý dodávají sílu.”

Rodney se nejistě ošil. „Jsem moc rád, že jsi tu se mnou.”

Od onoho rána, kdy se setkali, šetřila projevy náklonnosti, ale nyní se nepatrně usmála. „A já jsem zase ráda, že jsi naživu.”

„Myslela sis, že jsem mrtvý.”

„Řekli mi to.”

„Nepochybně Conn.”

Zachvěla se a kamínek, který žmoulala v ruce, hodila do vody. Ten udělal na vodní hladině kolo.

„Nechal rozhlásit, že tomu, kdo tě přivede na Taru, vyplatí odměnu - tisíc zlaťáků.” Když neodpovídala, pokračoval: „Zvěsti se po Irsku šíří rychlostí větru. Někdo tvrdí, že tě chce proto, že mu na tobě záleží; jiní říkají, žes mu něco ukradla a on to chce získat zpátky. Pak jsou tací, kteří prohlašují, že tě chce zabít.”

„Lidé toho namluví… Nejvíc ti, kdo nemají co říct.” Rodney vzdychl. „Včera se odmlčeli i ti největší žvanilové.”

„Proč?”

„Zvýšil odměnu.”

„A co má být?”

„Pět tisíc zlaťáků, mrtvá nebo živá.”

Gelina náhle viděla mžitky před očima. Podívala se na Rodneyho, ale mužův temný pohled byl neproniknutelný. „Proč mi to povídáš?”

„Měla bys to vědět, princezno. Musíme ho zabít dřív, než on zabije tebe. Jakmile Eoghan Mogh usedne na trůn, stanou se z nás boháči a lidé nám budou poklonkovat. Jménu Monaghanových se dostane zasloužené cti.” Mluvil rychle, jako by se obával, že ho sestra přeruší. „Buď tak, či tak…”

„Živí nebo mrtví?” ledově opáčila. Podal jí ruku, aby jí pomohl na nohy.

„K čertu s ním!” Chytila meč a začala švihat do houští.

Rodney se snažil držet za ní, aby ho nezasáhlo ostří. Zarazil ji v okamžiku, kdy jednou ranou rozštípla sotva vzrostlou lípu.

„Krucinál, Gelino! Tohle není válečná sekyra!”

Chytil ji za zápěstí a donutil pustit zbraň z ruky. Objal sestru a držel tak dlouho, dokud záchvat vzteku nepominul. Vyčerpaně se k němu přitiskla a rozplakala se. Hladil ji po vlasech a broukal písničku, kterou si oba pamatovali z dětství. Tu jim kdysi zpívala matka, která měla krásný melodický hlas.

„Rodney?”

„Ano?”

Gelina si mnula oči. „Víš, že jsi mizerný pěvec?” Políbil ji na spánek. „Vřelé díky za upřímnost.”

Pozdě odpoledne seděl na hradbách a sledoval, jak sestra na nedaleké louce prohání obrovského hřebce a procvičuje se v zacházení s mečem. Švihala do vzduchu, útočila a posílala neviditelného nepřítele na smrt.

Uslyšel za sebou smích a spatřil Eoghana.

„Správná holka, ta tvoje sestřička. Podařilo se ti ji trochu rozveselit?”

„Udělal jsem něco lepšího,” bez úsměvu odpověděl Rodney.

„A co?”

„Dopálil jsem ji.”

Oba mlčky sledovali dívku, v jejíž tváři vězel krvelačný výraz i jejíž válečný pokřik vyvolával v Eoghanovi nepříjemné pocity.

*

Válečný křik od jisté doby slýchali vesničané až příliš často.

Gelina, zahalená od hlavy k patě, vyrážela s vojáky do útoku. S mečem v ruce a černým vlajícím pláštěm se podobala strašidelnému zjevení, před nímž se lidé třásli strachy. Při nájezdech ji mnohdy doprovázela i stovka mužů. Vtrhli do vesnice, a pokud jim obyvatelé neslíbili podporu pro Eoghana Mogha či se nevyplatili tučným výkupným, byli povražděni. Jen málokdo věděl, že vůdcem bandy je žena. Gelina se však na zabíjení nepodílela.

Po návratu domů bujaře oslavovali, připíjeli si a plánovali další nájezd.

Teď už nebyla síla, která by je zastavila.

Gelina žila jako ve snu, jenž nemá konce. Zlato teklo proudem a její duši zachvátila hamižnost. Chtěla víc a víc a nemohla se nabažit zlověstného lesku.

Jednu teplou noc čekala před bílým domkem na vojáka, který loupil uvnitř. Bylo jí horko a cítila, jak jí pod těžkým pláštěm stékají potůčky potu.

Najednou měla pocit, že za ní někdo stojí, a rychle obrátila koně.

Spatřila vojáka s mečem v ruce. Stačil jediný pohled na vojenské lemování, aby poznala, koho má před sebou.

Ze srdce si přála, aby muž zmizel jako pára na hrncem. Vytáhla meč a divoce jím zamávala nad hlavou v naději, že vojáka zastraší. Ten se ani nepohnul.

„Nech toho naparování a koukej bojovat, zbabělce!” zakřičel na ni.

Seskočila na zem a zaujala bojové postavení. Voják zaútočil. Zařinčelo ostří, ale ona výpad hravě odrazila.

Chlap, který raboval v domě, stál už venku a spokojeně přihlížel souboji.

Voják byl zdatný protivník, ale na ni nestačil. Po jeho nezdařeném výpadu se k němu střelhbitě přitočila a udeřila ho do zápěstí.

Meč vyletěl do vzduchu, muž se chytil za ruku a s bolestným zachrčením klesl k zemi.

Pro ni souboj skončil. Chystala se nasednout a odjet, ale nebylo jí to dopřáno.

„Bacha!” zasyčel chlap s lupem.

Rychle se otočila a voják, jehož odzbrojila, naběhl na ostří jejího meče. Dýka, jež svíral, zvonivě dopadla na kámen. Gelina v hrůze přihlížela, jak se mu z úst hrne krev, ale její společník se rozchechtal. „Skvělá práce, brachu.”

Plácl ji po zádech a hrnul se k dalšímu domku. Gelina k mrtvému poklekla, a aniž tušila, co dělá, nahmatala pod halenou kožený opasek.

„Bože! Další MacRuairc!”

Seděla v chatrči na špinavé zemi a objímala kolena. Do rozednění zbývala necelá hodina a noční stíny byly temné a děsivé. S nočním spánkem měla Gelina od jisté doby značné problémy. Protože se za nocí připojovala k tlupě, naučila se spát během dne.

Vrzly dveře. Eoghan Mogh s lahví v ruce se musel přikrčit, aby prošel nízkými dvířky. „Nechceš si přihnout? Poslal jsem Rodneyho pro kus masa. Jsem hladový jako vlk.” Bystře si ji prohlédl. „Copak, děvče?”

Zvedla k němu oči, ale nezdálo se, že vnímá. „Dnes v noci jsem zabila jednoho z králových ozbrojenců.”

Než Eoghan stihl zareagovat, vtrhl do chatrče Rodney. „Já o tom slyšel, Lino! Víš, že je z tebe hrdina? Martin to viděl a teď každému vypráví, jaký je ten kluk skvělý šermíř. Na to si připijeme!”

Naplnil tři poháry, ale Gelina s Eoghanem nejevili zájem.

„Co se děje?” vybafl na ně. „Tváříte se jako na pohřbu!”

„Gelina je trochu nesvá.”

„Ale, holčičko!” Rodney před ní padl na kolena. „Měla bys být pyšná! Sprovodila jsi ze světa dalšího prevíta. Nelam si s tím hlavu. Udělala jsi, co jsi musela.”

Gelina bratra odstrčila. „Skutečně?” chladně ucedila.

„Bylo to nevyhnutelné,” přidal se Eoghan. Děvče se mu zamlouvalo, ale nelíbil se mu smutek v očích. „Jakmile dorazí Kastilci, vrhneme se na Taru a obklíčíme ji.”

„O čem to mluvíš?”

Rodney se zašklebil. „Eoghanova manželka Beara, kterou náš přítel ukrývá kdesi v divočině, je černovlasá krasavice z Kastilie. Její otec Heber Mor je tam čistě náhodou králem a slíbil nám posily čítající pět tisíc vojáků. Ti by měli dorazit během měsíce.” Rodney poplácal Eoghana po zádech.

„Zatraceně chytrý tah, příteli!”

„Já na tom nevidím nic chytrého. Cizí vojska nám nikdy nepřinesla nic dobrého.”

Rodney zvážněl. „A jak jinak hodláš pomstít naše rodiče? To Conn je odpovědný za jejich smrt! Kdo zlomil našemu šaškovi vaz? Kdo ti namluvil, že jsem mrtvý?”

Gelina zavřela oči, ale Rodney ji surovým trhnutím přiměl, aby se na

něj podívala. „Koukej se probrat, sestřičko! Na plané úvahy není čas!”

Eoghan ji chtěl poplácat po zádech, aby ji uklidnil, ale ona se oběma vyškubla. „Nesahejte na mě! Nejsem malá holka a nikomu nedovolím, aby mi mazal med kolem pusy! Ty, Rodney, nejsi o nic lepší než on!”

Vyrazila do tmy. Rodney se chtěl za ní rozběhnout, ale Eoghan ho zadržel. „Nech ji být. Potřebuje čas.”

Vojáci rozbili tábor, zapálili ohně a nyní se hřáli v jejich teple. Gelina se držela v bezpečné vzdálenosti, aby si jí nevšimli. Cloumal s ní takový vztek, až hrozilo, že se zlostí zalkne. Eoghanovi lidé, na rozdíl od Connových ozbrojenců, nebyli podle jejího názoru na úrovni. Na čistotu si rozhodně nepotrpěli a štiplavý puch, vycházející z nemytých těl, ji odpuzoval.

„Dneska v noci jsme si řádně užili, co ty na to, Martine?” promluvil hrozivě vypadající hromotluk s dlouhými mastnými vlasy. „Nemůžu si stěžovat. V jednom domku jsem narazil na holčinu, která byla ochotná si to se mnou rozdat.”

Gelina si znechuceně odplivla. Byl to voják, který přihlížel souboji. Muži se drsně rozchechtali.

„Ty jsi zkrátka šťastlivec, Martine! Dámám se asi líbí ty tvoje pěkné zoubky.”

Martin se zašklebil a ukázal bezzubý úsměv. „Té malé se spíš líbil můj jazyk. Já ženské do ničeho nenutím, ale tady šlo o obchod. Nabídl jsem jí pár zlaťáků a ona mi projevila vděčnost.”

Vojáci pochvalně zahučeli.

Gelina strhla plášť a hodila ho na zem. „Parchanti!” vydechla, aniž si uvědomila, že se připravila o ochranu.

„Ale, ale! Copak to tady máme!” Muži na ni udiveně hleděli a ona křečovitě stiskla jílec meče. „Není divu, že se pořád drží s Monaghanem nebo Moghem. Vždyť je to ženská!” ozval se hromotluk.

Muži začali pomalu vstávat. „Kdyby neměla oškubané vlasy, dalo by se

říct, že je to docela pěkná kůstka.”

„Ženská jako ženská! Jakýpak strachy!”

Jeden chlap k ní s chlípným úsměvem vykročil a Gelina zamávala mečem. „Ještě krok, a rozpářu tě jako prase!”

Chlap znejistěl a ten, jemuž říkali Martin, pokýval hlavou. „Ona nežertuje, kamaráde. Zabila králova člověka.”

„To snad nemyslíš vážně! Tahle holka že by skolila Connova válečníka?”

Martin hleděl do ohně. „Já to viděl na vlastní oči.”

Voják nevěřícně civěl z jednoho na druhého. Ostří se v záři plamenů zlověstně zalesklo a Gelina vyčkávala.

„Mezi mužstvem nestrpím žádné šarvátky!” zaburácel za nimi Eoghan.

„Jak chcete dobít Irsko, když se ani mezi sebou nedokážete sjednotit?”

Rodney se ze tmy vynořil s mečem v ruce. „Ten, kdo si ještě jednou troufne ohrozit mou sestru, je synem smrti!” výhružně zavrčel.

Gelina rázně zasunula meč do pochvy. „Umím se o sebe postarat, bráško.”

Eoghan na ni chvíli hleděl a najednou se rozesmál nakažlivým smíchem. Ten člověk Gelině někoho připomínal, ale nedokázala si vzpomenout. Uchopil ji kolem ramen a přitiskl k sobě. „Gelina Monaghanová je jednou z nás a bude s ní nakládáno se vší úctou! Je to odvážná dívka a pomůže nám vypudit tyrana z Irska!”

Gelina se podívala do mužových temně modrých očích. „Smrt tyranovi!” zakřičela.

Vojáci si vyměnili pohledy a vytáhli meče. Rodney, jehož nenávist ke Connovi byla stravující, se k nim připojil. Jejich křik se nesl temnou nocí, přes kopce a vřesoviště. „Smrt Connovi!”

*

Kastilci se u irského pobřeží vylodili o týden později. Pět tisíc válečníků slibovaných Heberem Morem se smrsklo na pouhé dvě tisícovky. Eoghan je přivítal bez výčitek a jednotky okamžitě vyrazily na sever. Tmavoocí

cizinci drancovali, rabovali vesnice a s nikým neměli slitování. Conn, jak Eoghan předvídal, vyslal značný počet ozbrojenců, aby řádění zarazili.

V Eoghanových vojenských táborech docházelo ke zmatkům, protože lidé se zpočátku tmavých Kastilců báli. V táborech se objevily i ženy, které táhly s vojskem v naději na lepší živobytí. Gelina trávila dny s Rodneym a Eoghanem. Skláněli se nad pergameny, promýšleli strategii a dohadovali se o dalším postupu. Ujala se funkce písaře a úhledným písmem zapisovala vše, co bylo na válečných poradách dojednáno.

Jednoho horkého dne seděla ve stanu, plně zabraná v neradostných myšlenkách. Do odjezdu na Taru zbýval pouhý týden. Vzduch byl téměř nedýchatelný. Z husího brku jí na kalhoty kapal inkoust, ale ona nevnímala.

„Holá, Monaghanová! Něco pro tebe mám!”

Všimla si, že se ušpinila, a zaklela. „Promiň, Martine. To není na tebe.” Bezzubého vojáka, který vystoupil na její obranu, si docela oblíbila.

Nebyl to takový ukrutník, za jakého ho zpočátku považovala.

„Tohle tu pro tebe nechal nějaký člověk. Měl nějak naspěch. Povídal, abych ti to předal osobně.”

Martin jí podával kožený váček stažený šňůrkou.

„Jaký člověk? Jak vypadal?”

Chvíli zápolila se zdrhovadlem. Do klína se jí vysypala tři malá zlatá jablka.

Muž krčil rameny. „Jako skřet, mrňous, kterej nedosáhne ani do

třmenů. Víš, že místo na koni rajtoval na oslu?”

„Ty si snad sedíš na uších! Copak neslyšíš, co ti povídám?” Gelina chytila Rodneyho za rukáv a divoce s ním zatřásla.

„Já jen vidím, že jsi hysterická a je načase s tím přestat.” Rodney se jí vytrhl. „Koukej se vzpamatovat, Lino, a přestaň na mě ječet.”

Gelina si znechuceně odfrkla, ale nezdálo se, že by ji bratrova slova uklidnila. „Conn ví, kde jsem, Rodney. Jde po mně.”

„Trochu sis to popletla, holčičko. To ty jdeš po něm! Conn má především spadeno na Eoghana Mogha.” Rodney se usadil v křesle a nohy si dal na stůl. „Tebe už nejspíš pustil z hlavy.”

Gelina si neklidně mnula ruce. „Bojím se, že se šeredně mýlíš, Rodney. Jistě, Eoghan je jeho odvěký nepřítel, ale já ho zradila. Jednou mi řekl, že mě zabije, jestli se dopustím zrady. On drží slovo.”

Rodney pohrdavě našpulil ústa. „Boží prostoto! A ty té báchorce

věříš?”

„Jestli mě najde, je po mně. Musíš mi pomoci!”

Gelina vypadala v neforemných kalhotách křehce a zranitelně. Rodney se zvedl a dovedl ji ke křeslu, kde před ní poklekl.

„Ty a ten šašek jste byli přátelé, nemám pravdu? To podle mého soudu znamená, že ti nic zlého nehrozí. Rozhlédni se kolem sebe, princezno. Jsme ve dne v noci obklopeni vojáky. I kdyby Conn šel čirou náhodou po tobě, jak si namlouváš, neumím si představit, jak by to provedl.”

„Zase špatně! Conn si najde způsob, jak se mi dostat na kobylku, a Nimbus ho nikdy nezradí.”

„Ten skrček?” Bratr se netajil znechucením. „I jeho oddanost má své hranice. Mám pocit, že ho přeceňuješ.”

„A ty zase podceňuješ Conna.” Gelina si v bolestném gestu sevřela spánky. „Jaký byl náš otec, Rodney?”

„Co tě to zase posedlo? Rory Monaghan byl dobrý muž, chrabrý válečník, který bojoval za Conna v mnoha bitvách. Copak si nevzpomínáš na příběhy, které nám vyprávěl?” Rodney na ni vrhl nejistý pohled a nalil si pivo.

„Víš jistě, že byl takový dobrák, jak mi ho líčíš?”

Bratr bouchl keramickým džbánkem o stůl tak prudce, až ho rozbil.

„Jistěže to vím! Moc rád bych slyšel, co ti ten parchant namluvil! Věříš jemu, nebo vlastnímu bratrovi?”

„Krvácíš,” klidně ho upozornila.

Rodney se podíval na ruku. Střepina rozřízla dlaň a Gelina mu zranění obvázala kouskem plátna. On ji pohladil po vlasech.

„Nedovolím mu, aby ti ublížil, Lino. Na to se můžeš spolehnout.” Hleděla mu do očí, až odvrátil zrak. „Doufám, že to myslíš vážně,

protože jinak je se mnou amen.”

„Neboj, o slunovratu se na něj vrhneme a ty budeš mít po starostech.”

Stáli na kopci a hleděli do údolí. V mihotavém světle zapálených loučí se hradní pevnost podobala temnému přízraku z bájí. Brány byly otevřené dokořán a v každém okně hořela svíce.

Gelina seděla na Connově hřebci. Když se před ní vynořily důvěrně známé obrysy hradních zdí, měla co dělat, aby se nerozbrečela. Ve snaze najít útěchu či rozřešení zvedla oči k temnému nebi a tiše se pomodlila. Nyní hleděla na pevnost a zatínala zuby. Vanul příjemný větřík, který cuchal vlasy a chladil rozpálené tváře. Připomněla si jinou teplou letní noc; smyslné doteky, lačná ústa a žhavý polibek, jímž si Conn podmanil její srdce, a zachvátil ji smutek. Vytáhla zlaté jablko, vyhodila jej do vzduchu a obratně chytila. Rodney měl sto chutí ji pokárat za dětinskost, ale pochopil, že se sestra potřebuje uklidnit.

Tichý blesk neklidně zařehtal. Přitáhla mu uzdu a stiskla jílec meče. Vyměnila si chmurný pohled s bratrem a vyrazila kupředu. V patách ji následovali tři muži v černých pláštích vlajících jako křídla obrovských černých ptáků.

V nedalekém lese čekaly dvě tisícovky vojáků na smluvené znamení k útoku.

Před branou zpomalili a obezřetně vjeli na nádvoří. Gelina vycítila, že se Rodney drží zpátky. Pevnost znala jako své boty a bratr jí ponechával vůdčí roli. Rozhlížel se po opuštěném nádvoří a Gelina ho popohnala, aby se neloudal.

Tiše sesedli a Gelina dvěma mužům naznačila, jakým směrem se mají vydat. Jakmile zmizeli, chytila bratra za ruku a vlekla ho k nízkým dveřím ukrytým za popínavým břečťanem. Jimi vešli do úzké temné chodby, na jejímž konci zahlédli pruh světla. Přitiskli se ke zdi a obezřetně se plížili kupředu. Dveře zbrojnice byly pootevřené, a to ji zaskočilo. Odmítala uvěřit, že by je Conn nebo Sean zapomněli zamknout. Rodneymu se sestřina váhavost nezamlouvala. Lehce do ní dloubl, aby ji popohnal.

Při pohledu, který se jim ve zbrojnici naskytl, Gelině ztuhla krev v žilách. Velký prostor osvětlený zapálenými loučemi zel prázdnotou. Všechny zbraně byly pryč.

„Je to past!” sykla.

Rodney na ni valil oči, ale ona ho drapla za rukáv a strkala ven.

„Utíkej!”

Střemhlav se hnali úzkou chodbou zpátky, aby na konci zjistili, že dveře, jimiž vstoupili, jsou zvenčí zatarasené. Vší silou se do nich opřeli, ale dveře se ani nepohnuly.

Gelina se strachy rozklepala. „Měla jsem to tušit, Rodney!” vychrlila na bratra. „Je tu ticho jako v márnici! Žádná hudba, žádný smích, jen to zatracené světlo! Najdeme vojáky a co nejdřív zmizíme!”

Rodney byl očividně v šoku. Nevydal ani hlásku a poslušně ji následoval. S meči v rukou běželi bludištěm chodeb, co jim nohy stačily. Nedostávalo se jim dechu, ale neodvážili se zpomalit.

Ve velké síni plápolalo nejmíň tisíc zapálených svící. Z dáli se nesly neklamné zvuky bojů, které každou vteřinu sílily. Výkřiky, třesk zbraní a dusot kopyt… Rodney stál vedle ní jako zkamenělý.

„Tímhle směrem! Běž, Rodney! Najdi ty dva a sejdeme se u koní!”

Bratr beze slova poslechl a zmizel. Gelina osaměla. Rozhlédla se po síni a zimomřivě se otřásla. Ozvěna venkovního boje ji děsila, protože připomínala nedávné konflikty. Náhle zaslechla kroky, a to ji probralo. Vyběhla ze síně a v rychlosti našla panel zakrývající tajný vchod. Zatlačila a panel povolil. S ulehčením sundala ze zdi zapálenou louči a vběhla do tunelu. Jediné, co jí dodávalo tolik potřebnou jistotu, byl ostrý meč.

Vzduch byl uvnitř téměř nedýchatelný a čpěl zatuchlostí. Domnívala se, že je už téměř na konci, když vtom ji smetla mocná síla a přirazila ke zdi. Gelině se zatmělo před očima. Na krku cítila hrot meče, a když se odvážila podívat na útočníka, hrůzou se jí podlomila kolena. Nad ní se tyčil Conn a propaloval ji nenávistným pohledem.

„Konečně jsem tě našel, ztracená krásko!” Předl hedvábným hlasem, ale Gelina měla pocit, že jí věší na krk sametovou oprátku.

Pokusila se vymanit, ale on na ni plnou vahou nalehl.

„Copak? Ztratila jsi kuráž, holčičko? Anebo nervy?”

Náhle od ní odskočil a zamával mečem. „Do střehu, Gelino! Nemohu se dočkat, až s tebou zkřížím zbraň! Doneslo se mi, že ses činila. Prý v rovném souboji předčíš všechny Eoghanovy muže.”

Meč opět zasvištěl, ale Gelina se neodvažovala promluvit. Pochopila, že mlčení je její jedinou zbraní.

Connova ústa se zkřivila v krutém úsměvu. „Chceš, abych tě zabil jako prašivého psa? Snad z tebe nevyprchal bojový duch?”

Rozmáchl se a jí se podařilo výpad odrazit. Bujaře se rozesmál a jeho smích se v děsivé ozvěně nesl celou chodbou. „Bráníš se, ale zbraň nezvedneš. Jsi větší blázen, Gelino Monaghanová, než jsem si myslel.”

Conn si pohrával s mečem. „Na co čekáš? Zaútoč! Ukaž mi, ve jménu Monaghanových, jaká jsi válečnice!”

Opět se k ní přitiskl a ona jako hypnotizovaná hleděla do safírově modrých očí. „Buď to uděláš ty, nebo já.”

Gelina se třásla jako v horečce. S prosbou v očích přitiskla špičku meče na mužovu hruď, ale místo tolik milovaného úsměvu spatřila pohrdavý škleb. Ruka jí klesla a Conn se ryčně zasmál. Vzápětí znovu ucítila hrot jeho meče na hrdle. „Vzdej se!” poručil jí.

Polkla a zbraň váhavě pustila na zem. Teď přijde to nejhorší, napadlo ji, ale Conn se zachrčením padl na kolena. Z ramene mu trčela špička meče. Na královské tunice se rozlévala krev. Gelina užasla. Zvedla hlavu a zjistila, že hledí do bratrových temných očí, který meč chladně vytáhl.

„Tvůj čas vypršel, Conne.” Rodney se rozmáchl, ale Gelina se mu postavila do cesty. Conn na ni hleděl očima plnýma bolesti. O slitování neprosil.

„Ne!”

„Už zase vyvádíš?” vztekal se Rodney. „Copak jsi přišla o rozum?”

Gelina nastražila uši. Chodbou se rozlehl křik a dusot vojenských bagančat.

„Uhni mi z cesty! Vyřídím ho!” zařval na ni.

„Řekla jsem ne!”

Conna zaštítila tělem a ukázala do chodby. „Musíme zmizet! Jinak se odsud nedostaneme živí!” zakřičela.

„Tohle je naše poslední příležitost, Lino!”

Rodney sice řečnil, ale už mizel v chodbě. Chystala se za ním rozběhnout, ale Connův pohled byl výmluvný. Pustila meč a poklekla. Z tuniky utrhla kus látky a obvázala mu krvácející ránu. Očím, potemnělým nenávistí, se vyhýbala. Byly černé jako noc.

„Co to děláš, Gelino?” Bratr na ni divoce mával z ohybu chodby.

Začala se zvedat, ale Conn ji překvapivou silou strhl k sobě a brutálně sevřel. Na hrdle ucítila špičku jeho dýky.

Rodney sprostě zaklel, ale Gelina toho nedbala. Odstrčila hrot dýky a se zavřenýma očima se ke zraněnému přivinula. Krev prýštící z rány jí špinila oblečení. Napětí, které ji po mnoho týdnů svíralo jako železná obruč, povolilo, a v duši se rozhostil podivný klid.

„Běž, zachraň si život, Rodney.”

Na bratrově tváři se zračil bezmocný vztek. „Nemůžu tě opustit!”

„Klidně jdi,” zašeptala. „On mi neublíží.”

Rodney se vytratil a ona naslouchala mužovu teplému dechu.

„Na to bych nespoléhal, sladká krasavice,” zasyčel jí do ucha. Ucítila tupý úder do hlavy a propadla se do bezedné tmy.

IV. část

Život kvasí jako zpěněné moře, uteč, jak nejdál můžeš, sic tě čeká věčné hoře.

neznámý autor 7. století

Chlad drsné země jí všemi póry pronikal do těla. Mozek prozatím odmítal fungovat, ale přesto ji udivovalo, že ještě žije. Zvedla hlavu a opatrně s ní zatřepala. Teprve potom se odvážila otevřít oči. Chtěla se protáhnout, ale to se jí nezdařilo.

Nad ní stál rozkročený Conn oblečený v hnědozelené válečnické tunice, jakou nosívali jeho ozbrojenci. Vysoké kožené boty mu sahaly ke kolenům a tuniku stahoval široký pás. Neměl meč, pouze na stehně přivázané pouzdro s dýkou. Hleděl na ni pohledem, při němž se jí strachy sevřel žaludek.

„Co tvé zranění?” odvážila se zeptat šeptem.

„Bratr není zdatný šermíř, ani když vpadne druhému do zad,” úsečně odpověděl.

„Tolik prolité krve,” zašeptala.

„Ještě štěstí, že byla po ruce moje milující dcerunka, aby zastavila krvácení,” potměšile odtušil.

Gelina se užasle rozhlédla. Před ní se nacházela zvětralá kamenná zeď s mnoha puklinami a skalními výběžky.

„Co je to za místo?”

„Zatraceně krátká paměť.” Conn se pohrdavě ušklíbl a ukázal ke stropu. „Odtud jsi přece vylezla jako červ. Tady jsi doma, lásko.”

Kousla se do rtu, aby potlačila ostrou odpověď, a on mladou ženu zvolna obešel. „Jsme v jeskyni, drahoušku.”

„Čekala jsem, že mě uvrhneš do kobky.”

„Mrzí mě, že jsem nesplnil očekávání.”

„S tebou jeden neví, na čem je,” zamumlala. „Proč zrovna v jeskyni?”

„Protože si nepřeju, aby se mezi nás někdo pletl.” Conn našpulil ústa.

„Nimbus mi tě našel a teď si myslí, že má právo strkat nos do cizích záležitostí. Pořád se zaobírá klamnou iluzí, že nejsi tak úplně zkažená a z toho tvého prohnilého srdce se dá vykřesat jiskřička dobroty.”

„A co tvoje iluze?”

„Moje? Žádné nemám. Proto jsme tady, stranou zvědavých očí a uší.” Z Conna sálal ničivý oheň a Gelině přejel mráz po zádech.

„Nebojím se tě!” vychrlila na něj v obavách, že se strachy rozbrečí.

„Padla jsem ti do rukou! Co horšího mě ještě může potkat?”

Conn poklekl, drapnul ji za oškubané vlasy a surově jí zvrátil hlavu.

„Myslíš? Zřejmě nemáš dostatečnou představivost.”

Gelině bolestí vytryskly slzy. „Necítím končetiny,” postěžovala si ve snaze odvrátit mužovu pozornost.

„Jste dobře svázaná, madam. Asi tak, jako jsem byl já, když se mě Eoghan Mogh rozhodl prodat do otroctví.” Pustil ji a mile se na ni usmál.

„Poměrně nepohodlné, viďte?”

Connův posměch jí jitřil nervy, ale bezmoc byla ještě horší.

Rázně vytáhl dýku. Přeřezal provazy, jimiž měla svázané paže, a Gelina bolestí vykřikla. Pravou nedokázala pohnout a mravenčení se stupňovalo k nevydržení.

„Proč jsi mi to udělal?”

Nechtěla před ním brečet. Snažila se otočit zády, ale on jí přitiskl k ústům láhev a donutil, aby se napila. Polkla palčivou tekutinu a rozkašlala se.

„Chtěl jsem se ujistit, že chvíli nebudeš schopná udržet zbraň, ale neboj se; nemáš nic zlomeného.”

„Vřelé díky,” ucedila.

„Ruku bych ti zlomil jedině v případě, že by to bylo nezbytné.”

„Jak šlechetné.”

„Pomohlo ti pití?”

„Nic moc. Naopak se mi přitížilo.”

Alkohol zmírnil napětí a Gelina měla co dělat, aby se nerozbrečela.

„Jak se má drahý Eoghan?” otázal se chladně.

„Vy se znáte?”

Connův pohled byl neproniknutelný. „Měli jsme to potěšení.”

„Třeba mi povíš, jestli ještě žije… A taky můj bratr, i když…” Gelina si pochybovačně odfrkla. „Na tvou pravdomluvnost nespoléhám.”

„Pokud přežili bitvu, a my tu hovoříme o přesile mých pěti tisícovek vojáků, mohou být naživu. Oba víme, že je Rodney jako kočka.”

„Počkej, i na tebe jednou dojde a já se už nemůžu dočkat!” vyštěkla na

něj.

Chytil ji za tuniku a švihem zvedl ze země. Přimáčkl ji ke zdi a strčil jí koleno mezi nohy.

„Volte slova, madam,” zasyčel jí do ucha, „nebo mi, přisahám bůh, za každou urážku draze zaplatíte.”

Dívala se do pohledné tváře, vzteky přimhouřených modrých očí a měla pocit, že hledí na cizince. Uvědomovala si, že ho nemá dráždit. Conn byl ve vzteku nebezpečný, ale přesto si nedokázala pomoci. Ten člověk ji od prvního setkání nesnesitelně popouzel. Zničehonic se v ní vzedmula nepochopitelná potřeba. Zatoužila položit mu hlavu na rameno a žebronit o slitování. Sklopila oči, a když je zvedla, spatřila na mužově tváři zmatek. Maska nepřístupnosti v nestřeženém okamžiku spadla a v modrých očích zajiskřila touha. Beze slova ji pustil a vyšel z jeskyně. Gelina se vyčerpaně svezla na zem a začala si třít spánky.

Co mě to jen napadlo, zdrceně uvažoval Conn. Myslel si, že jí napráská a pak, až mu bude objímat kolena a žebrat o slitování, ji povýšeně odvrhne. Zatraceně mizerný plán! Za nejtěžší úkol považoval přilákat ji na Taru, ale šeredně se spletl. Teď nevěděl, co si s ní počne. Zatracená potvora! zahromoval. Vraždí lidi na potkání! Za horkých nocí ho pronásledovala jako noční můra a teď ji měl konečně v hrsti. Je moje a můžu si s ní dělat, co chci! Jenže co vlastně chci?

Pleť má od slunce opálenou jako med. Je vyděšená, špinavá, vlasy oškubané, ale i ve zuboženém stavu jí oči svítí jako hvězdy a plná ústa hovoří beze slov. A pod potrhanou tunikou se ukrývá sametově jemné ženské tělo.

Conn zavrčel. Ta ženská ve mně od počátku probouzí nejhorší pudy, rozrušeně si pomyslel. To kvůli ní jsem porušil přísahu. Měl jsem ji zabít a pomstít mrtvé, ale já ji návalu slabosti nechal naživu. A teď zabíjela znovu. Nejmíň tisíckrát rozebíral to, k čemu vlastně v té chladné jarní noci došlo, co ji přimělo od něj utéct. Teď hleděl na blikající hvězdy a poprvé v

životě pociťoval strach.

