Teresa Medeiros

Do svítání tvá

1

ANGLIE 1806

Moje drahá slečno Marchová, modlím se, abyste mi odpustila, že jsem tak troufalý a kontaktuji vás tímto poměrně nekonvenčním způsobem…

„Tak povězte mi, slečno Wickershamová, máte nějaké zkušenosti?“

Odněkud z hlubin rozlehlého jakobínského domu se ozval příšerný hluk. Ačkoli tělnatý majordomus, který vedl rozhovor, sebou viditelně trhl a hospodyni, stojící vzpřímeně u čajového stolku, unikl slabý výkřik, Samanta ani nemrkla.

Z boční kapsy odřené kožené tašky, která jí spočívala u nohou, vytáhla úhledný balíček a nabídla ho majordomovi. „Pane Beckwithe, určitě shledáte, že moje doporučující dopisy jsou v pořádku.“

Ačkoli bylo poledne, v malém ranním salonku vládlo přítmí. Mezerami mezi těžkými sametovými závěsy sem jen stydlivě proniklo pár paprsků světla, které vytvářely na vzácném tureckém koberci rubínové barvy jemné proužky. Voskové svíce ve svícnech, rozestavěných na několika malých stolcích, zaplňovaly kouty mihotavými stíny. Místnost čpěla plesnivinou a zatuchlinou, jako by nebyla léta větraná. Kdyby okna a zrcadla zdobily černé girlandy, Samanta by přísahala, že tuto domácnost navždy opustil někdo velmi drahý.

Majordomus přijal z její ruky v bílé rukavičce papíry a rozložil je. Hospodyně natáhla dlouhý krk, aby mu viděla přes rameno, a Samanta se jen modlila, aby tlumené světlo pracovalo v její prospěch a zabránilo mu prozkoumat načmárané podpisy příliš důkladně. Paní Philpotová byla hezká žena neurčitého věku, vzpřímená a stejně štíhlá, jako byl majordomus kulatý. Ačkoli tvář měla bez vrásek, černý uzel vlasů v týlu jí prokvétal stříbrem.

„Jak vidíte, sloužila jsem dva roky jako guvernantka u lorda a lady Carstairsových,“ informovala Samanta pana Beckwitha, který papíry zběžně prohlížel. „Když znovu začala válka, spolu s několika dalšími guvernantkami jsem se dobrovolně starala o vojáky a námořníky, kteří se vrátili z bojů na souši nebo na moři s vážnějšími zraněními.“

Hospodyně se nedokázala opanovat a mírně sevřela rty. Samanta věděla, že ještě existují lidé, podle nichž jsou ženy, jež se starají o vojáky, stěží lepší než známé vojandy – nemravná stvoření, která se ani nezačervenají při pohledu na mužskou nahotu. Ucítila, že jí rudnou tváře, a zvedla bradu o něco výš.

Pan Beckwith na ni pohlédl přes drátěné obroučky brýlí. „Musím konstatovat, slečno Wickershamová, že jste poněkud… mladší, než bychom potřebovali. Tak namáhavá služba vyžaduje ženu, která je… vyspělejší. Možná jednu z dalších uchazeček…“ Když Samanta pozvedla obočí, ztichl.

„Nevidím žádné další uchazečky, pane Beckwithe,“ poznamenala a posunula si prstem brýle, které jí špatně seděly. „Vzhledem k velkorysému

platu, který nabízíte v inzerátu, jsem očekávala, že před vaší branou bude stát fronta.“

Ozval se další rachot, tentokrát blíž než předtím. Znělo to, jako kdyby se nějaké obrovské zvíře nemotorně pohybovalo ve svém brlohu. Paní Philpotová rychle obešla židli za hlasitého šustění svých naškrobených spodniček. „Dáte si ještě čaj, má drahá?“ Když ho nalévala z porcelánové konvice, ruka se jí třásla tak silně, že se čaj přeléval přes okraj Samantina podšálku do jejího klína.

„Děkuji vám,“ zamumlala Samanta, která si pokradmu rukavičkou vysušovala zvětšující se skvrnu na sukni.

Podlaha se viditelně třásla, stejně jako paní Philpotová. Přidušený řev, který se ozval v příští sekundě, byl okořeněn proudem naštěstí nesrozumitelných slov. Nebylo pochyb: někdo, nebo něco, se blíží.

Pan Beckwith vrhl zděšený pohled na zlacené dvoukřídlé dveře, které vedly do další místnosti, vyskočil a na jeho vysokém čele se objevily kapky potu. „Tohle možná není nejvhodnější chvíle…“

Vrazil Samantě do ruky její doporučující dopisy a paní Philpotová jí odebrala hrníček s podšálkem z druhé ruky a postavila je s hlasitým cinknutím na servírovací stolek. „Beckwith má pravdu, mé dítě. Musíte nám prominout. Možná jsme byli příliš ukvapení…“ Žena pomohla Samantě na nohy a táhla ji k francouzskému oknu, které vedlo na terasu a bylo zastřené těžkým závěsem.

„Ale moje taška!“ protestovala Samanta a vrhla přes rameno bezmocný pohled k místu, kde předtím seděla.

„Nestarejte se, dítě,“ konejšila ji paní Philpotová a odhalila stisknuté zuby ve zdvořilém úsměvu. „Pošleme lokaje. Přinese vám ji ke kočáru.“ Jak se hluk přibližoval a kleteb přibývalo, zaryla žena nehty do Samantina rukávu z hrubé hnědé vlny a pobídla tak dívku k pohybu. Pan Beckwith proběhl kolem nich a rychle otevřel jedno z francouzských oken, sahajících od podlahy až ke stropu. Vpustil tak do místnosti jasnou záplavu dubnového slunce. Ale dřív než mohla paní Philpotová Samantu vystrčit na terasu, tajemný hluk ustal.

Všichni tři se otočili a zírali na zlacené dveře na protější straně místnosti.

Chvíli bylo slyšet jen tikání zlatých francouzských hodin, stojících na polici nad krbem. Pak se ozval zvláštní zvuk, jako by něco šmátralo u dveří nebo na ně škrábalo. Něco velkého a vzteklého. Samanta mimovolně ustoupila o krok dozadu; hospodyně s majordomem si vyměnili vědoucí pohled.

Dveře se rozlétly a obě křídla narazila s mohutným bouchnutím do stěn. Na prahu dveří se neobjevilo zvíře, ale muž. Nebo spíš to, co zbylo z muže, který zapomněl na zásady dobrého vychování. Zcuchané a zanedbané tmavě plavé vlasy mu visely na ramena, která téměř vyplňovala celou šířku dveří. Kalhoty z jelenice mu přiléhaly těsně ke štíhlým bokům a obepínaly obliny jeho svalnatých stehen a lýtek. Na tvářích měl několikadenní vous, který mu dodával pirátský vzhled. Kdyby mezi zuby svíral zahnutou pirátskou šavli, Samanta by vyběhla z domu ve strachu o svoji čest.

Na nohou měl jen punčochy. Pod krkem mu zplihle visel pomačkaný nákrčník, který vypadal, jako by se ho někdo pokoušel několikrát uvázat, ale pak toho ve vzteku nechal. Nepranou košili, u níž mu scházela asi polovina knoflíků, se ani nenamáhal zastrčit do kalhot. Odhalovala značnou část svalnaté hrudi, lehce porostlé zlatými chloupky.

Muž strnul ve dveřích, pak sklonil hlavu v podivném úhlu, jako by naslouchal něčemu, co mohl slyšet jenom on. Jeho aristokratické chřípí se zachvělo.

Samantě se zježily drobné chloupky na šíji. Nemohla se zbavit dojmu, že to je její vůně, po níž pátrá, že vycítil její přítomnost. Už téměř přesvědčila sama sebe, že je to absurdní, když tu se muž vrhl vpřed s ladností divoké šelmy a zamířil přímo k ní.

Ale v cestě mu stála polstrovaná pohovka. Přestože Samantě vyšel z hrdla varovný výkřik, muž narazil přímo do pohovky a skácel se na podlahu.

Horší než samotný pád bylo to, že prostě zůstal ležet na zemi, jako by neměl žádný zvláštní důvod vstát. Vůbec žádný.

Samanta jen stála jako přimražená, zatímco Beckwith přispěchal k muži. „Můj pane! Mysleli jsme, že spíte po obědě!“

„Je mi líto, že jsem vás zklamal,“ zavrčel hrabě ze Sheffieldu přidušeným hlasem do koberce pod sebou. „Někdo mě asi zapomněl uložit do kolébky.“

Vytrhl se ze sevření svého sluhy a ztěžka se postavil na nohy. V té chvíli mu dopadlo na tvář světlo, linoucí se sem otevřeným oknem.

Samanta se zajíkla.

Muž měl koutek levého oka rozseknutý čerstvou, ještě zarudlou jizvou, která se táhla tváří dolů jako rozeklaný blesk. Kůže kolem ní byla napjatá. Kdysi to bývala andělská tvář vynikající mužnou krásou, kterou se pyšní jen princové a serafíni. Ale teď byla navždy poznamenána ďábelským znamením. Možná to nezavinil ďábel, pomyslela si Samanta, ale samotný bůh, který žárlil na to, že pouhá lidská bytost může být tak dokonalá. Věděla, že by se měla od muže odvrátit, ale nedokázala to. Jeho poničená krása byla mnohem svůdnější, než kdy může být dokonalost.

Muž používal své zohyzdění jako masku, za níž skrýval jakýkoli náznak zranitelnosti. Ale nemohl udělat nic, aby zamaskoval náhlý chaos, který se mu zračil v očích, zelených jako mořská pěna. Ty oči se nedívaly na Samantu, ale skrze ni.

Znovu se mu rozšířilo chřípí. „Tady je žena,“ prohlásil s nezvratným

přesvědčením.

„Samozřejmě, že tady je, můj pane,“ ozvala se paní Philpotová pohotově.

„Právě jsem popíjela s Beckwithem odpolední čaj.“

Hospodyně znovu chytila Samantu za paži. Tiše ji tak žádala, aby se vzdálila. Ale nevidomý pohled Gabriela Fairchilda Samantu přikoval k podlaze. Gabriel se k ní začal přibližovat, sice pomaleji, ale se stejnou rozhodností jako předtím. Samanta si v té chvíli uvědomila, že by bylo bláhové zaměnit jeho obezřetnost za slabost. Jeho zoufalství ho činilo ještě nebezpečnějším. Zejména pro ni.

Blížil se k ní s takovou prudkostí, že paní Philpotová ustoupila do stínu a nechala Samantu, ať mu čelí sama. Ačkoli jí její instinkt zprvu velel utéct, přinutila se stát zpříma a bez pohnutí. Její strach byl neodůvodněný.

To už stál téměř vedle ní. Muž obezřetně začichal ve vzduchu. Samantu by nenapadlo, že svěží citronovo-verbenová vůně, kterou si nanesla za uši, může být pro muže tak lákavá. Ale při pohledu na jeho tvář se cítila jako harémová tanečnice, čekající na to, aby potěšila sultána. Kůže na celém těle se jí napjala. Připadalo jí, jako by se jí dotýkal, aniž zvedl jediný prst.

Když ji začal obcházet, otáčela se zároveň s ním. Byl to jakýsi primitivní instinkt, který nechtěl dovolit, aby se postavil za ni. Konečně zůstal stát. Byl tak blízko, že cítila živočišné teplo vycházející z jeho kůže a dobře viděla jednotlivé zlaté řasy lemující jeho zvláštní oči.

„Kdo je to?“ zeptal se a zaměřil svůj pohled nad její levé rameno. „A co chce?“

Nežli se sluhové zmohli na odpověď, Samanta pevně řekla: „Ona, můj pane, je slečna Samanta Wickershamová a přišla žádat o místo vaší opatrovnice.“

Hrabě zaměřil svůj prázdný pohled dolů, zkřivil rty, jako by byl pobaven tím, že jeho kořist je tak malá. Odfrkl si. „Opatrovnice, říkáte? Někdo, kdo mě bude uspávat písničkou, cpát mi kaši do úst po lžičkách a utírat mi“ – odmlčel se na dost dlouho, aby přinutil oba sluhy vykřiknout hrůzou –

„bradu, když se pobryndám?“

„Nemám hlas na zpívání ukolébavky a jsem si jistá, že si dokážete otřít… bradu sám,“ odpověděla Samanta sladce. „Moje úloha bude spočívat v tom, že vám pomohu zvyknout si na novou situaci.“

Naklonil se k ní blíž. „A co když si nechci zvyknout? Nebo se přizpůsobit? Co když chci být sám v tomhle pekle, abych v něm mohl v klidu a míru shnít?“

Paní Philpotová vyjekla, ale Samanta se nedala vyvést z míry jeho lhostejným rouháním. „Nemusíte se za mě červenat, paní Philpotová. Můžu vás ujistit, že jsem zvyklá na takové dětinské výbuchy. Během své praxe guvernantky jsem často zažila, že se mí svěřenci s chutí pokoušeli testovat hranice mé trpělivosti záchvaty vzteku, když nebylo po jejich.“

Hrabě, uražen srovnáním s tříletým dítětem, ztišil hlas do výhrůžného chrapotu. „Předpokládám, že jste je z toho vyléčila.“

„Chtělo to určitý čas. A trpělivost. V této chvíli se zdá, že vy jste požehnán jedním a já tím druhým.“

Poděsil ji tím, jak rychle se otočil k panu Beckwithovi a paní Philpotové.

„Co vás opravňuje myslet si, že tahle bude jiná než ty předešlé?“

„Předešlé?“ opakovala Samanta a tázavě zvedla obočí. Majordomus a hospodyně si vyměnili provinilé pohledy.

Hrabě se obrátil zpět k Samantě. „Předpokládám, že se nezmínili o vašich předchůdkyních. Podívejte, nejdřív jsme tady měli starou Coru Gringottovou. Byla skoro stejně tak hluchá, jako já jsem slepý. Tvořili jsme opravdu krásný pár. Strávil jsem hodně času neustálým hledáním její ušní trumpety, do které jsem musel řvát. Jestli mi paměť dobře slouží, nevydržela tady ani čtrnáct dní.“

Začal přecházet před Samantou sem a tam. Jeho dlouhé nohy udělaly vždy přesně čtyři kroky dopředu a čtyři dozadu. Bylo velmi jednoduché představit si ho, jak rázuje po palubě lodi a vykřikuje rozkazy, zatímco mu zlaté vlasy vlají ve větru a pronikavý pohled má upřený ke vzdálenému horizontu. „Pak přišla ta žába z Lancashiru. Byla to už od začátku ustrašená osůbka. Mluvila téměř šeptem. Dokonce se ani neobtěžovala vyzvednout si mzdu nebo se sbalit. Vyběhla s vřískotem do noci, jako by ji honil nějaký šílenec.“

„To si dovedu představit,“ zamumlala Samanta.