*

„Conne!”

Z Gelinina hlasu čišela hrůza. S dýkou v ruce vtrhl do jeskyně a zjistil, že se dívka třese strachy. Na noze jí seděl velký pavouk. „Sundej to ze mě!”

Conn se zašklebil. „Ty nemáš tahle chlupatá zvířátka ráda?” Z očí jí vytryskly slzy, ale přesto se na něj nenávistně utrhla. „Koukej se pohnout, nebo uvidíš!”

„Nejdřív hezky popros.” Zkřížil paže na prsou a vyčkával. „Pak se uvidí.”

„Prosím!” zamumlala.

Conn pavouka nabodl na dýku a odhodil a Gelina si oddechla. „Musím jít ven.”

„Proč?”

„Neptej se tak hloupě…” Zrudla až ke kořínkům vlasů. „Prostě musím.

Mám… jisté potřeby.”

„Jaké potřeby?” Conn předstíral nevědomost a Gelina ještě víc rudla.

„Musím zacházet do podrobností?”

Její rozpaky se mu zamlouvaly. „Třeba jsem natvrdlý.” Zlostně zakoulela očima a on se nad ní slitoval. „Rozvážu ti nohy.” Teď už zněl vážně. „Máš tři minuty. Jestli se pokusíš o něco pošetilého, poohlédnu se po příbuzném toho pavouka a strčím ti ho do kalhot.”

Gelina zavrčela a vypotácela se z jeskyně. Za minutu byla zpátky a nastavila mu zápěstí, aby ji svázal. Uchopil ji za ruce a ona sklonila hlavu, aby neviděl, jak se jí chvějí ústa. Prohlédl si zhrublé dlaně a zakroutil hlavou. „Raději se neptám, jak jsi k těm mozolům přišla.”

Jemně se dotkl uslzené tváře a Gelina se při nečekaném projevu soucitu roztřásla.

„Znovu krvácíš,” bezmyšlenkovitě poznamenala. Téměř ji odstrčil, jako by mu došlo, že se unáhlil. „Ráda ti pomůžu, ale bojím se, že nedokážu zvednout ruku.”

„To je jako nechat si posloužit od zmije, madam.” Stáhl ze sebe tuniku a roztrhal ji na cáry. Ránu stáhl a několikrát se pokoušel udělat uzel, ale bez úspěchu.

Drsně zaklel a vrhl na ni podmračený pohled.

„Takhle brzy vykrvácíš.”

Snažila se mu levou rukou pomoci, ale bez pravé to nešlo. Conn na ni výhrůžně hleděl, jako by se obával, že ho chce uškrtit. Pak ji něco napadlo.

„Klekni si,” poručila mu.

„To by se ti líbilo, viď?”

Nehodlal se podřídit, ale Gelinina trpělivost byla u konce. „Jestli chceš vykrvácet, nebudu ti bránit!” utrhla se na něj.

Chvíli uvažoval a nakonec se podvolil. „Hlavně sebou hoď.”

Nyní byla šikovnější, protože nemusela zvedat ruce. Poslední uzel utáhla s takovou silou, až Conn bolestí zasténal.

Posadila se proti němu a mlčky hleděli jeden na druhého. Gelina předstírala klid, který necítila. Copak se asi ukrývá za tím ne-proniknutelným pohledem, napadlo ji.

„Tvůj bratr to nemá v hlavě v pořádku,” nadhodil, jako by mluvil o počasí.

„To je lež,” rozechvěle odtušila.

„Sestru bych nikdy nenechal nepřátelům napospas.”

„Neměl na vybranou.”

„Ale jdi! Vím, posílala jsi ho pryč, ale on tě měl chránit.” Muž hovořil přátelským tónem, ale Gelinu mrazilo.

„Jak mě Nimbus vypátral?”

„To nebylo obtížné. Táhl s Kastilci, když se rozlezli po Irsku, a byl ti

často nablízku.”

„Nikdy jsem ho nezahlédla.”

„Nimbus je šikovný.” Conn krčil rameny. „Ten chlapík má schopnosti, které mu můžeme závidět.”

„Ví, že ses mě zmocnil?”

Muž pozvedl koutky úst a Gelině se sevřelo srdce. Ten úsměv znala až příliš dobře. „Sotva. Jinak bych ho měl v patách a ječel by na mě jako pominutý. Pořád si myslí, že bych ti měl dát poslední šanci.”

„Což nepřichází v úvahu.”

V mužových očích zajiskřilo. „Uhodlas.”

Pátrala v jeho tváři po náznaku soucitu či přátelství, jemuž se donedávna těšila, ale marně. Zklamaně se odvrátila. On se zvedl a začal kolem ní rázovat jako šelma uvězněná v kleci.

„Víš, jak zní naše přísaha? Pomstít smrt každého člena družiny a chránit ženy.”

„Nu, v mém případě jsi slibu dostál, třebaže se skřípěním zubů.”

„A ty se divíš?” Zvedl ruku, jako by ji chtěl udeřit. „Nebýt ženou, byla bys dávno mrtvá. Zabil bych tě holýma rukama!”

„Tak především, kdybych byla chlap, nikdy bys mě nedostal, jenže ty necháváš špinavou práci na druhých!” Gelinin strach se změnil ve zlost.

„Proč jsi vypsal tu odměnu?”

„Chtěl jsem tě zpátky.”

„Překrucuješ pravdu! Od Rodneyho vím, žes mě chtěl živou nebo mrtvou a za to jsi nabídl pořádnou kopu zlaťáků!” Dlouho potlačovaná lítost se drala na povrch. „Ty si zkrátka libuješ ve lhaní! Lhal jsi mi o bratrově smrti a nejspíš i o mém otci. Na mou rodinu jsi poslal hordu vrahů! Otce zabili, matku znásilnili a jako by to nestačilo, přijdu i o bratra! Jsi bezcitný parchant, který se ohání ctí jedině tehdy, když se mu to hodí!”

Teď už před ním stála se zaťatými pěstmi a Conn si bolestně uvědomoval, jak se v tu chvíli podobá bratrovi. Kdyby měla meč, pustili by se do sebe a jeden by skončil mrtvý.

„Posad se, Gelino Monaghanová.”

Celina se nijak nezdráhala. Vyčerpaně se svezla na zem a hlavu si opřela o studenou skálu.

„Ve dne v noci jsem uvažoval, kde můžeš být.”

Nerudně se na něj podívala a zhrozila se bolesti, kterou v jeho tváři spatřila.

„Neměl jsem nejmenší ponětí, proč jsi utekla, dokud jsem ne-zjistil, že je tvůj bratr naživu. Pak jsem se doslechl, že ses přidala k Eoghanu Moghovi.” Conn si bezmyšlenkovitě pročísl rozcuchané vlasy. „Během bezesných nocí, které jsem trávil zíráním do tmy, jsem vymýšlel způsob, jak tě chytit do pasti, jak ti splatit, žes mě podvedla. Neumíš si představit, co všechno mě napadalo…,” drsně dodal.

„Odešla jsem, protože jsi mě obelhal. Bratr byl naživu a mé místo bylo u něj, ne u pokryteckého krále, který si tiší svědomí tím, že si hraje na šlechetného pěstouna.”

Dívčina slova se ho citelně dotkla. „V tom případě existuje jediné vysvětlení: Od počátku jsi byla ve styku s bratrem. Věděla jsi, kdy vyplouvám do Británie a také to, že jdu na jistou smrt. Třeba ses tu noc, kdy jsem tě přistihl ve stáji, zrovna vracela ze schůzky s Eoghanem Moghem.”

Kruté obvinění jí vyrazilo dech. „To není pravda! Netušila jsem, že Rodney žije! Dozvěděla jsem se to až v den, kdy jsem utekla!”

„Věřím ti.” Conn se kousavě rozesmál. „Nimbus mi o tvém drahém bratříčkovi vyprávěl. Jak se tě dotýká, jak na tebe zamilovaně hledí…”

Gelině zatrnulo. „Co se mi snažíš namluvit?”

„Jen to, že si vy dva náramně rozumíte…, princezno. Jste si bližší, než ses mi snažila namluvit a než je mezi sourozenci se stejnou krví zdrávo.”

Když jí v plném rozsahu došlo, na co Conn naráží, sebrala veškeré síly a vrhla se na něj. Bušila do něj pěstmi a snažila se mu vyškrábat oči.

Conn si dokázal poradit. Chytil ji za ruce a povalil na zem. Lehl na ni plnou vahou a znehybnil ji.

Gelina si uvědomila, čeho se dopustila. Teď mě zabije anebo rozsápá na kusy, aby měl ode mě pokoj, napadlo ji. Conn vytáhl dýku a ona se zavřenýma očima vyčkávala smrtící ránu.

Napjatá struna sebeovládání praskla. Jedním švihem uhasil plamen louče. Pod rouškou tmy mohl odhodit veškeré zábrany a nemusel hledět do očí plných strachu. Ty byly její jedinou zbraní.

Zaútočil na ni s takovou prudkostí, že ji připravil o dech. Přisál se na její ústa a plenil je se zběsilostí, která v ní probudila strach. Ten jí dodal sílu. S výkřikem se mu vytrhla, vyškrábala se na nohy a hnala se ven z jeskyně. Tam se zastavila.

Jeho kroky neslyšela, ale vytušila, že stojí za ní.

„Nemáš právo mě odmítnout. Jsem tvůj král.”

Nikdy se nemusel domáhat přízně žen, ale ona ho vehnala do svízelné situace. Bolest ve slabinách mu zatemnila mozek.

Obnažil ji a přisál se na její rameno. Líbal ji na šíji, na hrdlo a na spánky. Gelina stála nehybná jako socha, když náhle zasténala a schoulila se mu do náruče. Nebránila se, když jí svlékal tuniku a rozvazoval šňůru u kalhot. Ucítila jeho koleno mezi stehny a roztřásla se. Klesli k zemi, on ji pevně objal a začal vášnivě líbat.

Smyslné doteky a náruživé polibky probudily v Gelině horečné vzrušení. Ten muž ji připravil o meč i o vůli. Dnes v noci bojovali další bitvu, v níž on držel všechny trumfy. Connovou zbraní bylo teplo sálající z jeho těla, zdrsnělé ruce, jež se jí něžně dotýkaly, a smyslná, dožadující se ústa. S tím vším dokázal zkušeně zacházet. Na stehně cítila tlak ztopořeného mužství. Pronikne jí do těla a bude jej dobývat a nemilosrdně plenit…

V rychlosti se zbavil kalhot. Nadzvedl se nad ní a znehybněl. Gelina mu připomněla, že souboj je třeba dobojovat. Vypjala se proti němu jako luk a křečovitě se ho chytila za ramena.

Conn všemi smysly vnímal ženské tělo, které se pod ním zmítalo. Dlouho bojoval proti chtíči, ale bitvu prohrál. Roztáhl jí nohy a jedním trhnutím boků do ní tvrdě pronikl.

Slyšel ji sténat, vnímal bolestné stahy lůna, ale nedokázal se ovládnout. S mocnou silou se nořil do jejího těla a každý brutální výpad v něm probouzel děsivou euforii.

Nepřestal, dokud nevyvrcholil a nesvalil se vedle ní.

Conn vnímal násilí jako nezbytnou součást svého vládnutí a nezdráhal se pozvednout meč pro zabezpečení klidu a pořádku v zemi. Teď se ho však zmocnila hrůza. Hleděl na bezvládně ležící dívku a začínal si uvědomovat, čeho se na ní dopustil.

Tiše oddechovala a on chvějící se rukou sáhl mezi její stehna. Podíval se na prsty a spatřil krev. Přikryl ji pláštěm, navlékl si kalhoty, ale neměl sílu čelit jejím očím. Usadil se před jeskyní a zíral na blikající hvězdy.

„Pěkná letní noc. Nebe je plné hvězd.”

Trhl sebou, jako by se probral ze sna. Před ním stála Gelina. Byla oblečená, ale na její tvář, ukrytou ve stínu, neviděl.

Conn vypadal tak sklíčeně, že ho litovala. Nejspíš by jí ochotně nabídl vlastní dýku, kdyby mu chtěla podříznout krk.

„Muselo k tomu dojít, Conne.” Jazykem si olízla nateklé rty. „Podle mě to bylo nevyhnutelné.”

„Nesnaž se mě utěšovat!” ochraptěle se na ni utrhl.

„Co na tom sejde?” lehkomyslně utrousila, ale Conn sebou trhl.

„Matka, jak víš, nebyla, na rozdíl ode mě, nijak silná. Poté, co s ní ti chlapi skončili, se potácela síní a naříkala jako zpráskaný pes.”

Conn se jí odvážil podívat do očí.

„Chtěla jsem jít za ní, abych jí pověděla, že já a Rodney žijeme. Chtěla jsem na ni zavolat, ale bratr mi to nedovolil. Podle jeho názoru ztratila čest a bylo na ní, jak se zachová.”

Conn na ni nevěřícně zíral. „Vojáci Deirdre nezabili?”

„Dělali jí moc ošklivé věci, ale nechali ji naživu. Našla otcovu mrtvolu, vzala jeho meč a probodla se. Nehledala nás, nepídila se, jestli nás vojáci ušetřili. Někdy mívám pocit, že jí to nikdy nezapomenu. Udělala to kvůli ztrátě cti, nebo z hoře nad manželovou smrtí. Musela být slaboch.”

Conn se mátožně zvedl a Gelina vyděšeně hleděla na zakrvácenou tuniku a kalhoty. Rána se znovu otevřela a silně krvácela.

„Udělej mi laskavost, Gelino. Brzy omdlím a přeju si, abys mě bud zabila, nebo opustila.”

V bezvědomí klesl k zemi a ona přiskočila, aby zmírnila pád. Položila si jeho hlavu do klína a sklonila se, aby ji slyšel. „Jedno musíš vědět, jestli hodláš umřít. Miluju tě tak, jako tě nenávidím.”

Mužova víčka se pohnula. „Já taky.”

Nimbus nadskakoval v sedle za Seanem a měl pocit, že mu divoká jízda poláme všechny kosti. Celý den se hnali po vřesovištích a slatinách a nedopřáli koni ani sobě odpočinku. Natáhl se přes Seana a prudce trhl uzdou. Kůň klopýtl a málem je shodil na zem.

„Co to vyvádíš, šílenče? Chceš, abychom si všichni polámali vaz?”

„Mám toho dost! Takhle je nikdy nenajdeme! Vždyť je tu nejmíň stovka jeskyní!”

Strčil do Seana a sklouzl na zem. Voják drsně zaklel. Měl sto chutí šaška shodit ze skály, ale nakonec se rozhodl, že bude lepší něco sníst. Vyndal z vaku láhev s kozím mlékem a kus sýra.

„Mernod mě varoval, ale já hlupák neposlechl.” S chutí se zakousl do sýra a začal žvýkat. „Povídal, že budeš otravný, a měl pravdu. Nejdřív škemráš, abych tě vzal s sebou, a pak mě málem zabiješ.”

„Co kdybychom si vyměnili role? Já budu nosit meč a ty skuhrat a bavit dvůr.”

Nimbus udělal komickou grimasu, ale Seana neobměkčil.

„Hled si svého! Mě si jen tak neudobříš!

„Nejde mi o usmíření, ale o ten sýr.”

Voják vzdychl. Moc dobře věděl, jak bolí kopnutí od skrčka Nimbusova vzrůstu. Místo planého dohadování ustoupil a vzdal se kusu sýra.

V tichosti pojedli. Foukal mírný větřík a teplé ranní paprsky ukolébávaly unavené jezdce k dřímotě. Na dolní planině se vlnilo vřesoviště a na obzoru se zelenaly lesní velikáni. Nimbus vzdychl. Uvažoval, jak je možné, aby v tak pěkný den šlo všechno nalevačku. Lidé se mají radovat, jenže mě se svírá srdce úzkostí. „Proč je vlastně hledáme?” Šašek si položil řečnickou otázku. „Nejspíš se už navzájem pobili.”

„Já mám poslání. Jsem tu, abych Conna vyhledal a vyžádal si pokyny ohledně válečných zajatců.”

„Skvěle řečeno!” Nimbus mu zatleskal. „K těm můžeš připočíst ještě jednoho - Gelinu.”

„Víš, Nimbusi, já je viděl odjíždět z pevnosti. Conn na nikoho z nás nikdy nezvedl ruku, ale tentokrát mám pocit, že se neudrží. Byl celý od krve, když se tu noc přiřítil do síně. Ona byla v bezvědomí a on ji svíral v náruči jako dítě. Byla tak bledá, až jsem myslel, že je mrtvá.”

Nimbus se rázně zvedl a došel k okraji útesu. Odtud se zahleděl na protější skálu protkanou jeskyněmi.

„Promiň, starý brachu. Vím, co k ní cítíš, ale Conn… Občas by mě zajímalo, co se našemu králi honí hlavou.”

„Mě taky,” zamumlal Nimbus.

Na jídlo ztratil chuť a zbytek sýra hodil ze skály. „Hodně jsem si to

děvče oblíbil a strašně nerad bych ji našel mrtvou, anebo…”

Nimbus nedopověděl větu a zůstal s otevřenými ústy civět na skálu.

Sean se k mužíkovi připojil, aby ho povzbudivě poplácal po zádech, ale na gesto útěchy se už nezmohl.

Conn milosrdné bezvědomí, do něhož upadl, považoval za vykoupení. Nechával se unášet sladkým proudem zapomnění a nevadilo mu, že brzy klesne pod pomyslnou hladinu. Bezstarostně plul temným tunelem a měl pocit, že se navrací do dětských let. Opět je tím malým chlapcem, jehož nic nebolí a život ubíhá v poklidném tempu.

Náhle ho kdosi volá a Conn se snaží hlas umlčet. Nepřeje si být vyrušován, třebaže si uvědomuje, že to jediné ho pojí s pozemským životem.

„Takhle si irské království nezískáš, jestli se nenaučíš ovládat člun.” Přísný otcův tón Conna podivně uspokojuje.

„Mám tě moc rád, chlapečku. Vždyť jsi můj jediný syn.” Tentokrát promlouvá matka a on cítí vůni santalového dřeva.

„Jsi jen parchant!” popichuje ho starší chlapec. „Nikdy z tebe nebude opravdový chlap!”

Náhlé ticho je ohlušující a nad Connem se zavírá voda.

Někdo ho tahá na břeh a křičí na něj.

„Milovala tě, ještě než jsi odjel do Říma!”

Conn nepoznává vlastní hlas. „Nechám ti vybrat mezi dvěma tresty. Buď tě předhodím klanu, jejichž muže jsi pobila, anebo tě vlastnoručně připravím o hlavu.”

Voda šplouchá a on se odváží otevřít oči. Před ním stojí vlk a cení na něj zuby. Z mordy mu kape krev a Conn má sto chutí ponořit se pod hladinu, ale čísi hlas, tentokrát dívčí, vlka zažene.

Po lesní pasece tančí bosá mladá dívka vonící po jahodách. Vypráví mu o koních rychlých jako vítr a o rozkvetlé louce. Hovoří o prostých věcech a Conn se zájmem naslouchá. Ve chvílích, kdy klesá pod hladinu, zesílí hlas tak, že má sto chutí zacpat si uši. To ho probere a on začíná bojovat s vodním živlem. Neutopí se, jen si trochu zdřímne. Ví, že i když usne, dívka ho neopustí.

Poté, co se nakonec probudil, s hrůzou zjistil, že civí na plovoucí oči.

„Konečně!” Přízrak, klečící vedle něj, se ho snaží přimět, aby polkl pár lžic polévky, ale Connovi se zvedá žaludek.

„Čí jsou to oči?”

„Přece rybí, hlupáčku!” Dívka se zvonivě směje. „Jako malá jsem jich snědla hromadu a podívej, jak jsem vyrostla. Nenutím tě, abys je jedl, ale polévka ti dodá sílu.”

Chuť mu připadala známá. Asi ji nejím poprvé, pomyslel si Conn.

Mlžný opar, jímž hleděl na svět, se zvolna rozplynul a miska s rybí polévkou nabyla nečekaně ostrých rozměrů.

„Jsi to ty, Gelino?” vydechl.

„Z masa a kostí. Bojím se, že jsem opět byla neposlušná. Nezabila jsem

tě ani neutekla. Musíš být trpělivý; třeba tě udolá ta polévka.”

Conn statečně polkl další lžíci jídla. Snažil se posadit, ale nešlo to. Stále se mu točila hlava. Gelina mu nabídla pár kapek alkoholu a on se nebránil.

„Tohle je poslední. Každý den ti dávám trochu.”

Užasle na ni hleděl. Z její tuniky zbyly cáry. „Jak dlouho?”

Gelina vylila zbytek polévky. „Tři dny. Málem jsi vykrvácel.” Krev! Ta krev na prstech, její krev…

„Proč…”

Ale ona ho rázně přerušila. „Teď musíš odpočívat. Půjdu umýt nádobí a ty se ani nehni.”

Dívka měla pod očima temné kruhy od nevyspání a Conn pochopil, čí hlas ho vytáhl z temného proudu zapomnění.

Slunce příjemně hřálo a Conn se vyhříval v teplých paprscích. Gelina ho píď po pídi vyvlekla před jeskyni a tam mu z trávy a klacíků vytvořila provizorní lůžko.

Lenošil a uvažoval, že je naprosto spokojený. I na polévku si zvykl, třebaže Gelinu přesvědčil, aby mu ji servírovala bez rybích očí. Od chvíle, kdy se probral z bezvědomí, uběhly další tři dny. Stále byl zesláblý, ale cítil, že se mu zvolna vrací síla. Nyní se protahoval a zíval jako líná kočka.

Předstíral, že dřímá, a přimhouřenýma očima sledoval, co Gelina provádí. Ta veškerý jejich majetek vynosila na slunce, aby jej zbavila jeskynní zatuchlosti, a nyní se pokoušela vztyčit dřevěnou kostru, na niž hodlala zavěsit pár vypraných kousků prádla. Práce se jí nedařila, protože skalní podlaží bylo hrbolaté. Nakonec přivlekla silnou větev, konstrukci podepřela a se spokojeným úsměvem si prohlédla hotové dílo.

„Znám jen málo lidí, kteří si dokáží v divočině poradit tak jako ty.”

Oslnivě se na něj usmála, ale když viděla, že na ni pátravě hledí, stydlivě sklonila hlavu. Nechtěla vědět, co se ukrývá v modrých hloubkách, a proto se raději vydala do jeskyně.

„Pojď ke mně.”

Přání vyslovil muž, zvyklý rozkazovat, a ona si dala načas, než se k

němu obrátila. „Přejete si, pane?”

Mužovy oči potemněly. Pochopila a poklekla vedle něj. On ji uchopil za ruku a palcem ve smyslném gestu přejel po dlani. „Zachránila jsi mi život.”

„Třeba mi udělíš čestné vyznamenání a já je budu hrdě nosit na kabátci.”

Hleděla na propletené ruce a neodvažovala se ani pohnout.

Conn hleděl do údolí. „Ublížil jsem ti. Toužil jsem po tobě, ale takhle jsem to nechtěl.”

Gelině na krku naskočily rudé skvrny. „Slyšela jsem, že poprvé to bolí vždycky.”

„Jenže já si přál, aby tě to bolelo! Mohl jsem ti to usnadnit, ale zatím…” Z Conna čišelo zoufalství. „Byl bych pro tebe cedil krev, Celino, a zabil každého, kdo by se na tebe odvážil křivě podívat! Proč jsi mi to udělala? Odepřel jsem ti snad něco?”

Aby zaplašila smutek v jeho očích, objala ho a nabídla mu rty k políbení. Třebaže byla nezkušená, nedokázala odolat smyslnému vzrušení, jež v ní ten muž probouzel.

Conn se nadzvedl a strhl ji do náruče. Víc už nestihli.

„Tak takhle tráví čas král Irska, zatímco jeho věrný šašek si může ušoupat podrážky, aby ho našel!”

Conn se zachroptěním obrátil oči v sloup. „Chceš snad říct -bývalý šašek?”

Nimbus si se Seanem vyměnili pohledy. Bylo jim jasné, že se pochvaly za přerušení idylky nedočkají. Gelina se beze slova vydala do jeskyně a Nimbus ji loudavě následoval. Sean zatím poklekl vedle bledého Conna a prohlédl obvaz. „Jsi v pořádku?”

„Žiju.” Voják tázavě zvedl oči k jeskyni, ale Conn zavrtěl hlavou.

„Nebyla to ona, ale její bratr. Napadl mě zezadu.”

„A dostal jsi ho?” Sean neskrýval krvežíznivost.

Conn pozvedl obočí. „Podle otázky soudím, že ty také ne.”

„Ten prevít zmizel, ale máme někoho jiného.” Sean se ušklíbl. „Kromě tří stovek Kastilců jsme poskytli přístřeší jistému Eoghanu Moghovi.”

„Drahý Eoghan!” Conn se hořce zasmál. „Pro toho je škoda oprátky.

Co s tím mizerným zrádcem provedeme?”

„Znáš zákon De Danann stejně dobře jako já. Za zradu se trestá a on usiloval o tvůj trůn.”

„Pravda. Třeba ho nechám oslepit, aby na něj už nikdy nepohlédl.” Sean se zvedl a zahleděl se do krajiny. „Je tu ještě jedna potíž, králi.

Týká se Geliny. Lidé povídají, že se přidala k povstalcům a má skončit v kobce s Eoghanem.”

Sean byl ochoten přísahat, že pobledlý Conn zesinal. „Kdo si troufá?”

„Zvěsti se šíří jako lavina. O ženě na černém hřebci si vyprávějí malé

děti.”

Conn sevřel rty. „Vědí, že mi padla do rukou?”

„Rozhlásil jsem to, co sis přál. Vytáhl jsi s vojáky na jih, abys vyhnal poslední zbytky Kastilců. Teď bych ti rád položil jednu otázku.”

„Pokračuj.”

„Pokud jde o Gelinu… Sdílíš názor většiny?”

*

Nimbus si zvolna zvykal na šero jeskyně. Gelinu našel na zemi. Objímala si kolena a zarputile hleděla do prázdna. Dívčinu vystrčenou bradu znal příliš dobře. „Gelino…,” zašeptal, ale ona se ani nepohnula.

„Proboha, řekni něco!”

„Proč jsi mě hledal, když jsi věděl, že mě chce zabít?” vyštěkla na něj.

„To ti na mě ani trochu nezáleží?”

„Žiješ, děvče, na to nezapomínej. Conn by ti nikdy neublížil.” Neodvažovala se mu podívat do očí a Nimbusovi se sevřel žaludek.

Pochopil, k čemu mezi nimi došlo, a musel se nadechnout, aby byl schopen pokračovat. „Nedokážeš si představit, co to s ním udělalo, když zjistil, že jsi utekla. Byl jako tělo bez duše a ve dne v noci tě hledal. Nejedl, nespal a jenom pil. A Sheelu poslal pryč.”

„Chudinka,” pichlavě utrousila.

„Když zjistil, že ses připojila k Eoghanovi a řádíš po Irsku, zatvrdil se. Nenáviděl tě, chtěl ti podříznout krk, ale taky si uvědomoval, že na to nemá sílu.”

„Tak jsi mu přispěchal na pomoc.”

„Ty patříš k nám, Gelino. On tě potřebuje a já se nemůžu dívat, jak se trápí.”

„Ty jsi zkrátka lidumil.”

Zůstal mlčky stát, dokud se na něj nepodívala. „Původně jsem myslel, že mu zamlčím, kde jsi. Poprvé v životě bych lhal svému králi, ale nejdřív jsem musel zjistit, zda jsi šťastná.” Šašek usouzené zavzdychal. „Jednou v noci jsem tě přistihl, jak sedíš před ohněm a v očích máš prázdný výraz, jako by z tebe vyprchala poslední jiskra. Pak jsem ho spatřil. Tvůj bratr tě sledoval na každém kroku. Hleděl na tebe jako hladový vlk, který vyčkává na vhodný okamžik, aby mohl zaútočit. Tak jsem nelenil, rozjel se za Connem a všechno mu vyklopil.”

Gelině se roztřásly ruce a Nimbus se odvážil vzít ji za bradu. „Z toho, co jsem viděl, by si jeden myslel, že jste si bližší, než se na bratra a sestru sluší.”

Šašek odcházel, ale ona ho zastavila.

„Počkej, tohle patří tobě.”

Podala mu malý uzlíček a Nimbus vybalil zlaté jablko. Vyhodil jej do vzduchu a v letu zachytil. „Díky.”

„Přinesli jste nějaké jídlo?”

„Copak se dá žít ze vzduchu?”

Čekal, že se na něj usměje, ale nedočkal se. Za chvíli se vrátil s rancem.

Vybalil tři bochníky chleba, dvě kola sýra a šest kousků sušeného masa.

Později se Sean nabídl, že něco uloví. Netrvalo dlouho a vrátil se se dvěma malými králíky.

„To je tak akorát pro mě,” škaredil se Nimbus. „Co budou jíst oni?”

„Já se pro kus voňavé pečeně třeba i poperu,” přidal se Conn.

Gelina mu přinesla misku s rybí polévkou. Usmál se na ni, ale ona se na

něj ani nepodívala a zmizela v jeskyni.

Pomalu se stmívalo. Conn hleděl do plápolajícího ohně a naslouchal, co si Nimbus s vojákem povídají. Gelina, už oblečená v Seanově náhradním šatstvu, mlčky pomohla Nimbusovi stáhnout a vyvrhnout králíky a nasadit je na rožeň. Pak už jen čekali a nasávali vůni pečínky.

Conn z ní nespouštěl oči. Dívka se pohybovala s přirozenou elegancí a vlasy jí ve světle ohně zářily jako rudé plamínky. Nicméně ona se jeho pohledu zatvrzele vyhýbala, až měl pocit, že to poddajné stvoření, které zvečera držel v náruči, byl jen horečkou vyvolaný přelud.

Sean s Nimbusem na něj udiveně hleděli a Conn s povzdechem obrátil pozornost k jídlu.

V soudržném tichu povečeřeli, dokud Nimbus neříhl a Sean ho napomenul za neslušné chování.

„Pardon!” Nezdálo se, že by šaškovi pokárání vadilo. „Dobré jídlo mezi

přáteli zaslouží dobré pití.”

Nimbus pozvedl láhev, aby všem připil na zdraví, ale Gelina hleděla do ohně.

„Nerad ruším příjemnou chvilku, ale musíme prodiskutovat jistou neodkladnou záležitost týkající se království.” Conn sledoval, jak dívka nasazuje zatvrzelý výraz, a to se mu ani trochu nelíbilo. „Je třeba učinit rozhodnutí ohledně Eoghana Mogha, který je uvězněn na Taře.”

„Jak se mu daří?” ironicky ho přerušila.

„Ten je na tom lépe než náš král,” zlostně nadhodil Sean. „My lidi nebodáme do zad!”

Gelina zavřela oči, aby nemusela čelit vojákově nenávisti, na niž nebyla zvyklá.

V malé skupině zavládlo napětí.

„Sean mě informoval ještě o jedné záležitosti.” Conn vrhl na Gelinu tvrdý pohled. „Lidé na Taře vědí, žes pomáhala povstalcům a přejí si, abys, spolu s Eoghanem, předstoupila před soud.”

„Takže hra skončila. Nemůžu se donekonečna schovávat za tvým královským majestátem. Nu co? Místo jedné hlavy padnou dvě.”

Nimbus se zachvěl a Gelina rázně dopila poslední kapku pití.

„Věci se ještě dají napravit.”

„Kdy se už konečně poučíš, Conne?” vychrlila na něj. „Nemůžeš stále

něco napravovat! To, co se rozbilo, nejde spravit!”

„My nemusíme nikomu nic vysvětlovat,” chladně poznamenal Sean.

„Rozhlásíme, že jsi byla odvlečena násilím. Eoghanovi lidé tě zkrátka unesli, drželi jako rukojmí a nutili provádět špatné věci.”

Gelina se zimomřivě zachvěla.

„Chceš snad připustit, že jsi zrádce? Hodláš donekonečna utíkat a nechat se štvát jako divá zvěř?” Conn se snažil zvednout, ale Nimbusovu pomoc odmítl. „Mám pro tebe lepší návrh. Vrátíš se s námi a my ti pomůžeme.”

„Oni mají pravdu. Provinila jsem se a zasloužím stejný trest jako Eoghan Mogh.” Gelina hleděla z jednoho na druhého. „Já vlastně nevím, co chci. Chtěla bych začít nový život, ale bez vás.” Vstala a zmizela ve tmě.

Objevila se, až když na obloze zablikaly první hvězdy. Conn seděl před jeskyní a zíral do dohořívajícího ohně.

Po Nimbusovi a Seanovi nebylo ani památky.

„Odjeli,” odpověděl na nevyslovenou otázku.

„Jak jsi věděl, že se vrátím?”

Hořce se usmál. „Odkdy ty utíkáš bez meče?” Dlouho hleděl do žhavých uhlíků, než opět promluvit. „Pochopila jsi, co ti nabízím, Gelino?”

„Nejsem si jistá.”

„Nabízím ti ochranu.”

„Za jakou cenu?” chladně se otázala. „Minule to byla oddanost a já selhala. Co je to tentokrát? Anebo jsem už zaplatila?”

Vrhl na ni chladný pohled a Gelině vyschlo v hrdle.

„Jestli mermomocí toužíš po trestu, s radostí se toho ujmu.”

„O čem to mluvíš?”

„Poklekni,” tvrdě jí poručil. Poslechla, ale byla v ní malá dušička.

„Odebírám ti občanství, odebírám ti svobodu, Gelino Monaghanová. Od této chvíle nemáš žádná práva. Patříš mně a budeš mi bez odporu sloužit.”

Hovořil tiše, aniž zvýšil hlas, a jí chvíli trvalo, než si uvědomila dosah jeho slov. Chystala se vztekle vyskočit, ale on ji drapnul za vlasy a trhl s ní tak, až jí bolestí vytryskly slzy. „Budeš mi péct chleba, prát oblečení. Budeš mým otrokem.”

„Něco jako fuidir?”

„Přesně tak.”

„Ale… To je válečný zajatec!”

„Postavila ses na špatnou stranu, a proto se vzdáš svobody, abys splatila dluh.”

„Nemůžeš se mnou takhle krutě zacházet! Nemůžeš mi sebrat svobodu!” Snažila se mu vytrhnout, ale Conn ji nepustil.

„Můžu dělat, co se mi zlíbí, zatraceně! Byl jsem k tobě shovívavý, ale ty potřebuješ tvrdou ruku. A nemysli si, že mi ve spánku uřízneš hlavu! Má smrt ti nepřinese vysvobození. Sean se vrací na Taru se zprávou, že jsme tě zajali a tebe čeká trest. Jestli se mi něco stane, najdou tě a stáhnou z tebe kůži.”

Chytil ji za krk, aby ji donutil podívat se na to, co svíral v dlani. Byla to šachová figurka královny.

„Vidíš, lásko? Teď tě mám v hrsti a tobě nezbývá než se podvolit.”

Vyčerpaná Gelina si nepřítomně uhlazovala lněnou sukni. Snažila se neplést služebnictvu pod nohy, ale stejně do ní každou chvíli někdo strčil. V kuchyni vládl čilý ruch. Služky a sklepníci pobíhali sem a tam a kuchařka pod náporem práce zlostně odfukovala.

Černé šaty, do nichž ji navlékli, jí byly přes prsa těsné a sukně sahala sotva do půli lýtek. K nim patřily černé punčochy a černé sandály s koženými řemínky, které se zavazovaly pod koleny. Byla válečným zajatcem, osobou, jíž jsou odepřena veškerá práva. Každý poznal, o jaký trest se jedná, aniž jí museli ono hanlivé označení vypalovat na čelo. Z velké síně zaznívalo bujaré veselí, ale Gelině nebylo do smíchu. Přála si být neviditelnou. Nechtěla, aby se jí posmívali, až jim ponese jídlo.

Conn s ní od chvíle, kdy jí odebral svobodu, promluvil sotva dvě slova. Přesto mnohdy mívala pocit, když nečekaně zvedl hlavu, že na ni hledí. V mužových očích vězel pobavený výraz, a to ji nesnesitelně dráždilo.

V jeskyni zůstali, dokud nenabral sil. Jediné, co po ní za dlouhých dnů a nocí požadoval, byla příprava jídla. Později, když se cítil lépe, mu párkrát pomohla do sedla. Častokrát se dlouhými kroky procházel a ona měla sto chutí svrhnout ho z útesu. On jí zřejmě dokázal číst její myšlenky, protože se pohrdavě usmíval. To Gelině na náladě nepřidalo. O příměří se tentokrát hovořit nedalo. Později, když je Tichý blesk nesl na Taru, Conn záměrně vybíral nejhorší cesty, a když padala ze sedla, škodolibě ji vytahoval zpátky.

Z ohniště sálal žár, ale Gelině přejížděl mráz po zádech. Hrůza, kterou

při příchodu na Taru prožívala, se nedala popsat.

Conn ji beze slova předal Moiře. Rozhlížela se po Nimbusovi nebo Mernodovi, ale ti nebyli k nalezení. Kuchařka odvracela oči, když jí podávala omšelé oblečení. Stroze jí poručila, aby se vykoupala a, pak se neprodleně dostavila do kuchyně. Přidělili jí nuznou komůrku pro služebnictvo. Voda v otlučené kamenné vaně byla studená a samozřejmě nevoněla po bylinách.

Kuchařka do dívky dloubla. Gelina se probrala za zadumání a uchopila zlatý podnos naložený silnými krajíci chleba zkropenými medem.

„Sloužíš u královské tabule.”

V Gelině se všechno vzepřelo. „Co jste řekli lidem?” naléhavě vyzvídala.

„Dost, aby pochopili.”

Kuchařka se vrátila k práci a Gelina, prohýbající se pod těžkým nákladem, nabrala dech. Dokázala si představit, co ji čeká. Přítomní zmlknou a budou na ni zvědavě či zlostně civět. Jejich oči ji budou propalovat.

Statečně vkročila a na letmý okamžik měla pocit, že je vše při starém. Lidé hlučeli, hudebníci hráli a pěvci zpívali. Netrvalo dlouho a všichni si všimli dívky v černém. Rázem se rozhostilo napjaté ticho. Kyprá služtička, která ji míjela, se na ni povzbudivě usmála, a Gelina jí byla vděčná.

Vystoupala na stupínek ke královské tabuli, kde seděl Conn obklopen družinou vojáků. Ti se znovu pustili do hovoru a přerušili strašlivé ticho.

Conn po ní střelil pohledem, ale jinak se zdálo, že ho nesmírně zajímá to, co mu vykládá soused. Nimbus seděl na opačném konci. Snažila se vyhledat jeho pohled, ale šašek zarytě hleděl do talíře.

Noc ubíhala v důvěrně známém ovzduší. Gelina přinášela jídlo, odnášela prázdné talíře a podnosy a tak pořád dokola, až jí začaly těžknout nohy. Když stoupala ke královské tabuli nejmíň po desáté, měla pocit, že kančí hlavu, z níž se kouřilo, upustí na zem.

Nimbus se vymrštil z křesla, aby jí přispěchal na pomoc. „Nimbusi.” Conn zněl tiše, ale nebylo pochyb, že se jedná o rozkaz.

Šašek se podíval na krále. V jedné vteřině se zdálo, že se proviní neposlušností. Drobným mužíkem cloumala zlost. Nicméně lhostejně pokrčil rameny a vrátil se na své místo.

Gelina hlučně postavila podnos na stůl a pustila se do krájení masa. Přitom jedním uchem naslouchala, o čem si vojáci povídají. „Takže tys ty cizince s nesrozumitelným jazykem poslal zpátky do Kastilie? A co uděláš s Eoghanem Moghem? Už ses rozhodl?” dotazoval se Goll MacMorna.

„Měli jsme je všechny do jednoho pověsit, aby si ta špinavá prasata zapamatovala, že se nemají míchat do cizích záležitostí,” přerušil debatu světlovlasý voják.

Conn se opřel v křesle a usrkl z poháru. „K čemu? Proč bych je měl masakrovat? Poslechli rozkazu jejich krále, jako ty bys poslechl můj, kdybych tě poslal bojovat na pevninu. Ale Eoghan jo něco docela jiného.”

„A co ten zakuklenec? Zjistil jsi jeho totožnost?’

Gelina na sobě ucítila Connův pohled, ale když zvedla hlavu, hleděl jinam.

„Ne, ten nám vyklouzl… Pro tentokrát…”

Nůž jí sjel a řízla se do prstu. Rychle ho strčila do pusy, aby zastavila krvácení.

„Co s ním tedy provedeš?” dotazoval se další voják. „Oslepíš ho?

Vykastruješ? Usekáš mu končetiny? Jaká bude tvoje spravedlnost, králi?”

Conn Gelinu sledoval přimhouřenýma očima. „Nechám ho nějaký čas v kobce, aby mohl v klidu rozjímat nad tím, co napáchal.”

„Postačí tisíc roků?” zakřičel Goll MacMorna a zamával pohárem. Conn se rozesmál a všichni v síni si společně připili na vítězství.

Gelina děkovala bohu, že ji ušetřil nešetrných vtipů. Už mířila do kuchyně, když ji někdo drapnul za ruku.

„Holá, služtičko! Dones mi něco dobrého, ale ať to chutná tak jako to, co máš pod sukní!”

Bezzubému chlapovi v kabátci z ovčí kůže páchlo z úst. Snažil se ji štípnout do zadku, když vtom ji někdo prudce odstrčil. Gelina se zapotácela a chlapík, který si chtěl zalaškovat, ležel na zádech. Nad ním se tyčil zuřící Conn a tiskl mu hrot meče do krku. Z davu přihlížejících se odpoutala podsaditá žena a vrhla se před

Connem na kolena. „Smilování, pane! Manžel žil několik měsíců v horách, u ovcí. Nemá ponětí, co se tu děje!”

Ženin nářek se rozléhal celou síní. Conn zvedl meč a lidé si ulehčené oddechli.

Gelina mu pohledem poděkovala, ale on se k ní otočil zády.

„Ty,” ukázal na ovčáka, „půjdeš se mnou. Promluvíme se.” Král vykročil ke dveřím a zmatený ovčák, který se s pomocí manželky vyškrábal na nohy, ho sklesle následoval.

Hleděla na třesoucí se ruce, aniž si všimla nabručené kuchařky.

„Co tu stojíš jako solný sloup? Na lelkování není čas!”

Gelina ženu ochotně následovala do kuchyně a Nimbus skryl potutelný úsměv.

Podzimní slunce Gelinu teple hřálo do zad. Právě hnětla chlebové těsto a pracovala s takovou vervou, až necítila ruce. Odfoukla poprašek mouky, který jí ulpěl na nose, a zhrozila se. Kuchařka přinášela další hroudu. „Až vypracuješ těsto, pustíš se do koberců. Potřebujou vyklepat.”

Gelina pokorně přikývla, ale v duchu zaklela. Zlomila si další nehet. Zůstal v těstě, ale neměla sílu po něm pátrat. Třeba ho polkne zrovna Conn a udusí se, pomyslela si pomstychtivě. Do nové hroudy bušila tak, až se jí černý čepec svezl na ucho. Zamoučenou rukou jej posunula zpátky a zkusila dloubnout do těsta, jestli je dobře vypracované. Hroudy nechala ležet na slunci, aby vykynuly, a netečně se pustila do další práce. Venku před kuchyní ležely čtyři srolované koberce. Jeden se pokusila přehodit si přes rameno, ale válec byl těžký. Pátravě se rozhlédla po nádvoří, jestli ji nikdo nevidí. Nechtěla slyšet posměšky a o lítost nestála. Zatoužila po Nimbusově společnosti. Ten by mi pomohl, pomyslela si smutně. Ale nechtěla šaškovi přitěžovat. Conn mu mnohokrát vynadal za to, že se jí mužík snažil ulehčit od dřiny.

Zarputile chytila koberec za okraj a vlekla ho za sebou. Při pohledu na vysoko natažený provaz se jí zastavilo srdce. Odhodlaně koberec vymrštila, ale ten přepadl na druhou stranu. Teprve na třetí pokus byla úspěšná.

Vzala obrovskou dřevěnou plácačku a začala do něj divoce bušit. Zavalilo ji dusivé mračno prachu, až se rozkašlala. Plácačku uchopila jako meč a začala do koberce bodat. Chápala, že výsledek bude pochybný, ale nemusela polykat špínu.

Muž, který dívku sledoval z okna druhého patra, se pohledem vpíjel do každého jejího pohybu a smál se při neúspěšných pokusech o vyklepání koberce. Nyní spala daleko od něj. Jednou, za bezesné noci, vstoupil do její bývalé komnaty. Na chřípí mu zaútočila vůně santalového dřeva. Ucítil napětí v podbřišku a jako šílený vyrazil na chodbu. Byla všude. Na nádvoří se nakláněla nad neckami se špinavým prádlem, síní procházela jako královna… S těžkým nákladem jídla, ale se vzpřímenými zády. Občas zachytila jeho pohled a vzdorně pohodila hlavou.

Conn křečovitě sevřel okenní rám. Tahle služka má k pokoře daleko, pomyslel si.

Lekl se, když za sebou zaslechl zakašlání. Před ním stál Nimbus.

„Žádám o audienci, pane.”

Conn si šaška bedlivě prohlédl. „Odkdy ty musíš žádat o audienci, mizero?”

Nimbus nespouštěl z Conna pohled.

„Vzhledem k tomu, že mi poslední dobou okatě dáváš najevo nelibost, jsem ochoten tě vyslechnout. Spusť.”

Usedl na okenní lavici a teprve nyní si všiml, že je mužík svátečně oblečený. Zbavil se obnošeného šaškovského hábitu a navlékl se do krátkého rudého kabátce s temně zeleným kiltem. Conn potlačil úsměv. Co šaška přimělo změnit oblečení?

„Chci se oženit s Gelinou.”

Chtěl vyprsknout smíchy, ale pochopil, že s jejich dlouholetým přátelstvím by byl konec. V šaškových hnědých očích viděl zaryté odhodlání.

Odkašlal si a nejapně se zeptal: „Proč?”

Nimbus se rozohnil. „Protože se už nemůžu dívat, jak ji trápíš! Ona se tu plouží v těch nemožných hadrech a klepe se, kdy dopadne trestající ruka! Takové jednání si nezaslouží!”

Conn pozvedl obočí. „Máš krátkou paměť, šašku. Sám víš nejlíp, že jí nic neschází. Dostane najíst, má kde spát a nikdo jí neubližuje.”

„Ponižuješ ji!” zaječel Nimbus. „Odsoudil jsi ji k podřízenému postavení té nejposlednější z posledních! Nemáš právo…”

„Mám všechna práva.” Conn ani nezvýšil hlas, aby šaška přivedl k poslušnosti. „Co mi ještě povíš?”

„Dej mi ji za ženu.” Nimbus se nejistě ošil. „Nežádám věno, vezmu si ji tak, jak je.”

Conn vstal a otočil se k oknu. Díval se na nádvoří a nejspíš si neuvědomoval, že zatíná pěsti.

„Nejsem první, kdo tě žádá, viď?” Šašek vypadal zaraženě.

„Pár zájemců jsem už vyslechl.”

„A tvá odpověď, králi?”

„Nemohu po nikom chtít, aby se s ní oženil.”

„Láry fáry! Hraješ si se slovíčky! Na to jsem se neptal!”

„Ta se pro manželství nehodí.”

„Proč?”

Conn mlčky čelil pichlavému pohledu bystrých očí.

„Já to věděl!” Šašek se třásl zlostí. „Tys ji měl! Tys ji zneuctil! Pověz mi, že to není pravda!”

Ale Conn se s odpovědí neobtěžoval.

„Tys jí ublížil! Kam se poděly všechny ty žvásty o cti a ušlechtilosti, jimiž se ty a tvoji vojáci holedbáte? Jaké to bylo, Conne? Dal jsi pod ni svůj plášť? Anebo jsi ji jednoduše povalil na holou zem jako sprostou děvku?”

„Přestaň.”

„Ty to asi nechápeš, králi. Já ji pro tebe vypiplal, já ti ji vrátil, abys ji hýčkal a miloval, protože ona si zaslouží být milována…” Nimbusovi se zlomil hlas.

„Neuvědomuješ si všechny souvislosti.”

„Jedno však přece. Gelina se může stát mou ženou. Dovol, abych ji odtud odvezl.”

„Má odpověď je neměnná.”

Šašek se pohrdavě rozchechtal. „Jak příhodné, králi! Tys ji zneuctil, pro jiného není dost dobrá, zato tobě tenhle stav náramně vyhovuje. Ponecháš si ji pro svou potřebu? Bude ti zahřívat postel a nosit snídani? Jaké služby si vymyslíš? Anebo za ní budeš chodit do té díry, v níž spí? Tvé semeno se poprvé neujalo, ale co když podruhé ano? Jak se zachováš, až bude nosit pod srdcem tvé dítě? Teprve pak ji předhodíš někomu jinému?”

Conn zesinal. „Jak si troufáš?” Výhrůžně k šaškovi vykročil. „Radím ti, aby ses urychleně vzpamatoval, protože takhle se mnou mluvit nebudeš! Od návratu na Taru jsem se jí nedotkl!”

Mužík pokrčil rameny. „A tím mě chceš dojmout? Je to jen otázka času, králi. Jednou to na tebe přijde, vyhrneš sukni služtičce, která bude čistě náhodu po ruce, a světe div se! Ona to naše Gelina!”

„Nepopouzej mě, nebo tě nechám zbičovat.”

„S vaším prominutím, pane!” Šašek se ušklíbl a vysekl mu hlubokou poklonu. „Občas se zapomínám, ale vy si přece potrpíte na pravdomluvnost!”

Conn ho odstrčil a vyrazil ven. Nimbus za ním hleděl a z tváře se mu vytratil úsměv. Ve vzteku chytil Connův nedopitý pohár a mrštil s ním o zeď.

Gelina zaslechla rozčilené hlasy a zvedla hlavu od práce. Netušila, kdo je původcem hádky. Tu ukončil hlučný třeskot nádobí, který se nesl po celém nádvoří.

Lidé se ve velké síni dobře bavili a jejich smích se nesl až do horních pater. Gelina ovšem v jejich středu vítaná nebyla. Místo zábavy nyní klečela a drhla dřevěnou podlahu. Zaslechla známou melodii a začala si do rytmu s režným kartáčem prozpěvovat písničku o muži a koze, kterou ji naučil Nimbus. Na zpěv neměla nadání, ale o to usilovněji zpívala a opírala se do kartáče. Bylo jí jedno, že špinavá voda cáká na všechny strany a znečisťuje bílé zdi.

„Kdo to tu vydává ten nelidský řev?”

Jedny dveře se rozletěly a z nich vyběhl rozzuřený Conn. Gelina se vylekala. Pustila kartáč do kýble, voda vyšplíchla a oba zkropila.

„Měl jsem pocit, že tu někdo vraždí kočku!” Gelina se ušklíbla a to ho ještě víc popudilo. „Copak nemám nárok na soukromí?”

„S prominutím, pane. Předpokládala jsem, že tu nejste a veselíte se s ostatními.”

Příliš pozdě si uvědomila, že s králem nesmí hovořit jako se sobě rovným.

Conn se kabonil. „Jak vidíš, odpočívám. Nedařilo se mi usnout, a když konečně začnu dřímat, vyruší mě to tvoje příšerné kvílení.”

Otočil se ke dveřím. „Pojď se mnou,” utrousil přes rameno. Gelina se nejistě podívala za sebe. „Kdo? Já?”

Nezdržoval se odpovědí a ona ho rozechvěle následovala.

„Zavři dveře,” poručil jí. „Prosím,” dodal, když si všiml, že váhá.

O Connově vzteku věděla své, a proto se neodvažovala věřit ani jeho laskavosti. Svlékal se z tuniky a Gelina začala couvat ke dveřím. Třeštila oči na širokou zarostlou hruď, ale Conn si jejího zmatku nevšímal. Usadil se na pohovce a zamnul si bolavé rameno.

„Potřebuju namasírovat záda… Když budeš tak hodná…”

„Jak si přejete, pane.” Uctivě se uklonila, ale nezavděčila se.

„Přestaň šaškovat. Od toho tu máme jiné. To věčné poklonkování mi leze na nervy.”

Obezřetně se přiblížila k pohovce a strachy nadskočila, když na ni vyhrkl: „Nemáš po kapsách nic ostrého?”

Popuzeně našpulila rty. „Nemám, pane.”

Upřeně na ni hleděl a Gelina cítila, jak jí horko stoupá do tváří.

„Vsadím se, že ty máš pokaždé něco po ruce.”

„Nerozumím, pane.”

„Tím lépe. Kdybys rozuměla, byla bys až příliš nebezpečná.”

Nastavil jí záda a ona se ho opatrně dotkla. „Mám zhrublé ruce, pane.”

Conn dělal, co mohl, aby zakryl třas, který se ho zmocnil, když mu začala masírovat široká ramena a provazce ztuhlého svalstva na zádech. Blaženě sténal, zato Gelina potlačovala zívání. Od chvíle, kdy s ní ráno kuchařka zatřásla a vystrnadila ji z postele, uběhlo mnoho dlouhých hodin. Cítila se vyčerpaná a únavou se jí klížila víčka. Conn vnímal, že místo masírování ho dívčiny prsty jen šimrají. To v něm probudilo smyslnou touhu. Otočil se a zjistil, že Gelině padly ruce do klína. Svezla se na pohovku a začala oddechovat. Hleděl na spící rozvalenou nymfu, jejíž prsa

se rytmicky zvedala, a musel se usmát. Jeden neposlušný pramínek vlasů jí zastrčil pod čepec. Chtěl ji pohladit po tváři. Pak si připomněl Nimbusova slova a měl pocit, že dostal ránu bičem.

Zatoužil sevřít její obličej do dlaní a zlíbat tmavé kruhy pod očima. Oheň, který v něm tehdy v jeskyni podnítila, stále doutnal a nedal se uhasit. Poslední týdny pro něj byly utrpením. Měl ji na dosah ruky, a přesto se jí nemohl dotknout. Teď tu před ním leží, bezbranná jako dítě. Ve spánku naříká a jemu se každý sten zabodává do srdce jako ostří dýky.

Nakonec dospěl k rozhodnutí, které se mu příčilo. Jemně ji políbil na obočí a rezolutně s ní zatřásl.

Gelina vyndala upečený chléb z pece a snažila se jej rozkrájet. Šlo to ztuha. Z bochníku se ještě kouřilo a nůž nebyl dostatečně ostrý. Jeden krajíc spadl na zem, a tak se bleskurychle sehnula, aby jej vrátila zpátky na prkénko.

„Gelino!”

Kuchařka jí silně vadila, protože měla oči všude. Kyprá blonďatá služtička, pracující na opačné straně stolu, se na Gelinu zahihňala.

„Ty se moc nesměj, Audren, protože nejsi o nic lepší.”

„Jo, jenže mě nikdy nepřistihne,” šeptem utrousila dívka a mrkla na Gelinu. „Musíš počkat, až se nedívá.” Služka se chopila podnosu, aby jej odnesla do síně. Když míjela kuchařku, v rychlosti si nacpala kousek chleba do úst.

Kuchařka nechávala zadní dveře otevřené, aby se v zakouřené kuchyni dalo dýchat. Noční vzduch deroucí se dovnitř byl chladný, ale příjemný. Gelina na okamžik zavřela oči a zasnila se. Teď kdybych se mohla prohánět po vřesovištích! Vítr sviští, koňská kopyta duní…

„Prober se, děvče! Chlapi se potřebujou najíst. S prázdným žaludkem jsou nevrlí.”

Rychle poslechla, protože nechtěla kuchařku popouzet. V rychlosti nandala na veliký talíř pečeni okořeněnou šafránem, cibulky a dušený hrášek. Ještě přidala misku s pepřem.

Ve dveřích se srazila s Audren, která hlučně oddechovala. „Krucinál, holka! Chceš mě snad porazit?”

„Promiň, ale v síni je tolik lidí, že jsem se málem neprodrala zpátky. Ještě nikdy jsem neviděla pohromadě tolik pěkných chlapů a ženských. Snažili se mě štípnout do zadku… Tedy, ti noblesní pánové…” Audren se zarazila. Uvědomila si, že král by okamžitě tasil meč, kdyby si někdo dovolil na Gelinu. „Vrátila se Temná růže!” vyhrkla, aby přerušila trapné ticho.

„Kdože?”

Audren vrhla pohled na kuchařku, jestli neposlouchá. „Přece Sheela, naše pichlavá růže nebo taky bodlák! Sedí u královy tabule.” Služka se zachichotala. „Nosí nos nahoru, ale je to poběhlice. Slyšela jsem, že se

nenechá dlouho přemlouvat. Prý ani před manželovou smrtí se nijak neomezovala.”

Gelinu posedla žárlivost. Nahlédla do síně a spatřila tmavovlasou krasavici ověšenou zlatými šperky. Sheela vrhala svůdné pohledy na Conna a ten se usmíval.

„Prokaž mi laskavost, Audren.” Odvlekla dívku do kouta, aby je nikdo neslyšel. „Dnes v noci si se mnou vyměníš službu. Budeš obsluhovat u královy tabule a já za tebe vezmu ostatní stoly.”

Tiskla dívce ruku tak, až Audren bolestí vypískla.

„Nemůžu, ani dneska v noci.”

„Proč?”

Audren si třela zápěstí. „Králův příkaz. Ty obsluhuješ u jeho stolu.” Proklouzla kolem Geliny a chopila se dalšího podnosu s jídlem.

„K čertu s králem!” mumlala Gelina. Znovu se zahleděla do síně a v rozpacích se kousala do rtu. Sheela měla na sobě nádherné temně modré sametové šaty s nařaseným živůtkem a na rukou o odstín světlejší rukavičky. Na krku jí visel zlatý náhrdelník, jenž skvěle ladil s královskou modří.

Podívala se na svoje oblečení a urovnala si čepec. Černé šaty byly ošuntělé a na mnoha místech spravované. Díry zašívala po nocích, při světle blikající svíčky.

Audren na ni zvědavě hleděla a Gelině nezbylo nic jiného než se chopit

těžkého podnosu a vydat se do síně.

Propletla se mezi lidmi a zamířila ke královské tabuli. Statní vojáci hodovali a připíjeli si na zdraví. Nimbus se tísnil mezi nimi. Jakmile ji spatřil, vyskočil, aby jí pomohl. Connův zamračený pohled nebral na vědomí. Gelina se na šaška usmála a gestem naznačila, že to zvládne sama. Nimbus se posadil, ale nespouštěl z ní oči. Gelina roznesla jídlo, posloužila Sheele a poslední talíř položila před Conna. Vojáci zdvořile vyčkávali, dokud se král nepustí do jídla. Teprve potom se chopili lžíce.

„Hleďme! Tuhle špinavou cuchtu odněkud znám! A jak jí sedne ten černý šat!” posměšně se ozvala Sheela. „Nevím, proč jsi tak dlouho otálel, než jsi z ní udělal služku. Ta si nic lepšího nezaslouží.” Žena se smíchem pohlédla na Conna, ale ten nereagoval. Pohrával si s pohárem a tvářil se netečně. Gelina strnula a Nimbusovi unikla tichá modlitba. Výraz v dívčiných očích znal až příliš dobře. Schylovalo se k bouři, o tom nebylo pochyb. Goll MacMorna znechuceně potřásl hlavou a přátelsky se na Gelinu zašklebil.

„Podej mi pepř, holka, a zbytečně se neloudej!” utrhla se na ni Sheela.

„Nechci, aby mi pečínka vystydla.”

Jeden z vojáků si odkašlal, ale Sheela se nehodlala krotit. Gelina jí nabídla misku s pepřem, ale žena se na ni rozkřičela. „Copak jsem to neříkala? Jídlo mám studené! Ať mi z kuchyně donesou nové a taky čistý ubrousek! Nestrpím, abys na něj sahala těma svýma špinavýma rukama!” Sheela se otočila ke Connovi. „Neškodilo by té malé napráskat. Vždyť je líná jak veš!”

Conn udeřil pěstí do stolu, až nadskočily talíře. „Buď konečně zticha!

Tohle je můj otrok, ne tvůj!”

Na Gelinině tváři se rozlil úsměv. Zvolna k ženě přistoupila a elegantně se uklonila. „Madam si přeje jiné jídlo?”

Sheela ve snaze získat Conna na svou stranu mu důvěrně položila ruku na stehno. „Jistě! A pokud možno co nejdřív!”

„Bude mi potěšením.” Gelina uchopila Connův talíř a jeho obsah vysypala Sheele na hlavu.

Ta zaječela a lidé ztichli. Užasle hleděli, jak krasavice lapá po dechu a po vlasech a obličeji jí stéká šťáva z masa. Goll MacMorna se začal dusit. Jeho soused ho plácl po zádech a bujaře se rozchechtal. V síni vypukl poprask a přítomní se začali tlačit kolem stupínku. To, co se odehrávalo u královské tabule, si nikdo nechtěl nechat ujít.

„A pokud jde o vás, pane…” Gelina si strhla z hlavy černý čepec a hodila jej Connovi do klína. Její rudá kštice zazářila jako slunce. „Užijte si večeře! Doufám, že se zalknete!”

Vykasala si sukni a seběhla ze stupínku. Conn se okamžitě vrhl za ní a lidé jim ustupovali. Nimbus chtěl krále následovat, ale Sean ho železným stiskem zadržel. Šašek se chvíli vzpouzel, ale nakonec se podvolil.

Gelina běžela po nádvoří. Slyšela, jak na ni Conn volá, ale nezastavila se. Dohnal ji až ve stáji.

„Klidně mi napráskej nebo mě nech zbičovat! Tak se přece zachází s neposlušnými otroky, ne? Dělej si, co chceš, ale já odcházím.”

„Zatracená, paličatá ženská!” Conn s ní tvrdě třásl. „Ty nemáš nárok o sobě rozhodovat!”

„Ach tak! Pán si konečně všiml, že existuju?” sladce opáčila. „Myslela jsem, že máš oči jen pro tu naparáděnou důru, která teď vypadá jak zmoklá slepice.”

Usmál se koutkem úst a přitiskl ji ke zdi. „Copak, malá? Snad nežárlíš?”

Jemně se dotkl našpulených úst a ucítil, jak se dívka zachvěla. Chtěla se mu vytrhnout, ale Conn si dokázal poradit. Chytil ji za ruce a tvrdě na ni nalehl.

„Lichotíte si, pane.” Gelina sotva popadala dech, ale podařilo se jí pohrdavě ušklíbnout. „To, že jste mi jednou věnoval svou královskou přízeň, ještě neznamená, že vám budu zobat z ruky.”

„Co po mně chceš, Gelino?” chraplavě zašeptal. „Mám se s tebou milovat každou noc? To se dá snadno zařídit.”

Gelina přerývaně oddechovala. „Jednu děvku už máte. K čemu vám bude druhá?”

Pustil ji a z plného hrdla se rozesmál. „Někdy mám pocit, že mi tě seslal nějaký pomstychtivý bůh, abys mě doháněla k nepříčetnosti!” Connovi zajiskřilo v očích. „Musím připustit, že naše vdovička dostala, co si zaslouží.”

Gelina nevěděla, jak zareagovat. Pokrčila rameny a uculila se. Tichý blesk ucítil pánovu přítomnost a tiše zařehtal. Conn s ním začal tlumeně rozprávět a hladil ho po měkkých nozdrách a hedvábné hřívě. „Pojď, Gelino! Trochu se projedeš.”

Nejistě na něj hleděla. „Ty mi to dovolíš?”

„Projedeme se oba.”

„Nechceš mě náhodou uškrtit a někde pohodit?” Conn pozvedl obočí. „A víš, že to není špatný nápad?”

Vyvedl hřebce ze stáje a Gelina naplněna radostí spěchala za ním.

„Počkej, pomůžu ti.”

Ale Gelina si vykasala sukni a bez potíží se usadila na koňském hřbetu. Conn se vyhoupl za ni, podal jí otěže a uchopil ji kolem pasu. Rudá kštice ho zašimrala na bradě, když se k němu přitiskla. Společně pobídli koně a vyrazili do noci. Hnali se přes louky a vřesoviště, vítr jim svištěl kolem uší a Gelina výskala radostí. Občas se na něj ohlédla a on se usmál. Tu noc jí připadal neodolatelný. Tmavé vlasy mu divoce vlály a modré oči se třpytily jako ty nejjasnější hvězdy.

Krajina se zvolna začínala vlnit. Nastal čas k návratu. Gelina byla zklamaná, ale nebránila se, když jí Conn vzal uzdu. Hřebce vedl jednou rukou a druhou ji svíral kolem pasu. Choulila se v jeho náruči a s rozkoší si vychutnávala každou minutu nejistého příměří.

Vítr odvál mraky a na obloze se ukázal jasný měsíc. Neprotestovala, když si všimla, že Conn vede hřebce do temného lesa. Zastavili se před polorozpadlým dřevěným mostíkem, pod nímž bublal potok, a zahleděli se

do pěnivé vody. Chvíli mlčky naslouchali nočním zvukům. Connův teplý dech prosycený vůní piva a skořice ji příjemně hřál na uchu. „Mám tě uškrtit, nebo utopit?”

Nebyla si jistá, jestli to myslí vážně. „Raději zardousit,” zahihňala se.

„Neumím plavat, jak je ti známo, tak mám z vody trochu strach. Naposledy, když jsi mě hodil do potoka, jsem se málem utopila.”

„Jednou jsi povídala, že se nebojíš vůbec ničeho.”

„Lhala jsem.”

Beze slova sesedl. Gelina se křečovitě držela koňského hřívy a Conn pochopil, že se ho bojí. Jemně sevřel štíhlý kotník a tváří se otřel o nahé lýtko.

„Tenhle mostík jsem postavil já, když jsem byl malý chlapec.”

Gelina hleděla na mužovu tmavou hlavu neschopná pochopit jeho jednání. Bezděky ho chvějící se rukou pohladila po vlasech a on k ní vzhlédl. Výraz v jeho očích jí připomněl jistý okamžik. Tehdy se dožadoval, aby ho zabila, nebo odešla.

„Odvedl jsi dobrou práci,” přiškrceně zamumlala. „Vydržel celou

věčnost.”

Ucítila dotek jeho rtů na nahé kůži a rozbušilo se jí srdce. Začal ji smyslně hladit po noze a ona přerývaně oddechovala. Náhle ucítila jeho ruku na stehně a zaplavila ji vlna vzrušení. Něžnost, jak pochopila, byla v Connově případě vzácný dar, s nímž neplýtval.

„Ještě jsem nebyla na světě, když ses tu lopotil,” vydechla.