Hrabě se zastavil, ale pak pokračoval v přecházení. „Minulý týden jsme ztratili drahou vdovu Hawkinsovou. Zdálo se, že má pevnější konstituci a bystřejší rozum než ostatní. Než odtud odsupěla, doporučila Beckwithovi, aby nenajímal opatrovnici, ale ošetřovatele ze zoo, protože jeho pán zřejmě patří do klece.“

Samanta byla ráda, že nemůže vidět, jak jí zacukaly rty.

„Tak vidíte, slečno Wickershamová, nejsem vhodný objekt pro jakoukoli pomoc, zejména tu vaši. Takže se můžete vrátit někam do třídy nebo k rodině s malými dětmi, nebo odkud jste vlastně přišla. Není třeba, abyste mrhala svým drahocenným časem. Ani mým.“

„Promiňte, můj pane!“ zaprotestoval Beckwith. „Není nezbytné být neomalený k mladé dámě.“

„Mladá dáma? Ha!“ Hrabě zvedl ruku tak prudce, že málem urazil vršek fíkusu, který vypadal, jako by ho nikdo nezalil nejméně deset let. „Z jejího hlasu bych usoudil, že je to zakyslá, jízlivá bytost, která v sobě nemá ani ždibec něžnosti. Pokud mi chcete najmout nějakou ženu, možná byste měli hledat dole na Fleed Street, tam byste našli vhodnější osobu. Nepotřebuji opatrovnici! Potřebuji dobrou…“

„Můj pane!“ vykřikla paní Philpotová.

Její pán byl možná slepý, ale ne hluchý. Prosebný výkřik paní Philpotové ho umlčel rázněji než rána pěstí. Hrabě se šarmantně otočil na patě a uklonil se před křeslem, které stálo vlevo od Samanty. „Žádám vás za prominutí, že jsem tak dětinsky vybuchl, slečno. Přeji vám hezký den a hezký život.“

Pak se obrátil ke dveřím salonu a rozhodně vyrazil kupředu, aniž by zpomalil nebo hmatal kolem sebe. Možná by dosáhl svého cíle bez újmy, kdyby kolenem nenarazil do rohu nízkého mahagonového stolku s takovou silou, až sebou Samanta cukla. Zalila ji vlna soucitu. Hraběti vyšla z úst neslušná nadávka. Nakopl stolek tak prudce, že narazil na protější stěnu a rozlámal se. Hrabě na třetí pokus nahmatal slonovinovou dveřní kouli a s impozantním bouchnutím vyrazil ven.

Jak postupoval hlouběji do domu, ozývaly se postupně údery a kletby, které slábly, až nakonec ustaly.

Paní Philpotová tiše zavřela francouzské okno, otočila se k servírovacímu stolku a nalila si čaj. Usedla na kraj pohovky, jako by sama byla hostem. Šálek na podšálku se jí viditelně třásl. Pak Beckwith těžce dosedl vedle ní. Z kapsičky u vesty vytáhl zmuchlaný kapesník, otřel si mokré čelo a pak vrhl na Samantu zkroušený pohled. „Obávám se, že vám dlužíme omluvu, slečno Wickershamová. Nebyli jsme k vám upřímní.“

Samanta se posadila do ušáku a složila ruce v rukavičkách do klína. Překvapilo ji, že se taky chvěje. Vděčná za útočiště, které jí poskytl stín, řekla: „Dobrá, hrabě není jemný invalida, kterého jste popsali ve svém inzerátu.“

„Od té doby, co se vrátil z té strašné bitvy, není sám sebou. Kdybyste jen toho milého hocha znala předtím…“ Paní Philpotová polkla a její šedé oči se zalily slzami.

Pan Beckwith jí podal svůj kapesník. „Lavinie má pravdu. Byl to gentleman každým coulem, opravdový princ mezi muži. Někdy mám strach, že ten úraz, který ho oslepil, ovlivnil i jeho mysl.“

„Spíš způsoby,“ poznamenala Samanta suše. „Nezdá se mi, že by nějak utrpěl jeho rozum.“

Hospodyně si kapesníkem osušila úzký nos. „Byl to vždycky tak bystrý chlapec. Stále vtipkoval a hned všechno pochopil. Většinou jsem ho potkávala s knihou v podpaží. Když byl malý, musela jsem mu večer odnášet z pokoje svíčku, protože jsem se bála, že by si mohl číst v posteli a zapálit pokrývky.“

Samanta pocítila lítost, když si uvědomila, že teď je hraběti odepřeno i tohle potěšení. Bylo obtížné představit si život bez radosti, kterou poskytují knihy.

Beckwith láskyplně pokýval hlavou a v očích mu zablýskla vzpomínka na lepší časy. „Byl vždycky pýchou a radostí rodičů. Když dostal ten absurdní nápad, že narukuje ke královskému námořnictvu, jeho matka a sestry propadly hysterii a prosily ho, aby to nedělal, a markýz, jeho otec, vyhrožoval, že ho zavrhne. Ale když nastal čas k odplutí, všichni se shromáždili v přístavu, volali za ním slova požehnání a mávali mu kapesníky.“

Samanta začala škubat lem rukavičky. „Je dost neobvyklé pro šlechtice, zejména prvorozeného syna, aby se dal k námořnictvu, že? Myslela jsem, že bohatí a urození muži vstupují do armády, zatímco k námořnictvu se dávají chudí a ambiciózní.“

„Nikdy svoje rozhodnutí nevysvětlil,“ vložila se do hovoru paní Philpotová. „Řekl jen, že bude následovat své srdce, ať ho povede kamkoli. Odmítl si koupit postup, což dělá většina urozených mužů, a trval na tom, že si všechno musí zasloužit sám. Když rodina obdržela zprávu, že byl povýšen na nadporučíka lodi Vítězství, jeho matka prolévala slzy radosti a otec se tak nadýmal hrdostí, že mu málem uletěly knoflíky u vesty.“

„Vítězství,“ zamumlala Samanta. Ukázalo se, že jméno lodi jako by předznamenalo její osud. S pomocí sesterských lodí napadla u Trafalgaru Napoleonovu flotilu a zničila císařův sen o ovládnutí moří. Ale cena za vítězství byla vysoká. Admirál Nelson vyhrál bitvu, ale přišel o život stejně jako mnoho mladých mužů, kteří statečně bojovali po jeho boku.

Jejich dluh už byl plně splacen, ale Gabriel Fairchild bude platit do konce života.

Samanta pocítila zlost. „Pokud je mu jeho rodina tak oddaná, kde je teď?“

„Odjeli do ciziny.“

„Žijí v londýnském sídle.“

Sluhové ze sebe vyrazili obě odpovědi najednou a vzápětí si vyměnili vyděšené pohledy. Paní Philpotová vzdychla. „Hrabě strávil většinu života ve Fairchild Parku. Má ho nejraději ze všech sídel svého otce. Samozřejmě že má v Londýně svůj městský dům, ale vzhledem k jeho zranění si rodina myslí, že pro něho bude lepší, aby se zotavoval v domě svého dětství, mimo zraky společnosti.“

„Snadnější pro koho? Pro něho nebo pro ně?“

Beckwith obrátil oči v sloup. „Musím něco uvést na jejich obranu. Když ho tady navštívili naposledy, vyhnal je. Obával jsem se, že kdyby tu setrvali o něco déle, přikázal by hajnému, ať na ně pustí psy.“

„Pochybuji, že pro ně bylo obtížné odejít.“

Samanta krátce zavřela oči a snažila se znovu získat rovnováhu. Neměla právo soudit jeho rodinu. „Byl zraněn před pěti měsíci. Nenaznačil lékař, zda existuje naděje, že hrabě zase bude vidět?“

Majordomus smutně zavrtěl hlavou. „Velmi malá. Jsou známy pouze dva případy, kdy se postiženým vrátil zrak.“ Samanta sklonila hlavu.

Pan Beckwith vstal. Sklíčený výraz jeho masitých tváří mu propůjčoval vzhled melancholického buldoka. „Doufám, že nám prominete, že jsme plýtvali vaším časem, slečno Wickershamová. Uvědomuji si, že jste si musela najmout drožku, aby vás sem dopravila. Budu šťasten, pokud mi dovolíte zaplatit vám zpáteční cestu do města z našich zdrojů.“

Samanta vstala. „To nebude třeba, pane Beckwithe. Nevracím se do Londýna.“

Majordomus si vyměnil vyděšený pohled s paní Philpotovou.

„Promiňte?“

Samanta přistoupila k židli, na níž předtím seděla, a zvedla tašku.

„Zůstanu tady. Přijímám místo opatrovnice hraběte. A teď buďte prosím tak laskaví a pošlete jednoho ze sluhů, aby mi přinesl z drožky zavazadlo a ukázal mi můj pokoj. Chci se připravit na plnění svých povinností.“

Stále cítil její vůni.

Během několika posledních měsíců se Gabrielovi zostřil čich, jako by ho chtěl týrat připomínáním toho, o co přišel. Kdykoli se pohyboval v blízkosti kuchyně, dokázal říct podle čichu, jestli francouzský kuchař Etienne připravuje frikasé z telecího masa nebo krémovou bešamelovou omáčku, aby povzbudil jeho chuť k jídlu. Ten nejjemnější závan kouře informoval Gabriela o tom, zda v krbu opuštěné knihovny byl právě zapálen oheň nebo jestli v něm skomírají jantarové uhlíky. Když se zřítil na postel ve svém pokoji, který připomínal spíš doupě než ložnici, ucítil zatuchlý pach vlastního potu, který pronikl do zmuchlaného ložního prádla.

Sem se vracel, aby si lízal rány, a tady se zmítal za nocí, které se odlišovaly ode dnů jen dusivým tichem. Ve chmurných hodinách mezi soumrakem a svítáním měl často pocit, že je jedinou živou duší na celém světě.

Gabriel si přejel čelo hřbetem ruky a oproti svému zvyku zavřel oči. Když se vřítil do salonu, okamžitě poznal levandulovou parfémovou vodu, kterou používala paní Philpotová, a muškátovou pomádu na vlasy, jíž si Beckwith uhlazoval svých pár pramínků. Ale neznal svěží, prosluněnou

vůni citronu, která se také vznášela ve vzduchu. Byla sladká i nakyslá, jemná i výrazná.

Slečna Wickershamová určitě nevoněla jako opatrovnice. Stará Cora Gringottová páchla naftalínovými kuličkami proti molům, vdova Hawkinsová čpěla po likéru z hořkých mandlí, který tak ráda pokradmu upíjela. Slečna Wickershamová nepáchla jako svraštělá stará panna, kterou před sebou v duchu uviděl, když promluvila. Pokud její protivný hlasový projev něco charakterizoval, pak měly její póry vydávat nepříjemný zápach den starého zelí a hřbitovního prachu.

Když se k ní přiblížil, učinil ještě podivnější objev. Pod čistou a svěží vůní citrusů dřímala ještě jiná, která ho vzrušila a zastřela to málo, co zbylo z jeho zdravých smyslů a rozumu.

Voněla ženskostí.

Gabriel zaúpěl skrze sevřené zuby. Od chvíle, kdy se probudil v londýnské nemocnici a zjistil, že jeho svět ztemněl, nepocítil ani náznak touhy. Ale teplá a sladká vůně pokožky slečny Wickershamové v něm probudila opojnou smršť vzpomínek zastřených rudou mlhou – ukradené polibky v měsíční zahradě, chraptivý šepot, teplý satén ženské kůže na jeho rtech. Vzpomínky na rozkoše, které už nikdy neprožije.

Otevřel oči, aby zjistil, že svět je stále ještě zahalen stíny. Možná že slova, která vychrlil na Beckwitha, byla pravdivá. Třeba potřeboval službu zcela odlišné ženy. Kdyby jí dobře zaplatil, snad by byla schopná pohlédnout na jeho zohavenou tvář bez odporu. Ale copak by na tom záleželo, kdyby na něho hleděla s odporem? pomyslel si Gabriel a chraptivě se zasmál. Stejně by o tom nevěděl. Možná by zavřela oči a představovala by si, že je muž jejích snů, a on by mohl předstírat, že ona je ta vyvolená, která bude volat jeho jméno a šeptat mu sliby o věčné oddanosti.

Sliby, které by stejně nedodržela.

Gabriel seskočil z postele. Zatracená Wickershamová! Neměla žádné právo ho takhle hořce zesměšnit, přestože tak sladce voněla. Ještě štěstí, že nařídil Beckwithovi, aby ji poslal pryč. Aspoň už ho nebude trápit.

2

Drahý lorde Sheffielde, už jsem vám odpustila, že jste byl při našem prvním setkání tak arogantní. Teď vám odpouštím i to, že jste byl tak nekonvenční…

Když příštího rána Samanta scházela po točitém schodišti do srdce Fairchild Parku, cítila se téměř, jako by sama oslepla. Všechna okna byla zastřená závěsy. Vypadalo to, jako by dům, stejně jako jeho pán, byl uvržen do temného království věčné noci.

U paty schodiště hořela osamělá louč, která šířila dost světla na to, aby si Samanta všimla, že konečky prstů, jimiž se dotýkala zábradlí, má černé od prachu. Ušklíbla se a otřela si je o sukni. Vzhledem k tomu, že na sobě měla šaty ze špinavě šedivého bavlněného sukna, pochybovala, že by si někdo všiml drobného znečištění.

Tíživá temnota nedokázala zcela zastřít legendární bohatství Fairchildů, které jim záviděl nejeden příslušník vyšších vrstev. Samanta se nenechala ponížit staletými privilegii, jejichž stopy nacházela všude kolem sebe, a sestoupila po schodech do foyeru. Dům už byl dříve zmodernizován a zbaven tmavého obložení a tudorovských oblouků. Na lesknoucím se italském mramoru protkaném růžovými žilkami, který měla pod nohama, tančily stíny. Každý ladný oblouk architektonického článku nebo ozdobné lišty, každá stuha na kytici nebo váze zdobící obložení, vše bylo pokryto bronzem nebo zlatem. Dokonce i prostá ložnice, kterou Samantě určila paní Philpotová, měla nade dveřmi světlík v podobě vitrážového okna a stěny zútulněné hedvábným damaškem.

Beckwith tvrdil, že jeho pán kdysi býval „princem mezi muži“. Samanta se rozhlédla kolem sebe a při pohledu na okázalou nádheru si odfrkla. Možná nebylo tak obtížné prohlašovat to o někom, kdo byl vychován v takovém paláci.

Samanta se rozhodla najít hraběte a využila přitom jeden z jeho způsobů. Naklonila hlavu ke straně, ztichla a naslouchala.

Neslyšela údery ani křik, ale k jejímu sluchu dolehlo melodické cinkání talířů a sklenic. Tento příjemný zvuk však přerušil třeskot rozbitého skla. Po něm následovaly divoké nadávky. Samanta sebou trhla, ale na rtech se jí objevil triumfální úsměv.

Podkasala si sukně, vstoupila do ranního salonku, kde vedla rozhovor s majordomem a hospodyní, a prošla jeho druhými dveřmi vstříc řinčivým zvukům. Postupovala jednou opuštěnou místností za druhou a všude nacházela svědectví toho, že tudy prošel hrabě. Pod jejími pevnými polovysokými botami křupal rozbitý porcelán a odštípnuté úlomky dřeva. Zastavila se u křehké židle od Chippendalea. Vedle se válely střepy čínské sošky.