Trhl sebou a téměř ji odstrčil. „Musím přiznat, že jedno máme společné, madam. Ani jeden nebojujeme čestně.” Vyhoupl se za ni a pobídl Tichého bleska do klusu. Hnali se noční tmou a Conn ji svíral tak pevně, až málem nemohla dýchat.

Pustil ji ve chvíli, kdy se před nimi zjevila světla pevnosti. Gelina se napřímila a on jí uhladil rozcuchané vlasy. Vytryskly jí slzy, ale neodvažovala se promluvit. Před stájí s povzdechem sesedl a nabídl jí pomoc. Vklouzla mu do náruče a on ji k sobě na vteřinu přivinul.

„Nezapomeň vyhřebelcovat koně.” Pustil ji a odcházel.

Hleděla za ním a třásla se. Myslela si, že už ho dobře zná, ale on ji pokaždé dokázal překvapit.

Do hradu vstoupil Conn kuchyní. Kuchařku jeho příchod překvapil a ještě víc se vylekala, když vyslechla příkaz, který na ni úsečně vychrlil. Do síně nevkročil. Vrátil se do komnaty, usadil se před vyhasínající oheň a vyčkával.

Gelině se do hradu nechtělo. Vadilo jí veselí vycházející ze síně a toužila uniknout zvědavým pohledům i všetečným dotazům sloužících ohledně událostí této noci. Proklouzla kolem kuchyně a rychle se vydala k zadnímu schodišti. Ale štěstí jí nepřálo. Na chodbě se srazila s Audren a zaklela. K jejímu úžasu ji služka beze slova minula a Gelina za ní užasle hleděla. Nu co, pomyslela si, alespoň téhle nemusím nic vysvětlovat. Vkročila do těsné komůrky a usedla na strohé lůžko. Najednou měla pocit, že se kolem ní něco změnilo. Vstala, aby si rozčesala vlasy, ale hřeben a kartáč, jediné pozůstatky na předchozí život, zmizely. Klesla na kolena a zapátrala pod postelí. Někdo slídil v jejích věcech, o tom nebylo pochyb. Třesoucími se prsty zvedla víko malé otlučené krabičky. V ní ukrývala přívěsek, ale i ten byl pryč.

Co se to děje? Usilovně přemýšlela, ale nedokázala na nic přijít. Uslyšela šustění naškrobené látky a otočila se.

Ve dveřích stála Moira. Obličej měla ve stínu, ale i tak z ní Gelina vycítila znepokojení.

Měla strach se zeptat, protože se obávala odpovědi. Nakonec si dodala odvahu. „Kam se poděly moje věci? Čím si budu česat vlasy?”

„Služky tě přestěhovaly.” Moira nasadila zamračený výraz.

„Ale kam?”

„Do Connových komnat.”

Gelina se roztřásla. Kuchařka se obávala, aby se dívka ne-zhroutila, ale pak si všimla zelených očí. Z těch sálala zuřivost. „Tohle si nenechám líbit!”

Gelina vyrazila na chodbu a kuchařka za ní smutně hleděla. Začala se modlit za spásu duše, ale nebyla si jistá, čí.

Gelina se vřítila do síně, ale Conna nespatřila. Proplétala se mezi opilci, kteří po ní chňapali, až narazila na Seana. „Kampak, madam?” Voják se ji snažil vtáhnout do kola. „Vás nikdy neomrzí někam pospíchat?”

„Nech mě na pokoji, Seane! Na tanečky nemám náladu!”

Nechtěl ji pustit, a tak mu vší silou dupla na nohu. Další dva kopla do lýtka a jednoho opilce srazila na zem.

Schody brala po dvou. Bývalé obydlí minula bez povšimnutí a jako smršť vpadla do Connovy komnaty. Nicméně při pohledu, který se jí naskytl, ztratila bojovnost. Conn seděl v křesle před krbem. Nohy měl natažené a zdálo se, že dřímá.

Nechtěla na něj ječet, ani být hysterická. „Chci zpátky své věci.” Nejistě si odkašlala. „Nemůžeš mě o ně připravit!”

„Zavři dveře,” poručil jí, aniž otevřel oči.

Gelina chvíli váhala a pak s nimi vztekle práskla. Jenže ani ohlušující rána nevyvedla Conna z klidu.

Postavila se před něj a založila ruce v bok. „Chci zpátky to, co mi patří.”

„Tobě nepatří vůbec nic,” trpělivě vysvětloval, „a pokud jde o těch pár kousků, které jsem ti věnoval, najdeš je u mě.”

„Nechápu, proč jsi to udělal.”

„Protože ode dneška bydlíš tady, v mých komnatách.” Sepnul prsty a prohlédl si špičky vysokých kožených bot.

Gelinu zamrazilo. Mužův klid se podobal klidu před bouří.

„A co Sheela? Kde ta bude spát? Pod postelí?”

„Odcestovala.”

„Vím, je to moje chyba.” Gelina se snažila zakrýt úzkost. „Naštvala se a odjela, ale proč ji mám nahradit zrovna já?”

„Poslal jsem ji pryč.”

Gelina odhodlaně vykročila ke dveřím, ale mužův tichý hlas ji zastavil.

„Venku stojí stráž.”

Odmítala uvěřit tomu, co slyší. Usedla na pohovku, ale nepodívala se na něj. „Máš můj obdiv, protože tvá strategie nemá chybu. Jsi mazaný jako liška, králi. Konečně chápu, odkud pramení tvoje válečnická pověst. Ty sis zkrátka poradil bez hysterických scén.” Kradmo na něj mrkla. „Nestydíš se? Kdyby ses alespoň tvářil trošku provinile…”

Conn pozvedl obočí. „V mém postavení si takový přepych nemůžu dovolit.”

Náhle se vymrštil, došel k oknu a zahleděl se ven.

„Každý muž je občas nucen dělat rozhodnutí. Nejtěžší je odhadnout, kolik moci a síly použít.”

„S tím ty nemáš potíže,” odtušila Gelina.

„Proč taky? Nerozhodnost je špatná vlastnost a já byl jako mladík ctižádostivý.” Conn se k ní pomalu obracel. „Vzal jsem si do hlavy, že sjednotím rozhádané klany a vybuduju mocné Irsko. Jeden král, jedna země, jedno právo. Víc jsem si nepřál. Jednou jsem se ocitl v úzkých. Chystali se mě zabít a já chtěl přežít. Ve vyhnanství, v cizí zemi, jsem zase toužil ještě jednou spatřit naše zelené pahorky a plnými doušky nasávat svěží irský vzduch.” Stál u ní tak blízko, že schovala ruce, aby neviděl, jak se třesou. Uchopil ji za bradu a podíval se jí do očí. „Ale nikdy jsem nechtěl nic tolik, jako teď chci tebe.”

Gelina se rozklepala, až jí cvakaly zuby. Zvedl ji a sevřel v náruči.

Jazykem jí smyslně přejel po rtech, ale začala se bránit.

„Proč to děláš? Proč si se mnou pohráváš? Rory Monaghan leží v hrobě, ale to ti nebrání, aby ses mu ještě po letech nemstil na dceři! Anebo platím dluh za mrtvé členy královské družiny? Odpověz!”

Uchopil ji za ruce a vtiskl na ně polibek. „Ne, Gelino. To já splácím dluh. Podlehl jsem chtíči a byl jsem k tobě hrubý. Měl jsem tě potrestat, ale místo spravedlivého trestu jsem ti ublížil. Teď ti to chci vynahradit.”

„Ale přede dveře jsi postavil stráž, Conne. Bojujeme bitvu a ty jsi stále nepřítel.”

„I nepřátelé mohou dojít ke kompromisu. Jednou se podvolíš.”

„Tím naznačuješ, že nemám právo se ti protivit?”

Conn nebyl schopen čelit slzám tryskajícím ze smaragdově zelených očích. Pustil ji a vyčerpaně se svalil do křesla. „Jestli mě tuto noc opustíš, Gelino, bude to navždy. Nimbus se nabízí, že tě odsud odveze. Nedokážu s tebou žít pod jednou střechou, aniž se tě smím dotýkat. Zabíjí mě to.

Odejdi, jestli je to tvoje přání, a udělej to okamžitě… Máš poslední

příležitost. Pak bude pozdě.”

Conn bez dechu očekával, že uslyší prásknutí dveří, ale Gelina si připomněla jinou noc. Vychrtlá sirota, vyděšená k smrti, klečí před králem a přísahá věrnost. Naučila se snášet jeho nálady, zpupnost a panovačnost, ale čelit poraženectví, jež z něj čišelo, bylo nad její síly.

Po špičkách k němu přistoupila a poklekla. Vzala jeho obličej do dlaní a přiměla ho, aby na ni pohlédl. Vtiskla mu na rty jemný polibek, když vtom ji Conn divoce uchvátil do náruče a železným stiskem sevřel.

Topila se v hlubinách modrých očí a umírala v jeho silných pažích. Odnášel ji k posteli a ona se ho držela jako klíště. Smyslně ji líbal a dobyvačný polibek ji připravoval na to, co mělo přijít.

Položil ji na postel a zahleděl se na ni pohledem, v němž se nedokázala vyznat. Už jednou se nad ní tyčil jako nemilosrdný dobyvatel a vzpomínka jí nahnala strach.

On to vycítil. Dotkl se jejích rtů a uličnicky ji zatahal za vlasy. V rychlosti se zbavil oblečení a skopl boty. Pohladila ho po chloupcích na hrudi, které se táhly až k podbřišku, a Conn zachroptěl. Nalehl na ni a náruživě ji políbil.

Gelina všemi smysly vnímala mužovo napětí. Kousek po kousku z ní strhával oblečení a házel je na zem. „Myslel jsem, že když tvou krásu ukryju pod hadry, budu mít klid. Jenže ty ses v té maškarádě nosila jako královna, a když jsi poprvé vkročila do síně, málem jsem zešílel.” Conn přerývaně oddechoval. Držel poslední kousek oblečení, hedvábnou košilku pamatující lepší časy. Pousmál se a roztrhl ji vejpůl. „Před tvou krásou se mi podlamují kolena.”

Snažila se zakrýt, ale on ji uchopil za ruce. „Nesmíš se stydět!”

„Nebudu, když mě pustíš.”

Poslechl a ona ho políbila na ústa. Objala ho kolem krku a Conn jí zabořil obličej do vlasů. Líbal ji po celém těle a přitom, jakoby na znamení díků, šeptal její jméno.

Laskal a dráždil bradavky a Gelina nebyla schopná odolat mocnému náporu vzrušení. Ucítila jeho prsty mezi stehny a vykřikla. Vypjala se proti němu jako luk a on ji umlčel smyslným polibkem. Dráždil její lůno tak dlouho, dokud neucítil vlhkost. Teprve potom jí roztáhl nohy a hluboko do ní vnikl. Začal se v ní pohybovat a Gelina zapomněla na celý svět. Křečovitě se k němu tiskla, sténala a zatínala mu nehty do zad. To, co

následovalo, bylo stejně bouřlivé jako vichřice, která se přehnala nad Irskem.

Gelina se rozkřičela a Conn ji k sobě pevně přitiskl. Vzápětí sám s výkřikem vyvrcholil. Zabořil jí obličej do zpocených vlasů a po chvíli usnul.

Gelina jen neochotně otevírala oči. Kdesi venku štěkal pes a do komnaty se draly první sluneční paprsky. Ucítila chlad a snažila se přitáhnout si kožešinovou přikrývku k bradě. Conn ji držel kolem pasu, a když se k němu otočila, zjistila, že na ni upřeně hledí.

Nejistě se poškrábala ve vlasech. „Není pěkné civět na lidi, když spí.”

„Já na tebe necivím, ale opájím se tvou krásou.” Pohladil ji po zádech.

„Spala jsi dobře?”

„Jako špalek.”

Se zívnutím se protáhla a dotkla se jeho hrudi. Prstem si razila cestičku k podbřišku a Conn znehybněl.

„Řekla jste si o to, madam.”

„Bože!” Naoko zasténala a snažila se přetáhnout si přikrývku přes hlavu.

Conn se zasmál. Přikrývku z ní stáhl a zjistil, že dívka leží na břichu a vyzývavě na něj hledí. „Na vstávání je ještě brzy,” zachroptěl.

Když se Gelina znovu probudila, slunce už stálo vysoko na obloze a postel vedle ní byla prázdná. Zvedla hlavu a zahleděla se na vyhaslý oheň v krbu. Včerejší noc… Co když to byl jen kouzelný sen? Snažila se posadit a zabolelo ji celé tělo. Ne, byla to skutečnost.

Blížící se klapot střevíců na chodbě v ní vyvolal paniku. V rychlosti uvažovala, kam se ukrýt, ale komnata neskýtala žádné útočiště. Nakonec jí opět posloužila přikrývka. Dveře se otevřely, zašustila sukně a někdo klapavě vstoupil. „Dobré ráno, Gelino. Mám pro tebe snídani.”

„Děkuju, Moiro,” zahučela Gelina zpod přikrývky.

Vykoukla, až když se dveře hlučně zavřely. Vklouzla do Connovy tuniky a bosá se vydala ke stolu. Našla talíř s krajíci chleba pokapanými medem, teplé koláčky a žejdlík kozího mléka. Ale Moira nepřinesla jen snídani. Na stole ležela zlatá tiára posázená smaragdy, které se ve slunci třpytily, až oči přecházely. Gelina neodolala. Zvědavě ji uchopila a zkusila vsadit do vlasů.

Ozvalo se neurvalé zaklepání, které ji polekalo. Provinile strhla tiáru z hlavy.

„Vstupte!”

V králově příbytku se necítila nejlíp. Mohl to být některý z jeho vojáků, dožadujících se slyšení, ale do komnaty strčila hlavu blonďatá Audren.

„Řekli mi, abych ti tohle donesla. Smím dál?”

„Jistě.” Gelina si v rychlosti nacpala do úst koláček, aby zakryla rozpaky.

Za Audren se nahrnuly další čtyři služky, každá s plnou náručí sametu, hedvábí a saténu. Poslední nesla plášť lemovaný kožešinou.

Gelině málem zaskočilo. „Co to provádíte?”

Dívky se zdvořile uklonily. „Máme vám vzít míru, madam.”

„Odkdy se klaníte otrokyni? Přede mnou nemusíte padat na kolena.”

Audren si zálibně prohlédla balík hedvábí levandulové barvy. „Tohle vám bude moc slušet, madam.”

„Já se snad zblázním.”

Služky se pustily do práce. Měřily a špendlily a Gelina obracela oči v sloup. Utrpení ji zbavila až Moira. Ta v pozdním odpoledni vtrhla do komnaty a chichotající se služky vyhnala. S rukama v bok si polonahou Gelinu prohlédla a ta pod ženiným vědoucím pohledem zrudla.

Kuchařka zvedla ze země kus hedvábí. „Moc pěkné, ale do večera to nestihnou. Mám tu něco lepšího.” Vrátila se na chodbu a přivlekla malou truhlu. Opět se podívala na Gelinu a ta měla pocit, že je žena vševědoucí.

„Znám ho od dětských střevíčků. Byl to hodný chlapec. Do bitky se pouštěl jedině tehdy, když ho někdo vyprovokoval, nebo když musel, a pokaždé bojoval čestně.”

S tím Gelinu opustila a práskla za sebou dveřmi. Ta za ní s úsměvem hleděla.

Slunce se klonilo k západu. Noc už nebyla tak teplá jako v létě, ale to nikomu nevadilo. Velká síň zela prázdnotou, protože se všichni vyhrnuli ven. Na prostorné louce před hradem se rozhořely louče, sklepníci vyvalili soudky a začala oslava svátku Aonach. Hvězdy na nočním nebi žertovně blikaly, pivo teklo proudem a děti se nemohly dočkat, až se pustí do pamlsků.

Královi hudebníci vyhrávali a jejich tklivé melodie se nesly až za kopce. Lidé vyčkávali, až sloužící nanosí košíky s jídlem. Když bylo vše připraveno, chytili se za ruce a pustili se do tance. Křepčili, výskali a dováděli, kromě Conna s Mernodem. Ti se procházeli a rozmlouvali.

„Musím přiznat, že vypadáš dobře, králi.”

Conn mudrce obdařil oslnivým úsměvem a políbil dítě, které se mu připletlo do cesty. „Tys trefil hřebík na hlavičku, příteli. Cítím se přímo báječně.”

Mernod králi sotva stačil, když vtom do něj někdo vrazil. „Zatraceně!” Ze tmy se vynořila Nimbusova rozšklebená tvář.

„Nemůžeš koukat na cestu, nemehlo?”

Mernodovi bylo ihned jasné, kdo upoutal šaškovu pozornost. V bráně osvětlené hořícími loučemi stála Gelina a pátravě se rozhlížela. Conn vydechl a dívka se na něj usmála. Rozběhla se k němu a on jí vyšel vstříc. Zakopla o drn, bez zaváhání odhodila sandály a běžela bosá. Mernod si odkašlal a potlačil úsměv.

„Dobrý večer, pane.” Půvabně se před Connem uklonila a ten zahlédl v rudých vlasech třpytící se tiáru.

„Dobrý večer, Gelino,” zdravil ji Mernod.

Conn na ni hleděl chtivýma očima, až byl mudrc nucen opět si odkašlat.

„Musím se vrátit a poslechnout si ty zmatené básníky. Ti si klidně spletou vodní vílu s lesní žínkou, když na ně někdo nedohlédne.”

Tiše se vytratil, ale oni ho stejně nevnímali. Conn uchopil Gelinu za ruku a odváděl ji do ústraní. Lidé na ně udiveně hleděli a vojáci, polehávající v trávě, se pokradmu usmívali. Gelina zahlédla přátelskou tvář Golla MacMorny a vojákovi pokynula.

Conn ji dovedl do zahrady. „Téhle chvíle jsem se bál od okamžiku, kdy jsem tě ráno opustil.”

Gelina stydlivě usedla na dřevenou lavičku.

„Proč ses bál?”

„Strachoval jsem se, že mě po včerejší noci budeš nenávidět.”

„Ale já tě nenávidím!” Connovi mizel úsměv z tváře a Gelina se bujaře se rozesmála. „Neumíš si představit, co všechno jsem musela vytrpět! Ty úmorné hodiny, kdy jsem stála jako socha a služky do mě bodaly špendlíky!”

„To je mi pěkný vděk za všechny ty nádherné látky! Jsou dovezené z daleké ciziny, ještě za života mé matky…”

„Hedvábí a samet jsou krásné, ale já si na přepych nepotrpím. Spokojím se i se skromným oblečením.”

„Nic takového! Živě si dokážu představit, čemu bys dala přednost. K

čertu s kalhotama!”

„V těch se ti nelíbím?”

„Ty jsi krásná i v potrhaných hadrech, ale nejvíc se mi zamlouváš úplně nahá.”

Nebylo pochyb, o čem Conn uvažuje.

„Lichotíš mi. Jsem příliš vysoká a neohrabaná, abych se mohla považovat za krásku.”

Něžně ji políbil na ústa. „Budu se s tebou milovat tak dlouho, dokud ti tyhle nesmysly nevyženu z hlavy.”

Gelina se rozhlédla po zahradě. Na toto místo neměla dobrou vzpomínku. Připomněla si mizernou noc, kdy zoufalá hleděla ke Connovu oknu, a zachvěla se.

„Kde mě ubytuješ? Mám se přestěhovat do komnaty po Sheele?” klidně se optala.

Conn se vymrštil a začal rázovat po pěšině.

„Zůstaneš tam, kde jsi. Proč mi kladeš takové otázky?”

Gelina pokrčila rameny. „Napadlo mě, že nejspíš zaujmu její postavení.”

Conn potlačil nepokoj. „Sheela byla… rozptýlení. Ty jsi můj nejlepší

přítel…”

„…a nejhorší nepřítel,” zamumlala.

„Budu dělat, že jsem nic neslyšel!” utrhl se na ni.

„A co oni? Co ti si pomyslí o ubožačce, z níž se přes noc vyklubala tvoje milenka?”

Conn ji chytil za ruku. „Vědí, že tě Eoghanovi lidé unesli a donutili k poslušnosti. Po návratu sis jako trest zvolila otroctví, abys odčinila slabost.”

„Tohle jsi jim namluvil? A oni ti uvěřili?”

„Jsem král, na jehož vůli závisí osud celého Irska. Tomu, kdo třímá v ruce těžký meč, se otázky nekladou. Chytří nebudou riskovat mou nevoli.”

„Nejsi příliš namyšlený, králi?” Uličnicky ho zatahala za ucho. „Jen aby se ti samou slávou nezatočila hlava.”

„Od čeho mám tebe? Ty mě pokaždé dokážeš vrátit z výšin na bezpečnou zem.”

Tiskl se k ní a Gelina ho odstrkovala. „Ty jsi zkrátka nenapravitelný.

Tady? Na trávě?”

„Tobě by se to nelíbilo?”

„Chlípníku!”

„Ani nevíš, o čem mluvíš. Mám ti to předvést?”

Gelina se rozesmála a on ji zdvihl do náruče. Nasála mužnou vůni a opřela se o jeho rameno. Conn neplýtval časem. Proběhl zahradou a v rychlosti ji odnášel do ložnice.

Conn a moje sestra! Rodneymu se zdálo, že scéna, na níž se děj odehrával, se mění z minuty na minutu. Purpurově rudá střídá černou a ta halí prostranství v neproniknutelnou mlhu. Krade se těsnou chodbou, na jejímž konci naráží na dva protivníky. Ti v divokém souboji bojují o život. Krutě se zachechtá a muži vrazí meč do zad. Conn padá na kolena a Gelina září vděčností.

„Tvůj konec nadešel, králi! Teď tě dorazím!”

„Ne!” Sestra se najednou rozkřičí a snaží se ho chytit za zápěstí.

On s krutým úsměvem švihne mečem a Connovi jednou ranou usekne hlavu. Ta se mu skutálí k nohám a modré oči lezou z důlků.

Tentokrát se Rodney budil s úsměvem. Mnohdy se mu zdávalo o Gelině, jak jí z proříznuté tepny na hrdle tryská krev, ale noční můry, z nichž se probouzel zbrocený potem, byly ty tam. Conna zabíjel ve snu tolikrát, že se mu sen zhmotnil ve skutečnost.

Rodney našel útočiště v dřevěné chatrči v lese. Tady se ukrýval nejen před Connovými vojáky, ale i před nepřízní počasí. Za chatrčí protékal bublající potok, z něhož bral vodu a občas se v něm umyl. Jinak o sebe příliš nedbal. Oblečení měl potrhané, byl zarostlý a rozcuchaný. Jediné, co ho zajímalo, byla Tara. Při vzpomínce na hrad si znechuceně odplivl. Ponořil ruce do vody a opláchl si obličej. Rodneyho soužil stesk a osamění. Toužil po společnosti malé sestřičky, po dovádivém smíchu a škádlení, ale také v něm doutnala nenávist. „Až mi příště padneš do rukou, Gelino, víckrát tě nepustím!”

S rukou ve vodě vyčkával. Bleskurychle ulovil malou rybku. Ještě se

třepetala, když jí jako dravec ukousl hlavu.

Do komnaty se linul měsíční svit. Gelina ležela v polštářích a neodvažovala se ani zavrtět. Conn ji majetnicky objímal kolem pasu a ona vnímala teplo sálající z jeho těla. Pozorovala, jak spí, a udivovalo ji, že ve spánku působí zranitelně. Opatrně zvedla jeho ruku a políbila ji. Vyklouzla z postele, přikryla ho a tiše vyšla na chodbu.

Poslední dobou se často budívala, aniž tušila proč. Pokaždé jí srdce bušilo jako splašené. Nepamatovala si, co se jí zdálo, ale po probuzení jí hrůzou naskakovala husí kůže. Protože nevydržela v posteli, chodívala po chodbách a naslouchala tichu. Nohy ji donesly ke zbrojnici a Gelině se zdálo, že ji cosi pudí dovnitř. Dveře nebyly zamčené. Strčila do nich a vstoupila. Ve světle hořících loučí působily mocné zbraně hrůzostrašným dojmem.

Její meč visel tam, kam ho Conn umístil. Přejela prstem po ostří a odfoukla jemnou vrstvu prachu. Měla sto chutí sejmout ho ze zdi a potěžkat, ale raději si dala ruce za záda, aby potlačila pokušení.

„Vypadáš jako malá holka přistižená při mlsání.”

Gelina se vylekala. Na prahu stál Conn a ležérně se opíral o zárubeň dveří.

„Nemám špatné úmysly, jen… Jsem zkrátka trochu neklidná.”

Conna zarazil strach v dívčiných očích. „Proboha! Nedívej se na mě, jako když čekáš, že z tebe vytluču duši!”

Sundal ze zdi meč a zamával s ním nad hlavou. Náhle ho hodil jejím směrem. Gelina nebyla připravená zbraň zachytit a ta řinčivě dopadla na zem.

„Jsi zručná, ale nemáš zkušenost. Jisté věci se dají naučit jedině opakovaným cvičením. Už jsi někdy bojovala ve dvojici? Představ si, že se na nás dva vrhne tlupa nepřátel. Nechceš si to zkusit?”

Mlčky přikývla a Conn jí podal druhý meč. „Teď se postavíme zády k sobě, aby mezi námi neproklouzla ani myš… Mimochodem, jaký je Eoghan bojovník?”

Gelina znejistěla. Otázka ji zaskočila, ale Conn začal útočit. Měla co

dělat, aby mu ve fiktivním souboji s nepřáteli stačila.

„Docela dobrý a stejně namyšlený jako ty.”

„V čem tkví jeho síla? Jaká je jeho silná stránka?” Conn se svižně pohyboval, aniž se zadýchal.

„Proč se ho nezeptáš sám? Hnije v tvém vězení.” Conn zrychlil krok.

,Je spíš stratég než válečník!” bez dechu křičela Gelina. „Nikdy jsem ho neviděla zvednout zbraň!”

Conn zpomalil a ona s úlevou vydechla.

„Eoghan byl skutečně laskavý k…”

Opět zrychlil, a tak se raději odmlčela. Ukázal jí několik šikovných výpadů a fint a cvičili tak dlouho, až ji rozbolela paže. „Podobá se to tanci,” vydechla.

Conn kolem ní zavířil a klepnutím do zápěstí jí vyrazil meč z ruky. Vyčerpaná Gelina padla na zem, ale Conn ji železným stiskem zdvihl.

„Musíš se naučit ještě jedno. Představ si, že tebe nebo tvého partnera nepřítel odzbrojí. Teď je nejdůležitější získat zbraň zpátky.”

Poodešel o čtyřicet kroků. Gelina užasle sledovala, jak Conn vyhazuje meč do vzduchu. Letěl jejím směrem a ji nenapadlo nic lepšího než se přikrčit, aby ji nezasáhlo ostří.

Meč dopadl k jejím nohám a Conn se rozesmál. „Jako bych to nevěděl!” Vrátil se a meč zdvihl. „Tomu, kdo ti kryje záda, musíš důvěřovat. Závisí na tom tvůj život.” Chytil ji za ramena a zatřásl s ní.

„Věříš mi?”

Gelina přikývla, ale zuby jí cvakaly strachy.

Smyslně jí pohladil prsa a odstoupil. „Ukaž mi, kam si přeješ, aby dopadl. Ty jej jedním švihem zachytíš a obratem zaútočíš.”

Rázně se vydal na opačný konec zbrojnice a vyčkával.

Gelina zvedla ruku. Conn vyhodil meč do vzduchu a ten vysokým obloukem letěl k ní.

Gelině se na okamžik roztřásla kolena. Přesto se neodvažovala ani pohnout. Meč směřoval tam, kam si to přála. V pevném stisku zbraň zachytila, a než se vzpamatovala, byl Conn u ní. Chytil ji do náruče a zatočil se s ní. Pustila meč a on ji začal divoce líbat.

Následující dny a noci prožívala Gelina jako v opojení. Mírné podzimní počasí bylo pro dlouhé vyjížďky jako stvořené. Hrad opouštěli společně, a pokud byl Conn zaneprázdněn, dovoloval jí, aby na Tichém blesku vyjížděla sama.

Poprvé, když jí to dovolil, ho po návratu našla na nádvoří. Nimbus mu dělal společnost, ale bylo jasné, že Conn netrpělivě vyčkává jejího návratu. Vděčně ji políbil na spánek a ona si uvědomila, kolik ho ta velkorysost stála.

Stala se z nich nerozlučná dvojice. Lidé si o nich dobromyslně šuškali a Moira nepřetržitě bručela. Jednou, když je o půlnoci načapala v kuchyni, jak se hladově cpou zbytky pečeně, rozkřičela se na ně, že dočista přišli o rozum. To, že polonahá Gelina sedí králi na klíně a chichotá se, přešla kuchařka bez povšimnutí.

Conn se Geliny ustavičně dotýkal, jako by z ní čerpal sílu. Také jí často cuchal vlasy či zastrkoval neposlušný pramínek za ucho. Gelina ho už znala natolik, že chápala, co ta drobná gesta znamenají. Naznačoval jí, že patří jemu, stejně jako mu patří Irsko, ale Gelině královy majetnické projevy nevadily.

Vážili si každého prchavého okamžiku, který strávili společně. Mnohdy se nemohli dočkat, až se pozdě v noci zavřou v Connově komnatě, aby unikli pozornosti všetečných očí. Gelina se naoko bránila jeho pozornostem. Conn byl povahou lovec a dobyvatel a ona mu nechtěla zevšednět. Později se ochotně poddala dráždivému laskání, na něž se celý den těšila. Vyčerpaní usínali v těsném objetí a on ji na dobrou noc líbal na hrdlo. Jindy se jen tak drželi za ruce, jako malé děti mající strach ze tmy.

Jedné noci Gelinu probudil tichý šepot. Ucítila, jak ji Conn hladí, a s hrůzou si uvědomila, že měla zlý sen. Ve spánku sténala a drmolila bratrovo jméno. „Zdálo se mi o Rodneym!” překotně spustila. „Chtěl mi udělat něco špatného, ale to je holý nesmysl. Bratr by mi nikdy neublížil!”

Conn hleděl do tmy. Svíral ji v náruči a neodpovídal.

„Byli jsme si během těch mizerných roků strávených v jeskyni tolik blízcí! Měli jsme jeden druhého a sen o odplatě. Ten nás držel při životě.

Díky němu jsme to nějak zvládli a dokonce jsme šlamastyku, v níž jsme se ocitli, považovali za báječné dobrodružství.”

Dlouho mlčela, než opět promluvila: „Nimbus ti nelhal. Rodney mě skutečně sledoval. Kam jsem se hnula, tam jsem cítila jeho pohled. Hleděl na mě vyhladovělýma očima a já se ho začínala bát. Jednoho dne jsem se probudila a zjistila, že bratr už není dobrý člověk. Čím to, Conne? Snad to zavinil sen o pomstě. Ten ho stravuje a ničí mu duši. Je to snad moje chyba? Proč jsem si toho nevšimla dřív? Proč jsem to nezastavila?”

Connova slova podbarvená hořkostí zněla jasně a důrazně. „Není v lidské moci předvídat, co se přihodí. I já jednoho jitra zjistil, že se z Roryho Monaghana stal nepřítel. Později jsem si vyčítal, že jsem nedokázal prozřít, ale už bylo pozdě. Přišlo to plíživě, jako zhoubná choroba. Krmil mě u svého stolu, jeho pěkná manželka mi zpívala a já mu vyzvonil tajemství, která bych tehdy nesvěřil živé duši. Byl jsem stejně zaslepený jako ty, lásko.” Něžně ji políbil na ucho. „Ale teď máme jeden druhého.”

Conn potřeboval zjistit, zda ji obvinění vznesená proti otci nerozrušila, ale Gelina ho objala kolem krku. Nechtěla dát najevo strach, který v ní zapustil kořeny. Začali se líbat a náruživě milovat, aby zaplašili pochybnosti usazené na dně srdcí.

Příští ráno, když Gelina vkročila do velké síně, jí cosi zavadilo o vlasy. Vylekala se a zvedla hlavu. Při pohledu, který se jí naskytl, jí ztuhla krev v žilách. Nad ní se houpal šašek. Na krku měl oprátku a vyplazoval na ni jazyk.

„Krucinál, Nimbusi! Tys mě vylekal! Copak nemáš nic lepšího na práci než strašit lidi?”

Nimbus otevřel jedno oko a zašklebil se na ni. „Co má být? Cvičení dělá mistra! Musím cvičit na Eoghanův pohřeb. Bude to zábava k popukání. Řekl bych - docela dobrý vtípek, nemyslíš?”

Jediné, co si vysloužil, byl dívčin rozzlobený pohled.

„Promiň, zapomněl jsem, že jste spříznění. Co kdybys mi pomohla dolů?”

Ale Gelina si založila paže a ušklíbla se.

„Poníženě prosím, madam!”

Znechuceně si odfrkla a vydala se po schodech do horního patra. Tam uvolnila provaz zavěšený na háku a pomalu šaška spouštěla k zemi. „Jak to děláš?”

„To je jednoduché, jen se dívej.”

Rozepnul kabátec a ukázal jí kožené řemínky, které měl omotané kolem

těla.

„K čemu slouží?”

„K záchraně života. Zachytí mě dřív, než se pověsím v oprátce. Vidíš tady ten nápis? Ten jsem vyryl já.”

„A jak zní?”

„Nimbus - nejšikovnější z šikovných.”

Gelina se rozhlédla po opuštěné síni. „Kam se podělo tvoje obecenstvo? Proč se nehřejí u ohňů?”

„Conn ti to nepověděl?” Gelina zavrtěla hlavou.