Vzhledem ke Gabrielově touze projít ledabyle domem bez ohledu na to, že nevidí, ji tato spoušť nepřekvapila.

Samanta se ocitla pod krásnou klenbou. Nedostatek oken v jídelně nedopřával jeskyňovité místnosti téměř žádné denní světlo. Kdyby nebylo

rozvětvených svícnů na obou koncích dlouhé tabule, Samanta by se mohla domnívat, že vešla do rodinné hrobky.

Hodovní tabuli z mahagonového dřeva hlídali dva lokajové v livreji barvy námořnické modři, kteří stáli v pozoru před Beck-withovými bdělými zraky. Ani jeden z nich nedal najevo, že by si všiml Samanty stojící ve dveřích. Byli příliš zaměstnáni pozorováním i sebenepatrnějšího pohybu, který udělal jejich pán. Když hrabě loktem posunul křišťálový pohár k hraně stolu, Beckwith vydal diskrétní signál. Jeden z lokajů přiskočil a v poslední chvíli zachránil balancující pohár před pádem na zem. Porcelánové a skleněné střepiny rozházené na podlaze kolem stolu byly důkazem toho, že ne vždy dokázali tak hbitě zareagovat.

Samanta pozorovala Gabrielova široká ramena a svalnaté paže. Překvapilo ji, jak je rozložitý. Pravděpodobně by dokázal zlomit její něžný krk pouhým pohybem palce a ukazováčku. Kdyby ji ovšem našel.

Vlasy se mu leskly ve světle svíček. Bylo jasné, že si jejich divoce rozhozené prameny jen netrpělivě pročísl prsty, když vstal z postele. Měl na sobě stejnou pokrčenou košili jako včera, ale teď ji zdobily mastné skvrny a šmouhy od čokolády. Bez skrupulí si vyhrnul rukávy nad lokty, aby si nenamočil volné manžety do talíře.

Vložil si do úst plátek slaniny, odtrhl zuby kus měkkého masa a zbytek upustil na talíř před sebou. Samanta se při pohledu na tabuli zamračila. V dohledu neležel žádný příbor, což vysvětlovalo, proč Gabriel vybírá míchaná vejce z porcelánové misky rukama a cpe si je prsty do pusy. Vylízal misku a pak si vložil do úst horký lívanec. Olízl si rty jazykem, ale stále mu ještě v koutku zůstalo trochu medu.

Ačkoli se Samanta cítila jako ten nejhorší špion, nemohla odtrhnout pohled od té malé zlaté kapičky. Navzdory jeho nedostatku dobrých mravů bylo ve způsobu, jakým Gabriel jedl, něco neskonale živočišného. Přitahovalo ji, s jakou rozkoší ukájí svůj apetit, přičemž zcela opomíjí veškeré konvence. Uchopil čerstvé žebírko a začal okusovat maso přímo od kosti. Přitom si postříkal bradu lojem. Vypadal jako jakýsi starodávný bojovník, který se osvěžuje po zdolání nepřátel a znásilnění jejich žen. Samanta skoro čekala, že mávne kostí směrem k ní a poručí: „Ještě pivo, holka!“

Najednou strnul a začichal ve vzduchu. Ve tváři se mu objevil výraz divoké šelmy. Samanta okamžitě také vtáhla vzduch, ale ucítila jen příjemné aroma slaniny.

Gabriel položil žebírko na talíř a pronesl se zlověstným klidem:

„Beckwithe, měl jste mě informovat, že jste mi právě přidal do čaje čerstvý citron.“

Majordomus uviděl Samantu a oči se mu rozšířily. „Nedal jsem vám ho,

můj pane. Ale jestli si přejete, okamžitě ho přinesu.“

Gabriel se naklonil přes stůl a naslepo hrábl po majordomovi, ale Beckwith s vlajícími šosy kabátce už zmizel protějšími dveřmi.

„Dobrý den, můj pane,“ řekla Samanta tiše a posadila se na židli proti Gabrielovi, ale mimo jeho dosah. „Musíte prominout panu Beckwithovi, zřejmě má mnoho nutných povinností.“

Zamračený Gabriel se opřel o opěradlo židle. „Doufejme, že zahrnují padělání jistých doporučujících dopisů a balení zavazadel. Takže se můžete vrátit do Londýna společně.“

Samanta ignorovala jeho narážku a zdvořile se usmívala na strnulé lokaje. Oba měli přirozeně červené tváře, pihovaté nosy a na hlavě rozcuchané hnědé kudrny. Nevypadali na víc než šestnáct let. Při bližším zkoumání si Samanta uvědomila, že to nejsou jen bratři, ale dvojčata.

„Umírám hladem,“ řekla. „Mohu s vámi posnídat?“

Gabriel vycítit váhání lokajů, přestože je neviděl. Koneckonců, nebylo v souladu s etiketou, aby služebná jedla u pánova stolu.

„Poslužte dámě, blázni,“ vyštěkl. „Nebylo by příliš pohostinné poslat slečnu Wickershamovou na cestu s prázdným žaludkem.“

Lokajové se pohnuli, aby splnili jeho rozkaz, a téměř se srazili hlavami, jak chvatně začali skládat čínské talíře a stříbrné příbory před Samantu a vršit jídlo na podnos, který vytáhli z příborníku. Samanta odměnila jednoho z nich uklidňujícím úsměvem a přijala misku s míchanými vejci, čerstvý bochánek chleba a několik plátků slaniny. Měla pocit, že bude potřebovat veškerou svoji sílu.

Zatímco druhý lokaj jí naléval šálek kouřícího čaje, promluvila ke Gabrielovi: „Včera večer jsem se zabydlovala ve svém pokoji. Myslela jsem si, že vám nebude vadit, když počkám s plněním svých povinností do rána.“

„Nemáte žádné povinnosti,“ odpověděl Gabriel a zvedl žebírko ke rtům.

„Propustil jsem vás.“

Samanta si urovnala na klíně lněný ubrousek a upila trochu horkého

čaje. „Obávám se, že nemáte právo mě propustit. Nepracuji pro vás.“

Gabriel položil žebírko a jeho zlatavé obočí se mu nad kořenem nosu zkrabatilo do hrozivého mraku. „Promiňte? Asi jsem špatně slyšel.“

„Zdá se, že váš oddaný pan Beckwith mě najal podle instrukcí vašeho otce. Tím se stává mým zaměstnavatelem markýz z Thornwoodu, pan Theodore Fairchild. Dokud mne on neuvědomí o tom, že moje funkce vaší opatrovnice skončila, budu se snažit vykonávat své povinnosti k jeho spokojenosti a ne k vaší.“

„No, to je vaše štěstí, ne? Protože jediná věc, která mne uspokojí, je váš okamžitý odjezd.“

Samanta uchopila nůž a vidličku a odřízla si ze své porce tenký plátek slaniny. „Pak se obávám, že jste odsouzen k tomu, abyste byl stále nespokojený.“

„Uvědomil jsem si to ve chvíli, kdy jsem uslyšel váš hlas,“ zamumlal.

Samanta nemínila reagovat na provokativní urážku a vložila si kousek slaniny do úst.

Gabriel se opřel oběma lokty o stůl a prudce vydechl. „Takže mi řekněte, slečno Wickershamová, kterou povinnost opatrovnice chcete vykonat jako první? Nechcete mě nakrmit?“

Samanta pozorovala jeho bílé zuby, které trhaly další kus masa z žebírka, a řekla: „Vzhledem k vašemu… hm… bezuzdnému nadšení pro jídlo bych měla trochu strach přiblížit prsty k vašim ústům.“

Jeden z lokajů se najednou rozkašlal, protože ho bratr pořádné rýpl do žeber.

Gabriel z žebírka okousal poslední zbytky masa a hodil kost na talíř. Samozřejmě ho minul. „Mám se domnívat, že považujete moje stolování za nevhodné?“

„Prostě jsem si nikdy nemyslela, že slepota znemožňuje používat ubrousky a příbor. Docela dobře byste se najedl i nohama.“

Gabriel seděl velmi tiše. Napjatá kůže kolem jizvy mu zbledla a jeho ďábelský vzhled byl teď ještě hrozivější. V té chvíli byla Samanta ráda, že Gabriel nemá po ruce nůž.

Jednu dlouhou paži zavěsil na opěradlo vedlejší židle a naklonil se po zvuku Samantina hlasu. Jeho výraz byl tak zlověstný, že měla co dělat, aby nevykřikla strachem. „Musím se vám s něčím svěřit. Vy mě mystifikujete, slečno Wickershamová. Hovoříte kultivovaně, ale já si nedokážu zařadit váš přízvuk. Vyrostla jste ve městě?“

„V Chelsea,“ odpověděla a v duchu zapochybovala, že měl někdy příležitost navštívit malé město na sever od Londýna. Napila se pořádně čaje a přitom si spálila jazyk.

„Rád bych věděl, jak může žena vašeho… typu hledat takovéto místo. Co vás přimělo k tomu, abyste odpověděla na inzerát? Byla to křesťanská láska? Ta obrovská touha pomáhat bližním? Anebo máte vášeň pro slabé a neduživé?“

Samanta si z misky nabrala trochu míchaných vajec a rychle odpověděla: „Předložila jsem panu Beckwithovi několik doporučujících dopisů. Jistě vás uspokojily.“

„Pro případ, že jste si nevšimla,“ odpověděl Gabriel, jehož hlas teď zněl mírně výsměšně, „nemohu si je přečíst. Možná že mi objasníte jejich obsah.“

Samanta odložila lžíci. „Jak jsem informovala pana Beckwitha, sloužila jsem skoro dva roky jako guvernantka u lorda a lady Carstairsových.“

„Tu rodinu znám.“

Samanta se napila. Mohl o nich slyšet, ale znal je opravdu? „Když skončily boje s Francouzi, dočetla jsem se v Timesech o tom, kolik našich urozených vojáků a námořníků trpí nedostatkem péče. Takže jsem se rozhodla nabídnout své služby v místní nemocnici.“

„Stále ještě nerozumím tomu, proč jste vyměnila krmení růžových dětiček za obvazování krvavých ran a konejšení mužů, kteří málem přicházejí o rozum bolestí.“

Samanta se snažila, aby v jejím hlase nezazněla vášeň. „Tito muži byli ochotni obětovat pro svého krále a zemi všechno. Chtěla jsem být také něčím prospěšná.“

Odfrkl si. „Jediná věc, kterou obětovali, byl jejich správný úsudek a zdravý rozum. Prodali je královskému námořnictvu za naškrobené modré bavlněné sukno a kousek zářivého pozlaceného prýmku na ramenou.“

Zamračila se, vyděšená jeho cynismem. „Jak můžete mluvit tak krutě?

Vždyť vás sám král pochválil za odvahu!“

„Na tom není nic divného. Koruna má dlouhou historii v odměňování snílků a bláznů.“

Samanta zapomněla, že ji Gabriel nevidí, a napůl vstala. „Žádní blázni!

Hrdinové! Hrdinové jako váš milovaný velitel, sám admirál lord Nelson!“

„Nelson je mrtev,“ pronesl dutě. „Nemůžu říct, jestli je proto větší hrdina nebo menší blázen.“

Samanta usedla zpět na židli, protentokrát poražená.

Gabriel vstal a opíraje se o židle obešel stůl. Když se jeho silné ruce sevřely kolem vyřezávaných kytek na její židli, nebyla Samanta schopná pohybu. Místo toho zírala přímo před sebe a naslouchala svému a jeho tichému dechu.

Naklonil se k ní a jeho rty se ocitly nebezpečně blízko jejího temene.

„Jsem si jist, že jste upřímně oddaná svému poslání, slečno Wickershamová. Ale je jasné, že až přijdete k rozumu a rezignujete na své poslání tady, budete mít jen jedinou povinnost.“ Mluvil tiše a každé slovo znělo spíš jako rozsudek než jako příkaz. „Klidit se mi zatraceně rychle z cesty.“

Vyřkl své varování a prošel kolem lokajů. Ti k němu přiskočili, aby mu nabídli pomoc. Očekávala sice, že bude raději tápat, než by přijal pomocnou ruku, přesto sebou znovu trhla, když se odněkud z útrob domu ozvalo hlasité bouchnutí.

Samantě nezbývalo po takto započatém ránu nic jiného než bloudit po ztemnělých místnostech Fairchild Parku. Ticho bylo skoro stejně tísnivé jako přítmí. Nebyl tady ruch, který by člověk očekával v prosperujícím venkovském sídle v Buckinghamshiru. Neběhaly zde komorné, které by péřovými smetáčky stíraly prach ze zábradlí a dřevěného obložení, po schodišti namáhavě nestoupaly červenolící pradleny s koši čerstvě vypraného prádla, lokajové nepřenášeli náruče dřeva, určené na podpal ke krbům. Všechny krby, které Samanta míjela, byly chladné a temné. Místo aby z nich vycházela jantarová záře, černal se v nich popel. Rytiny cherubínů shlížely zarmouceně z vyumělkovaných mramorových říms nad krby. Jejich buclaté tvářičky byly umazané od sazí.

Hrstka sluhů, které potkala, se pohybovala jakoby bez cíle. Když ji spatřili, většinou ustoupili zpět do stínu a jejich hlasy nikdy nepřekročily hranici šepotu. Nikdo nikam nespěchal, třeba aby přinesl koště a vymetl úlomky rozbitého nábytku a střepy vzácného porcelánu, které pokrývaly podlahy.

Samanta otevřela dvojité dveře na konci stinné chodby. Objevilo se před ní mramorové schodiště vedoucí do velkého tanečního sálu. Samanta si za ponurých zimních měsíců dovolila trochu zábavy, a tak teď nemohla odolat a na chvilinku zavřela oči. Představila si místnost plnou vířících barev, hudby a veselého švitoření, viděla samu sebe, jak krouží po nablýskané podlaze v něčích silných pažích. Ten muž se na ni usmíval a ona na něho a dotýkala se zlatých prýmků, zdobících jeho široká ramena.

Samanta otevřela oči. Potřásla hlavou nad svojí bláhovostí a s bouchnutím zavřela dveře tanečního sálu. Tohle byla vina hraběte. Kdyby jí dovolil vykonávat povinnosti, kvůli kterým ji najali, dokázala by udržet svoji zrádnou představivost na uzdě.

Procházela rozlehlým přijímacím salonem a nevěnovala už pozornost tomu, co ji obklopovalo, stejně jako to dělal Gabriel. Vtom narazila nohou do převráceného toaletního stolku u zrcadla. Vyklouzl jí rozčilený výkřik a

okamžitě začala poskakovat na jedné noze a masírovat si bolavé prsty přes tuhou kůži boty. Kdyby měla jen přezůvky, pravděpodobně by si prsty pochroumala.

Pozorovala sluneční paprsky, které bojovaly, aby mohly proniknout dusivou tíhou sametových závěsů. Samanta si dala ruce v bok. Gabriel se možná rozhodl, že se pohřbí v tomto mauzoleu, ale ona určitě ne.

Najednou koutkem oka zahlédla něco bílého. Otočila se a zjistila, že za dveřmi po špičkách přechází komorná v domácím čepci.

Samanta na ni zavolala: „Děvče! Ty tam!“

Dívka se zastavila a pomalu se otočila. Její váhavost byla téměř hmatatelná. „Ano, slečno?“

„Pojď sem, prosím. Potřebuji, abys mi pomohla odtáhnout tyhle závěsy.“ Samanta hekající námahou přitáhla k oknu velký brokátový otoman.

Místo aby jí komorná přiběhla na pomoc, začala couvat a přitom si v zoufalství tiskla bledé pihovaté ruce a vrtěla nesouhlasně hlavou.

„Neodvažuji se, slečno. Co by řekl pán?“

„Řekl by, že děláš svoji práci,“ odpověděla Samanta a postavila se na pohovku.

S rostoucí netrpělivostí zvedla ruce nad hlavu, popadla dva záhyby závěsu a ze všech sil jimi trhla stranou. Závěsy se však neodhrnuly, ale odtrhly se od kroužků a spadly na zem v dusivém oblaku prachu. Samanta se rozkýchala.

Francouzským oknem, sahajícím od podlahy až ke stropu, sem náhle vpadlo sluneční světlo, které vířící prach přeměnilo v kouzelnou jiskřící nádheru.

„Ach, slečno, to jste neměla!“ vykřikla komorná a zamrkala jako nějaké lesní zvířátko, které žilo dlouho pod zemí. „Dojdu okamžitě pro paní Philpotovou!“

Samanta si otřela ruce do sukně, seskočila z otomanu a dívala se s uspokojením na své dílo. „A proč ne? Myslím, že si s tou drahou ženou velmi ráda promluvím.“

Dívka s divokým pohledem a dalším neartikulovaným výkřikem vyběhla z místnosti.

Když paní Philpotová o chvíli později vplula do přijímacího salonu, našla novou opatrovnici hraběte nebezpečně balancující na subtilní židli z dob Ludvíka XIV. Hospodyně jen s hrůzou hleděla na to, jak Samanta prudce cuká závěsy, které držela oběma rukama. Vzápětí se jí zřítily na hlavu a pohřbily ji pod hromadou smaragdově zeleného sametu.

„Slečno Wickershamová!“ vykřikla hospodyně a zvedla ruce, aby si zastínila oči před oslepujícím slunečním svitem, který sem vnikl dalším odkrytým oknem. „Co tohle znamená?“

Samanta seskočila ze židle a vymotala se z těžkých záhybů sametu. Sledovala vyděšený pohled paní Philpotové, která zírala na hromadu závěsů uprostřed salonu. „Jen jsem je chtěla roztáhnout, ale když jsem viděla všechen ten prach, uvědomila jsem si, že je potřeba pořádně je vyvětrat.“

Rozhořčená paní Philpotová položila ruku na svazek klíčů u pasu, jako by to byl jílec meče, a napřímila se. „Já jsem hospodyní na Fairchild Parku. Vy jste pánova opatrovnice. Větrání závěsů nespadá do vašich povinností.“

Samanta se na ženu obezřetně zadívala, uchopila kliku okna a otevřela je dokořán. Místnost okamžitě zaplnila jemná vůně šeříku, nesená sem lehkým vánkem. „Možná ne. Ale patří do nich zdraví mého pacienta. Možná že váš pán nevnímá světlo, ale není důvod, aby nevnímal čerstvý vzduch. Vyčištění jeho plic může zlepšit jeho stav… i náladu.“

Paní Philpotová se na chvíli zatvářila překvapeně.

Samanta, povzbuzená její váhavostí, začala obcházet pokoj a nadšeně vysvětlovala své plány. „Myslím, že nejprve bychom měly poručit komorným, aby zametly rozbité sklo a lokajové ať odklidí veškerý rozbitý nábytek. Pak můžeme vynést všechno, co je křehké a snadno rozbitné, a odsunout těžké kusy nábytku ke stěnám. Uvolníme tak cestu pokojem, kterým hrabě denně prochází.“

„Hrabě tráví většinu času ve své ložnici.“

„A můžete mu to mít za zlé?“ zeptala se Samanta a nevěřícně zamrkala.

„Jak byste se cítila vy, kdybyste po každém opuštění svého pokoje riskovala, že si narazíte holeň nebo rozbijete lebku?“

„To pán nám poručil, že máme zastřít závěsy. To on trval na tom, aby všechno zůstalo tak, jak to bylo před… před…“ Hospodyně polkla, neschopná dokončit větu. „Je mi líto, ale nemohu být na straně toho, kdo se staví proti jeho přáním. A nemohu to nařídit ani svým zaměstnancům.“

„Takže vy mi nepomůžete?“

Paní Philpotová zavrtěla hlavou. Její šedé oči potemněly upřímnou lítostí. „Nemohu.“

„Dobře.“ Samanta přikývla. „Respektuji loajalitu, kterou projevujete svému zaměstnavateli, a taky oddanost vaší práci.“

S těmito slovy se otočila na patě, přistoupila k dalšímu oknu a začala stahovat těžký závěs.

„Co to děláte?“ vykřikla paní Philpotová ve chvíli, kdy se řítil dolů.

Samanta hodila sametový chuchvalec na vrchol hromady a otevřela okno, aby do místnosti mohl čerstvý vzduch a sluneční svit. Obrátila se tváří k paní Philpotové a rychle si oprášila jednu ruku o druhou. „Svoji práci.“

„Ještě to dělá?“ zašeptala jedna z poděšených komorných k růžolícímu lokajovi, který vešel do rozlehlé kuchyně Fairchild Parku.

„Obávám se, že jo,“ zašeptal hoch a ukradl jí z podnosu kouřící párek.

Zakousl se do něho. „Neslyšíš?“

Přestože tma padla už téměř před hodinou, z prvního patra domu se neustále ozývaly tajuplné zvuky – bouchání, cinkání, rachot a škrábání, jako by někdo tahal těžké kusy nábytku po parketové podlaze. Trvalo to už od rána.

Sluhové strávili den stejně jako většinu dnů od doby, kdy se Gabriel vrátil z války. Posedávali kolem staré dubové tabule před kuchyňským krbem v místnosti pro služebnictvo a vzpomínali na lepší časy. Toho chladného jarního večera seděli Beckwith a paní Philpotová proti sobě,

popíjeli jeden šálek čaje za druhým a ani jeden z nich nepromluvil. Dokonce se ani neodvážili pohlédnout si do očí.

Po jednom zvlášť hlasitém bouchnutí, při němž sebou všichni trhli, jedna komorná z horního patra zašeptala: „Nemyslíte, že bychom měli…“

Paní Philpotová k ní obrátila ostrý pohled, který to ubohé dítě přikoval na místě. „Myslím, že bychom se měli starat o své vlastní záležitosti.“

Mladý lokaj postoupil o krok dopředu a odvážil se položit otázku, které se všichni báli. „Co když to pán slyší?“

Beckwith vytáhl z kapsy brýle a vyleštil si je rukávem. Přitom smutně pokýval hlavou. „Je to už dávno, co pán věnoval pozornost tomu, co se tady děje. Není důvodu domnívat se, že dnes večer to bude jiné.“

Po jeho slovech padl na všechny mrak sklíčenosti. Kdysi se pyšnili tím, že jsou oddáni velkému sídlu, které jim bylo svěřeno do péče. Ale když nebylo nikoho, kdo by sledoval, jak se pod jejich láskyplnou péčí všechno leskne, když je nikdo nechválil za snahu udržovat čistou podlahu a krby zásobené čerstvým dřívím na podpal, neměli důvod, proč by se namáhali s úklidem. Skoro si nevšimli, že do kuchyně vešla jedna z nejmladších komorných. Přistoupila přímo k paní Philpotové, vysekla malou poklonu a pak ještě druhou. Zjevně se bála promluvit.

„Neposkakuj přede mnou nahoru a dolů jako korek na vodě, Elsie,“ vyštěkla paní Philpotová. „Co se děje?“

Děvče, žmoulající v rukou zástěru, se znovu uklonilo. „Myslím, že byste tam měla raději zajít, madam, a podívat se sama.“

Paní Philpotová si vyměnila rozlobený pohled s panem Beckwithem a vstala. Beckwith se odsunul od stolu, aby ji následoval. Když vyšli z kuchyně, byli oba příliš zaměstnáni ponurými myšlenkami, než aby si všimli, že zbytek služebnictva se vydal za nimi.

Na horním odpočívadle schodiště se paní Philpotová náhle zastavila a málem způsobila řetězovou reakci. „Pšt! Poslouchejte!“ nařídila.

Všichni zadrželi dech a uslyšeli jediné. Ticho.

Malý průvod procházel jedním pokojem za druhým, ale boty sloužících už nedrtily rozbité sklo a dřevěné úlomky. Odkrytými okny proudilo měsíční světlo a ozařovalo čistě umetené podlahy. Také dopadalo na poškozený nábytek, který byl rozdělen do dvou úhledných hromad – na jedné byly kusy, které se snad ještě dají opravit, a na druhé věci vhodné už jen ke spálení. Ačkoli nejtěžší kusy zůstaly, většinou pokojů se dalo volně projít a veškeré křehké ozdobné předměty byly pečlivě uloženy na vyšších poličkách a krbových římsách. Všechny rohože, jejichž splétané okraje nebo střapce by mohly být zachyceny neopatrnou nohou, ležely srolované u zdi.

Pánovu novou opatrovnici našli schoulenou na pohovce v knihovně ozářené bledým světlem měsíce. Zdravě spala. Služebnictvo se shromáždilo kolem a zíralo na ni.

Předešlé opatrovnice hraběte se spokojily s tím, že obývaly poněkud temné pokoje, většinou vyhrazené pro guvernantky nebo učitele. Určitě nebyly rovny svému zaměstnavateli, ale také se nikdy nesnížily k tomu, aby se přátelily s ostatními sluhy. Jídlo si braly do svých pokojů a určitě by se zajíkaly hrůzou při představě, že by se jejich měkké bílé ruce zabývaly

něčím takovým, jako je zametání podlahy nebo tahání těžkých závěsů na dvůr.

Ruce slečny Wickershamové nebyly měkké ani bílé. Okraje bledých oválků jejích nehtů byly polámané a vězela za nimi špína. Na pravé ruce se jí mezi palcem a ukazováčkem vytvořil krvavý puchýř. Brýle měla nakřivo a její dech, provázený tichým chrápáním, nadzvihoval uvolněný pramének vlasů, který jí spadl na nos.

„Nemám ji probudit?“ zašeptala Elsie.

„Pochybuju, že se ti to podaří,“ odpověděl Beckwith tiše. „To ubohé dítě je úplně vyčerpané.“ Prstem přivolal jednoho z mohutnějších lokajů.

„Georgi, přeneste slečnu Wickershamovou do jejího pokoje. Vezměte si s sebou jednu komornou.“

„Já půjdu,“ prohlásila nadšeně Elsie, která zapomněla na svoji plachost. Když lokaj zvedl slečnu Wickershamovou ve svalnatých pažích, jedna z komorných jí něžně upravila brýle.

Když odešli, zírala paní Philpotová stále na pohovku a ve tváři měla nerozluštitelný výraz.

Beckwith k ní přistoupil a rozpačitě si odkašlal. „Mohu dát služebnictvu pro dnešní večer volno?“

Hospodyně pomalu zvedla hlavu. Její šedé oči získaly pod tíhou rozhodnutí ocelovou barvu. „Neřekla bych. Je tady mnoho práce a já nechci, aby se tu jen tak poflakovali a nechávali své povinnosti na osobách společensky výše postavených.“ Ukázala prstem na dva lokaje. „Petře, Filipe, zvedněte tu velkou pohovku a odsuňte ji ke stěně.“ Dvojčata si vyměnila úsměv a přistoupila k těžké pohovce. „Opatrně!“ nabádala je paní Philpotová. „Jestli podřete to růžové dřevo, zaplatím opravu z vaší mzdy.“

Pak se otočila k poděšeným komorným, zatleskala a ten zvuk se rozlehl knihovnou jako výstřel. „Betsy, Jane, přineste dva smetáky, nějaké hadry a vědro s horkou vodou. Moje máma vždycky říkala, že nemá smysl zametat, pokud se nevytře. A teď, když už máme dole závěsy, bude snadnější umýt okna.“ Dívky stály a jen na ni zíraly. Hospodyně je popohnala ke dveřím zástěrou. „Nestůjte tady s otevřenými pusami jako ryby na suchu. Jděte. Jděte!“

Paní Philpotová rázně přistoupila k jednomu z křídlových oken a otevřela je. „Ach!“ vykřikla a hruď se jí nadmula, jak vdechla opojnou vůni šeříku. „Zítra ráno už možná nebude tento dům páchnout jako otevřená hrobka.“

Beckwith přiťapkal k ní. „Ztratila jste rozum, Lavinie? Co řekneme pánovi?“

„Ach, my mu neřekneme nic.“ Paní Philpotová kývla směrem ke dveřím, kterými byla odnesena slečna Wickershamová, a na rtech se jí objevil lišácký úsměv. „Bude to ona.“

3

Moje drahá slečno Marchová, musím se vám svěřit, že od chvíle, kdy jsem vás poprvé spatřil, nemyslím na nic a na nikoho jiného…

Příštího rána se Gabriel pomalu plížil po schodech a při každém kroku nasával vzduch. Roztahoval chřípí, ale nikde nemohl zachytit vůni citronu. Možná že slečna Wickershamová uposlechla jeho varování a rozhodla se odejít. Alespoň už nebude muset tolerovat její drzosti. To pomyšlení ho však naplnilo podivným smutkem.

Přestal se pokradmu plížit a vhrnul se do přijímacího salonu. Čekal, že každou chvíli zavadí o nějaký těžký kus nábytku. Po pravdě řečeno vítal bolest, kterou mu tyto nárazy přinášely. Každá čerstvá modřina nebo škrábanec mu jen připomínaly, že ještě žije.

Ale nebyl připraven na jiný úder, který přišel. Když přestoupil práh přijímacího pokoje, plně na tváři pocítil sluneční paprsky. Zakymácel se, hned se zastavil a zvedl ruce, aby si před náhlým přívalem tepla zastínil tvář. Instinktivně zavřel oči, ale nemohl udělat nic, čím by se ochránil před veselými trylky ptačí písně nebo závanem šeříkové vůně, který poškádlil jeho chřípí.

Málem by věřil, že je ještě v posteli a sní. Byl přesvědčen, že otevře oči a zjistí, že leží na vlnící se zelené louce pod hedvábným bílým příkrovem hruškových květů. Ale když oči otevřel, byla stále noc, navzdory zrádnému slunečnímu teplu, které cítil ve tváři.

„Beckwithe!“ zavyl.

Někdo mu zaklepal na rameno. Gabriel se bez rozmýšlení otočil a sáhl po neznámém. Ačkoli jeho ruce sevřely jen vzduch, do nosu ho uhodila vůně citronu.