Nimbus začal napodoboval Conna hluboce ponořeného v myšlenkách a Gelina vyprskla smíchy.

„Královi vojáci chrastí zbraněmi.”

„Proč? Co se děje? Je to kvůli Eoghanovi? Žije? Mluv!”

„Zatím ano, pokud je mi známo.”

„Proto se mi Conn nezmínil! Oni ho odsoudili k smrti? Kdy se konal soud?”

„Žádný soud se nekoná.” Nimbus vzdychl. „Conn a Eoghan se utkají v souboji.”

„To snad ne!” Gelina se kousla do rtu. „Conn ví, že Eoghan není pro něj soupeř. Proč, u všech čertů…” Chytila Nimbuse za tuniku. „Kam se vydali? Kde je najdu? Musíš mě vzít za nimi!”

Nimbus se jí vytrhl a důležitě si urovnal oblečení. „Na to nemám svolení. Právo přihlížet mají pouze vojáci. Conn by zuřil.”

„A odkdy zrovna, ty dodržuješ příkazy?”

Nimbus našpulil ústa a poškrábal se na zádech. „Musíme si pospíšit, abychom dorazili včas.” Vyběhl ze síně a Gelina ho spěšně následovala.

Mernod sesedl z klisny. Urovnal si plášť a zaujal důstojné postavení. Bylo teprve odpoledne, ale obloha se zatáhla a krajina se ponořila do tajuplného šera. Okolní děsivé ticho rušilo pouze hrabání koňských kopyt a řehtání.

Jedinými svědky závěrečného souboje mezi králem a člověkem, který byl dlouhá léta jejich nepřítelem, měli být královští ozbrojenci na koních. Mernod po pečlivé úvaze vybral ty, kteří měli vyšší hodnost a o nichž se vědělo, že si za všech okolností dokáží zachovat chladnou hlavu.

V davu zašumělo. Vojáci hleděli na přijíždějícího Conna. Král byl v plné zbroji a v sedle seděl jako vytesaný. Za ním kráčel Sean Finn s ustaraným výrazem ve tváři.

Mernod pozoroval králův ztrhaný obličej. Snažil se zapamatovat si každou maličkost nadcházející události, aby ji později, v nočním tichu a za svitu svíčky, věrně zachytil.

Mudrc byl vnímavý muž, ale přesto mu ušel nepatrný pohyb v koruně nedaleko rostoucího dubu.

Celina se křečovitě tiskla k větvi, aby se nezřítila na zem. Při její výšce to nebylo nijak snadné. Nimbus byl na tom bezesporu lépe. Pohodlně se usadil a ještě dokázal společnici přidržovat.

Scéna odehrávající se před jejich očima je natolik zaujala, že brzy zapomněli na nepohodlí. Nimbus hleděl na krále a svíralo se mu srdce. Conn sesedl a něco Seanovi pošeptal. Voják na okamžik zmizel. Vzápětí přiváděl spoutaného vězně, o jehož totožnosti nebylo pochyb.

Gelina si prohlížela muže, který byl ještě nedávno jejím přítelem. V obličeji pohubl, ale nezdálo se, že hlady strádal či s ním bylo zle nakládáno. Přesto bylo patrné, že ho dlouhé týdny v kobce připravily o síly. Na zápěstích měl železná pouta zadírající se do kůže. Pohledem přejel po přítomných vojácích, kteří ho v kruhu obstoupili, a jeho zrak spočinul na Connovi.

Ten z něj nespouštěl oči.

„Všichni víme, koho máme před sebou!” zahřímal král. „Tento muž se nikdy neštítil zrady a podlých skutků. Podkopával každou snahu o sjednocení této země, čímž se dopustil zrady na Irsku. Zabíjí moje vojáky i nevinné obyvatele, ty, kdo se mu odváží protivit. Nutí muže, násilím či úplatky, vstupovat do jeho služeb, aby pod jeho velením plenili, vraždili a proklestili mu cestu na Taru. Je vrah a zloděj! Krade lidem majetek, ale i duše.”

V davu hněvivě zahučelo, ale Eoghan se ani nepohnul. Nimbus musel

připustit, že z vězně čiší jistá důstojnost.

„Omámil naše bratry a pak jim podřezal hrdla!” zakřičel jeden voják.

Další hněvivě zamával pěstí. „Lidé z mého klanu byli nuceni se vyplatit zlatem, když jim ti špinavci zabušili na vrata! Ženám vyhrožovali znásilněním a mužům upálením na hranici!”

„Z Tary unesl bezbranné děvče, Gelinu, a nutil ji vyrážet s nimi na lup!

Kdyby náš král nezasáhl, kdo ví, jak by to s ní dopadlo!”

Eoghan významně hleděl na Conna a Gelině přejel mráz po zádech. Došlo jí, že ji ten člověk může veřejně obvinit ze zločinů, jichž se dopouštěla pod rouškou tmy. Conn si to také uvědomil a zbledl. Eoghan mlčel, pouze se potměšile usmíval. Pokud promluví, pomyslela si v hrůze, král mě neubrání!

Conn syčivě nabral dech a vytáhl z pochvy meč. „Sundej mu želízka!” poručil Seanovi.

Gelina nepřemýšlela o tom, co dělá. Nimbus se ji snažil chytit za sukni, ale bylo pozdě. Vrhla se ze stromu a hlučně dopadla na zem. Zdvihla se a překvapenému obecenstvu se elegantně uklonila. „Omlouvám se za smělost, pane, ale nechtěla jsem přijít o souboj. Proto jsem se ukryla na stromě.”

Šašek se vyděšeně krčil ve větvích, ale naštěstí ho nebylo vidět.

„Jenže, jak sám víte, jsem hrozně nešikovná. Ztratila jsem rovnováhu, a tak mě tu máte. Škoda, teď už tak dobře neuvidím…”

Eoghan se k ní chystal vykročit, ale Conn se postavil mezi ně. Drapnul ji za rameno a tvrdě stiskl. Vězeň využil zmatku a tiše jí zašeptal: „Jeho láska ti prospívá, děvče. Sluší ti to.”

Nikdo jiný je neslyšel. Gelině vytryskly slzy. Eoghan zažertoval, jak byl zvyklý, ale ona už věděla, že ji nezradí. Vojáci hučeli a vrhali na vězně nepřátelské pohledy. Nelíbila se jim přílišná důvěrnost, ale ona se na něj odvážila usmát.

„Když už jsi tady, zůstaň.” Conn Gelině ukázal, kam se má postavit, a ona poslechla.

Král začal kolem vězně přecházet a bylo očividné, že pečlivě volí slova.

„Máš něco, co bys chtěl pronést na svou obhajobu, Eoghane Moghu?”

„Nemohu zradit toho, komu jsem nepřísahal věrnost. To já bych měl vládnout Irsku, protože mé právo je nezpochybnitelné.” Vojáci se rozkřičeli a Conn si vyžádal klid. „Učinil jsem rozhodnutí. Poskytnu ti stejnou šanci jako ty mně, když jsi mě prodal do otroctví. Jsi tu sám a není, kdo by se za tebe postavil. Jestli chceš moje království, musíš si jej vybojovat.”

Následoval bujarý aplaus. Sean vězni sundal želízka a Eoghan, s pohledem upřeným na Conna, si třel zápěstí.

Sean Eoghanovi podal meč a Gelina musela zatnout zuby, aby nevykřikla.

„Vím, že mnozí z vás by ho raději viděli na popravčím špalku,” promluvil Conn s rukou na jílci, „ale v tom vám nemohu vyhovět.”

,,Všichni dobře víme, jaký význam pro nás mají slova soudržnost a příslušnost ke klanu. Víme, jakou přinášejí zodpovědnost.” Ukázal na Eoghana. „Tento muž si je vědom břemene, jež nese každý z nás. Jeho lidé vtrhli na naše koráby, aby vraždili, ale v mém případě obdrželi jiné rozkazy. On zkrátka ponechal na Římanech, ať se mnou naloží po svém. Nehodlal si potřísnit ruce mou krví. Udělal to proto, že my dva patříme ke stejnému klanu. Je synem sestry mé matky, a pokud já mám prolít jeho krev, bude to v čestném boji.”

Vojáci nevěřícně vydechli a Gelina si užasle připomněla, jak jí byl Eoghanův smích povědomý.

V králově ruce se zalesklo ostří a vojáci ztichli.

„Postav se mi a bojuj, Eoghane.” Conn hovořil měkce, jako by předl.

„Bojuj…, nebo zemři.”

Gelina se chystala protestovat, ale Sean varovně zakroutil hlavou.

Eoghan na Conna neobratně zaútočil a ten se smíchem uhnul. Gelinu zamrazilo. Tak se Conn smál, když se tehdy v jeskyni chystal jí a Rodneymu zasadit smrtící ránu.

„Zatracený parchante!” zařval na Eoghana. „Copak tě otec nenaučil bojovat? Víš vůbec, kdo tě zplodil?”

Conn švihl mečem a z Eoghanovy obnažené paže vytryskla krev.

„Zemřeš tak, jak jsi žil! Jako zbabělý parchant!”

Loukou se rozlehl řev vojáků prahnoucích po pomstě a Gelina se roztřásla.

„Jestli se Eoghan pod Connovým náporem vzdá, bude boj ukončen,” uslyšela Seanův šepot.

Eoghan nebojácně hleděl na Conna, zatímco ten se ho snažil vyprovokovat. „Ta kastilská mrcha, s níž ses oženil, je rajda. Rozdává si to s každým, kdo jí přijde do cesty.”

Eoghanovy oči na zlomek vteřiny spočinuly na Gelině a ta pochopila, že se muž k něčemu chystá. To, co vysloví, ho bude stát život.

Vězeň s divokým výkřikem vyrazil do útoku v naději, že zasáhne Conna do srdce. Ten uskočil a jednou ranou ho odzbrojil. Eoghan padl na kolena a v příští vteřině ucítil na hrdle hrot meče.

Conn se třásl zlostí. „Porodila tě děvka, Eoghane!”

„Pak jsme na tom stejně!” zvolal překvapivě mocným hlasem vězeň, čímž si vynutil ticho. „Jestli mě porodila děvka, tebe taky! Chceš něco slyšet? Máme společnou matku, bratříčku!”

Conn zvedl meč, aby mu ho vrazil do hrudníku. „Jsi vrah a špinavý lhář!”

„Počkat!”

Na paseku si nebojácně razila cestu kyprá kuchařka a překvapení vojáci jí ustupovali. „Zadrž, Conne! Nemůžu dopustit, abys propíchl vlastního bratra!”

Conn pustil meč a klesl vedle Eoghana na kolena.

Z koruny dubu se ozval tlumený výkřik a Gelina zabořila hlavu do Seanovy tuniky.

Conn pohyboval rty, ale z jeho úst nevyšel ani hlásek. Eoghan Mogh se zdvihl a pohrdavě se na něj podíval.

Udýchaná Moira stála před králem a ten na ni zdrceně hleděl. Všichni natahovali uši, aby jim z toho, co mělo přijít, neuniklo ani slůvko.

„Promiň, chlapče, ale musíš znát pravdu… Než bude příliš pozdě…” Sean došel ke Connovi a ochranitelsky mu položil ruku na rameno.

„Mám poslat vojáky pryč?”

Conn zavrtěl hlavou. „Ať zůstanou. Mají nárok slyšet pravdu. I oni jsou mými bratry.” Otočil se na hrdě vzpřímeného Eoghana a při pohledu do ledově modrých očí se zachvěl. „Mluv, Moiro.”

Žena s vědomím, že se konečně zbaví břemene, jež ji šestatřicet let tížilo, překotně spustila. „Vaši matku v dětství zaslíbili Eoghanovu otci. Ti dva se stali manželi, ale Ulad Mogh se o mladou manželku příliš nezajímal. Maureen byla křehké stvoření a manželovy výbuchy hněvu a opilství ji děsily. Uplynul rok a porodila mu syna, jemuž dali jméno Eoghan.”

Conn se ani nepohnul.

„Mluvím čistou pravdu, králi. Maureen by nikdy nezradila Ulada ani malého synka. To dítě bylo jediným jasným světlem jejího neradostného života. Jednoho letního dne se koupala v jezírku, když se před ní zčistajasna vynořil válečník na mohutném hřebci černém jako noc. Muž při pohledu na krásnou ženu s ustrašenýma očima vzplanul touhou a pomiloval se s ní. Ona se nebránila, protože na to byla příliš slabá.”

Conn sklíčeně pohlédl na Gelinu a té se bolestí sevřelo srdce.

„Válečník se jmenoval Feidlimid Rechtmar. Byl král a vládl ve zdejší provincii, jíž se tehdy říkalo Meath. Jenže dobyvatel byl pokořen. Ochutnal rozkoš, jež našel v jejím objetí, a nedokázal bez Maureen žít. Vytrvalým dvořením se mu podařilo získat si její lásku, takže brzy zapomněla na krušné chvíle prvního setkání.”

Moira se ponořila do vzpomínek. „Ze schůzek se vracívala rozzářená jako sluníčko. Já byla tehdy příliš mladá a hloupá, abych si uvědomila, čeho se paní dopouští. Ochotně jsem jí pomáhala a vymýšlela úskoky, jak dát ty dva dohromady, aniž jsem si uvědomovala hrozící nebezpečí.

Když se Ulad dozvěděl o její nevěře, rozpoutal hotové peklo. Maureen se manželského lože děsila a on nedokázal pochopit, jak mohla věnovat přízeň jinému muži. Zbil ji a hrozil, že zabije ji i nenarozené dítě, které nosila pod srdcem. Utekla s milencem, třebaže její srdce krvácelo. Prvorozeného zanechala u otce. Udělala to s vědomím, že Ulad malému neublíží. Manžel byl tvrdý člověk, ale synka miloval.”

Moira s prosbou v očích poklekla před Connem. „Usadili se na hradě, který byl tehdy Feidlimidovým majetkem, a tady porodila tebe, Conne. Ti dva se milovali jako dvě hrdličky a malý roztomilý synáček byl jejich štěstím. Odmala ses rád smál a všude tě bylo plno. Někdy jsem zahlédla Maureen stojící na hradbách. Hleděla na vřesoviště a ve tváři se jí odrážel smutek. Věděla jsem, že myslí na Eoghana.”

Vězeň si pohrdavě odfrkl, ale kuchařka ho nevnímala. „Když se Ulad upil k smrti, má sestra, která se do té doby starala o Eoghana, poslala chlapce na Taru. Na klukovo přání byl představen jako syn sestry tvé matky, jež nikdy neexistovala.”

„To léto jsme spolu soupeřili a bojovali jako o život,” zamumlal Conn.

Moira přikyvovala. „Eoghan matku prosil, aby mu dovolila vrátit se domů. Nechtěl se stát součástí jejího nového života. Maureen nesnesitelně bolelo, že ji prvorozený syn odmítá, ale nehodlala mu bránit. Tvoji rodiče si tajemství odnesli do hrobu a ty ses o jejich minulosti neměl nikdy dozvědět.”

Zafoukal vítr a zvedl spadané listí.

„Jak srdceryvná historka, Moiro!” Eoghanův ostrý smích se rozléhal jako ozvěna. „Proč bych měl žít s matkou, která mě opustila, aby mohla vychovávat parchanta? Conn byl sladký chlapeček, hodný, hezký a šikovný

- a já vetřelec. Pro mě nebylo na Taře místo.”

Conn chladně hleděl na Eoghana, ale konci vyprávění naslouchal s hlavou v dlaních. Vězeň nešetřil urážkami. „Kolik tvých parchantů pobíhá po Irsku? Kolik ochotných dívek roztáhlo nohy, abys mohl ukojit královský chtíč, a kolik jsi donutil násilím? Máš to v krvi, to se nedá popřít.”

Eoghan se pyšně rozhlížel po naslouchajících. Při pohledu na Gelinu tázavě pozvedl obočí.

„Odveďte ho,” promluvil mdle Conn.

Sean Eoghana drsně drapnul za rameno a odváděl ke koni. Zachmuření vojáci jeden po druhém nasedali na koně, ale Conn se ani nepohnul.

Moira ho pohladila po hlavě. „Věř, chlapče, že bych ti v životě neublížila. Eoghan přísahal u otcova smrtelného lože, že nikdy nezostudí rodinu prozrazením matčiny zrady a já zase přísahala tvé matce, že pokud ohrozíte jeden druhého, vyjdu s pravdou na boží světlo.”

Conn mlčky stiskl ženě ruku. Vstal a vydal se k Tichému blesku.

„Conne…,” vydechla Gelina, ale on ji nevnímal. Vyhoupl se do sedla a tryskem se rozjel k lesu.

Nad obzorem se kupily mraky a z hor se do údolí valila hustá mlha.

Gelina se třásla chladem. „Musím jít za ním…”

„Být tebou, nepospíchal bych,” ozval se vedle ní Nimbus.

„Já musím!”

„Buď opatrná. Třeba není v náladě s někým mluvit.”

„Nebude to poprvé.”

Nadechla se a rozběhla se k poslední skupině odjíždějících vojáků.

„Potřebuju tvého koně!” vychrlila na jednoho.

Voják ji znal. Pochopil a bez odporu jí předal uzdu. Vyhoupla se do sedla, pobídla koně a vyrazila.

Mlha byla tak hustá, že nebylo vidět na krok. Gelina musela zpomalit. Klisna pomalu kráčela a občas zafrkala. Nebyla zvyklá na lehkou váhu, jež nesla. Gelina ji pohladila po krku, aby ji uklidnila.

V hustém lese se rychle stmívalo a vlhkost stoupající z tlejícího listí zalézala do kostí. Kolem hlavy jí proletěl noční pták a Gelina zalitovala, že nemá louči.

Chtěla na Conna zavolat, ale bála se rušit lesní ticho. Vzpomněla si na malou dýku s rukojetí posázenou drahokamy, kterou jí kdysi daroval. Teď by se náramně hodila, pomyslela si sklesle. Klisna se prodírala hustým porostem a Gelina měla co dělat, aby se udržela v sedle. Vtom zakopla o kořen a klopýtla. Náraz byl tak prudký, že Gelina pustila otěže a vyletěla ze sedla. S výkřikem tvrdě dopadla na zem. Vyděšené zvíře zaržalo a odklusalo. Gelina se vyškrábala na nohy a v panice se kolem sebe rozhlédla. Po pěšině nebylo ani památky.

Posadila se na pařez a snažila se zhluboka dýchat. Spatřila malou hromádku popela a zvědavě jej zamnula mezi prsty. Ještě nedávno si tu někdo rozdělal oheň.

Najednou zaslechla kroky a vylekala se. Ve snaze chránit se před neznámým nebezpečím se vrhla do houští. Bylo jí jedno, že přijde o střevíce a větve ji šlehají do obličeje. Jenže čím víc pospíchala, tím byly kroky blíže. Strachy bez sebe se ustavičně ohlížela, když vtom narazila na

neprodyšnou zeď. Něčí paže ji v pevném stisku objaly a ona třeštila oči na Conna. Rozbrečela se a chytila ho kolem krku.

Conn počkal, až se dívka přestane třást. Odvedl ji na malou mýtinu, kde před polorozpadlou chatrčí hořel oheň. Gelina okamžitě pocítila blahodárný účinek tepla. Bylo jí jasné, že Conn čeká na vysvětlení.

„Sledovala jsem tě, jenže jsem přišla o koně!” rychle spustila. „Tedy… Nebyl to můj kůň,” zmateně vysvětlovala. V rozpacích se poškrábala na čele a Conn pozvedl obočí. „Strašně jsem se bála, protože jsem myslela, že mě někdo pronásleduje.”

Zvedl klacek a prohrábl oheň. „Mohlo tě napadnout, že si přeju být sám,” chladně opáčil.

„Samota nikomu neprospívá a ty máš za sebou náročný den!” vychrlila na něj.

Hořce se zasmál. „Zjistit, že celý můj život je přetvářka? Tomu říkáš náročný den?”

Gelina si nervózně upravila oblečení. „Tvoji rodiče se milovali a tys byl pro ně všechno. Tvá matka byla statečná žena, statečnější než moje. Udělala to, co musela.” Zahleděla se do plamenů. „A pokud jde o moc, sám víš nejlíp, že Irsku odjakživa vládne ten, kdo se umí ohánět mečem. Ani tvůj otec nebyl dostatečně chrabrý nebo moudrý, aby zemi dokázal sjednotit.”

Conn se mračil. „Co ty můžeš povídat? Na podobné řeči jsi ještě příliš mladá!” utrhl se na ni.

„Zvláštní! Na něco jsem mladá, ale dneska v noci, když jsi mě…”

„Přestaň!”

Gelině vytryskly slzy, ale zmlkla.

„Když jsi tenkrát utekla za Rodneym…,” Conn pečlivě zvažoval slova,

„Nimbus mi pověděl, že mě miluješ. Já mu nevěřil.”

„Pořád ti říkám, že Nimbus ví víc, než my všichni dohromady.”

„A co si myslí o Eoghanu Moghovi? A jak o něm smýšlíš ty?”

Gelina hleděla na ruce složené v klíně. „Ke mně byl laskavý a mám pocit, že vycítil, v jaké mizérii se nacházím. Na druhou stranu mě bez zaváhání využil. Potřeboval se dostat do pevnosti a já mu měla ukázat cestu.” Odvážila se zvednout oči, ale Conn zíral do ohně.

„Pokračuj.”

„Má bystrého ducha. Je důvtipný, zábavný, ale mnohdy je obtížné se v

něm vyznat. Nepoznáš, jestli se směje s tebou nebo tobě. Umí být

spravedlivý, mnohdy přesvědčivý i šarmantní, pokud to situace vyžaduje. Občas mi tě připomínal…”

Z mužova výrazu pochopila, že se unáhlila. Chtěla ho vzít za ruku, ale Conn se jí vytrhl. Tak si zklamaně odsedla.

„O matce jsem si vždycky myslel to nejlepší. Považoval jsem ji za světici, ale teď by mě zajímalo, kolikrát, když hleděla na mě, tesknila po tom druhém.”

„Copak ti to nedochází, Conne? Neměla na vybranou! Ulad by ji i nenarozené dítě zabil! Kdyby vzala s sebou Eoghana, pronásledoval by ji a ona a tvůj otec by nikdy nenašli klid ani štěstí. Všichni byste skončili mrtví. Chránila ty, jež milovala, jak nejlépe dovedla. Špatná žena by nevychovala takového syna, jako jsi ty.”

„Chceš říct, muže s čistě ušlechtilými pohnutkami?” kousavě se optal. Gelina nedokázala čelit jeho uštěpačnosti.

„To o těch levobočcích…,” opatrně vyzvídala.

„Na co narážíš?” vybafl na ni.

„Chci říct… Má Eoghan pravdu?”

Conn nedbale pokrčil rameny. „Možná. Tobě to vadí?” Seděli vedle sebe, ale nedokázali na sebe pohlédnout.

„Víš, neumím si tě představit, jak se proháníš po Irsku a zvedáš ženským sukně.”

„A co asi dělám s tebou?”

Gelina se musela držet, aby nevyprskla smíchy.

„Měl bych tě poslat pryč.”

To ji vylekalo. Conn hovořil prázdně, jako když mu na ničem nezáleží.

„Už zase? Proč se mě chceš zbavit? Opět si namlouváš, že tím něco vyřešíš?”

„Co když má Eoghan pravdu?” vybuchl. „Tobě jsem taky ublížil! Pořád tě vidím před očima! Bezvládně ležíš před jeskyní a já mám na rukou tvou krev! Co mi zabrání, abych to udělal znovu? Co když mě jednou odmítneš? Co mi zabrání, abych si tě nevzal násilím?”

Tvrdě jí stiskl ruku. V safírově modrých očích plál stravující oheň.

„Co to na mě hraješ, Conne?”

Beze slova se na ni vrhl a přitiskl ji k zemi. Divoce se přisál na její ústa a ona mu vyšla vstříc. Opětovala smyslný polibek a něžně ho hladila po vlasech.

Conn přerývaně oddechoval. „Jestli se matka dívala na otce tak, jako ty na mě, nemůžu ho vinit za to, co udělal.”

„Ani já tě z ničeho neobviňuju.” Gelina zápolila s dechem. „Pokud ovšem nepopřeš to, co je mezi námi. To bych ti měla za zlé.”

„Jak bych mohl, děvče.” Odhrnul jí vlasy z čela. „Můžu udělat jen jedno.”

„A co to má být?” ustrašeně vydechla.

„Naše děti se nesmějí narodit jako nemanželské, Gelino.”

Překvapením jí spadla brada. Conn se přisál na její ústa a ona ho divoce objala.

Netušili, že je ze tmy pozorují tmavé nenávistné oči.

Bosá Gelina utíkala chodbou a za ní se hnal Nimbus. Dováděli jako malé děti, až v jedné komnatě narazili na Mernoda. Mudrc právě studoval jakýsi pergamen a vyrušení považoval za vpád do soukromí. Nimbus se chtěl kolem něj protáhnout, ale muž byl rychlejší. Chytil šaška za límec a zatřepal s ním. Mužík zaklel a snažil se vyprostit.

„Takhle se chová nevěsta našeho Všemocného?” obořil se Mernod na Gelinu.

Ta v předstírané pokoře svěsila hlavu. „Žádám o prominutí, mistře.”

Mernod zakroutil hlavou a šaška pustil. Ten dopadl na zem a chystal se mudrcovi vynadat, ale Gelina mu přitiskla ruku na ústa. Se zdvořilým úsměvem vycouvala z komnaty a Nimbuse vlekla za sebou. Jakmile se ocitli na chodbě, začali se smát.

Mudrc vzdychl. Zamnul si oči unavené od čtení a opět se zahloubal do pergamenu. Před ním ležela rozložená mapa Irska. Občas míval dojem, že hledí na důvěrně známou malbu, jejíž obrysy zná nazpaměť. Teď na ní přibyla silná čára vedená Connovou rukou. Ta rozdělovala irský ostrov na dvě části.

Eoghan Mogh opustil pevnost jako svobodný muž. S ním odešla i skupina mužů, které Conn propustil z vězení. Eoghan si odnášel sepsanou dohodu, kterou vlastnoručně stvrdil jeho bratr. Nasedli na koně, které jim Conn věnoval, a rozjeli se na jih. Mernod hleděl za hrdě se držícím Eoghanem a v uších mu zněla králova slova.

„Jestli chceš jih, máš ho mít. Nedají se tam pást ovce, pole jsou neúrodná, ale pokud si tam vybuduješ království, nebudu ti bránit. Ty mi na oplátku slíbíš, že poskytneš ochranu místním obyvatelům, nebudeš napadat moje území a jednou do roka se dostavíš na Taru k projednání podmínek této dohody.”

Po Connově proslovu vypukl mezi jeho lidmi menší zmatek. Vojáci bručeli a nesouhlasně vykřikovali. Ani Mernodovi se nezdálo to, co slyší, zatímco usilovně škrábal brkem, aby zachytil každé slovo. Pouze Eoghan zachovával naprostý klid. Conn mu podal pergamen a jejich oči se setkaly. Mudrc měl pocit, že se oba respektují, třebaže k vzájemné náklonnosti mají daleko.

Conn přes zjevný nesouhlas přítomných vydal poslední rozkazy a opustil síň. Eoghanovi a jeho lidem poskytl ozbrojený doprovod, aby se bezpečně dostali domů.

Gelinin zvonivý smích vrátil Mernoda do přítomnosti. Conn oznámil, že se s dívkou hodlá oženit. Tím zavdal příčinu k dalšímu rozruchu. Obyvatelé Tary se rozdělili na dvě skupiny. Jedni projevovali nelíčenou radost, protože se jim veselá a půvabná dívka zamlouvala. Pak tu byli ti, kdo projevovali jistou dávku pochybností. Šlo především o vojáky, kteří se staly svědky událostí na louce a nedokázali zapomenout na Eoghanovo důvěrné chování.

Mezi lidmi se šířily různé zvěsti, ale Mernod každé podezření vznesené proti dívce rázně odmítal. Gelina je čarodějnice, tvrdili někteří. Conna oblouznila, aby pustil nepřítele na svobodu. Od počátku, co se objevila v pevnosti, kuje pikle ve prospěch jižního souseda. Neunesli ji, sama prchla za milencem… Těch, kdo si troufali takhle hovořit, bylo poskrovnu, ale přesto dokázali jedovatými poznámkami otrávit ovzduší.

Mernod dělal, co mohl, aby klidnil vzrušenou atmosféru. Pochopitelně že na přetřes přišel i Connův původ, a mudrc po důkladném zvážení uvedl vše na pravou míru. Bylo lepší vyjít s pravdou najevo než nechat obyvatele tápat. Nadcházející svatba bude nejlepším lékem na všechny neduhy, tvrdil Connovi. Král už vydal příslušné rozkazy. Na jídle a pití se nesmí šetřit. Lidé se budou týden veselit a pustí z hlavy všechny nepříjemnosti.

Mernod se při představě rozradostněných tváří usmíval. Však oni se nakonec smíří s Connovým rozhodnutím a nevěstu přijmou s otevřenou náručí, pomyslel si rozverně.

„Co jsou ti lidé zač? Vypadají nějak divně.”

Gelina seděla na dřevěné ohradě a komíhala nohama. Branou vstupovala do hradu skupina lidí v podivném oblečení, kteří vzbuzovali údiv.

„Jsou to potulní komedianti a muzikanti. Mají za úkol nás během svatby obveselovat.”

„Podívej!” Ukázala na mužíka v červených balonových kalhotách a žlutém plášti. „Ten malý je ti podobný!”

Nimbus pohrdavě nakrčil nos. „Příšerná maškara! V tom bych si nelehl ani do hrobu!”

Gelina užasle sledovala vyšňořené cizince v pestrobarevném oblečení a s podivnými hudebními nástroji.

„Jak to zvládneš?” Uličnicky zatahala Nimbuse za vlasy. „Dokážeš jim být rovnocenným soupeřem?”

„Bez potíží. Předvedu totiž trik s oprátkou. Ten zaručeně neznají.”

„A kdy se k tomu chystáš? Zhoupneš se nám nad hlavou, až budeme s Connem odříkávat manželský slib? Pěkně děkuju!”

„Ještě než vkročíte do síně, oznámím obecenstvu, žes mi zlomila srdce a že tak skončí každý, kdo se beznadějně zamiluje do krásné dívky.”

„To je ten nejhloupější nápad, jaký jsem kdy slyšela! Proč by měl odmítnutý muž páchat sebevraždu? Kvůli ženě?”

„Seanovi jsi zaručeně zlomila srdce. Doufal, že mu tě Conn přenechá.”

„Nesmysl! Ten se včera při večeři náramně bavil. Pil, co mohl, a snažil se jedné služce sáhnout pod sukni.”

„Nu, kdybych já měl srdce, určitě by bolelo.” Nimbus se zasmál, ale do

očí smích nepronikl.

Gelina si šaškova tklivého rozpoložení nevšimla. Seskočila z ohrady a urovnala si sukni. „Ty přivítej hosty a já se vrátím do komnaty. Musím něco udělat s vlasy, abych nevypadala jako strašidlo.”

„Nezapomeň!” volal za ní Nimbus. „Ani slovo s Connem! Jestli Moira zjistí, že jsem tě nechal samotnou, rozseká mě na kousky!”

Šašek po dívčině odchodu posmutněl a svalil se na kupku sena. Dobrá nálada, jež před ní projevoval, ho stála nesmírné úsilí. Slunce teple svítilo, ale jeho náhle zamrazilo.

„Zdravím, chlapče. Vypadáš, že potřebuješ lok něčeho silnějšího.”

Nimbus zvedl hlavu a spatřil zarostlého cizince s dlouhými neupravenými vlasy a bradkou. Muž se na něj usmíval a v temných očích jiskřilo. Nabízel mu láhev a šašek nabídku přijal. Napil se palčivé tekutiny a odkašlal si. „Víc, než si myslíš.”

„Můžeš mi ukázat, kde spí služebnictvo? Mám za sebou dlouhou cestu a potřebuju někde složit unavené kosti, abych se před oslavou trochu prospal.”

Cizinec si otíral zpocené čelo. „To je tu na jaře vždycky takové horko?”

„Přijde na to. Odkud se harcuješ?”

„Z pobřeží.”

„Celé Irsko je jedno velké pobřeží.”

„Poslední roky jsem stále na cestách.” Ukázal ke dveřím, v nichž zmizela Gelina. „To je ta krasavice, kterou si král bere za ženu?”

„Ano, to je ona.”

Nimbus se znovu chopil lahve a pořádně si přihnul. Doufal, že mu alkohol otupí smysly.

„Je překrásná,” předl cizinec. „Náš král je šťastný muž.”

„Někdy mívám pocit, že si to ani neuvědomuje,” zabručel Nimbus, jemuž pití rozvazovalo jazyk.

Muž se zachechtal. „Zaslechl jsem, co jste si povídali. Ten kousek, co hodláš předvést, je dost potrhlý.”

Nimbus zabručel, ale vzápětí se rozzářil. „Trochu legrace neuškodí. Jen blázen si vezme život kvůli milované ženě, která ho nemiluje.”

Nimbus ztratil náladu na svěřování. Vstal a zamířil do síně.

Cizinec za ním hleděl a potutelně se usmíval. „Vskutku, příteli!” zamával lahví. „To dokáže jen hlupák!”

„Tohle je barbarský zvyk! Umíš si představit, jaká prožívám muka?”

Sean se šklebil od ucha k uchu. „Taková je tradice, králi, a s tím nic nenaděláš.”

Conn hleděl z okna na Gelinu, která se veselila s Nimbusem. Společně žonglovali se zlatými koulemi a snažili se jeden druhého překonat.