„Řekl vám někdy někdo, že je velmi neomalené připlížit se za slepého

člověka?“ vyštěkl.

„A zdá se, že taky nebezpečné.“ Ačkoli ten známý hlas nepostrádal nic ze své obvyklé přísnosti, zazněl v něm určitý podtón, který mu zrychloval pulz.

Ve snaze zchladit své rozhořčení ustoupil Gabriel o několik kroků dozadu. Protože bylo nemožné utéci ze svůdného tepla slunečního svitu, úmyslně odvrátil levou tvář od místa, odkud vycházel její hlas. „Kde je sakra Beckwith?“

„Nevím, můj pane,“ odpověděla opatrovnice. „Zdá se, že dnes ráno zachvátila vaši domácnost nějaká podivná choroba. Není připravená snídaně a většina služebnictva leží ještě v posteli.“

Gabriel rozpřáhl paže daleko od sebe a otočil se. Do ničeho nenarazil.

„Pak je možná vhodná otázka – kam se poděl můj nábytek?“

„Ach, neobávejte se. Je stále tady. Jen jsme většinu kusů přisunuli ke stěnám, aby vám nestály v cestě.“

„My?“

„No, většinou já.“ Na jednu vzácnou sekundu promluvila stejně rozpačitě, jak se cítila. „Ačkoli se zdá, že i sluhové přiložili ruku k dílu poté, co jsem usnula.“

Gabriel vydechl a s hranou trpělivostí se zeptal: „Pokud jsou všechny místnosti upraveny stejně, jak rozeznám, zda jsem v přijímacím salonu nebo v knihovně? Nebo například v kůlně s kompostem, která je za domem?“

Zřejmě ji zasáhl, protože chvíli mlčela. „Ach, na to jsem nepomyslela!“ řekla nakonec. „Možná bychom měli přikázat sluhům, aby umístili doprostřed každé místnosti pár předmětů, které by sloužily jako značky.“ Sukně jí zašustěly, když prošla kolem něho, zcela soustředěná na svůj nápad. Gabriel se za ní otočil a pravým uchem naslouchal jejím pohybům.

„Pokud pokryjeme ostré rohy nábytku prošívanými pokrývkami, pak se budete moci pohybovat po domě, aniž byste riskoval zranění. Zejména když se naučíte počítat.“

„Mohu vás ujistit, slečno Wickershamová, že jsem se naučil počítat už v

předškolním věku.“

Teď vydechla zase ona. „Myslela jsem počítat kroky. Pokud si zapamatujete počet kroků z jedné místnosti do druhé, budete schopen dobře se orientovat.“

„To bude osvěžující změna. Orientaci jsem ztratil toho dne, kdy jste

překročila práh mého domu.“

„Proč to děláte?“ zeptala se náhle. Upřímná zvědavost poněkud změkčila její hlas.

Zamračil se a snažil se ze všech sil sledovat tichý zvuk jejích kroků, když ho obcházela. „Co dělám?“

„Točíte se pryč ode mne, když se pohybuji. Když jdu doleva, jdete doprava. A naopak.“

Strnul. „Jsem slepý, jak mohu vědět, kam se otáčím?“ Aby zabránil jejím dalším otázkám, řekl: „Možná byste mi měla vysvětlit, proč někdo svévolně porušil moje rozkazy a otevřel tady okna?“

„Já jsem porušila vaše rozkazy. Jako vaše opatrovnice si myslím, že trochu světla a čerstvého vzduchu může jen zlepšit vaše… vaše…,“ odkašlala si, jako by jí zaskočilo, „…váš krevní oběh.“

„Můj krevní oběh je v pořádku, děkuji pěkně. A slepý člověk potřebuje málo slunce. Je to spíš jen krutá připomínka veškeré krásy, kterou už nikdy neuvidí.“

„To je možná pravda, ale asi není příliš fér věznit všechny členy vaší domácnosti taky v temnotě.“

Celou jednu minutu nedokázal Gabriel vůbec promluvit. Poté, co se vrátil z bitvy u Trafalgaru, kolem něho všichni chodili po špičkách a šeptali. Nikdo, dokonce ani členové jeho rodiny, se ho neodvážili takto napadnout.

Otočil se přesně po zvuku jejího hlasu a dovolil neodbytným slunečním paprskům, aby ozářily jeho tvář.

„Nikdy vás nenapadlo, že jsem nenechal zatáhnout závěsy kvůli sobě, ale právě kvůli nim? Proč by se na mě měli dívat v denním světle? Já mám alespoň požehnání slepoty, která mi brání vidět mé strašné zohavení.“

Reakce slečny Wickershamové na jeho slova byla naprosto nečekaná. Vesele vyprskla. Její smích také nebyl takový, jak by si Gabriel představoval. Místo suchého řehtavého zvuku se ozvalo upřímné hrdelní bublání, které ho zároveň podráždilo i vzrušilo a způsobilo, že se mu zrychlila krev v žilách.

„Tohle vám řekli?“ zeptala se a pak jí ještě uniklo krátké zasmání, když se snažila popadnout dech. „Že jste ‚strašně zohavený‘?“

Zamračil se. „Nikdo mi to neřekl. Možná jsem slepý, ale nejsem hluchý ani hloupý. Slyšel jsem lékaře, kteří si šeptali u mé postele. A když mi sundali poslední obvazy, slyšel jsem matku i sestry, jak se zajíkly hrůzou. Cítil jsem jizvy na své tváři, když mě sluha přenesl z nemocničního lůžka do kočáru. Dokonce ani členové mé vlastní rodiny se na mě nedokáží dívat. Proč si myslíte, že mě tady drží jako nějaké zvíře v kleci?“

„Pokud k tomu mohu něco říct, vy jste ten, kdo zamkl dveře té klece a zatemnil okna. Možná že to není vaše tvář, čeho se bojí vaše rodina, ale stav vaší mysli.“

Gabriel chňapl po její ruce a na třetí pokus se mu ji podařilo chytit. Byl

překvapený tím, jak malá, ale pevná je v jeho sevření.

Když ji trhnutím donutil jít za ním, uklouzl jí vyděšený výkřik. Místo aby ho ona prováděla domem, vedl on ji. Napůl ji vytáhl nahoru po schodech a pak se s ní vydal dlouhou chodbou, která byla jakousi galerií rodinných portrétů. Jako chlapec prolezl na Fairchild Parku kdejaký kout a teď mu dobrá znalost domu přišla vhod. Dlouhými kroky směřoval chodbou až na konec. Věděl přesně, co tam najde – velký portrét zastřený lněným plátnem.

To on ho poručil zahalit. Nemohl snést pomyšlení na to, že by se na obraz dívali ostatní a s lítostí vzpomínali na to, jakým býval kdysi mužem. Kdyby nebyl takový sentimentální blázen, už dávno by ho zničil, stejně jako měl zničenou tvář.

Chytil okraj plátna a strhl je dolů. „Tady! Co si teď myslíte o mé tváři?“

Ustoupil dozadu, aby se mohl opřít o zábradlíčko, a dovolil jí studovat obraz bez toho, že by jí dýchal na krk. Nepotřeboval zrak, aby věděl, co Samanta spatří. Na stejný obličej se díval do zrcadla každý den téměř třicet let.

Znal hru světla a stínu na každém detailu své krásné tváře. Pamatoval si svůdný náznak dolíčku na ostře řezané bradě. Jeho matka vždycky tvrdila, že ho ještě před narozením políbil anděl. Alespoň že mu narostly vousy a postupně pokryly jeho líce. Sestry ho už pak nemohly obviňovat, že je hezčí než ony.

Znal ten obličej a věděl, jak působil na ženy. Od starých tet, které nikdy neodolaly a štípaly ho v dětství do růžových tváří, přes debutantky, které se chichotaly a červenaly, když před nimi snímal klobouk v Hyde Parku, až po krásné ženy, jež s ním nadšeně sdílely lože i za menší odměnu, než byl taneček uprostřed sálu a svůdný úsměv.

Pochyboval, že by v těch časech pichlavá slečna Wickershamová dokázala odolat jeho šarmu.

Dívala se na portrét dlouhou dobu mlčky. „Je dost hezký, řekla bych,“ odpověděla nakonec a její hlas zněl zadumaně, „pokud má člověk rád tenhle typ.“

Gabriel se zamračil. „A jaký je to typ?“

Vycítil, že váží slova. „Tato tvář postrádá charakter. Patří někomu, pro koho je všechno příliš jednoduché. Už není chlapec, ale ještě to není muž. Jsem si jistá, že je dobrý společník pro procházky parkem nebo večer v divadle, ale nemyslím si, že je to někdo, koho bych chtěla znát blíž.“

Gabriel sáhl směrem, odkud vycházel její hlas, a jeho ruka pevně sevřela její paži. Obrátil ji k sobě, upřímně zvědavý. „Co vidíte teď?“

Tentokrát nezaváhala. „Vidím muže,“ řekla tiše. „Muže, jemuž ještě duní v uších kanóny. Muže zraněného životem, ale neporaženého. Muže s jizvou, která dodává jeho ústům sveřepý výraz, když se chce usmát.“ Lehce pohladila konečkem prstu jizvu a způsobila tak Gabrielovi mrazení po celém těle.

Šokován tím dotekem ji chytil za ruku a chvíli podržel v dlani.

Rychle se mu vytrhla ze sevření a pohotově dodala: „Vidím muže, který se zoufale potřebuje oholit a převléci do čistých šatů. Víte, opravdu není třeba, abyste tady chodil vymaškařený, jako by vás oblékal…“

„Slepec?“ napověděl jí suše s ulehčením, že se vrátila ke známému popichování;

„Copak nemáte komorníka?“ zeptala se.

Pocítil rozhodné zatahání za konce nákrčníku, který našel na zemi v ložnici a jejž si nedbale přehodil kolem krku. Odsunul její ruku. „Propustil jsem ho. Nemohl jsem vystát, že o mě někdo pečuje, jako bych byl nějaký bezmocný invalida.“

Rozhodla se, že bude ignorovat toto jasné varování. „Nechápu proč. Mnozí muži ve vašem postavení se zdravýma očima jsou spokojeni s tím, že jen natáhnou ruce a nechají se obléci jako děti. Pokud nejste schopen vydržet péči komorníka, mohu alespoň přimět sluhy, aby vám připravili horkou koupel. Pokud ovšem nemáte nějaké námitky také proti koupání.“

Gabriel už chtěl podotknout, že jediné, proti čemu má námitky, je ona, když tu ho něco napadlo. Možná že existuje i jiný způsob jak ji přimět, aby skončila s neustálým peskováním.

„Teplá koupel může být příjemná,“ řekl schválně vemlouvavým hlasem.

„Samozřejmě že na slepce při ní číhá mnoho nebezpečenství. Co kdyby se mi smekla noha, až budu vstupovat do vany, a uhodil bych se do hlavy? A co kdybych sklouzl pod vodu a utopil se? A co kdybych… upustil mýdlo? Těžko bych je našel.“ Znovu chytil její ruku a tentokrát si ji přitáhl k ústům a přiložil rty na citlivý střed dlaně. „Myslím, že jako moje opatrovnice byste mě měla vykoupat vy, slečno Wickershamová.“

Místo aby se na něho za jeho nevhodné chování zlobila, vyprostila ruku z jeho sevření a odpověděla sladce: „Jsem si jistá, že moje služby nebudete potřebovat. Jeden z těch mladých lokajů bude velmi potěšen, pokud vám bude moci najít mýdlo.“

Podařila se jí jedna věc. Gabrielovi bylo najednou do smíchu. Když zaslechl její rozhodné rychlé kroky na schodech, musel se ovládat ze všech sil, aby se nerozesmál nahlas.

Samanta držela svíci vysoko nad hlavou. Portrét Gabriela Fairchilda omývalo mihotavé světlo. Dům byl temný a tichý. Spal a Samanta doufala, že spí i jeho pán. Po jejich posledním setkání strávil hrabě celé odpoledne i večer zabarikádován v tísnivém přítmí své ložnice a neobjevil se dokonce ani u jídla.

Samanta sklonila hlavu na stranu a prohlížela si obraz. Přála si, aby byla vůči Gabrielově šarmu tak imunní, jak předstírala. Ačkoli podobizna byla datována rokem 1803, mohla být klidně namalována před mnoha lety. Jemný náznak arogance v Gabrielově chlapeckém úsměvu byl doplněn jiskrou ironie v jeho světle zelených očích. V očích, které se dívaly do budoucnosti a vyhlížely všechno, co přijde, s nedočkavostí a nadějí. V očích, které tehdy ještě neznaly věci, jež nikdy neměly spatřit.

Samanta zvedla ruku a přejela prstem po dokonalé tváři. Ale ta tentokrát nebyla teplá, nebyl v ní ani náznak života. Dotkla se jen chladného plátna.

„Dobrou noc, sladký princi,“ zašeptala a něžně obraz zahalila.

Rozlehlé louky pokryla jemná zeleň jara. Na pastelově modré obloze pluly načechrané bílé obláčky, které připomínaly jehňata. Jasně žluté sluneční světlo koupalo ve svém teple jeho tvář. Gabriel se podepřel loktem a díval se na ženu, která dřímala v trávě vedle něho. Z hrušně se snesl květ a usadil se jí v neposlušných kudrnách. Jeho dychtivé oči se vpíjely do teplé medové zlatosti jejích vlasů, broskvové hebkosti tváří a korálové vlhkosti pootevřených rtů.

Ještě nikdy neviděl tak nádhernou pleť…, tak svůdnou.

Když přiblížil své rty k jejím, otevřela oči a ústa se zvlnila v ospalém úsměvu. Prohloubily se jí dolíčky, které tak zbožňoval. Ale sotva k němu vztáhla paže, slunce zakryl mrak a jeho chmurný stín smazal všechny barvy jeho světa.

Gabriel pohlcený temnotou seděl vzpřímeně na posteli a naslouchal svému zrychlenému dechu – jedinému zvuku, který narušoval ticho. Nevěděl, je-li ráno nebo noc. Věděl jen, že byl vytržen ze svého jediného útočiště – ze svých snů.

Odhodil pokrývku, přehodil nohy přes okraj postele a zůstal sedět na pelesti. Svěsil hlavu do dlaní a snažil se uklidnit přerývaný dech a najít ztracenou rovnováhu. Nemohl si pomoci, ale rád by věděl, co by teď řekla slečna Wickershamová. V této chvíli na sobě neměl vůbec nic. Možná by si měl kolem krku uvázat nákrčník, aby neurazil její jemné způsoby.

Po delším tápání a hledání objevil roztrhaný župan, přehozený přes pelest postele, a oblékl si ho. Ani se nenamáhal převázat si ho v pase. Vstal a pomalu kráčel pokojem. Ještě dezorientován rychlým probuzením špatně odhadl vzdálenost mezi postelí a psacím stolem a prsty narazil do nohy ve tvaru zvířecího pařátu. Pocítil prudkou bolest. Vychrlil pár kleteb, klesl na židli a otevřel prostřední zásuvku.