„Nebyl jsem s ní celý týden. Vídám ji každou noc, ale nemůžu s ní tančit, ani promluvit…”

„.. .nebo se jí dotknout,” dokončil za něj Sean. Moc dobře věděl o bezesných nocích, které král prochodí po pevnosti. „Zítra se z tebe stane ženatý muž a budeš ji mít jen pro sebe. Uvidíš, že si brzy začneš stěžovat, jak ti ta ženská leze na nervy, že nikdy nezavře pusu a tak podobně. S manželkami bývá kříž, ale co bych ti vysvětloval? Ty se už nemůžeš dočkat, ale budeš ji mít po boku nejmíň třicet let.”

Conn se pochybovačně ušklíbl. „Tak dlouho žít nebudu,” utrousil.

„Splnil jsi slib daný lidu: vybral sis nevěstu. Přišla bez věna, jen v tom, co měla na sobě.”

„A ani to jí nepatřilo,” zahučel Conn. Gelina zrovna zvedla hlavu a on jí poslal vzdušný polibek.

„Přestaň se trýznit, Conne.” Voják ho povzbudivě poplácal po zádech.

„Ještě tato noc a tvé utrpení bude u konce. Raději zůstanu přede dveřmi, kdybys náhodnou projevil slabost.”

„Radím ti, abys byl vzhůru, Seane! Klidně se ti může stát, že tě klepnu po hlavě.”

„Abych se přiznal, mám strach z vás obou. Co kdybyste spojili síly?” Muži se srdečně rozesmáli a Sean krále odvlekl od okna.

Pohled, který se Gelině naskytl, když tu noc vstoupila do hlavní síně, jí vyrazil dech. Velký prostor zcela ovládl veselý ruch a zmatek. Lidé halasně rozmlouvali, cizí akrobaté v pestrobarevném oblečení předváděli obratně smělé kousky a sloužící, proplétající se mezi společností, nepřetržitě doplňovali vypité poháry.

Místa u Connovy tabule byla vyhrazena pro nejvybranější muže a ženy celého Irska. Mnozí z nich se kdysi honosili královským titulem, dokud neusoudili, že je pro ně výhodnější zříci se majestátu a stát se Connovým spojencem. Ti všichni nyní zvědavě hleděli na nevěstu a Gelina se v očekávám nadcházejícího chvěla jako osika.

Gelinin stůl stál poblíž Connova. Občas na sebe během předchozích večerů mrkli, ale pohovořit si jim nebylo dopřáno. Na to dohlížela Moira, která zaujala místo vedle ní.

Zazněla fanfára ohlašující králův příchod. Conn vstoupil do síně a zlehka se uklonil. Došel k tabuli, usedl a Gelina zachytila jeho pohled. S pohárem v ruce jí připil na zdraví.

„Taky tě miluju,” zašeptala a trest ji neminul. Moira ji štípla do stehna.

Služky před ni postavily plný talíř. Za normálních okolností by se s chutí pustila do jídla, ale teď hleděla na dušené kapustičky plavající v másle a nedokázala pozřít jediné sousto. Raději se napila teplého piva.

Sloužící přinášeli z kuchyně podnosy plné malých koláčků se zapečenými švestkami. Gelina s úsměvem hleděla na malého chlapce, který si jeden okamžitě nacpal do pusy. Vtom měla pocit, že slyší známý nápěv. Ten, kdo stál za ní, si broukal ukolébavku. Prudce se obrátila a zatočila se jí hlava.

„Nedáte si sladký koláček, madam?”

Hleděla do bratrových temných očí, v nichž seděl posměch. Studený úsměv nezakryly ani vousy. Než nabrala dech, mrštně se propletl mezi stoly a byl pryč.

Chopila se poháru a vypila jej do dna. Otočila se k Moiře, aby u ní vyhledala útočiště, ale kuchařka byla zabraná do hovoru se sousedkou a obě se bujaře smály.

Gelina chvíli seděla jako hromádka neštěstí. Vstala, vrhla na Conna zoufalý pohled a rozběhla se ke dveřím. Moira za ní udiveně hleděla.

Conn se ji chystal následovat, ale Sean ho zadržel. „Tenhle trik na mě nezkoušej. Udělalo se jí trochu nevolno, anebo zaskočilo v krku.”

Conn se neochotně posadil. Byl si jistý, že dívčiny oči žebronily o pomoc.

Nádvoří bylo opuštěné. Gelina zaslechla, jak se někdo plíží kolem stájí. Rozběhla se po zvuku, když se náhle ocitla tváří v tvář bratrovi. Bylo patrné, že na ni Rodney čeká. „Zdravím, sestřičko,” štiplavě promluvil.

„Mrzí mě, že jsem ti překazil zábavu.”

Gelina se musela kousnout do rtu, aby nevybuchla.

„Copak? Lituješ, že mě vidíš živého? Cos dělala celou tu dobu? Proč jsi

mě nehledala?”

„Vyptávala jsem se, ale po tobě se slehla zem.” Snažila se, aby na ní nepoznal strach. „Ani Eoghan nevěděl, kam ses poděl. Co tu děláš?”

Rodney rozpřáhl paže. „Ty se ještě ptáš?” nevinně opáčil. „Myslíš, že bych si nechal ujít nejslavnější svatbu celého království? Jistě mi neodepřeš potěšení přihlížet, jak má sestra odříkává manželský slib.”

„Chci, abys odešel.”

„To ti lehce splním. Opouštím Irsko. Na pobřeží čeká loď a já se už nikdy nevrátím. Jen mě napadlo, jestli nechceš jít se mnou.” Pohladil ji po tváři. „To přece nemůžeš myslet vážně! Taková šaráda!”

Gelina se mu vyškubla. „Já sem patřím, Rodney… Odjakživa.” Bratr hrubě zaklel. „Ten parchant! Udělal si z tebe děvku!” Gelina ho tvrdě udeřila a on na ni užasle vyvalil oči.

„Promiň, Rodney. Vím, že jsme spolu prožili hodně zlého, ale je na čase zapomenout na minulost. Snili jsme sny, na nichž nebylo nic pěkného.” Uchopila ho za ruku a stiskla. „Proč mě chceš zničit? Copak nechápeš, že jsem konečně šťastná? Odejdi, bráško!”

„Když si to přeješ…” Rodney na ni vrhl nevyzpytatelný pohled. „Jedno mi musíš dovolit.”

Gelina v hrůze vyčkávala, co po ní bude chtít.

„Moc rád bych se zúčastnil svatebního obřadu. Pak už mě nikdy neuvidíš.”

„Jestli tě Conn pozná, je s tebou konec.” Odcházela a on za ní zavolal: „Princezno!”

Neochotně se zastavila a Rodney se uklonil. „Nezapomeň…”

Gelina měla dobrou paměť. Komnata, v níž strávila tolik času coby Connova svěřenkyně, v ní probouzela množství vzpomínek. Obloha byla ještě temná, ale do rána nebylo daleko. Do postele si nevlezla, ale usadila se na tvrdé zemi a dumala.

Vzpomínala na mladého hezkého válečníka, který navštěvoval jejího otce. Musela se vytahovat na špičky, aby viděla na šachovnici. Domnívala se, že je neviditelná, ale on ji pokaždé objevil a polechtal ji na pihovatém nosíku. Z křikem se vyřítila z komnaty, aby se po chvíli vrátila a hra pokračovala.

Pak začaly hádky. Dveře byly zavřené a ona nesměla vstoupit. Padala tvrdá slova a hořká obvinění, jimž nerozuměla, ale chápala, že se děje něco zlého. Válečníkovy modré oči byly jako z ledu, když jednou narychlo opouštěl hrad, aniž jí a Rodneymu zamával. Jaké rozkazy vydal těm brutálním mužům? Měli povraždit i děti? Otřásla se, když si připomněla Connův hněv. Ten poznala na vlastní kůži.

Ale Conn ji po celou dobu chránil a chrání ji i nyní. Nimbusovy legrácky nemohly zakrýt skutečnost, že jsou i tací, kdo věří v její vinu, kdo ji považují za zrádce. Vyčerpaně poposedla a napadlo ji, zda je Conn také vzhůru.

S úsměvem si připomněla, jak ji jedno deštivé odpoledne odnesl do postele. „Nemůžu bez tebe být! Chci se s tebou milovat!”

Byl to tentýž muž, který před pár měsíci nařídil, aby ji přivlekli živou nebo mrtvou?

„Moc přemýšlení škodí,” nahlas utrousila.

Vstala a navlékla si pomačkanou tuniku. Vyšla na chodbu a opatrně se kradla kolem komnat, z nichž se ozývalo chrápání. Před Connovou se od zdi odpoutal stín.

„Nic takového, Gelino.”

„Musím ho vidět, Seane.”

„Nejmíň dvakrát vystrčil hlavu, že tě taky musí vidět. Jste ne-napravitelní. Odpověď zní ne.”

„Ty to nechápeš, Seane. Je to otázka…”

„…života a smrti, já vím,” dokončil za ni. „Za pár hodin budete svoji, tak snad to ještě chvíli vydržíte.”

„Budeš tu stát celou noc?”

„Na to se můžeš spolehnout.”

„Hlídej ho dobře, Seane. Můžeš mu něco vyřídit?”

„Co to má být?”

Gelina chytila vojáka za rukáv. „Hlavně ať na sebe dává pozor!”

Sean kroutil hlavou. „Podivný vzkaz od nevěsty, ale ať je po tvém. Víš dobře, proč tě k němu nemůžu pustit. Rozzlobili byste bohy a ti by na vás seslali zkázu.”

„Mě už nic horšího nemůže potkat.”

S hořkým smíchem odcházela a Sean za ní nechápavě hleděl.

Conn zvědavě přihlížel, jak se dveře na škvíru otevírají, a netajil se zklamáním, když spatřil Nimbusovu střapatou hlavu. „Sean povídal, že můžu vstoupit, jestli nespíš.”

„Jsem sice ospalý, ale nějak nemohu zabrat.” Conn se protáhl a zívl.

„Podívej se na nebe, příteli. Pomalu svítá, a jak to vypadá, bude nádherný den. Ode dneška je Gelina Monaghanová moje.”

„K tomu ti mohu jedině pogratulovat, ale je tu něco, co bych s tebou rád prodiskutoval.”

Conn ukázal ke křeslu, ale šašek se nehýbal. „Napadlo mě, že děvče nemá rodinu, nikoho, kdo by ji ujistil, že se správně rozhodla.”

„My jsme její rodina, to přece víš, Nimbusi.” Conn se zamračil.

„Ovšem jestli jsi přišel hovořit jejím jménem, spusť.”

„Vřelé díky, pane.”

Šašek se mu vysmíval a Conn nevěděl, zda se má zlobit nebo přejít výsměch mlčením.

„Gelina je výjimečná dívka a já se chci ujistit, že sis toho dostatečně vědom, králi.”

„Proč myslíš, že ji chci za manželku? Vadí mi, že mi přisuzuješ nekalé úmysly. Anebo máš pocit, že si zaslouží někoho lepšího, než je král Irska?”

„Jestli se ptáš, zda ji raději vidím jako tvou milenku, nebo manželku, odpověď je nasnadě.”

Conn k šaškovi výhružně vykročil a Nimbus začal couvat. „V minulosti jsi v jejím případě, za určitých okolností, prokázal jistou dávku neprozřetelnosti, a já bych nerad, kdyby se to opakovalo.”

Conn začal rázovat po místnosti. „Vřelé díky, Nimbusi. Dvorní šašek si dovoluje udílet rady, o něž ho nikdo nežádá. To, co je mezi mnou a

Gelinou, je čistě naše záležitost. V tvém zájmu ti radím, abys nestrkal nos tam, kam nemáš.”

„Jako například že zavraždila vojáky tvé družiny?”

„Jak to víš?” zeptal se zbledlý Conn.

„Až doteď jsem to nevěděl.” Conn ztěžka dopadl do křesla.

„Tenkrát byla ještě malá holka, králi. Víš jistě, že ses s tím vyrovnal, že jsi jí prominul? Budeš s ní zacházet, jak se sluší a patří, aniž na ni jedinkrát křivě pohlédneš?”

Dlouho si hleděli do očí.

„Já ji miluju,” zachroptěl Conn.

„To je vše, co jsem potřeboval vědět.” Nimbus se zašklebil a s úklonou vycouval na chodbu. Náhle se v jeho ruce objevila pomačkaná růže. „Nic není takové, jak se na první pohled zdá.”

Se záhadným úsměvem ji hodil Connovi a zmizel.

Na obličeji jí skotačily sluneční paprsky. Jeden ji polechtal pod nosem a Gelina zamžourala do světla. Protáhla se, odhodila přikrývku a rozběhla se k oknu. Toužila nadýchat se svěžího vzduchu a užít si nádherného rána. Obloha byla čistě modrá jako Connovy oči. Teplé slunce příjemně hřálo a zapudilo chmurné myšlenky, jež jí v nočních hodinách nedopřávaly pokoje.

Chlad od nohou ji přiměl, aby se vrátila k teplu postele, ale na spánek už neměla pomyšlení. Postavila se před zrcadlo a pátravě se prohlédla. Líčka měla zrůžovělá a rudé kadeře rozcuchané. Prsa, o nichž si myslela, že nikdy nenarostou, se zakulatila. Gelina se spokojeně usmála a představila si Conna, jak ji silnými pažemi objímá.

Ze zadumání ji probral smích. Ve dveřích stála Audren. „Jeden by si myslel, že o svatebním dni nevíš, kam dřív skočit, a ty se zatím obdivuješ v zrcadle!”

„Nic takového!” zasmála se Gelina. „Jen sčítám jisté nedostatky.”

„Conn tě považuje za dokonalou,” utrousila služka.

Na prahu se objevila Moira s plnou náručí zeleného sametu.

„To je ale nádhera,” vydechla Audren. „Líbí se ti, Gelino?”

„Té se neptej. Být po jejím, navleče se do mužských kalhot,” škaredila se kuchařka.

„Třeba se to dá přešít,” potutelně utrousila Gelina. Audren se zahihňala a kuchařka Gelinu pořádně dloubla.

„Bože!” lkala. „Co jsem komu udělala? Nejvýznamnější den mého života a já se musím otravovat se dvěma uličnicemi! Obě mě teď dobře poslouchejte.”

Moira uchopila Gelinu za ruce a ta zvážněla. „Až nastane čas, dítě, Audren a já ti pomůžeme s oblékáním. Audren tě doprovodí do věže, kde budeš ponechána o samotě, dokud pro tebe nepřijdu. Tam také najdeš zlatý řetěz, drahokamy posázený opasek a Connův zlatý prsten. To jsou symboly královské moci a značí, že na konci dne z tebe bude královna Irska.”

Gelina padla na postel a chytila se za břicho. Audren ji začala cípem sukně ovívat.

„Není ti nevolno?”

„Já nevím. Asi mě to trochu zaskočilo. Ani ve snu by mě nenapadlo, že se jednou stanu irskou královnou.”

Moira ji poplácala po paži. „Především se staneš jeho manželkou, a to je víc, než tušíš.”

Ženě ukápla slza a dojatá Gelina ji se smíchem objala.

Blížilo se poledne. Brány pevnosti byly otevřené dokořán, aby se dostalo i na opozdilce, kteří se nepřetržitě trousili do hradu. V síni plápolaly stovky zapálených svíček, jejichž blikající plameny propůjčovaly velkému prostoru nádech výjimečnosti.

Rodney Monaghan si našel místo v horním patře, odkud měl dobrý přehled. Ukrytý za závěsem nenávistně hleděl na dva trůny vykládané rubíny, jež dominovaly síni. Jeho pozornosti neušel provaz uvázaný na háku, jehož volně visící konec dosahoval ke stupínku, a postroj z kožených řemínků.

Viděl Nimbuse, jak přemýšlivě zírá na provaz, a byl ochoten přísahat, že za jedním závěsem zahlédl sestru, tu nevděčnou děvku. Zřejmě jí to nedalo a chtěla se podívat na přípravy. Rodney zvedl oči k háku a ústa se mu zkřivila v ošklivé grimase.

Audren roztřesenýma rukama prováděla na svatební róbě dodatečné úpravy.

„Je tam hodně lidí?” Gelina si musela odkašlat, aby se zbavila napětí.

„Stovky! V síni není k hnutí a na nádvoří je hlava na hlavě. Ještě nikdy jsem neviděla tolik vojáků na jednom místě. Třeba si mezi nimi najdu manžela.”

Služka stáhla poslední stužku na prsou a Gelina se prohlédla v zrcadle. Živůtek s nabíranými rukávy zdobil hluboký výstřih a bohatě nabíraná sukně sahala až na zem. Zpod sukně vykukovaly špičky zelených střevíčků. Audren Gelině pokynula a dívky se vydaly opuštěnými chodbami do věže. Tam ji služka s úklonou zanechala. Gelina osaměla. S povzdechem přistoupila k oknu, z něhož byl nádherný výhled, a plnými doušky nasála do plic svěží vzduch. Na dlouhém stole ležely nádherně zdobené odznaky královské moci. Stydlivě se dotkla náhrdelníku a na Connův prsten vtiskla

polibek.

Pak si všimla, že tam leží ještě něco, o čem se Moira nezmínila. Zvedla jeden kousek a zjistila, že drží v ruce přezku. Otočila ji a spatřila vyrytý

nápis. V tu chvíli se jí hrůzou rozklepala kolena. V obavách rozbalila malý plátěný raneček a na stůl se skutálelo zlaté jablko.

Rozrazila dveře a jako šílená se řítila do síně. Přišlápla si sukni a málem upadla. Látka se roztrhla, ale Gelině to bylo jedno. Jako vítr uháněla opuštěnými chodbami a strachovala se, že nedoběhne včas.

Schody brala po dvou. Zaslechla bouřlivý potlesk a bylo jí jasné, co se

děje. Nimbus předvádí svůj kousek a přijímá ovace!

„Vřelé díky za pozornost, ctěné dámy a vzácní pánové!” hřímal šašek.

„Tento den je po všech stránkách výjimečný! Nejkrásnější dívka celého Irska se brzy stane manželkou našeho pána a vládce. A já? Co zbývá smutnému šaškovi, jehož srdce chřadne neopětovanou láskou? Skoncuji s mizerným životem a lásce dám sbohem.” Nasadil si na krk oprátku a lidé překvapením vyjekli. Conn mrkl na užaslého Mernoda, ale mudrcovi, jak patrno, se šprým nezamlouval.

Gelina konečně doběhla k síni a pokoušela se prodrat dovnitř. Nimbus dal znamení hudebníkům a ti spustili další fanfáru.

Z plného hrdla se rozkřičela, ale šašek se už houpal v oprátce. Ti, kdo jeho kousky znali, se shovívavě usmívali. Hosté nadšeně tleskali, když vtom zaslechli hlasité křupnutí. Lidé zmlkli. Gelina padla na kolena a chytila se za hlavu.

Zbledlý Conn se jako střela vymrštil z trůnu a vrhl se k šaškovi.

„Je mrtvý!”

„To nebyl žádný žert!”

„Zlomil si vaz!”

Děti se rozbrečely a jejich rodiče se pustili do křiku.

Conn se snažil Nimbuse zachytit do náruče a sundat mu oprátku z krku.

„Zabila ho Eoghanova děvka!” zakřičel jeden voják a ukázal na Gelinu. Lidé rázem obrátili pozornost ke klečící dívce v potrhaných šatech.

„Je to chodící zlo!” zaječela nějaká žena.

Voják ji chytil za ruku a vyrval jí mosaznou přezku. „Jen se podívejte! Tohle patří šaškovi! Nechtěl se zabít! Sám jsem ho viděl, jak se na trik připravoval! Tahle ho zabila!”

Dav se nad ní zavřel jako voda a zpanikařená Gelina se přitiskla k zemi. V mrazivém tichu, jež nastalo, lidé otočili hlavy ke králi. Ten s Nimbusem v náruči scházel ze stupínku a choval ho jako malé dítě.

Gelina byla hrůzou bez sebe. Kde je Rodney? Nemusela dlouho přemýšlet, aby pochopila. Bratr využil zmatku a nepozorovaně vyklouzl z hradu. Ji opět zanechal na holičkách.

Conn předal bezvládné tělo Seanovi a otočil se ke Gelině. Tu ovanul dech smrti. Lidé se rozestoupili. Conn k ní vykročil a to, co spatřila v jeho očích, ji vyděsilo k smrti.

Viděla, jak Conn svírá jílec meče. Nepřála si zemřít na kolenou, a tak se z posledních sil vyškrábala na nohy.

Jedním švihem vytáhl meč z pochvy a Gelina couvala ke zdi. Tam se zastavila. Connovi ve tváři cukal sval a modré oči na ni hleděly s vražedným odhodláním.

Po chvíli, jež se zdála být věčností, pustil meč na zem a brutálně ji chytil za ramena. „Odveďte ji do vězení!” poručil přihlížejícím vojáků. „Ať už ji nevidím!”

Vojáci ji vyvlekli ze síně a Conn doklopýtal k trůnu. Tam se zhroutil do

křesla a zabořil hlavu do dlaní.

V. část

Ani okovy, ani temné kobky neumlčí srdce hlas.

Ta vysmívá se síle,

neboť pohrával si s láskou je nebezpečný špás. neznámý autor 9. století

„Mlčí jako hrob. Nepromluvila ani slovo.”

Sean nebyl schopen se podívat Connovi do očí, protože se obával toho, co v nich spatří. Král byl neupravený, rozcuchaný a tuniku měl pomačkanou. Seděl před vyhaslým krbem a zíral do prázdna. Uzavřel se do sebe a jeho obličej pokryla kamenná maska.

„Na otázky neodpovídá?”

„Ani na jednu.” Voják se netajil sklíčeností. „Těžko posoudit, co se jí honí v hlavě. Takhle se stěží dozvíme, jestli v tom měla prsty nebo je nevinná.”

Conn vstal, prohrábl si vlasy a začal pochodovat po místnosti. „Však ona přijde k rozumu, až jí krysy začnou ohlodávat maso.”

Voják se vyhýbal pohledu králových zarudlých očí. „Z toho, co jsem viděl, soudím, že i kdybys ji tam nechal trčet stovku let, nedostaneš z ní ani slovo.”

Conn chytil poleno a vztekle jím zamával nad hlavou, jako by se oháněl mečem. Několik dní nejedl a nespal, zato nepřetržitě pil. Sálala z něj horečka a oči mu svítily jako žhavé uhlíky.

„Víš, je to moje chyba. Nimbus mohl žít, kdybych jí slepě nedůvěřoval.”

Odhodil poleno a prudkým gestem rozrazil okenice, aby se nadechl vzduchu. „Za život jsem pohřbil hodně přátel, ale pohřbívat Nimbuse bylo to nejhorší, co mě mohlo potkat.” Unaveně si mnul oči a z jeho úst se řinuly nesouvislé věty. „Překvapilo mě, jak je hrob malý… Poručím zahradníkovi, aby mu na něm příští jaro vysázel květiny… Házeli jsme na něj hlínu a já měl pocit, že slyším jeho smích.”

Sean mu jemně stiskl rameno. Nebyl schopen nalézt hojivá slova na královu bolest.

„Donutím tu čubku promluvit!” zařval Conn. „Bude litovat dne, kdy se narodila!”

Hodlal vyrazit na chodbu, ale voják se mu postavil do cesty.

„Nedělej to, králi. V tomhle stavu nejsi schopen rozumně uvažovat.” Conn se smutně usmál. „Bojíš se, že ji zabiju? Co na tom sejde?”

„Jen si myslím, že to není dobrý nápad.”

„Já ano. Ustup.”

Hradem se rozlehl ječivý výkřik plný bolesti a vzteku. Conn slyšel ji křičet Nimbusovo jméno a zježily se mu vlasy. Podíval se na Seana a ten ustaraně přikývl. „Jo, to je ona.”

Roztřesený Conn vystrčil Seana na chodbu a práskl za ním dveřmi.

Voják se na něj nezlobil, do uspokojení měl daleko.

Conna jsem na okamžik uhlídal, ale co bude dál?

Conn se zprudka probudil. Neklidný spánek, do něhož konečně upadl, mu nepřinesl úlevu. Bolelo ho celé tělo, a tak se schoulil do klubíčka, aby si ulevil. V děsivých snech slyšel Nimbusův hlas, jak ho volá, škádlí a vysmívá se mu. Chystal se šaška dostihnout, začít se ho vyptávat, ale ten

mu unikal. Conn se dotkl prázdného místa vedle sebe a ucítil nesnesitelné napětí v podbřišku. Oheň vyhasl. Postel byla prázdná a studená. Odhodil přikrývku, navlékl si kalhoty a vyběhl z komnaty. Bosý se hnal opuštěnými chodbami, aniž vnímal chlad a průvan. Svatebčané hrad v rychlosti opustili a vojáci se raději stáhli k táborovým ohňům. Nechtěli hledět do králových zmučených očí.

Jako šílený se řítil po schodech do podzemí. Tam, u hlavních dveří, mu robustní strážce beze slova podal klíč a zapálenou louči.

Conn kráčel ponurou chodbou kolem opuštěných kobek, až našel tu pravou. Vrazil do zámku klíč, otočil a dveře se skřípavě otevřely. Strčil do nich a louči zdvihl nad hlavu.

Gelina se krčila v koutě a jemu chvíli trvalo, než si zvykl na přítmí.

Nenávistně se na něj podívala a odvrátila hlavu.

Zastrčil louči do zdi a vykročil k ní.

„Chci slyšet pravdu. Proč jsi Nimbuse zamordovala? Kdo byl tvůj pomocník?”

Vrhla na něj prázdný pohled a ústa se jí zkřivila v úsměvu. Conn potlačoval zuřivost. „Odpověz!”

Surově ji drapnul za ramena a začal s ní třást. Ale ona se jen ušklíbla,

třebaže stisk ji musel bolet.

Zvedl pěst, ale Gelina se ani nepohnula.

„Dokonči to, Conne. Není tu nikdo, kdo by mi přispěchal na pomoc.

Na co čekáš?”

Odhodil ji a zavřel oči. „Musím znát pravdu, Gelino.”

Objala si kolena a začala se pohupovat. „S pravdou je to všelijaké, králi. Mnohdy bývá lež přijatelnější než pravda, jak říkával Nimbus. Ten i z nejsmutnější situace dokázal vykřesat jiskřičku veselí.”

„Přestaň žvanit, Monaghanová. Proč jsi ho zabila?”

„Ach tak! Už nejsem Gelina? Kam se poděla náklonnost a řečičky o lásce? Nejspíš je odvál vítr.” Zachechtala se, ale on ji chytil a zdvihl. Musel ji podepřít, protože se jí podlomila kolena. Byla bledá jako stěna a oči se leskly jako v horečce.

„Kam až hodláš zajít, abys ze mě dostal pravdu, králi?” Hystericky se rozesmála. „Zbiješ mě? Anebo znásilníš? Co takhle vražda? Tu jsi ještě nezkusil ve snaze si mě podrobit.”

Držel ji tak, že si hleděli do očí. „Mám vás zabít, madam? Mám si vraždou zatížit svědomí?”

„Vy žádné nemáte, pane!” zasyčela na něj.

„Máš pravdu. O to jsem přišel v okamžiku, kdy jsem tě poprvé spatřil.”

Tvrdě ji přirazil ke zdi. „Tu radost ti neudělám, ale poznáš, že jsem skutečně tak hrozný, jak sis vždycky namlouvala.”

Vzepřela se proti němu a kopla ho do nohy. „Mizero!”

Conn užasl nad dívčinou sveřepostí. Pustil ji, ale vzápětí ji chytil za krk.

„Jak by se ti líbilo, kdybych tím tvým roztomilým krčkem zakroutil?”

Měl dojem, že v jejích očích zahlédl záblesk strachu. Ucítil tepající žilku na hrdle, a aniž si uvědomoval, co dělá, začal ji palcem hladit.

„Jestli mě tolik nenávidíš, proč jsi místo Nimbuse nezabila mě?”

Vzpurně na něj vystrčila bradu. „Parchante! Ze srdce si přeju, aby ses tam houpal místo něj a vyplazoval na lidi jazyk!”

Zmáčkl ji tak silně, až se začala dusit. Padla na otep slámy a on ji tvrdě přidržel u země.

„Máš pěkně proříznutou pusu.” Conn cítil, jak ho zápolení vyčerpává.

„Nejdřív mlčíš jako hrob a najednou nevíš, kdy přestat.” Pustil ji a otočil se ke dveřím. „Zasloužíš nejtvrdší trest, ale tady zůstat nemůžeš, protože bych tě zabil. Sean tě odveze, abych už nikdy nemusel hledět do těch proradných očí.”

Otočil klíčem v zámku a chvíli naslouchal. V kobce bylo ticho. Gelina křečovitě zatínala nehty do dlaní.

Teprve když v dálce bouchly dveře, zaslechl strážný tichý vzlykot.

„Pane?” Sean si mnul oči zalepené spánkem. „Mernod mě vzbudil.

Povídal, že mě chceš vidět.”

Conn hleděl do vyhaslého krbu. „Připrav se,” tiše promluvil, aniž se otočil. „Časně zrána vyrážíš na cestu.”

Voják měl co dělat, aby mu porozuměl.

„Dobře mě poslouchej. Odvezeš ji někam hodně daleko, ale jedno si zapiš za uši: Neřekneš živé duši - kam.”

„Rozumím, králi.”

„Obávám se, že nerozumíš.”

Conn se pomalu otočil a voják vyděšeně couvl. Bylo nad jeho síly hledět do králova ztrhaného obličeje.

„Nechci se nikdy dozvědět, kam jsi ji ukryl. Je to jasné?”

Zavrávoral a Sean si všiml převrácené karafy a rozlitého vína na stole.

„Přísahej! Přísahej, že mi za nic na světě nepovíš, kde je, i kdybych tě nutil!”

Conn k němu výhružně vykročil. „Přísahej při bozích, jež uctíváš!”

„Ale, pane!” Seanovi se rozkaz ani trochu nezamlouval. „Taková

přísaha… Když ji poruším, stihne mě trest!”

„Přísahej!”

„Na králův rozkaz.” Voják poklekl na koleno a s očima upřenýma do králových zadeklamoval: „Přísahám při všem, co je mi svaté, že nikdy neprozradím, kde se nachází.”

Connovi zacukal ve tváři sval. „Můžeš jít.”

Mávl rukou na znamení, že ho propouští, a Sean se s povzdechem vzdálil.

Conn po jeho odchodu dlouho hleděl do noční tmy, která se postupně měnila v kalné ráno.

Gelinu za svítání odvedli do malé strohé komnaty. Bez otálení se vrhla k oknu, aby se po dlouhé době nadýchala čerstvého vzduchu. Nádvoří se utápělo v mlze. Nespatřila nikoho, kromě dvou osedlaných koní trpělivě čekajících před stájí. Kdesi zaštěkal pes a ji při tom zvuku přeběhl mráz po zádech.

Zamračený strážný jí k nohám hodil balík šatstva. „Převleč se.”

Muž ji nechal o samotě. Gelina se v rychlosti zbavila potrhané svatební róby a oblékla si čistě vypranou lněnou košili a kalhoty. Zahalila se do pláště a přes hlavu si přetáhla kapuci. Pak se s povzdechem vrátila k oknu a zahleděla se ven.

Netrvalo dlouho a strážný otevřel dveře. Pokynul jí a ona ho následovala. Studený vzduch, který ji na nádvoří ovanul, jí dělal dobře.

Sean Finn stojící vedle koní se na ni ani nepodíval. Pomohl jí do sedla, a když se usadila, nejistě přešlápl. „Musím tě svázat.”

Co se stane, když neposlechnu? napadlo ji. Podívala se na strážného. Ten na ni hleděl s otevřeným nepřátelstvím, a tak se raději podvolila. Voják jí svázal zápěstí a ujistil se, že provaz není příliš těsný. Vyhoupl se na druhého koně a konec provazu si omotal kolem ruky.

Pomalu prošli branou a Gelina se naposledy ohlédla. Ve druhém poschodí zahlédla u okna stín. Chvíli hleděla na muže, jehož bezpečně poznala, ale nakonec vzpurně pohodila hlavou a pobídla koně. Neměla tušení, že on po jejím odjezdu padl na kolena a zabořil obličej do dlaní.

Projížděli kolem Nimbusova hrobu. Sean ucítil škubnutí. Zastavil koně a ohlédl se. Spatřil, jak dívka hledí na čerstvě navršenou hromádku hlíny a kýve hlavou. Trhl provazem a Gelina měla co dělat, aby nevyletěla ze sedla.

Tryskem se hnali přes louky a vřesoviště, dokud Sean nevydal rozkaz k zastavení. Slunce jim stálo nad hlavou, takže muselo být kolem poledního. Stroze jí poručil sesednout a uvolnil provaz. Celině neušlo, že voják svírá jílec meče. Předstíral, že upravuje koňský postroj, a tak poklekla a v malém potůčku si opláchla obličej. Bylo jí jasné, že ji muž obezřetně pozoruje.

Rázně se otočila a hleděla do očí přetékajících záští a nenávistí.

„Proč jsi to udělala, Gelino?”

„Zase špatně. Takhle ses mě ptal už jednou, ve vězení. Dokud nenajdeš lepší otázku, nedostaneš odpověď.”

„Však ona tě zpupnost brzy přejde.”

Znovu ji svázal, ale tentokrát provaz pevně utáhl.

„Proč si na tu špinavou práci vybral zrovna tebe? Nebylo by rozumnější poslat někoho, kdo mě nezná?”