Sáhl dovnitř. Věděl, co tam najde – tlustý balíček dopisů svázaný hedvábnou stuhou. Vytáhl ho a okamžitě jej ovanula dráždivá vůně, jež mu stoupla do nosu.

Nebyla to citronovo-verbenová kolínská koupená levně u nějakého pouličního krámkaře, ale ženský parfém bohaté a svůdné květinové vůně.

Gabriel se zhluboka nadechl a rozvázal stužku. Rukama přejel po drahém papíru. Ten byl po mnoha měsících, kdy nosil listy na srdci, opotřebovaný a pokrčený. Otevřel jeden dopis a prstem sledoval pravidelné tvary písmen psaných inkoustem. Kdyby se dost soustředil, byl by schopen odříkat jednotlivá slova nebo fráze.

Bezvýznamná slova. Prázdné fráze.

Sevřel ruku v pěst. Pomalu rozložil papír a myslel na to, jak je zvláštní, že slepý muž uchovává dopisy, které už nikdy nebude číst, od ženy, která ho už nikdy nebude milovat.

Jestli ho kdy vůbec milovala.

Přesto balíček pečlivě ovázal stuhou a pak ho něžně uložil zpět do zásuvky.

4

Drahý lorde Sheffielde, měla bych vás varovat, že pokud jsem byla ženou dobývanou medovými slovíčky, moje srdce bude vždy vaše…

Když se Gabriel příštího rána vynořil ze své ložnice, zoufale prahnoucí po alespoň krátkém vysvobození ze samoty, jeho podezřívavý nos ucítil jen vůni slaniny a čokolády. Opatrně ji sledoval až do jídelny, zvědavý, kde je slečna Wickershamová. K jeho překvapení mu byla dopřána snídaně o samotě bez kohokoli, kdo by kritizoval jeho chování u stolu nebo jeho oděv. Jedl chvatně a méně obratně než obvykle a doufal, že se mu podaří vrátit se do klidu a bezpečí své ložnice dřív, než na něho odněkud vyskočí jeho panovačná opatrovnice.

Po snídani si otřel mastná ústa růžkem ubrousku a chvatně se vydal po schodech nahoru. Když ale sáhl po ozdobně vyřezávaných mahagonových dveřích své ložnice, hmátl do prázdna.

Gabriel sebou trhl. Asi se ve spěchu pustil špatným směrem. Vzápětí ho přivítal veselý hlas: „Dobré ráno, můj pane!“

„I vám, slečno Wickershamová,“ procedil odpověď skrze sevřené zuby.

Udělal jeden váhavý krok kupředu, pak druhý. Zůstal stát zbaven sebedůvěry zrádným teplem slunečních paprsků, které ucítil na tváři, jemným větříkem, jenž mu hladil čelo, a melodickým trylkováním ptáčka, sedícího před otevřeným oknem jeho ložnice.

„Doufám, že vám nevadí můj vpád,“ řekla. „Napadlo mě, že zatímco budete dole snídat, vyvětráme vaše komnaty.“

„Vyvětráme?“ zopakoval zlověstně, protože byl zvědav, kolik svědků bude přítomno její vraždě.

„Určitě jste nepředpokládal, že veškerou tu práci udělám sama! Petr s Filipem vám připravují ranní koupel a Elsie s Hannah převlékají postel. Paní Philpotová s Meg jsou na dvoře a větrají závěsy z postele. A drahá Milie zbavuje prachu váš obývací pokoj.“

Cáknutí vody a následné pleskání hadru potvrdilo její slova. Gabriel se zhluboka nadechl – vtáhl do sebe sladkou vůni citronu, verbeny a škrobu na prádlo. Když vydechl, uslyšel z míst, kde byla jeho šatna, jakýsi šramot. Podobný zvuk může způsobovat třeba krysa.

„Beckwithe?“ vyštěkl Gabriel.

Šramot ustal a nastalo hrobové ticho. Gabriel vzdychl. „Můžete klidně vylézt, Beckwithe. Cítím vaši pomádu na vlasy.“

Šouravé kroky ho informovaly o tom, že majordomus vyšel ze šatny. Než mohla opatrovnice přispěchat s nějakým zábavným vysvětlením Beckwithovy přítomnosti, majordomus řekl: „Protože si nepřejete mít komorníka, který by se o vás staral, můj pane, slečna Wickershamová navrhla, že bychom mohli seřadit vaše šatstvo podle typu. Pak byste byl schopen obléci se bez pomoci.“

„A vy jste byl tak laskav a zhostil jste se toho úkolu. I ty Brute?“ zamumlal Gabriel.

Nejen že nová opatrovnice vnikla do jeho svatyně, ještě přemluvila služebnictvo k tomu, aby dělalo změny. Rád by věděl, jak se jí podařilo získat si tak rychle jejich loajalitu. Možná že podcenil její šarm. Možná že je nebezpečnějším protivníkem, než si původně myslel.

„Nechejte nás o samotě,“ poručil krátce. Hlasitější šustění prostěradel a rychlejší postrkování věder ho informovalo o tom, že sluhové dokonce ani nepředstírají, že mu nerozuměli.

„Můj pane, opravdu si nemyslím…,“ pokusil se vykoktat Beckwith.

„Myslím, že opravdu není vhodné nechat vás o samotě v ložnici s…“

„Bojíte se zůstat se mnou sama?“

Slečna Wickershamová nepředstírala, že by mu nerozuměla. Byl pravděpodobně jediný, kdo vycítil její zaváhání. „Samozřejmě že ne.“

„Slyšel jste,“ řekl. „Jděte ven. Všichni.“ Když ho sluhové chvatně míjeli, vzduch kolem něho se rozvířil. Když na chodbě dozněly jejich kroky, zeptal se: „Odešli?“

„Ano.“

Gabriel sáhl za sebe a nahmatal dveřní kouli. S mohutným prásknutím zavřel dveře a pak se o ně opřel, čímž jí zatarasil jedinou únikovou cestu.

„Nikdy vás nenapadlo, slečno Wickershamová,“ začal rozladěně, „že zamykám dveře do ložnice z nějakého určitého důvodu? Že si možná přeji, aby moje ložnice zůstala nenavštívená? Že třeba miluji svoje soukromí?“ Jeho hlas stoupal. „Že možná toužím po malém koutku, který je nedotčený svévolnými lidmi?“

„Myslela jsem si, že budete rád,“ prohodila kousavě. „Alespoň už to tady nepáchne, jako kdybyste tu choval kozy.“

Zahleděl se jejím směrem. „V této chvíli bych dal přednost přítomnosti koz.“

Téměř slyšel, jak otevřela ústa a pak je zavřela. Mlčela přesně tak dlouho, než mohla napočítat do desíti, a pak znovu promluvila. „Možná že jsme oba vykročili špatnou nohou, můj pane. Propadl jste zřejmě mylnému dojmu, že jsem přišla do Fairchild Parku, abych vám ztížila život.“

„Od vašeho příjezdu mě velmi často napadají slova jako ‚hotové peklo‘.“

Samanta zhluboka vydechla. „Navzdory tomu, co si asi myslíte, jsem vzala tohle místo proto, abych vám život zjednodušila.“

„A kdy se chystáte začít?“

„Jakmile mi to dovolíte,“ odsekla.

„Přestavění domu k vaší spokojenosti může být jen začátkem. Proč bych nemohla oživit vaše nudné dny společnými procházkami po zahradě, hlasitou četbou nebo vám pomoci s psaním dopisů?“

Knihy byly jen další krutou připomínkou potěšení, které mu bylo odepřeno. „Ne, děkuji. Já nechci, aby mi někdo předčítal jako hloupému dítěti.“ Sotva si založil ruce na prsou, pochopil, že se jako dítě chová.

„Dobrá. Ale přesto, existuje sto dalších věcí, které mohu udělat, abych vám pomohla zvyknout si na slepotu.“

„To nebude nezbytné.“

„Proč ne?“

„Protože nemám v úmyslu pokračovat ve svém životě tímto způsobem!“ zařval Gabriel, který se už přestal ovládat.

Když dozněla ozvěna jeho hlasu, nastalo dusné ticho.

Gabriel se znovu opřel o dveře a projel si rukou vlasy. „V těchto dnech cestuje po Evropě tým lékařů najatých mým otcem a shání veškeré možné informace o podobných případech, jako je můj. Mají se vrátit za čtrnáct dní. Tehdy potvrdí to, co si myslím – že moje postižení není trvalé, ale pouze dočasné.“

V té chvíli byl Gabriel vděčný za to, že nevidí Samantiny oči. Obával se, že by v jejich hloubce našel to, čeho byl ušetřen – lítost. Měl raději její smích.

„Víte, co bude nejlepší, až se mi vrátí zrak?“ zeptal se tiše.

„Ne,“ odpověděla a z jejího hlasu se vytratila veškerá statečnost.

Napřímil se a přistoupil k ní o krok blíž. Pak udělal další krok. Samanta neustoupila, ačkoli se k ní stále blížil. Rychle ji obešel, takže teď stála otočená zády ke dveřím. „Někdo by si mohl myslet, že budu mít radost, až uvidím zapadat slunce za levandulově zbarvený horizont na konci krásného letního dne.“

Uslyšel, jak se zády opřela, a položil jednu dlaň na silné mahagonové dveře za ní. „Jiní by si mohli myslet, že to bude pohled na sametové lístky rubínově rudé růže…“ Naklonil se kupředu a pocítil její teplý dech proti své tváři. Hlas mu klesl a zdrsněl: „…Nebo do očí krásné ženy. Ale já přísahám, slečno Wickershamová, že veškeré tyto požitky blednou ve srovnání s mojí neskonalou radostí nad tím, že se zbavím vás.“

Sklouzl rukou až k dveřní kouli, otevřel a Samanta se vpotácela pozpátku do chodby.

„Už jste za dveřmi, slečno Wickershamová?“

„Prosím?“ vyrazila ze sebe zcela zmatená.

„Jste už úplně za dveřmi?“

„Ano.“

„Dobrá.“

Gabriel jí bez dalších slov zabouchl přímo před obličejem.

Později toho dne procházela Samanta foyerem s náručí plnou povlečení z Gabrielovy postele, které nesla z prádelny, když k ní dolehl jeho zastřený baryton. „Tak řekněte mi, Beckwithe, jak tedy vypadá naše slečna Wickershamová? Je nad mé síly představit si tak nepříjemnou osobu. V duchu před sebou vidím povadlou babiznu, která by se měla sklánět nad kotlem a něco nad ním mumlat.“

Samanta sebou trhla a srdce se jí rozbušilo. Chvějící se rukou se dotkla svých mohutných brýlí a pak si sáhla na těžké rezavě hnědé vlasy, které si stáčela na krku do pevného uzlu.

Náhle ji něco napadlo. Postavila se tak, aby ji Beckwith viděl, a přitiskla si prst na rty, čímž ho tiše poprosila, aby ji neprozradil. Gabriel se opíral o zeď a mohutné paže měl založené na hrudi.

Majordomus vytáhl kapesník a otřel si mokré čelo, viditelně zmítaný mezi věrností ke svému pánovi a sympatiemi k Samantě, umocněnými jejím prosebným pohledem. „Tak jako opatrovnice, myslím, že by se dala popsat jako… nepopsatelná.“

„No tak, Beckwithe. Zajisté to dokážete lépe. Má blond vlasy nebo už je má šedivé? Nebo černé jako saze? Má je ostříhané? Nebo si stáčí cop kolem

hlavy jako korunu? Je tak vyschlá a kostnatá, jak mi připadá, když slyším její hlas?“

Beckwith vyslal k Samantě přes zábradlí vyděšený pohled. Samanta nafoukla tváře a rukama kolem sebe naznačila kruh.

„Ach ne ne, můj pane. Je to spíš… v-v-veliká žena.“ Gabriel se zamračil. „Jak veliká?“

„Ach, no tak.-“

Samanta zvedla deset prstů, pak osm.

„…asi tak osmdesát kamenů,“ dokončil Beckwith tajemně.

„Osmdesát kamenů! Dobrý bože, chlape! Vždyť jsem jezdil na koních, kteří byli lehčí než ona.“

Samanta zvedla oči v sloup a zkusila to znovu.

„Ne osmdesát kamenů*, můj pane,“ soukal ze sebe Beckwith pomalu s pohledem obráceným k Samantiným prstům. „Osmnáct.“

Gabriel si pohladil bradu. „To je divné. Na tak mohutnou ženu má celkem lehký krok, nemyslíte? Když jsem ji vzal za ruku, přísahal bych…“ Zavrtěl hlavou, jako by se chtěl zbavit nějakých nevysvětlitelných představ.

„A co její tvář?“

„D-d-dobrá,“ koktal Beckwith s pohledem upřeným na Samantu, která si přiložila špičky prstů ke svému malému nosíku a pak natáhla ruce před sebe. „Má dlouhý špičatý nos.“

„Věděl jsem to!“ vykřikl Gabriel triumfálně.

„A zuby jako…“ Beckwith přivřel oči zmatený tím, že Samanta překřížila dva prsty nad hlavou. „Jako osel?“ hádal.

Samanta zavrtěla hlavou, zkroutila ruce tak, že vypadaly jako tlapky, a naznačila hopkání.

„Králík!“ Beckwith konečně pochopil její hru a pleskl tučnými dlaněmi o sebe. „Má zuby jako králík!“

Gabriel si s uspokojením odfrkl. „Nepochybně jí sluší k její protáhlé koňské tváři.“

Samanta si poklepala na bradu.

„A na bradě,“ pokračoval majordomus, jehož dobrá nálada stoupala,

„má obrovskou bradavici.“

Samanta si dala ruku pod bradu a zvedla tři prsty. „A vyrůstají jí z ní tři dlouhé chlupy!“

Gabriel se otřásl. „To je ještě horší, než jsem čekal. Nechápu, proč jsem si myslel.

Beckwithovy oči za brýlemi nevinně zamrkaly. „Co jste si myslel, můj pane?“

Gabriel mávl nad jeho otázkou rukou. „Nic. Vůbec nic. To je asi jen důsledek toho, že jsem trávil spoustu času o samotě.“ Zvedl ruku. „Prosím, ušetřete mě dalších detailů týkajících se vzhledu slečny Wickershamové. Někdy je možná opravdu lépe nechat něco na představivosti.“

Otočil se ke schodům a těžce přešlápl. Samanta si zakryla ústa dlaní, aby zdusila smích, ale přes veškerou snahu jí uniklo zajíknutí.

Gabriel se pomalu otočil. Představila si jeho rozšířené chřípí, jeho podezřívavě zvlněný ret.

*) stará váhová jednotka. (Pozn. překl.)

Zadržela dech, protože se obávala, že i sebenepatrnějjší pohyb by ji mohl prozradit.

Gabriel sklonil hlavu ke straně. „Slyšel jste to, Beckwithe?“

„Ne, můj pane. Neslyšel jsem nic. Ani skřípnutí podlahy.“

Gabrielův nevidomý pohled přejel podlahu, pak se vrátil a chvíli s neomylnou přesností prodléval na místě, kde stála Samanta. „Jste si jist, že slečna Wickershamová nemá rysy, které by ji připodobňovaly k myši? Například zježené fousky? Vášeň pro sýr? Tendenci špehovat lidi?“

Beckwithovi se opět zalesklo čelo. „Ach ne, můj pane. Vůbec nepřipomíná hlodavce.“

„To je štěstí. Protože kdyby tomu tak bylo, musel bych na ni nalíčit past.“ Zvedl jedno plavé obočí, otočil se na patě a vydal se po schodech nahoru. Samanta nervózně přemýšlela o tom, jakou past měl na mysli.

Píseň zvonů se melodicky nesla krajinou. Samanta se obrátila a zavrtala hlouběji do péřového polštáře. Snila o slunečném sobotním ránu a kostele plném usmívajících se lidí. Před oltářem stál muž, jenž měl na širokých ramenou ranní lněný kabátec. Samanta pohlédla do uličky a uviděla kytici lilií ve svých chvějících se rukou. Cítila, jak se muž na ni usmívá, vnímala jeho neodolatelné teplo, které ji k němu přitahovalo. Ale navzdory tomu, že do kostela se vitrážovými okny linulo sluneční světlo a ona stála blízko, jeho tvář zůstávala zahalena stínem.

Vyzvánění zvonů sílilo. Už nebylo melodické, ale rušivé a rozladěné. Protivné a neustávající dunění bylo provázeno ještě intenzivnějším bušením na dveře její ložnice. Samanta rychle otevřela oči.

„Slečno Wickershamová!“ ozvaly se vystrašené tlumené hlasy.

Samanta vyskočila z postele a rozběhla se ke dveřím. Přes noční bavlněnou košilku si ledabyle přehodila župan. Prudce otevřela a uviděla majordoma. Stál na chodbě a v třesoucích se rukou držel svícen.

„Dobré nebe, co se děje, Beckwithe? Copak hoří?“

„Ne, slečno, to náš pán. Nepřestane zvonit, dokud nepřijdete.“

Protřela si unavené oči. „Myslela jsem, že jsem ta poslední, kterou by chtěl vidět. Zejména poté, co mě dnes ráno vyhodil ze své ložnice.“

Beckwith zavrtěl hlavou a jeho třesoucí se brada a zarudlé oči signalizovaly, že nemá daleko k pláči. „Snažil jsem se mu domluvit, ale on trvá na tom, že chce jen vás.“

Po jeho slovech nastala pauza. Pak Samanta suše odpověděla: „Dobrá, budu tam hned.“

Rychle se oblékla a v duchu žehnala jednoduchosti svých tmavě modrých ranních šatů s vysokým pasem, ušitých podle nové francouzské módy. Alespoň nemusela plýtvat drahocenným časem a čekat na komornou, aby jí pomohla s korzetem a se spoustou drobných hedvábných knoflíčků.

Když vyšla z ložnice, ještě si chvatně zastrkovala pod čepeček pramínky vlasů. Beckwith čekal na chodbě, aby ji doprovodil do Gabrielových komnat. Spěchali dlouhou chodbou a pak po širokém schodišti do třetího patra domu. Samanta dlaní skrývala zívání. Podle šedivého světla, které

sem pronikalo čistě umytými okny, usoudila, že noc se právě začala vzdávat úsvitu.

Dveře do Gabrielových komnat byly otevřené. Kdyby se odtud neozývalo divoké zvonění, Samanta by se obávala, že najde Gabriela zhrouceného na podlaze v náruči smrti.

Místo toho byl hrabě pohodlně opřený o čelo postele z teakového dřeva a vypadal velmi zdravě. Neměl na sobě košili a soudě podle způsobu, jakým měl pokrývku ovinutou kolem boků, ani kalhoty. Světlo svíček ozařovalo jeho kůži, takže vypadala, jako by byla poseta zlatým prachem. Samantin pohled padl na impozantní pletence svalů a šlach a dívka cítila, jak jí vyschlo v ústech. Po pevném břichu se mu táhla lesknoucí se stuha zlatavých chloupků a mizela pod pokrývkou.

Samanta měla na chvíli dojem, že Beckwith upustí svícen a oběma rukama jí zakryje oči. Při majordomové vyděšeném zajíknutí Gabriel naposledy mávl zvonkem.

„Skutečně, můj pane!“ vykřikl Beckwith, který položil svícen na blízký stolek a pak se vzpřímeně postavil ke dveřím. „Nemyslíte si, že byste se měl alespoň zahalit, když k vám přijde mladá žena?“

Gabriel klidně natáhl dlouhou svalnatou paži na hromadu polštářů, navršenou vedle sebe, a rozvalil se jako obrovská líná kočka. „Promiňte mi, slečno Wickershamová. Neuvědomil jsem si, že jste ještě nikdy nespatřila muže bez košile.“

Samanta byla vděčná, že nevidí ruměnec, který jí zaplavil tváře, a řekla:

„Nebuďte pošetilý. Viděla jsem spousty mužů bez košile.“ Tváře jí zahořely ještě víc. „Myslím v dobách, kdy jsem vykonávala své povinnosti ošetřovatelky.“

„To je štěstí. Ale já stejně nechci urážet váš jemnocit.“ Gabriel zašátral mezi pokrývkami a pak odněkud vylovil zmuchlaný nákrčník. Přehodil si ho kolem krku a svázal jeho konce v ledabylý uzel. Potom vyslal ďábelský úsměv Samantiným směrem. „Tak. Je to lepší?“

V nákrčníku bez košile vypadal ještě absurdněji. Pokud tohle byla past, kterou na ni nalíčil, pak si vybral dobrou návnadu. Ale Samanta odmítala vzdát se bez boje a přistoupila k posteli. Když se jedním prstem dotkla nepěkného uzlu, Gabriel se napjal.

Navzdory jeho nehybnosti a Samantině úporné snaze se konečky jejích prstů několikrát dotkly teplého sametu jeho kůže, když vázala krajkové konce nákrčníku do sněhově bílého vodopádu. Ten by nedovolila upravit žádnému komorníkovi.

„Tak,“ řekla a zkontrolovala svoji práci hodnotícím pohledem. „To je lepší.“

Gabriel sklopil zlatavé řasy. „Jsem překvapen, že jste mě neuškrtila.“

„Ať to bylo jakkoli lákavé, nemám teď chuť hledat nové zaměstnání.“

„Je vzácné najít ženu, která dokáže uvázat nákrčník s takovou zručností. Měla jste snad otce nebo dědečka, který měl nešikovné prsty?“

„Bratry,“ odpověděla odměřeně. Napřímila se a ustoupila. Navzdory jeho slepotě se stále obávala, že vnímá víc, než si ona uvědomuje. „A teď byste mi mohl vysvětlit, proč jste vzbudil polovinu domácnosti a vyhnal svoje lidi z teplých postelí ještě před úsvitem.“

„Pokud to chcete vědět, trápí mě svědomí.“

„Chápu, že něco tak vzácného vás může připravit o spánek.“

Gabriel zaťukal svými dlouhými elegantními prsty na hedvábný podhlavník, aby uvedl odpověď na její poznámku. „Ležel jsem tak sám v posteli, když tu jsem si uvědomil, jak jsem nespravedlivý, když vám zabraňuji konat vaše povinnosti.“ Jeho trucovitá ústa pomalu vyslovila poslední slovo a Samanta pocítila jemné zamrazení v zádech. „Určitě jste žena vysokých morálních kvalit. Nebylo by správné očekávat, že budete jen sedět a brát svoji velkou mzdu za nicnedělání. Takže jsem se rozhodl napravit situaci a zazvonil jsem na vás.“

„Jak je to od vás pozorné. A s jakou povinností bych měla začít?“

Chvíli váhal a pak se jeho tvář rozjasnila. „Snídaně. Chci snídani na podnose do postele. Prosím, nerušte Etienna tak brzy ráno. Jsem si jist, že to zvládnete sama. Mám rád smažená vejce a na nich pěkně křupavou slaninu. Čokoládu bych prosil kouřící, ale ne příliš horkou. Nechci si spálit jazyk.“

Samanta, zmatená jeho panovačností, si vyměnila pohled s Beckwithem. „Ještě něco?“ Musela se kousnout do spodního rtu, aby nedodala ‚Vaše veličenstvo‘.

„Uzeného sledě a dva čerstvě upečené bochánky s máslem a s medem. A až poklidíte po snídani, možná byste mi mohla připravit koupel a poté dokončit úklid mého obývacího pokoje,“ zamrkal jejím směrem a snažil se vypadat tak andělsky, jak mu to jen jeho zlověstná jizva dovolovala. „Pokud to pro vás není příliš velký problém, samozřejmě.“

„Ne, nečiní mi to žádné problémy,“ ujistila ho. „Je to má práce.“

„Samozřejmě,“ dodal.

Ve chvíli, kdy se pravý koutek jeho úst zkřivil do ďábelského úsměvu, Samanta v duchu zaslechla sklapnutí pasti, která přicvakla její tenký ocásek.

5

Moje drahá slečno Marchová, pak bych asi měl zkusit svádět vás medovými polibky místo…

„Slečno Wickershamová? Ach, slečno Wickershamová?“ Tento prosebný refrén provázelo veselé zvonění Gabrielova zvonku.

Samanta se pomalu otočila ve dveřích, stále ještě bez dechu z toho, že tohle ráno už potřetí překonala čtyři poschodí mezi kuchyní a Gabrielovou ložnicí.

Její pacient se rozvaloval v posteli mezi polštáři v záplavě ranních paprsků. Ležel na pokrčených pokrývkách a rozcuchanými vlasy mu prosvítalo slunce. Nevypadal jako invalida, ale spíš jako muž, který právě prožil vášnivou noc.

V ruce držel šálek z jemné wedgvoodské kameniny, který mu právě Samanta podala, a koutek, který nehyzdila jizva, měl zklamaně svěšený.

„Obávám se, že moje čokoláda už není moc teplá. Vadilo by vám, kdybyste požádala Etienna, aby mi udělal novou?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla Samanta, otočila se k posteli a vytrhla mu šálek z rukou větší silou, než bylo nutné.

Ještě ani nedošla ke schodišti, když se znovu ozvalo zacinkání zvonečku. Zastavila se, se zatajeným dechem napočítala do desíti a pak se horlivě vrátila. Strčila hlavu do dveří. „Zvonil jste?“

Gabriel pustil zvoneček. „Říkal jsem si, že až se vrátíte, tak byste možná mohla přeorganizovat můj šatník. Myslím, že se budu snadněji oblékat, pokud dáte zvlášť nákrčníky, vesty i punčochy.“

„Nepamatuji si, že byste v minulém týdnu vstával z postele dřív jen proto, abyste se oblékl. A včera jsem strávila šest hodin skládáním vašeho oblečení do jednotlivých kompletů, protože jste se rozhodl, že je nechcete mít roztříděné podle typů.“

Gabriel vzdychl a jeho prsty chvíli bezcílně bloudily po saténové pokrývce. „No, pokud je to pro vás příliš namáhavé…“ Sklonil hlavu a nechal výzvu viset ve vzduchu. Sevřela zuby v úsměvu, který spíš vypadal jako výhrůžná grimasa. „Neřekla bych. Naopak, bude to pro mě jak vyznamenání, tak potěšení.“

Než dokázal znovu najít zvoneček mezi pokrčenými pokrývkami, Samanta se obrátila na patě a vyšla ze dveří. Zamířila ke schodům a v duchu se ptala sama sebe, jestli by dokázala přemluvit francouzského kuchaře, aby připravil svému pánovi šálek čokolády s bolehlavem.

Zbytek dne strávila stejně jako všechny ostatní dny minulého týdne – plněním Gabrielových žádostí. Od onoho prvního rána, kdy ji přivolal zvonkem, jí nedal jedinou minutu volna. Pokaždé když si myslela, že se na chvíli posadí nebo ukryje do své ložnice a tam se natáhne, rozezněl se zvoneček znovu. Jeho neustálé zvonění se ozývalo domem ráno, v poledne i večer a ostatní sluhové museli usínat s polštáři na uších.

Ačkoli Samanta věděla přesně, o co se Gabriel pokouší, nechtěla ho nechat zvítězit tím, že by rezignovala na své místo. Byla rozhodnuta

dokázat mu, že je mnohem houževnatější než stará Cora Gringottová nebo vdova Hawkinsová. Ještě žádná opatrovnice nebyla tak oddaná při plnění veškerých přání svého svěřence. Spolkla všechny sarkastické odmluvy a neúnavně plnila roli komorníka, kuchaře, majordoma i opatrovnice.

Gabriel byl podrážděný zejména před spaním. Upravila mu pokrývku, zatáhla závěsy u postele a pak si vyslechla jeho smutné konstatování, že v pokoji je maličko dusno. Odhrnula tedy závěsy i pokrývky a s rachotem otevřela okno, ale než mohla po špičkách přejít ke dveřím, vzdychl si a řekl, že se bojí, aby mu noční vzduch nezpůsobil fatální nachlazení. Když ho znovu přikryla, postála u dveří a počkala, až se jeho zlatavé řasy dotknou tváří. Potom se rozběhla po schodech dolů, do své ložnice, protože už dlouho snila o péřové podušce a noci nerušeného spánku. Ale než se její hlava dotkla polštáře, zazvonil zvoneček.

Znovu se oblékla a rozběhla nahoru po schodech, aby zjistila, že Gabriel sedí opřený o čelo postele a září jako cherubín. Nerad ji obtěžuje, svěřil se jí s beránčí mírností, ale nevadilo by jí, kdyby mu natřásla polštáře, než ho na celou noc opustí?

Když té noci Samanta konečně klesla do bohatě polstrovaného ušáku v Gabrielově obývacím pokoji, myslela jen na to, aby nechala na několik vzácných minut odpočinout své bolavé nohy.

Gabriel si lehl a předstíral spánek. Čekal na výmluvné zaskřípání dveří. Zvykl si teď ještě víc na příjemné šustění spodniček slečny Wickershamové, když se pohybovala po jeho komnatách, zhasínala svíčky a sbírala všechno, co roztrousil po zemi, aniž opustil postel. Sotva uvěřila, že spí, pokusila se uniknout. Vždycky věděl, kdy odešla. Zůstala po ní téměř hmatatelná prázdnota.

Ale dnes večer neslyšel nic.

„Slečno Wickershamová,“ zvolal pevným hlasem a vystrčil dlouhou nohu zpod pokrývky, „je mi zima na prsty u nohou.“

Zahýbal prsty, ale nic se neozvalo.

„Slečno Wickershamová?“

Odpovědí mu bylo jen jemné zachrápání.

Gabriel odhodil pokrývky. Hrát invalidu dnem i nocí ho už unavovalo. Nemohl uvěřit, jak nepoddajná a tvrdá osůbka se vyklubala z jeho ošetřovatelky. Ta tvrdohlavá holka měla rezignovat už před několika dny. Navzdory jejím laskavým odpovědím na všechny jeho výmysly se zdálo, že její sebekázeň už není tak pevná.

A když nad ním dnes večer stála s polštářem v ruce, poté co ji už potřetí během hodiny žádal, aby mu ho načechrala, cítil, že ho od smrti udušením dělí jediný naříkavě pronesený požadavek.