Pomohl jí na koně. „Ze dvou důvodů. Jednak vím, čeho jsi schopná…”

„A ten druhý?”

„…a on zase ví, čeho já schopen nejsem.”

Vyrazili kupředu a Gelina děkovala bohu za vítr svištící kolem hlavy, oslepující její oči.

Podruhé zastavili, až když padla noc. Svezla se z koně a málem upadla. Z dlouhé jízdy měla pocit, že má zpřerážené všechny kosti. Sean jí nechal svázané ruce a začal sbírat roští na oheň.

Udělala pár kroků, ale on byl v mžiku u ní a zamával jí dýkou před

očima.

„Potřebuju se trochu protáhnout.”

„Bez mého souhlasu neuděláš ani krok.”

Dýku zastrčil do opasku, rozdělal oheň a sundal sedlové vaky. „Můžeš si sednout.”

Rozvázal jí ruce a v tichosti pojedli.

„Proč se musíme vláčet tak daleko? Proč mě nezabil nebo nenechal popravit?” zeptala se, aby přerušila napjaté ticho.

„Je milosrdný.”

Gelina si pohrdavě odfrkla.

Po jídle k ní přistoupil. „Na noc ti musím svázat ruce a nohy.”

„K čemu?”

„Takové mám rozkazy.”

„A co máš dělat v případě, že bych se pokusila o útěk?” Chladně se usmála. „Useknout mi hlavu?”

„Dobrý nápad.”

„Ani bych neřekla.”

„Já ano. Jestli se pokusíš utéct, mám nařízeno přivézt tě zpátky. Conn si to s tebou vyřídí osobně.”

Převalila se na břicho a zahleděla se do ohně. Sean ji dlouho pozoroval, dokud se mu nezačala klížit víčka. Vzbudil se jen jednou, kdy ho z bezesného spánku vyrušil tlumený vzlyk. Podíval se na Gelinu, ale ta tiše oddechovala. Zakroutil hlavou a znovu usnul.

Snít nebo bdít? Jaký je v tom rozdíl, hloubala Gelina, zatímco mžourala do ranního slunce. Ve dne v noci myslela na Nimbuse a děsivé noční můry jí nedopřávaly pokoje. Před očima měla drobné tělo houpající se jako kyvadlo, ale to zastínily ledově modré oči. Connovy paže ji svírají, že se nemůže nadechnout, a král se směje děsivým smíchem, při němž tuhne v žilách krev.

Měla pocit, že v noci naříkala. Dotkla se tváří, ale ty byly suché. Nikdo

mě nesmí vidět plakat!

Sean posbíral svršky a pomohl jí do sedla. Voják měl pod očima temné kruhy. Ani jemu nepřinesl spánek odpočinek.

Druhý den se nelišil od předchozího. Teprve k večeru, když padal soumrak a na nebe se vyhoupl měsíc, přitáhl Sean koni uzdu. Unavená Gelina v sedle podřimovala, protože monotónní jízda ji uspávala. Sean do ní drcnul a ona užasle hleděla na údolí, jež se před nimi otevřelo.

Rozjeli se po holé planině vklíněné mezi vysokými kopci. Vítr ji bičoval do tváří, cuchal vlasy a zaslepoval oči. Gelina se neudržela a hystericky se rozesmála. Krajina byla tak opuštěná, že se jí svíralo srdce.

„Ta chatrč, co se k ní blížíme, vypadá, jako když sedí na vodě.”

„Taky že jo.”

Hleděla na větrem zčeřenou vodní hladinu a hrůzou jí zvlhly dlaně. Z jezera vyrůstal ostrůvek a na něm se krčil malý domek s doškovou střechou.

„Tady přenocujeme?” nesměle se ozvala. „Nu co? Místo jako každé jiné.”

Sean pobídl koně do trysku a její klisna natahovala krk, aby hřebci stačila. Gelina se jí křečovitě držela za hřívu, protože nechtěla spadnout na zem.

Sean u břehu rázně sesedl a sundal sedlové vaky. Trhl klisně za uzdu, a tím přiměl Celinu seskočit. Z každého mužova pohybu čišela zuřivost.

Chytil za provaz upoutaný na břehu a z ostrůvku začal přitahovat ztrouchnivělý prám.

„Víš, Seane, neumím plavat.”

Zadoufala, že ho obměkčí, ale on ji chytil za rameno a zacloumal s ní.

„Buď půjdeš po dobrém, nebo tě hodím do vody a potáhnu za sebou.”

Zavřela oči a s modlitbou na rtech se nechala vést. Prám se nebezpečně kolíbal, ale díky vojákově zručnosti byli za malou chvíli na ostrůvku. Vystrčil ji na břeh a Gelina padla na kolena. Hodil za ní vaky a přeřízl provaz poutající zápěstí.

„Najdeš tu všechno, co můžeš potřebovat. Jsou tu pytle s hrachem, obilím i sušené maso. Také křesadlo, louče a teplé přikrývky.”

Chystal se skočit na prám, ale Gelina ho drapla za rukáv. „Ty mě tu necháš? Uprostřed noci? Co si počnu?”

Voják ji odstrčil. „Vrátím se, až ti dojdou zásoby. Přivezu nové.”

„A kdy to bude, Seane? Za týden? Za měsíc, nebo za rok?”

Muž se vzdaloval. Gelinu zachvátila panika, která se rychle měnila v zuřivost. „Co když mě tu někdo přepadne, třeba lupiči nebo vrahové?” křičela za ním.

„Bůh s nimi.”

„Jednou se odtud dostanu a tomu tvému milovanému králi vrazím do srdce dýku!”

Sean už stál na protějším břehu. Vytáhl meč, zamával s ním a přesekl provaz poutající prám. Ten se začal zvolna potápět. Vyhoupl se na koně a s klisnou v závěsu odjížděl.

„Co když změní názor? Co když ti nedovolí se sem vrátit? Nechá mě tu shnít!” zaječela. „Ale ne! Na to je příliš krutý! Pošle tě zpátky, až ze mě bude shrbená babizna, která bude žebronit, abys ukončil její trápení! Zatracenej, bezcitnej, par…”

Ale Sean ji neslyšel. Divoce bodal koně do slabin, aby byl od ní co nejdál a nemusel poslouchat hrubé nadávky.

Rozzuřená Gelina vtrhla do domku a začala rozbíjet, co jí přišlo pod ruku. Křičela tak dlouho, dokud neochraptěla. Nakonec padla na zem a rozbrečela se.

Když se trochu vzpamatovala, vyšla ven, posadila se na špalek a zahleděla se na noční oblohu. Slyšela cvrčka v trávě i šplouchání vody, ale i tak jí tísnivá samota nesnesitelně vadila. Zahleděla se na blikající hvězdy a jasný měsíc. Vy mi ze šlamastyky nepomůžete, skepticky si pomyslela. Přesto měla pocit, že na ni spiklenecky mrkají.

Gelina si omotala ruku kusem hadru, aby se nespálila. Zrovna dopekla chléb a teď jej na rozžhaveném tálu vyndávala z pece. Nečekala, až vychladne. Utrhla kus a ještě teplý si jej nacpala do pusy. Vyšla ven a kriticky si prohlédla vyprané prádlo. Kalhoty a vesta se sušily na slunci, takže si musela vystačit s neforemnou košilí, která jí sahala sotva ke kolenům. Žvýkala chleba, nastavovala tvář prudkému slunci a uvažovala, zda nezačíná blouznit.

Týdny po Seanově odjezdu jí splývaly v ničím nerušený tok času. Netušila, zda uběhl měsíc či rok. Dny trávila rybařením, kopáním rašeliny a vysedáváním před domkem. Bylo jí jedno, jestli svítí slunce nebo prší. Za nocí hleděla do ohně a sledovala jazyky plamenů křepčících po zdech. Ulehala na rozvrzané lůžko a spala bezesným spánkem.

Slunce mělo na její duši blahodárný vliv, ale přesto sluneční kotouč nenáviděla. Odplavoval totiž vztek a vražedné nutkání. Často se nemohla dočkat podvečera. Zapadající slunce vrhalo na jezero mihotavé stíny a hladina se zbarvovala do modra. Takové byly Connovy safírové oči.

Nad Tarou se schylovalo k bouři. Nejen na obloze, ale i v lidských duších. Sean s Mernodem se vykláněli z okna a sledovali, jak se jejich král prohání na Tichém blesku. Honil hřebce z jednoho konce louky na druhý a drsně škubal otěžemi.

Mernod zaklel a otočil se k oknu zády. Sean se ukázal důslednější.

Okenice raději zavřel. Pohled na zuřícího krále byl skličující.

Mudrc usedl za stůl a chopil se husího brku. Chystal se pustit do sestavování důležitého spisu, ale nedokázal se soustředit.

„Přišli jsme o Nimbuse, o Gelinu a teď ztratíme i jeho. Conn je na pokraji zhroucení.”

Sean přikyvoval. „Zpočátku propadal skleslosti, ale teď v jednom kuse zuří a chová se nepříčetně. Lidé se ho začínají bát.”

„Minulou noc mě vytáhl z postele s tím, že musím z kroniky vymazat její jméno. Pohrozil mi, že jestli to neudělám, spálí všechny pergameny na popel.”

Seanovi poklesla ramena pod tíhou, jež na ně král naložil. „Za pár dní bych měl vyrazit.”

„Vyptává se na ni?”

„Nikdy.”

„Kolikrát jsi tam byl?”

„Třikrát.”

„V jakém rozpoložení jsi ji našel?”

„Vypadá velice dobře.”

„Na to jsem se neptal.”

Sean znovu otevřel okno a bylo mu jedno, že mu obličej smáčí prudký déšť. „Odmítá se mnou mluvit. Jako bych byl vzduch.”

„Uzavřela se do sebe.” Mernod vědoucně pokyvoval hlavou. „To není nic dobrého.”

„Užírá se vztekem, a proto si dávám dobrý pozor, abych se k ní neobracel zády. Nerad bych skončil jako Nimbus.”

Conna ani prudký déšť nedonutil vrátit se do hradu. Dál rajtoval na

hřebci a oba muži svorně vzdychali.

Seana probudilo z nočního spánku zjevení, které s ním tvrdě třáslo. Už si myslel, že si pohněval bohy a jeden ho přišel potrestat, když mu došlo, že hledí na Conna. Zároveň si v hrůze uvědomil, co ten po něm bude požadovat.

„Kde je?” zachrčel Conn.

„Ale králi…, nemůžu přece…”

„Koukej mluvit, nebo to z tebe vytluču!”

„Přísahal jsem, králi! Vzpomínáte?”

„Jednoduše porušíš přísahu.”

Voják na něj třeštil oči. „To po mně nemůžete chtít, pane…” Vzápětí ucítil na hrdle špičku dýky a došel mu dech.

„Radím ti, abys to vyklopil.”

Gelina zdvihla kotlík zavěšený nad ohništěm. Nalila si trochu polévky a s miskou v klíně se usadila před ohněm, aby se zahřála. Odpoledne promokla, a tak se raději zbavila svrchního oblečení a nechala ho na teplých kamenech sušit. Zůstala jen v košili a cítila se vděčná, že je v teple. Přestalo pršet, ale zároveň se ochladilo a mlha valící se z hor zalézala do kostí.

Lžící zalovila v polévce a pustila se do jídla. Ale polévka byla stále horká a trochu ji popálila. Olízla si prsty a vykoukla z okna. Měla dojem, že zaslechla šplouchnutí. Jezerní hladina byla po dešti vzedmutá a Gelinu

napadlo, že zítra najde na břehu pár ryb. Uvařené jídlo jí většinou vystačilo na několik dní, a tak přebytečné rybky házela zpátky. Teď už se jí ven nechtělo. Děsila se tmy a nočních zvuků, za zavřenými dveřmi a okenicemi se cítila lépe.

Hlasitá rána, kterou zaslechla zvenčí, ji tak vyděsila, že upustila misku na zem. Dveře se rozletěly a v nich stál Conn. Byl celý mokrý a z vlasů mu crčela voda. Hleděl na rozcuchanou rudovlásku v krátké košili vyhrnuté až ke stehnům a zrychlil se mu dech. Gelina si košili rychle stáhla a chytila těžký pohrabáč.

Conn práskl dveřmi. „To je zlý sen! Poslal jsem tě do téhle pustiny proto, abych tě potrestal, a ty si tu zatím olizuješ prsty jako spokojená kočka!”

Gelina mu i s pohrabáčem složila poklonu. „Omlouvám se, pane a vládce, ale tenhle život se mi docela zamlouvá. Kromě toho, odjakživa dokážu vyjít s tím, co mám. Anebo jsem se měla vrhnout do vln a utopit se? Umíte si představit, jak hnusně vypadá nafouklá mrtvola?”

Conn si ji překvapeně prohlížel. Rudé vlnité vlasy jí spadaly až na záda. Pod neforemnou košilí se rýsovalo dokonalé tělo, jehož oblé křivky ho doháněly k šílenství. Pocítil mocné vzrušení a vykročil k ní.

Gelina s planoucíma očima zdvihla pohrabáč. „Jestli se mě dotkneš,

přísahám, že tě zabiju!”

Chystala se dostát výhrůžce, a to ho pobavilo. „Myslíš, že se tě leknu? Odmala se chováš jako hloupá holka, ale ty za to nemůžeš. Vyrůstala jsi v natvrdlé rodině, která měla k urozenému původu daleko.”

Stalo se, jak předpokládal. Přikrčil se a vyhnul se letícímu pohrabáči. Spokojeně se napřímil, ale vzápětí měl co dělat, aby uhnul před železným kotlíkem. Na jeho hlavu letělo koště, proutěný košík a těžká naběračka. To všechno po něm Gelina metala se záviděníhodnou přesností do chvíle, než k ní dvěma kroky přiskočil a chytil ji za vlasy. Drsně s ní smýkl, až jí bolestí vyhrkly slzy, a donutil ji klesnout na kolena. Zavřela oči, protože nechtěla hledět do tváře člověku, o jehož úmyslech neměla pochybnosti. O tom nemilosrdném muži snila ve dne v noci. Milovala safírově modré oči, svůdný úsměv i každou vrásku kolem očí, když se zasmál.

„Chceš mi ublížit?” zašeptala. „Takhle se hodláš chovat pokaždé, kdykoliv tě posedne chtíč?”

„Kdyby mi šlo jen o ukojení chtíče, nemusel jsem tě posílat pryč. Stačilo uvázat tě u postele. Mě spíš zajímalo, jestli platí rčení ,sejde z očí, sejde z mysli’.”

„Ach tak,” ušklíbla se na něj. „Pán to nezvládl? Ono se to nějak zvrtlo?”

Trhnutím ji zvedl na nohy a hodil na postel. Dopadla na břicho a on padl na ni. Horko sálající z jeho těla ji připravovalo o rozum. Slyšela, jak zápolí s kalhotami, a snažila se mu vyškubnout. Ale on byl silnější. Jednou rukou ji přidržel za vlasy a druhou jí vyhrnul košili až k bokům.

„Tohle… Tohle si nezasloužím… Nechci, aby sis mě vzal jako… jako zvíře…”

„A jak si to tedy zasloužíš?” Převrátil ji na záda. „Jako hýčkaná žena?

Jako králova milovaná manželka?”

Gelině vytryskly slzy. „Máš mě tam, kde jsi mě chtěl mít, Conne, na kolenou. Nikdy jsem tě nežádala o slitování, ale teď tě prosím, můj pane a vládce…”

Connem prosba viditelně otřásla. „Krutě se mnou žertuješ, děvče. Žádáš o slitování, ale co jsi dala ty mně? Uvědom si, že král má právo trestat i zabít a já mám tuto noc v rukou tvůj život. Zneuctila jsi mě a jsi zodpovědná za přítelovu smrt.”

„Nezbývá než se podvolit.” Gelina sklonila hlavu a Conn ji pustil. Chtěl jí setřít slzy, ale ona mu vyklouzla. Vyrazila ze dveří a zmizela v mlze. Uslyšel žbluňknutí a s kletbou vyběhl za ní.

„Gelino! Gelino!”

Vrhl se do jezera a pátral pod hladinou. Hmatal po kamenech, zapadal do bahna, ale po dívce nebylo ani stopy. Vynořil se, aby nabral dech, a znovu se potopil. Po několika marných pokusech se vyčerpaně vyškrábal na břeh a snažil se nabrat dech.

Náhle zjistil, že hledí na pár pěkných nahých nohou. Před očima se mu zalesklo ostří jeho meče.

„Co bylo to žbluňknutí?”

Dívka se mu nepochybně chystala pomstít, protože smaragdově zelené

oči svítily jako uhlíky.

„Přece tvůj sedlový vak.”

„Co kdybych se utopil?”

Pokrčila rameny a jeho posedl vztek.

„Pojď dovnitř,” vybízela ho. „Takhle se nastydneš.”

„Jak mohu odolat šarmantnímu pozvání od dámy třímající můj meč?” zažertoval. Zvedl se a ona o dva kroky ustoupila.

„Pomalu! Tohle jsem nedržela v ruce celou věčnost. Abych ti, čistě

náhodou, neusekla hlavu.”

Vydal se ke dveřím a ona ho následovala. V zádech cítil hrot ostří.

„Malá děvčátka si nemají hrát s ostrými zbraněmi. Mohla by si ublížit a to by bylo…”

Udeřila ho čepelí do spánku. Padl na studené kameny a v poslední vteřině vědomí se mu v paměti vynořila matčina slova, že synkovi to moc mluví a mnohdy neví, kdy přestat.

Conn zamrkal a zvolna otevřel oči. V hlavě mu dunělo a ochablost v končetinách naznačovala, že je svázaný. Rozhlédl se a měl pocit, že sní. Místnost zaplavily sluneční paprsky. Gelina, stojící před ohništěm, vyždímala v misce hadřík a začala se zvolna omývat. Nejdřív paže, pak ramena a poprsí. Byla zvyklá na samotu a nijak nepospíchala. Netečná pomalost, s níž prosté úkony vykonávala, připravovala Conna o dech.

S toužebným povzdechem se zavrtěl a ona si rychle přehodila košili přes hlavu. Podívala se na něj a neušel jí pohled dychtivých očí. Otevřela okno a blaženě se nadechla čerstvého vzduchu.

„Čím to, že kdykoliv tě podcením, probouzím se s bolestí hlavy?”

Lhostejně pokrčila rameny a usadila se na nízké stoličce. Podepřela si bradu a chvíli jeden na druhého obezřetně hleděli. „Ještě nikdy jsem nedržela rukojmí, navíc krále.”

„Rukojmí? To sotva. Připadám si jako prase před porážkou. Snad bys

mě mohla rozvázat, než mi upadnou ruce a nohy.”

Uvážlivě se kousla do rtu. „Věčná škoda, králi, ale jsi v bryndě. Tady není nikdo, kdo by o té pohromě donesl zprávu na Taru.”

V Connově tváři se zablýskly bílé zuby. „Když mě rozvážeš, doručím ji osobně.”

„Kéž bych uměla plavat!”

„Proč to nezkusíš? Na učení není nikdy pozdě.”

Gelina si povzdechla. „Výkupné zřejmě nepřipadá v úvahu, když není posel.”

Conn se chladně usmál. „Nimbus by se takového úkolu vděčně ujal.

Ten si v krkolomných kouscích přímo liboval.”

Trhla sebou a otočila se k němu zády. Do kotlíku zavěšeného nad ohništěm hodila kus vařeného tuřínu a zlostně do něj začala tlouci paličkou. Nejspíš si myslí, že mlátí do mě, napadlo Conna, zatímco sledoval dívčiny rázné pohyby.

„Tentokrát se Sean opozdil,” ucedila přes rameno. „Maso došlo.”

„To odpočívá na dně jezera, v sedlové brašně. Snad sis nemyslela, že tě budu znásilňovat s prázdným žaludkem?”

Chystala se nandat jídlo, ale talířem třískla tak, že se rozletěl. Smetla střepy na zem a zahrozila mu. „Jestli s těmi jedovatými řečmi nepřestaneš, budeš jíst ze země.”

„Není nad studený tuřín vyválený ve špíně.”

Conn usoudil, že bude lepší přestat ji popichovat. Ještě jedno slovo a

těžký kotlík mu přistane na hlavě.

Poklekla vedle muže a chystala se ho dřevěnou lžící krmit.

„Co když mě otrávíš? Jak můžu vědět, žes tam nepřidala bolehlav?”

S povzdechem klesla na paty. „Kdybych tě chtěla zabít, udělala jsem to v noci, když jsi spal.”

„Dovol, abych tě opravil. Praštila jsi mě do hlavy a já upadl do bezvědomí.”

„Přestaň mudrovat a otevři pusu.”

Poslechl a ona mu vložila do úst plnou lžíci. Předstíral, že mu to nechutná, a ona klopila hlavu, aby neviděl úsměv.

„To stačilo! Víc nechci. Musím jít ven.” Tázavě pozvedla obočí.

„Musím… Jakže jsi to říkala tehdy v jeskyni? Ach tak! Mám jisté… potřeby.”

Vstala a poškrábala se ve vlasech. „Nemůžu tě rozvázat. Nedá se ti

věřit.”

„Pravda.” Conn přikývl. „Alespoň mi rozvaž nohy, ať můžu chodit. Co kdybys mi vypomohla?”

Gelina zrudla a Conn se zachechtal. Naklonila se k němu a tvrdě se na

něj podívala. „Jak jsem si někdy mohla myslet, že jsi milý člověk?” Nadzvedl se, aby jí byl co nejblíže. „Byl jsem milý, než jsem tě potkal.” Ustoupila a Conn ucítil, jak mu nožem přeřezává provazy.

„Jeden podezřelý pohyb, a nabodnu tě na rožeň jako králíka!” varovala ho.

„Taky bych tě rád na něco nabodl,” zamumlal, aby to slyšela.

Popadla meč a švihla. Špičkou mu na prsou roztrhla tuniku, ale král se jen zasmál.

Vyšli na teplé slunce a Conn se slastně protáhl. Bolelo ho celé tělo, ale byl vděčný, že může rozhýbat ztuhlé svalstvo. Gelina se držela za ním.

„Tvůj téměř panenský ruměnec mě dojímá, lásko.”

„Máš krátkou paměť. Tebe nedojímá vůbec nic, natož panenství, a není divu. Jaký otec, takový syn.”

Viděla, jak strnul. Upravil si kalhoty a pomalu se k ní otočil. Pohled, jejž na ni vrhl, byl vražedný. Jasně jí naznačil, co by ji čekalo, kdyby nedržela meč.

„Zpátky dovnitř!” rozkázala, aby zakryla náhlý třas.

Dlouho stál a mrazivě na ni hleděl. Modré oči se proměnily v kusy ledu.

Beze slova se vrátil do domku a usadil se na zemi. Ušklíbl se a nastavil jí ruce, aby mu je svázala.

Gelina zápolila s provazem a jednou rukou se snažila držet nůž, který vyměnila za meč.

„Nechceš, abych ti pomohl? Můžu držet ten nůž.”

„Leda tak v tvých žebrech,” vyštěkla na něj a utáhla poslední uzel.

Sedla si proti němu a zabrala se do myšlenek. Hleděla na chloupky na jeho hrudi a na silné ruce s mozolnatými dlaněmi, které dokázaly jednou ranou zabít i poskytovat tolik rozkoše.

Rázně se vymrštila a vrátila se k ohništi. Netušila, že jí z oka vytryskla osamělá slza a skápla na Connovu ruku. Ten na dívku zmateně hleděl.

„Pověz mi jedno, drahá. Jestli mě nehodláš držet pro výkupné, co se mnou zamýšlíš? Schází ti smyslné povyražení? Chápu, noci jsou studené a ty potřebuješ zahřát postel. Anebo sis našla nějakého vodního skřítka, který tě chodí oblažovat?”

„Jsou jich tu celé kolonie a lepší skřítek než ty!” vychrlila na něj. Neviděl jí do očí, protože sklopila víčka.

„Máš krátkou paměť, lásko.”

Gelina vyrazila z domku a Conn osaměl. Ubíhající hodiny počítal podle prodlužujících se stínů. Zalitoval, že ji popichoval, protože mu hlady kručelo v břiše. Olízl si popraskané rty a napadlo ho, že na ni zavolá. Nicméně hrdost mu to nedovolila. Padla tma a v ohništi zbyly doutnající uhlíky, když Gelina kopnutím otevřela dveře. Na zem postavila košík s rašelinou a pustila se do rozdělávání ohně.

V Connovi vřel vztek. Měl hlad, žízeň a jiné nutkavé potřeby. „Snažil jsem se přehlížet tvé dětinské nápady, Gelino, a hrát s tebou potupnou hru na únosce a rukojmí, ale teď mám toho akorát dost. Přikazuju ti, abys mě okamžitě rozvázala!”

„Konečně jsi promluvil jako král!” se smíchem odtušila. „Kdy se poučíš, že se Monaghanové nenechají jen tak ovládnout?”

V očích jí zajiskřilo. Svlékla se z teplé haleny a zůstala jen v krátké tenké košili. Vyšlehly první plameny a Conn v jejich světle chtivě hleděl na

dívčinu ladnou křivku zad a štíhlé nohy. Neklidně sebou ošil a na čele mu vyrazil pot.

„Nechceš kousek chleba?” sladce se ho optala.

„Nemám hlad,” zalhal.

Gelina pokrčila rameny. Nacpala si kousek do úst a prsty olizovala tak, jako by po nich stékalo rozteklé máslo. Conn na ni hleděl a ze všech sil napínal svalstvo, aby přetrhal provazy na rukou svázaných za zády.

„Co takhle kapka vody, pane?”

„Snad.” .

Donesla mu vědro s vodou. „Nebyla jsem dobrá otrokyně, ale slibuju, že teď se polepším.”

Rozkročmo se mu posadila na klín a Conn znehybněl. Políbila ho na rty a on jí bezděky vyšel jazykem vstříc. Ta ústa ho ve snech pronásledovala od chvíle, kdy ji zapudil. Smyslně se o něj otřela a Conn měl pocit, že zemře, jestli ji okamžitě neobejme. Vypjal se proti ní a ona ucítila ztopořené mužství. Se skelným výrazem v očích se odtáhla a Conn zachroptěl.

„Rozvaž mě, Gelino.”

Nejistě vstala a začala si pohrávat s cípem košile.

„Vaše voda, pane.”

Zničehonic mu vychrstla obsah vědra na hlavu. Výhrůžně zavrčel a ona bleskurychle uskočila. Nejspíš se ho bála, i když byl svázaný.

Dívka se rozesmála podivným hrdelním smíchem, při němž mu naskočila husí kůže. „Lituju tě, Conne. Snažíš se mě nenávidět, ale pořád to není ono.”

„Dělám pokroky.” Zatřásl hlavou, aby se zbavil spršky vody. „Čím déle

tě znám, tím víc mi připomínáš otce.”

„Tvého, nebo mého? Můj byl černovlasý.”

„Ano, ale pod slupkou statečnosti se ukrýval zbabělec a ničema.” Tvrdě ho udeřila a on přivřel oči.

„Tenhle provaz ti omotám kolem krku a pak…”

Začal jí barvitě popisovat, co všechno s ní provede, až se zbaví pout.

„Přestaň!” zaječela na něj.

Ale on se smíchem pokračoval. Některé výrazy v životě neslyšela a jejich obsah jí zůstával utajený. I tak jí bylo jasné, že Conn má v úmyslu s ní tvrdě zatočit.

S rukama na uších padla na lůžko a zavrtala se pod přikrývku. Usnula až poté, co Conn přestal zlostně vykřikovat a znaveně padl do kaluže vody.

Probudil ho zvuk drkotajících zubů. Žaludek se mu svíral hlady a mokré oblečení se lepilo na tělo. Byla mu taková zima, že se roztřásl jako v horečce. Někdo se k němu skláněl a on si uvědomil, že je to Gelina. Uvolnila provazy na nohou a s nožem v zubech mu pomohla na nohy. Podepřela ho a odvlekla k ohništi. Tam ho opatrně posadila na provizorní lůžko z teplých kamenů. Nůž odložila, uchopila misku s teplou hrachovou polévkou a začala ho krmit. Jedl pomalu a snědl vše, co mu nabídla.

Nevzpouzel se, když mu opět stáhla provaz kolem kotníků. Ležel na zádech, vnímal teplo a bolestně hleděl na Gelinu.

Otevřela okenici a nechala dovnitř proudit čerstvý vzduch. Nehnuta hleděla to tmy a Conn vyčerpaně zavřel oči.

Netušil, že ho něžně zabalila do vlastní přikrývky.

„Gelino?”

„Hmm?”

Zdál se jí nádherný sen, z něhož se nehodlala jen tak probudit.

„Gelino!” zaslechla důrazný šepot.

Neochotně se probrala a zjistila, že ráno prospala. Slunce už stálo vysoko na obloze.

„Nerad tě budím, ale nutně si potřebuju ulevit.” Conn se opíral o ohniště a vraštil čelo.

Gelina si zamnula oči a líně se protáhla. „Můj král si něco přeje?”

„Přeju si to, co bys neodepřela ani prašivému psisku.”

Vstala a začala se oblékat. „Ale hafani bývají pánům oddaní, nemám pravdu?”

„Ty snad víš, co to slovo znamená?”

„Dneska ráno jsi nějak rozmrzelý. Spal jsi dobře, králi?”

Neodpovídal a ona při pohledu na bezmocného muže cítila, jak jí buší srdce. Rozcuchaný a zarostlý se podobal barbarovi z dávných legend, pro něhož jsou čest a milosrdenství prázdné pojmy. Přesto v ní i v bídném stavu budil nevysvětlitelný strach, jemuž se nedokázala ubránit.

„Čerstvý vzduch vám spraví náladu, pane.”

Poklekla, aby ho zbavila pout, když vtom se vymrštil a Gelina ucítila na hrdle špičku nože. Ten zapomněla na zemi a on se v noci zbavil pout. Mužův pobavený škleb v ní vyvolal vzpomínky na všechny hrůzy, jež jí minulou noc sliboval.

Zmocnil se jí takový strach, že nevěděla, co blábolí. „Chovala jsem se k tobě laskavě.”

Conn nevěřícně pozvedl obočí. „V porovnání s kým? S Eoghanem Moghem? Nebo římskými otrokáři?”

„Nakrmila jsem tě a dala ti přikrývku.”

„Já ti dám víc než nějaký špinavý hadr. Dám ti postel.” Ostřím nože jí zvedl bradu. „A neboj, nakrmím tě tak, že budeš prosit o slitování.”

Nezmohla se ani na slovo. Bleskurychle ji převrátil na břicho, svázal jí ruce a nepočínal si nijak ohleduplně.

„Conne?” přiškrceně pípla. „Vím, že teď není vhodná chvíle na omluvy, ale zrovna dneska jsem tě chtěla pustit. Byla jsem hrozně naštvaná, a jak víš, pomsta je sladká… Zkrátka jsem si řekla, že si s tebou trochu pohraju, ale nikdy bych ti vědomě neublížila…”

Bolestí vykřikla, když se jí provazy zařízly do masa.

Chtěla ho kopnout, ale on zručně dokončil práci. Drsně ji zvedl a hodil na postel.

Zaslechla, jak otevírá dveře. Ucítila závan chladu a zpanikařila. „Snad

mě tu nechceš nechat? Co když umřu hlady?”

„Až s tebou skončím, pochopíš, že i smrt může být za jistých okolností vykoupením. Teď, když dovolíš, půjdu se postarat o koně. Nemůže se donekonečna živit kořínky nebo kamením.”

„Neřekl jsi mi, že jsi přijel na Tichém blesku.”

„Pak jsi hloupější, než jsem si myslel. Ty by ses trmácela pěšky?”

Bouchnul dveřmi a Gelina pocítila nutkavou potřebu podrbat se na nose. Neuvědomila si, že leží na kraji postele. Snažila se převrátit na záda a tvrdě dopadla na zem. Z kamenné podlahy sálal chlad a ona si s lítostí uvědomila, že se opět dostala do pěkné bryndy.

Vzpamatovala se ve chvíli, kdy znovu práskly dveře. První, co Conn spatří, bude prázdná postel, a z toho měla škodolibou radost. Dlouho se však neradovala. Stál nad ní a kapala z něj voda. Za uši držel staženého králíka. Hodil ho k ohništi a zbavil se mokrého oblečení. Zůstal jen v bederní roušce a Gelina proti své vůli civěla na ochlupení na vnitřní straně vypracovaných stehen.

Položil ji zpátky na postel a ona potlačila zachvění. Z muže sálala potlačovaná síla, ale nijak ji netrýznil. „Snad sis nemyslel, že se začnu klepat strachy?” zašeptala s ústy u jeho nahé hrudi.

„Trocha pokory by neuškodila. Máš hlad?”

Přikývla a v obavách přihlížela, jak Conn bere nůž a přeřezává provazy na nohou. Otočil ji na břicho a zbavil pout na rukou. Mnula si pohmožděná zápěstí, když ji drapnul za vlasy a donutil, aby se na něj podívala.

„Musím tě varovat, Gelino. Každý chlap v sobě potlačuje zvířecí pudy. Ty vyplavou napovrch, když mu jde o život, nebo když ho někdo rozběsní. Mohl jsem tě kopnout a rozdrtit ti obličej na kaši, když jsi mi svazovala nohy, ale neudělal jsem to.” Lehce ji políbil na spánek. „Věčná škoda takové pěkné tvářičky.”

Gelina se zimomřivě otřásla, ale Conn ji pustil a vrátil se k ohništi. Něco si hvízdal a ona potlačovala nutkání poohlédnout se po nějaké zbrani. Rázně králíka nabodl na rožeň a ona se znovu roztřásla, když na ni vrhl chlípný pohled.

Vůně pečínky byla tak omamná, že se nemohla dočkat. Conn maso rozporcoval, nandal na talíř a odnesl k posteli. Usadil se proti ní a samolibě se usmál. To ji natolik popudilo, že se zatvrdila.

„Nemůžu…”

„Neubude.” Talíř si přisunul na svou stranu. „Stejně je to tak akorát pro jednoho.”

„Tedy…” Gelina se podívala na zbytek pečeně na rožni a olízla si rty.

„Chci říct… Kdybys mi půjčil nůž, možná…”

„Hrátky jsou u konce. Žádné nože, žádné maso.”

Conn se stále usmíval. Podal jí vojenskou polní láhev, aby se napila, ale než stihla polknout, láhev jí vyrval. „Žádné rozmazlování, holčičko.”

Zírala na prázdné ruce a narůstal v ní vztek. Zato Conn neztrácel dobrou náladu. „Svlékni se.”

„Cože?” vykoktala.

„Povídám, aby ses svlékla,” trpělivě zopakoval.

Prudce zavrtěla hlavou a on se rozchechtal.

„Jaképak okolky? Ležel jsem svázaný jako pytel špinavého prádla a ty ses tu klidně producírovala polonahá.”

Mužův úsměv se vytratil a Gelina hleděla do očí potemnělých vášní. Bleskurychle po ní skočil a strhl z ní košili. Tu rozerval na cáry. Chtěla protestovat, ale povalil ji na záda, chytil za ruce a přidržel je za hlavou.

„Pověz mi… Jsou zdejší noci hodně chladné?” Sice šeptal, ale hlas zněl téměř nelítostně.

„Co jsi celou tu dobu dělala? Krčila ses v koutku? Anebo se ti stýskalo po mých něžnostech?”

Uchopil ji za bradu, aby ji donutil podívat se mu do očí. Druhou rukou jí zajel mezi stehna. „Dotýkala ses lůna? Byla jsi hodně vlhká?”

Gelina měla pocit, že se zalkne studem. Conn ji dráždil tak, že zatínala zuby, aby nepodlehla slasti a nerozkřičela se. Nakonec to nevydržela a začala sténat.

Chytil ji za vlasy a tvrdě jí zvrátil hlavu. „Přestaň! Tohle už na mě neplatí! Jsi malá, proradná čubka!”

V Gelině zápolila hrdost s pravdou, ale hořkým slzám, které jí vyhrkly z

očí, se neubránila. „Chováš se jako bídák! Myslela jsem, že lituješ…”

Conn na ni padl tak tvrdě, až jí téměř vyrazil dech. „Jistěže lituju! Lituju každého zamilovaného slůvka, každého úsměvu a něžného doteku, jež jsem ti věnoval!” Chrlil na ni krutá slova, z nichž tryskala bolest. „Dvakrát jsi mě zradila, dvakrát jsi mi zasadila ránu do srdce! Nevěděl jsem, co mám dělat, jak se zachovat. Zoufale jsem bojoval a prosil boha, aby mi dodal sílu učinit správné rozhodnutí. Věděl jsem, že jestli tě vyhledám, budu ztracen. Divokost v srdci a chtíč, které mnou cloumaly, nutkání vidět tě na kolenou, ve mně probouzely divocha. Já jsem odmítal připustit, že jsem jen lidská bytost. Bál jsem se, že pokud projevím slabost a dám průchod emocím, popřu vše, co jsem dosud hlásal.”

Nečekaně ji pohladil po tváři. „Ale vrátil jsem se, protože ani strach ze sebezničení mě nedokázal zastavit. Chtěl jsem tě naposledy držet v náruči.”

Přitiskla se k němu a bylo jí jedno, že se mu vydává na milost. Conn zachrčel a políbil ji do vlasů.

„Tvoje něžnost mi působí větší muka, než tvoje krutost,” šeptem zažertovala.

Zahleděl se jí do očí. „Dáváš mi zbraň, jíž hodlám plenit tvé tělo i tvou duši.”

Sklonil se k ní a vroucně ji políbil. Dotýkal se jí s nesmírnou něžností, jakou neprojevoval ani ve šťastnějších chvílích. Zavřela oči a Conn se s ní začal milovat. Jeho ústa a ruce ji laskaly a poskytovaly nesmírnou rozkoš. Gelina všemi smysly vnímala teplo sálající z jeho těla, vypínala se proti němu jako luk a tlumeně sténala.

Divoce se přisál na její ústa a roztáhl jí nohy. Ucítila tlak na stehně a

křečovitě se chytila Conna kolem krku.

„Podívej se na mě, Gelino!” drsně jí poručil. „Chci ti vidět do očí!”

Široce otevřela oči a zadoufala, že v nich Conn zahlédne pravdu. Nořil se do ní s mučivou pomalostí a ona hleděla do modrých hloubek potemnělých vášní. Nakonec kapituloval. Zavřel oči a tvrdě do ní pronikl. Začal se v ní pohybovat a jeho divokost brala Gelině dech. Chtěla mu vykřičet, co měla dlouho na srdci, ale nedostávalo se jí dechu. Zakousla se mu do ramene a Connovo tělo se otřáslo v křeči.

Ve spánku se jí zdálo, že klečí a vztahuje k němu ruce. Nedosáhne na něj a on ji od sebe odstrkuje. Je příliš slabá, aby si ho podmanila, a on vítězí. Věděla, že tak tomu bude pokaždé. On vítěz, ona poražená.

V noci se jednou probudila. Conn stál oblečený u lůžka a hleděl na ni. Zabalil ji do přikrývky a odnesl k ohništi. Tam se posadil a houpal ji v klíně jako malou holku. Ona ho hladila po zarostlém hrudníku a on jí líbal pohmožděná zápěstí.

„Už nikdy, lásko,” šeptal.

Uspokojená se mu schoulila v náruči a propadla se do bezesného spánku.

Oheň v ohništi zvolna vyhasínal. Gelina se probouzela s Connovým jménem na rtech, ale odpovědí jí byl praskot dřeva. Zašmátrala vedle sebe, ale postel byla prázdná. Vyskočila a vrhla pohled na roztrhané prádlo. V horečném spěchu si navlékla tuniku a krátké kalhoty. Chtěla na něj zavolat, ale bála se toho, co jí přinese ozvěna.

Z šedivé oblohy zvolna padal déšť. Oběhla domek a zapátrala po jezerním břehu. Muže ani koně nespatřila a rozeklané vrcholky vzdáleného pohoří nevydaly svá tajemství.

Opět osaměla a vědomí samoty v ní vyvolávalo bezbřehé zoufalství. Zafoukal studený vítr a přinesl novou dešťovou spršku. Ale Gelina byla vůči nepříznivému počasí netečná. Usadila se na rozbahněný břeh, zkřížila ruce na prsou a nevidoucím pohledem se zahleděla na zčeřenou vodní hladinu. „Bože, Nimbusi!” šeptaly její rty.

O dva dny později se před západem slunce objevil Sean. Sesedl z koně a chlácholivě poplácal klisnu, kterou přivedl. Skočil do vody a jako ryba doplaval na ostrůvek.

Gelina stála před domkem. Byla v plášti a v ruce držela ranec. Po chvilce trapného mlčení pochopil, že jí nemusí nic vysvětlovat. „Mám tě odvézt na pobřeží, k lodi.”

Přikývla a neprotestovala, když jí naznačil, že se ho má chytit kolem krku. Zavřela oči a oba se ponořili do studené vody.

Klisna ji na protějším břehu uvítala tichým zafrkáním. Gelina se oklepala a nastavila ruce, aby ji Sean svázal. Ten chvíli zíral na pohmožděná zápěstí a pak odvrátil zrak. „Donutil mě prozradit, kde jsi. Porušil jsem přísahu.”

Gelina pokývala hlavou a Sean jí uvázal provaz kolem pasu. „Udělal jsi, cos musel.”

Vyhoupli se na koně a ujížděli planinou k západu slunce. Vítr jí shodil kapuci, ale Gelina toho nedbala. Tiskla se ke statnému koňskému hřbetu a se zavřenýma očima si vychutnávala pomyslnou svobodu. To, co prožila, považovala za nádherný sen, jaký se už nezopakuje. Neustále měla pocit, že cítí jeho rty, jeho dech a smyslné doteky rukou, které dokázaly zabít.

Vjeli do temného hustého lesa, kde si koně byli nuceni hledat cestu.

„Pozor na větve, ať nespadneš!” varoval ji Sean. „Je to tu dost nebezpečné.”

Voják jel jako první. Náhle klisna neklidně zafrkala. Vtom z horních větví někdo seskočil a dopadl na vojáka. Sean útok nečekal a sletěl na zem. Málem strhl i Gelinu, která měla co dělat, aby se udržela na koňském hřbetu. Vylekaná klisna se vzpínala a Gelina ji musela uklidnit. Sean ležel na zádech a nad ním se výhružně tyčil její bratr. Tiskl k vojákovu hrdlu dýku a vítězoslavně se smál. Rozzuřený Sean hleděl z jednoho na druhého.

„Neubližuj mu, Rodney!”

„Nejraději bych mu usekl ruku nebo nohu a nechal ho tu vykrvácet!” Rodney se opájel krvežíznivými představami a Sean na něj valil oči.

„Pamatuješ? Takhle jsme zatočili s mnoha jeho přítelíčky, ale tenhle nám prokáže službu. Donese zprávu na Taru.”

„Jakou?” zlostně zasyčel Sean. „Že vy dva jste naplánovali Nimbusovu vraždu? To není žádná novina.”

„Ale kdepak!” Rodney opovržlivě máchl rukou a ukázal na sestru. „Ta se smrtí toho šaška nemá nic společného, ale král ji odsoudil, třebaže

neměl důkazy o její vině. Tomu říkám opravdová láska, co sestřičko? Tys ho milovala, jenže ten parchant si na tobě zchladil žáhu.”

Sean zapomněl na dýku na hrdle. Podíval se na dívku a zaplavila ho lítost. Ta zdrceně hleděla na bratra.

„Tys ho zabil!”

„A co má být?” Rodney lhostejně krčil rameny. „Byl to hlupák, princezno. Víš, že tě miloval? Svěřil se mi krátce před smrtí. Tvá svatba mu zlomila srdce. Zbabělec! Tvrdil, že ho netěší život, a tak jsem mu k odchodu ze světa trochu napomohl. Jsem si jist, že by mi poděkoval… Kdyby ovšem mohl. Ušetřil jsem ho trápení.”

Celinu opanovala taková hrůza, že nebyla schopná promluvit.

„Koukej se pohnout! Potřebuju tvoje oblečení!”

Rodney kopl do vojáka, aby ho přiměl vstát. „Teď, když jsme konečně já a moje sladká sestřička zase pohromadě, nalodíme se na loď, kterou nám Conn tak nezištně zajistil.”

Gelina zmateně přihlížela, jak si bratr přivlastňuje Seanův meč. Přeřezal provaz, jež měla kolem těla, a dloubl do ní loktem. „Je čas vyrazit, princezno.”

Voják se třásl zimou. „Nemusíš s ním jít.”

Hořce se na něj usmála a Sean raději odvrátil zrak. „A kam jinam bych se vrtla?”

Vyškrábala se na klisnu a Rodney se vyhoupl za ni. „Vyřiď králi, že z něj nikdy nebude dobrý vládce, dokud nepochopí, komu může důvěřovat - a komu ne!” vítězoslavně zakřičel na vojáka.

Majetnicky položil Gelině ruku na rameno, pobídl koně a Sean mohl jen přihlížet, jak mu oba mizí z očí.

„Teď už vím, jak se tě zeptat, děvče,” šeptal, „konečně znám tu správnou otázku.”

Vyšvihl se na koně a tryskem se rozjel na Taru.

Gelina trhla otěžemi tak prudce, že jí Rodney málem přeletěl přes hlavu. Bez ohledu na bratrovo překvapení a kousavé poznámky sesedla a kráčela pryč.

„Co to provádíš, Lino? Kam jdeš?”

Rodney také sesedl, ale zamotal se do provazu.

„Na pobřeží. Nalodím se, ale bez tebe. Hodlám tuhle proklatou zemi nadobro odpustit.”

Rodney, který se konečně zbavil provazu, se rozběhl za ní. „Proč mě chceš opustit, princezno? Udělal jsem, co se dalo, abychom mohli být spolu!”

Zastavila se a čekala, až k ní doběhne. Pak mu zasadila takovou ránu do brady, že se svalil na zem.

Udivený zůstal sedět a mnul si pochroumanou čelist. „Zřejmě máš špatnou náladu.”

Gelina se třásla vzteky. „To si piš, že mám! Ty ses musel pominout! Zničil jsi vše, co se dalo! Zabil jsi mého nejlepšího přítele! Copak ti nedošlo, co se mnou provedou? Vždyť mě málem zabili!”

Rodney se zvedl a začal si pečlivě oprašovat kalhoty. „To je povyku! Conn by tě nenechal shnít ve vězení. Možná by si s tebou trochu pošpásoval, ale jsem si jist, že za nějaký čas by tě pustil na svobodu. Přišel bych dřív, ale bylo to příliš nebezpečné. Sean většinou cestoval v noci a já ho nestačil sledovat.”

„Nebezpečné? Pro koho? Jakou jsi měl jistotu, že mi Conn nezlomí vaz, anebo nepošle Seana, aby to udělal za něj?”

Gelina si zlostně mnula ruce.

„Bylo tu jisté riziko, ale s tím se musí počítat.”

Výhružně proti němu vykročila a Rodney začal couvat. „Ty bys mě nechal hnít ve vězení a klidně riskoval můj život?”

„Musel jsem ti ukázat, jaký je Conn člověk. Dělal jsem to pro tvé dobro.”

„Šetři si dech, bratříčku,” chladně ucedila. „O takové laskavosti nestojím. Nebýt tebe, mohla jsem prožít šťastný život. Teď jsem na tom hůř než potulný pes.”

„Žila bys ve lži.”

Gelina vypěnila. „Chudák Nimbus! Tys ho chladnokrevně zamordoval! Vím, co ke mně cítil, ale nikdy by si nesáhl život, natož aby mě za ten skutek nechal trpět! V tom je mezi vámi dvěma značný rozdíl!” Teď už na bratra ječela. „Měla jsem se za něj provdat, protože on byl jediný, kdo mi věřil a nikdy by mě nepodrazil! Byl to můj nejlepší přítel!”

Rodney čekal, že se na něj sestra vrhne. Hotovil se k obraně, ale Gelina se otočila a rázně kráčela pryč. „Bez doprovodu vojáka královy družiny tě na palubu nepustí!” volal za ní. „Ironií osudu jsem to právě já!”

Gelina se zarazila. Uvědomila si, že bratr má na sobě vojenskou uniformu, kterou sebral Seanovi. „Půjdu s tebou, ale jakmile někde vystoupíme na břeh, opouštím tě. Už nejsem tvoje sestra.”

Přikývl, ona se vrátila a společně nasedli na koně. Neviděla, jak se bratr za jejími zády lstivě usmívá.

Mernod, ukrytý za zástěnou, ustaraně sledoval, jak se král potácí mezi stoly. Pozvaní hosté pili a hodovali. Pivo teklo proudem a stoly se prohýbaly pod množstvím jídla. Nestrachoval se jen Mernod, ale všichni, kdo Conna dobře znali. Oči mu svítily jako v horečce a pokaždé, když se opilecky zasmál, naskočila Mernodovi husí kůže.

Ve velké síni vládl chaos a rozpustilé veselí. Opilí muži se sápali na chichotající se ženy a vojáci laškovali se služkami. Conn uchvátil do náruče malou brunetku, povalil ji na stůl a začal ji vášnivě líbat. Muzikanti hlučně hráli a nocí se neslo dunění bubínků.

Conn dívku zvedl do náruče, opilecky se zašklebil a na vratkých nohou ji odnášel ke schodišti. Tam si to rozmyslel, pustil ji na zem a bez ohledu na její protesty se začal škrábat do schodů. Následovalo bouchnutí dveří a Mernodovi bylo jasné, že se Conn uchýlil do pracovny. Dívka chtěla jít za ním, ale mudrcův pohled byl dostatečně varovný, aby změnila názor.

Mernod se vydal za králem. V místnosti bylo chladno, až se otřásl zimou. Conn stál u otevřeného okna a zhluboka se nadechoval. „Umírám, příteli,” pravil, aniž se otočil.

„Já vím.”

„Tohle je nejhorší smrt, jaké jsem kdy byl svědkem.” Conn zatřásl hlavou ve snaze zapudit ohavné myšlenky. „Měl jsem ji zavřít tady, na Taře.”

Mernod cítil, jak na něj doléhá únava a vyčerpání. „Kdybys ji tu držel, dávno bys ji zabil.”

„Pak jsem ji měl nechat na jezeře.” Connovi se pletl jazyk. „Mohl jsem s ní spát tak dlouho, dokud by se mi neomrzela.”

„To by vás oba zničilo. Musel jsi jí dát svobodu.”

„Nepoznávám tě, mudrci!” Conn se hořce zasmál. „Nimbus by to vyjádřil jadrněji. Ten měl trefné postřehy a nikoho nešetřil.”

Zavrávoral a Mernod přiskočil, aby ho podepřel.

„Ty přece víš všechno na světě!” Křečovitě se Mernoda chytil a začal s ním třást. „Proč zrovna jí koluje v žilách zkažená krev?”

Poprvé během své služby králi mu Mernod nedokázal odpovědět. „Měl bys jít do postele, pane. Co ses vrátil, nezamhouřil jsi oči.”

„K čemu spánek?” Conn se vrhl k oknu. „Neslyšíš, jak vítr skučí? Ona

mě volá!”

Vyrazil na chodbu a Mernod z okna sledoval, jak se král potácí ke stájím.

Conn stájníka, který se mu postavil do cesty, odstrčil a vyšvihl se na Tichého bleska. Chytil se hřívy a patami ho pobídl do trysku.

Kůň se vražedným tempem řítil po nerovném terénu. Conn sotva viděl na cestu, ale zachvátilo ho vzrušení. Vítr ho oslepoval, až mu slzely oči, ale nedbal toho.

V opileckém oblouznění hnal koně k temnému lesu. Tichý blesk se proplétal mezi stromy a Conn měl smůlu. Narazil do větve, a než si to uvědomil, ležel na zemi. Když se trochu vzpamatoval, bylo jeho první starostí zjistit, zda se zvířeti nic nestalo. Tichý blesk se klidně pásl opodál, zatímco Connovi třeštila hlava. Opatrně se protáhl. Zjistil, že si žádnou kost nezlomil, a to ho upokojilo. Byl tak opilý, že mu to v podstatě bylo jedno. Ani nevěděl, jak tam dlouho leží. Hleděl na hvězdy a měl pocit, že z dálky k němu doléhá Nimbusův smích. „Pamatuj si, Conne…”

„Ale co si mám, sakra, pamatovat?”

Nebyl schopen promluvit, natož naslouchat odpovědi. Spal tam do chvíle, než ho našli vojáci, které vyslal Mernod. Ti ho odnesli zpátky na Taru.

Špatná noc, mizerné ráno. Po probuzení měl Conn pocit, že mu praskne hlava. Částečně vystřízlivěl, a to bylo ještě horší. Byl sám a postel zela prázdnotou. Kam se poděla rudovlasá kráska s opovržlivě našpulenými rty a měkkým smyslným tělem? Rozpustile se na něj smála, když se nad ní ráno nakláněl, aby se s ní pomiloval… To vše bylo minulostí. Zůstalo jen napětí ve slabinách a nesnesitelná bolest v srdci.

S klením vyskočil z postele. Uvažoval, zda nezavolat nějakou služebnou. Ta by mu poskytla dočasné uspokojení. Rozhlédl se po místnosti. Kde jsou Gelininy věci? Moira se do královských komnat neodvažovala, pokud pobýval na hradě. Nicméně během jeho nepřítomnosti taktně odstranila vše, co dívce patřilo. Pěstí vztekle udeřil do stolu a v návalu vzteku smetl vše, co na něm leželo. Jeho zrak padl na uschlou růži. Nimbus! Klesl na kolena, aby ji zvedl. Svatební den! Co to vlastně šašek povídal? „…nic není takové, jak se na první pohled zdá…”

V tom okamžiku se rozletěly dveře a Conn civěl na polonahého Seana Finna.

K pobřeží dorazili těsně před západem slunce, kdy se podvečerní obloha zbarvila do temně oranžova. Gelina se usadila na okraji útesu a z plných plic vdechovala slaný vzduch. Hleděla na ohnivý kotouč zvolna klouzající do moře a cítila, jak z ní opadá napětí. Měla pocit, že vůně moře a nádherná scenerie blahodárně působí na její smysly. Vrhla pohled na Rodneyho, ale bratr byl k přírodním krásám netečný. Snesl hromadu suchého klestí a nyní se lopotil s přípravou ohniště. Tvářil se naštvaně, protože mu ostrý vítr znesnadňoval práci. Zaklel, kopl do suché větve a usadil se vedle Geliny. Podepřel si bradu a začal si pohrávat s klacíkem.

„Mohli bychom si zbudovat provizorní přístřeší někde v závětří, ale bojím se, že zmeškáme loď.” Několik posledních hodin s ním nepromluvila, ale on k ni hovořil, jako by se nic nestalo.

Gelina hleděla do dáli. „Jak víš, kde zakotví?”

„Vyslechl jsem Conna, jak vydává příkazy poslovi. Ten měl vyrazit na sever a kapitánovi té kocábky vyřídit, že se má plavit podél pobřeží.”

„Choval ses jako sup, co se potuluje kolem lidského stavení a číhá na mršinu.”

„Dělal jsem to…”

„Já vím, kvůli mně,” dopověděla za něj. „Je mi jasné, co ti utkvělo v hlavě. Namlouval sis, že tvoji princeznu očaroval zlý král a čaroděj.” Gelina se vyčerpaně zasmála. „Byla jsem takový blázen!”

„Blázna z tebe udělal on!”

„A nemusel se moc snažit.” Odhrnula si z čela zatoulaný pramínek vlasů. „Prý je má budoucnost po boku irského krále! Směšné!”

Rodney se ve snaze sestru utišit dotkl jejího ramena, ale ona štítivě ucukla. Mrazivý pohled ho odradil od dalšího kontaktu. Hleděli na pěnivé moře, jehož šumění ukolébávalo, až to Rodney nevydržel. „Podívej se na tu nádheru, Lino! Víš jistě, že tohle všechno chceš opustit?”

Zvedla oči k podvečernímu nebi a k zeleným pahorkům střežícím skalnaté pobřeží jako němí strážci. „Nechci se už na nic dívat. Chci navždy setřást z bot zdejší prach.”

„Nastaly příznivé časy. Eoghan získal kus území. Může nám poskytnout ochranu.”

„Výměnou za co, Rodney? Nevidíš si ani na špičku nosu. Chceš snad rozpoutat občanskou válku? Pro nás dva je tenhle ostrov příliš malý. Conn mě najde a já skončím na popravčím špalku. Počkáme na tu loď.”

Chtěl jí oponovat, ale zarputilý výraz v sestřině tváři naznačoval, aby se měl na pozoru. Vrátil se ke koni a donesl dlouhý předmět zabalený v kusu plátna. Pomalu jej rozbalil a Gelina užasle hleděla na ostrý meč. Beze slova si jej vzala a připnula k opasku.

Rodney se na kamenité půdě natáhl a zavřel oči. Gelina si stáhla z hlavy kapuci a nechala vítr, aby jí čuchal vlasy. Oči ji pálily, ale nevěnovala tomu pozornost. Tichá krása okolní přírody a rytmické žbluňkání vody měly na její trýzněnou duši blahodárný účinek. Ale zlost přetrvávala. Tu si podvědomě udržovala. Bála se, že jinak nebude schopná učinit rozhodující krok. Nepřetržitě si představovala pohled ledově modrých očí a smrtící meč, jenž jí visí nad hlavou. Conn se neptal, ale rovnou odsuzoval. Proto se ze všech sil snažila potlačit vzpomínky na mužovy něžné doteky, kouzelný úsměv a smyslné milování. Hleděla na moře a modlila se k bezejmenným bohům, aby mohla co nejdřív odplout.

Rodney příští ráno po probuzení zjistil, že sestra nezamhouřila oči. Zahleděl se na kopce obklopené mlžnými prstenci a zimomřivě se otřásl. Ranní vzduch byl chladný, ale vycházející slunce slibovalo příjemný den.

„Měla jsi mě vzbudit. Mohl jsem část noci držet hlídku.”

„Hlavně že sis odpočinul. Vymýšlení úskoků a proradností dá jednomu zabrat.”

Pochopil, že je v mizerné náladě, a nehodlal se s ní dohadovat. S rozvernou písničkou se vydal ke koni a ze sedlového vaku vyndal láhev. Přičichl k obsahu a znechuceně se zašklebil. „Co je to za puch?”

„Kozí mléko. Moira tvrdí, že je zdravé, třebaže ví, že je nesnáším.”

Gelina vstala, aby se protáhla. Rodney jí nabídl kousek sýra, ale ona s opovržením odmítla.

„Tohle nemusím snášet!” vztekle vybuchl. „Mám tě rád, ale ty se mnou zacházíš jako s malomocným! Moc rád bych věděl, jak se tomu prevítovi podařilo poštvat sestru proti bratrovi!”

„On se nijak nesnažil. To je tvoje zásluha, Rodney.” Drapnul ji za ruku a zacloumal s ní. „Povídám, že tě miluju!”

„Jako jsi miloval naši matku?” pohrdavě opáčila. Bratrův zmatek byl nelíčený. „Jistě, i ji jsem miloval.”

Gelina se mu zuřivě vytrhla. „Proč jsi potom dovolil, aby se zabila?

Proč jsi nekřičel? Proč jsi jí dovolil, aby se nabodla na otcův meč?”

Rodney svraštil čelo, jak usilovně přemýšlel. „O čem to žvaníš? Tu zamordovali Connovi lidé!”

„Ne, Rodney. Otce zavraždili, ale matka žila. Myslela si, že jsme mrtví. Hledala nás, ale my se neozvali. Jeden z nás ji mohl zachránit, kdyby na ni zakřičel.”

Bratr si nepřipouštěl, že by sestra mohla mít pravdu. „Ztratila čest.

Nechtěla žít dál. Proč taky?”

„V tom jezerním domku jsi mě nechal trčet záměrně, vid?” Gelina se zimomřivě zatchvěla. „Chtěl jsi mě potrestat. Měla jsem zpytovat svědomí a kát se z hříchů.”

Rodney jí prstem zašermoval před očima. „Máš pravdu. Zhřešila jsi, děvenko, jenže Conn vykonal trest za mě… Za to, co jsi mi provedla, aniž jsem musel vztáhnout ruku. Podvedla jsi mě, princezno, a jistě chápeš nezbytnost takového kroku. Zradila jsi naše naděje, naše sny na odplatu, ale jsem ochoten ti odpustit a vzít tě na milost. Co ty na to?”

Nad pobřežím se vznesli rackové a Gelina spatřila, jak krouží kolem lodního stěžně.

„Připlula, Rodney! Loď je tady!”

Ale bratr nereagoval. To ji udivilo. Podívala se na něj a zjistila, že Rodney s otevřenými ústy civí ke kopcům.

Z mlhy se vynořil jezdec na koni podobající se bájnému dobyvateli na válečném tažení. Muž hnal koně přímo k nim. Poznala mohutného hřebce a v hrůze se rozkřičela. „Ne, to nemůže být pravda!”

Chtěla se dát na útěk, ale Rodney ji zadržel.

„Na to je pozdě. Hravě nás dožene. Bude lepší se mu postavit.”

Gelina se mu snažila vytrhnout. „Musím se dostat na tu loď!” V horečné panice ukázala na strmý útes. „Však já si poradím!”

Rodney byl rozpolcený. Naslouchal dunění koňských kopyt a nevěděl, co dělat. Vrhnout se za sestrou a zabránit jí v riskantním sestupu nebo

zaujmout bojové postavení? Gelina už pátrala po vydrolených jamkách ve skále, jež by posloužily jako schůdky.

Conn černého hřebce zastavil jediným trhnutím otěží. Hřebec se vzepjal na zadní a zařehtal. Rodney před mocným zvířetem stál jako zkamenělý, ale Conn ho nebral na vědomí. Seskočil na zem a hnal se k útesu.

„Gelino!”

Děsil se toho, co spatří. Padl na břicho a zjistil, že Gelina visí pod ním. Se zavřenýma očima se křečovitě držela skály a třásla se. Nedokázala se pohnout, protože nohy jí po kluzkém a nerovném povrchu ujížděly.

„Podej mi ruku!”

„Ne, díky,” odpověděla, aniž otevřela oči. „Mám namířeno dolů.”

„Polámeš si kosti, jestli neposlechneš!”

Conn si zoufal. Vrhl pohled na Rodneyho, ale ten na něj hleděl skelným pohledem. O sestru nejevil zájem.

„Nestojím o tvoji pomoc!” vřískala Gelina, zatímco jednou nohou šmátrala po skále.

„Otevři oči, zatraceně! Podívej se na mě!”

Poroučel jí jako pán a vládce Irska. Tak s ní koneckonců hovořil od chvíle, kdy ji přivezl na Taru.

Přesto ho poslechla.

„Jestli trváš na svém, slibuju, že tě osobně doprovodím na palubu,”

měkce k ní promlouval. „Máš mé slovo. Teď mi podej ruku.”

Skalní podlaží se pod ní začalo bortit. Zaslechla padající kamení a z posledních sil zvedla ruku. Sáhla do prázdna, ale vzápětí ucítila, jak ji Conn vytahuje nahoru. Byla tak zesláblá, že ji musel přidržet, aby neupadla. Tiskla se k němu a nasávala jeho vůni.

„Jestli odejdeš nebo zůstaneš, stejně tě budu milovat,” šeptal jí do ucha. Uslyšeli řezavý smích a otočili se.

„Byl bych ti vděčný, kdybys mou sestru přestal osahávat! Dokončíme, co jsme začali!”

Conn ji odstrčil a švihem vytáhl meč. Gelina klesla na kolena a omámeně přihlížela, jak bratr s výkřikem vyráží do útoku. Conn výpad odrazil, ale oba se v zápalu boje nebezpečně přiblížili okraji srázu. Rodney nepřetržitě útočil. Hledal v Connově obraně slabinu, kam by mohl zasadit smrtící ránu. Pro Conna nebyl soupeř, nicméně ten zatím nevyužil všechny možnosti. Bratr však bojoval se zarputilým odhodláním, jež nebylo radno podceňovat.

Znovu zkřížili zbraně. Tentokrát rána určená Connovi zasáhla nebohou klisnu potulující se kolem. Ta bolestí zaržala a vyřítila se proti Gelině. Conn pustil meč a vrhl se za klisnou. Vyhoupl se na ni, aby ji zastavil, ale bylo pozdě. Gelina se včas odkutálela, ale kůň se i s Connem zřítil do hlubiny.

Gelina zaječela a doplazila se k okraji srázu. Conn se držel skály a Rodney vyrazil vítězoslavný pokřik. Krok za krokem se přibližoval ke Connovi a ten se snažil ručkovat, aby byl od něj co nejdál. Králův život visel na vlásku a Gelina z pohledu modrých očí pochopila, že se s ní loučí. Hleděla na bratra a svíralo se jí srdce. Až příliš často jí ukazoval záda. Pokaždé utekl a ji nechal na pospas osudu.

Conn na ni hleděl. Zdvihla se, sebrala meč a obloukem mu jej hodila.

On ho jednou rukou zachytil.

Nechtěla přihlížet, jak se jí bratrova hlava kutálí k nohám. Ozvala se dutá rána a Gelina se odvážila otevřít oči. Rodney ležel v bezvědomí na zemi. Conn ho plochou stranou meče udeřil do hlavy.

Vyškrábal se nahoru, pustil meč a podíval se na ni. Ona pohled opětovala a pak se zahleděla na kotvící loď.

Rodney zachrčel a Conn svěsil hlavu.

„Pro nás dva není na Taře dostatek místa… Bratr si odjakživa přál poznávat cizí kraje.”

Conn se snažil zachovat vážnou tvář, ale uspokojení, které v tu chvíli pociťoval, bylo mocné. Uculil se a rozevřel náruč. Nenabízel jí jen teplé objetí, ale i srdce a důvěru a Gelina ty vzácné dary přijala.

Vběhla mu do náruče a on se rozesmál. Přitiskl ji k sobě a zlíbal její obličej.

Hluboko pod nimi šumělo pěnivé moře a ti dva měli pocit, že se vodní skřítkové radují s nimi.

Epilog

Statečný Conn, Vítěz stovky bitev, měl dvě dcery a tři syny. Jeho vnuk, legendární Cormac MacArt, kráčel v dědečkových šlépějích.

Roku 280 vedl Oisin družinu královských ozbrojenců do bitvy proti Baosciniho klanu. Došlo ke krvavé srážce, během níž se družiny navzájem pobily. To byl konec Fianny, legendárního vojska irských králů.

A Gelina? Pro mnohé se stala symbolem nezkrotného ducha a tajemství lásky. Narodila se s mečem v ruce, jak vypráví pověst, ale takové ženy se rodí jen zřídka.

Irové si dodnes vyprávějí o dívce s nádhernýma očima, která se za

větrných nocí prohání na černém hřebci a neohroženě mává mečem.