Cestou do obývacího pokoje, který přiléhal k jeho ložnici, se držel stěn pokrytých papírovými tapetami. Tiché chrápání se ozývalo z ušáku před krbem. Podle chladu, který cítil ve vzduchu, poznal, že slečna Wickershamová si ani nezapálila oheň v krbu.

Zavalen lítostí poklekl vedle křesla. Určitě jen naprosté vyčerpání dovedlo jeho neporazitelnou opatrovnici k něčemu takovému! Věděl, že by ji měl probudit a trvat na tom, aby okamžitě vstala a zavřela okno nebo mu přinesla teplou cihlu zabalenou do vlněné látky, aby si ohřál prsty. Ale

místo toho se přistihl, že k ní natahuje ruce a dotýká se prsty volných pramínků vlasů, které jí lemovaly čelo. Byly měkčí, než očekával, a klouzaly mu mezi prsty jako pavučinka.

Chrápání ustalo. Samanta se na křesle pohnula. Gabriel strnul, ale její dech se opět prohloubil a získal pomalý rytmus.

Jeho ruka se dotkla ledového kovu obrouček jejích brýlí. Navzdory Beckwithově popisu se mu zdálo, že spočívají na nose, který je příliš malý na to, aby nesl takovou tíhu. Gabriel je něžně stáhl a odložil stranou. Ujišťoval se, že to je jen pro její pohodlí. Ale když teď věděl, že spící tvář je vystavena jeho dotekům, cítil, že pokušení je příliš silné, než aby mu odolal. Může vinit jen sama sebe, říkal si pevně. Kdyby nezískala Beckwitha k účasti na svém podlém triku, jímž ho chtěla obalamutit, nebyl by zvědavý

na její vzhled.

Gabriel jí přejížděl konečky prstů po tvářích a byl udiven hebkostí její pleti. Musí být mnohem mladší, než usoudil podle jejího ostrého hlasu. Místo aby uspokojil svoji zvědavost, jen ji prohloubil. Proč by si jemná mladá žena vybrala tak nevděčné povolání? Byla snad obětí otce, který propadl hazardu, nebo pykala za nevěrného milence, jenž ji zruinoval a pak nechal napospas osudu? Takové ženy příliš často končily na ulici a prodávaly samy sebe, pokud se jim nepodařilo najít místo guvernantky nebo ošetřovatelky.

Jeho opatrný průzkum dokázal, že na jejím obličeji není nic koňského. Jemné lícní kosti se zužovaly k mírně zašpičatělé bradě, na níž nebyla žádná bradavice s chlupy. Gabrielův palec se oddělil od ostatních prstů, aby se setkal s lákavou měkkostí Samantiných úst.

Když přejížděl polštářkem palce její plné rty, opřela si slečna Wickershamová tvář o jeho dlaň a ze rtů jí uniklo spokojené zavrnění.

Gabriel ztuhl, zaražen horkou vlnou krve, která se mu najednou nahrnula do slabin. Vždycky se pyšnil tím, že má krevní oběh v pořádku, ale do této chvíle si neuvědomil, jak velmi dobře funguje. Bylo to už tak dávno, co cítil pod rukama teplou ženskou kůži a vnímal dráždivý dech vycházející ze rtů rozevřených v očekávání. Před Trafalgarem strávil asi rok na moři pouze s balíčkem ohmataných dopisů a se sny o budoucnosti, které jediné ho zahřívaly. Zapomněl, jak může být mocný ten první závan touhy. A jak nebezpečný.

Trhl rukou zpátky, zcela znechucený sám sebou. Něco jiného bylo trápit opatrovnici, když byla vzhůru, ale úplně nemístné je zkoumat ji ve spánku. Sáhl po ní znovu, tentokrát rozhodnut zatřást s ní a po probuzení ji poslat do její ložnice, než ho zcela zradí zdravý rozum.

Zavrtěla se a opět se ozvalo něžné chrápání. Gabriel si povzdychl.

Ze rtů mu splynulo několik šťavnatých kleteb a pak se vydal do své ložnice pro jednu z pokrývek. Vrátil se s ní do obývacího pokoje a rozpačitě jí zakryl spící opatrovnici. Pak se vydal zpět do prázdné a chladné postele.

Samanta se schoulila hlouběji do svého útulného hnízdečka a pokoušela se ignorovat pocit, že ji do pravé nohy píchá jehlami asi tisíc malých protivných skřítků. Nechtěla se probudit a ukončit krásný sen, který ji stále držel v zajetí. Nepamatovala si přesné podrobnosti. Věděla jen,

že ve snu cítila teplo, měkkost a lásku a že kdyby se ho zbavila, nezůstalo by jí nic než bezmocná touha.

Pomaličku otevírala oči. Křídlovým oknem viděla růžovozlatou mlhu svítání, která se objevila na východním horizontu. Zívla a protáhla si ztuhlé svaly. Snažila se vzpomenout, kdy naposledy spala nepřetržitě celou noc. Když si uvolnila strnulou nohu, pokrývka, kterou měla kolem těla, sklouzla na podlahu.

Samanta se podívala dolů na prachovou prošívanou pokrývku a okamžitě poznala luxusní ložní prádlo z hraběcího lože. Zmatená si instinktivně sáhla na nos, aby odložila brýle. Nebyly tam.

Najednou se cítila bolestně bezmocná. Začala divoce hmatat kolem sebe, protože se domnívala, že jí brýle sklouzly ve spánku. Ale když se naklonila dopředu, našla je pečlivě složené na koberečku vedle křesla.

Teď už zcela bdělá Samanta si nasadila brýle a obezřetně se rozhlédla po obývacím pokoji. Sotva si pamatovala, že se minulou noc zhroutila únavou do křesla, ale vzrušující fragmenty jejího snu se k ní vracely – cítila teplé mužské prsty, které se dotýkaly jejích vlasů, hladily její tvář a zkoušely měkkost rtů. Zavřela oči a dvěma prsty se dotkla úst. Přivolala tak zpět ten výjimečný pocit a také touhu, kterou jeho dotek vyvolal. Co když to nebyl sen?

Samanta otevřela oči dokořán a rázně tu bláznivou myšlenku zahnala. Pochybovala, že muž spící ve vedlejším pokoji by byl schopen takové něžnosti. Ale stále nenacházela žádné vysvětlení toho, že byla zakrytá a že její brýle ležely složené na zemi.

Odhodila pokrývku, vstala a tiše vklouzla do vedlejší ložnice. Gabriel ležel na břiše mezi zmuchlanými pokrývkami a polštáři a paže měl složené pod hlavou. Hedvábná pokrývka mu sklouzla ze stehna – svalnatého stehna, porostlého stejnými zlatými chloupky jako jeho hruď. Samanta věděla moc dobře, jak si vypěstoval tyhle svaly – jízdou na koni, lovem, rázováním po palubě lodi při vydávání rozkazů mužům, kteří byli svěřeni pod jeho velení.

Přistoupila blíž k posteli. Navzdory měsícům, které Gabriel strávil zavřený ve svém domě, zůstala jeho napjatá a hladká kůže na zádech opálená. Samanta, přitahovaná pohledem na zlatavou pleť, natáhla ruku. Ačkoli špičky jejích prstů se ho dotkly jen lehce, projel jí záchvěv, který rozehřál celé její tělo.

Vyděšená svojí drzostí ucukla. Pak ho opatrně přikryla a rozběhla se ke dveřím. Dokázala si představit, co by si pomyslela paní Philpotová a ostatní sluhové, kdyby ji zastihli, jak vychází za svítání z hraběcích komnat s červenými tvářemi a očima ještě opuchlýma spánkem.

Sevřela rukou zábradlí a po špičkách rychle scházela ze schodů. Byla už skoro v přízemí, když tu se ozvalo z vyššího patra nad ní veselé zacinkání. Samanta strnula, vyděšená náhlým pomyšlením na to, že Gabriel mohl spánek jen předstírat.

Zvonek se rozezněl znovu a jeho jasné tóny byly ještě naléhavější.

Se svěšenými rameny se pomalu otočila a začala znovu stoupat po schodech.

Brzy odpoledne se Samantě zdálo, že se jí protivný zvuk zvonku usadil v hlavě nadobro. Klečela na podlaze v Gabrielově šatně a natahovala se pro hedvábný nákrčník, který jí upadl, když se zvonek znovu rozezněl. Napřímila se a přitom se bolestivě uhodila do poličky nad hlavou. Polička se naklonila a na Samantu se sesypalo asi dvanáct klobouků z bobří kůže.

Vysvobodila se z nich a přitom brblala: „Nedokážu si představit, proč muž s jednou hlavou má tolik klobouků.“

Vynořila ze z dusného prostředí šatny zpocená s vlasy přilepenými k hlavě a v ruce držela nákrčník jako párek jedovatých hadů. „Zvonil jste, můj pane?“ houkla.

Ačkoli sluneční světlo linoucí se sem oknem tvořilo Gabrielovi z rozcuchaných vlasů svatozář, měl jeho zjizvený obličej zachmuřený výraz despotického prince, který je zvyklý být vždy a ve všem uspokojen. „Byl jsem jen zvědav, kam jste zmizela,“ řekl a jeho obviňující tón byl dokonce naléhavější než obvykle.

„Slunila jsem se na pláži v Brightonu,“ odsekla. „Nemyslela jsem si, že

mě budete postrádat.“

„Máte nějaké zprávy od mého otce nebo od jeho lékařů?“

„Ne. Už uplynulo celých deset minut od chvíle, kdy jsem to prověřovala naposledy.“

Stáhl ústa v mlčenlivě výčitce. Oba měli celý den špatnou náladu. Přestože si Samanta užila celonočního spánku, byla stále ještě pronásledovaná marnivými fragmenty snů a obavou, že Gabriel možná cítil její bláhový dotek. Co když ji považuje za melancholickou vysušenou starou pannu toužící po mužských objetích?

V zoufalé snaze, aby mezi nimi zavládl smír, řekla napjatě: „Jsem už půl dne ve vaší šatně, můj pane, a třídím vaše nákrčníky podle typu a velikosti, tak jak jste mi poručil. Určitě neexistuje žádný úkol, který by byl tak urgentní, že by dostal přednost.“

„Je tu velice horko.“ Gabriel si přiložil hřbet ruky na čelo. „Myslím, že mám horečku.“ Odhodil přikrývky a nestoudně odhalil celou délku své svalnaté nohy. Samanta byla vděčná za to, že má na sobě alespoň krátké spodky – přestože mu nesahaly ani po kolena.

Aniž si to uvědomila, přiložila si část nákrčníku k zarudlému hrdlu.

„Den je neobvykle teplý. Možná kdybych otevřela okna…“

Byla už uprostřed pokoje, když Gabriel vykřikl: „Neobtěžujte se. Víte, že vůně šeříků dráždí můj nos a nutí mě kýchat.“ Zhroutil se zpět do polštářů, zvedl ruku a znechuceně jí mávl. „Možná mě můžete chvíli ovívat.“

Samantě poklesla čelist. „Mohu vám taky vkládat do úst čerstvé hrozny?“

„Pokud se vám chce…“ Gabriel sáhl po zvonečku. „Mám zazvonit, ať je

přinesou?“

Samanta stiskla zuby. „Proč se nezkusíte napít studené vody? Ještě vám tu zůstalo trochu od oběda.“

Přehodila nákrčníky přes vysoké otáčivé zrcadlo v rohu pokoje, uchopila džbán stojící na malém stolku a nalila mu do poháru vodu. Hrubá kamenina udržovala čerstvou pramenitou vodu pěkně chladnou. Když

přistoupila k posteli, nemohla se zbavit dojmu, že kdyby Gabriel nebyl slepý, hleděl by na ni stejně podezřívavě jako ona na něho.

„Tady máte,“ řekla a vtiskla mu pohár do ruky.

Odmítl ho sevřít v prstech. „Proč mi nedáte napít sama? Jsem příliš slabý.“ Vzdychl si. „Minulou noc jsem nespal moc dobře. Zdál se mi sen, že ve vedlejším pokoji vrní nějaké medvídě. Bylo to vyčerpávající.“

Klesl do polštářů a rozevřel rty jako ptáče, které čeká, že ho matka nakrmí. Samanta se na něho dlouho tiše dívala a pak zvedla pohár. Proud studené vody zasáhl Gabriela přímo do tváře. Prudce se posadil a začal prskat a nadávat.

„Zatracená ženská! Snažíte se mě utopit?“

Samanta odstoupila od postele a s hlasitým bouchnutím postavila pohár na okraj stolu. „Smrt utopením by byla pro někoho, jako jste vy, příliš milosrdná. Víte moc dobře, že minulou noc ve vedlejším pokoji nespalo žádné medvídě. Byla jsem to já! Jak se opovažujete být tak drzý k mé osobě?!“

Gabriel zamrkal mokrými řasami a vypadal rozhořčeně a zmateně zároveň. „Nemám nejmenší potuchy, o čem to mluvíte.“

„Vy jste mi stáhl z nosu brýle!“

Gabriel vybuchl v nevěřícný smích. „Chováte se, jako byste se domnívala, že jsem vám stáhl i šaty!“ Samanta si pevně přitiskla ruce k živůtku domácích lahvově zelených šatů, které měla upnuté až ke krku. „A jak můžu vědět, že jste to neudělal?“

Nastalo ticho dusnější než přehřátý vzduch. Pak se ozval Gabrielův ochraptělý hlas. Odvážil se na tenký led. „Kdybych vám svlékl šaty, slečno Wickershamová, ujišťuji vás, že by vaše probuzení bylo horší.“ Než se Samanta zorientovala, zda je tento výrok slibem nebo hrozbou, pokračoval:

„Udělal jsem jen to, že jsem vám odložil vaše brýle a přikryl vás. Jen jsem se snažil zajistit vám pohodlí.“

K jejímu překvapení se na jeho lícních kostech objevil ruměnec. Vůbec by si nepomyslela, že tento muž je schopen se začervenat. Domnívala se, že z tak pohotových úst, jako jsou jeho, se linou jen lži a polopravdy.

Uvelebil se mezi pokrývkami a nasadil ještě panovačnější výraz než předtím. „A teď, když jste dokončila moji nechtěnou koupel, mohla byste být tak laskavá a přinést mi ručník?“

Samanta si založila paže na hrudi. „Přineste si ho sám.“

Gabriel pozvedl jedno nazlátlé obočí a jizva se mu napjala. „Prosím?“

„Pokud chcete ručník, přineste si ho sám. Jsem unavená z toho neustálého posluhování. Možná jste slepý, ale stále ještě máte dva páry zdravých rukou a nohou.“

Jako by jí to chtěl dokázat, odhodil pokrývky a vyskočil na nohy. Rázem se před ní tyčil v celé své výšce. Zvonek spadl na podlahu, vydal nepříjemný zvuk a pak se odkutálel do poloviny pokoje.

Samanta zapomněla, jak impozantním mužem je, když neleží přikrytý v posteli. Zejména když je bez košile a má na sobě jen vybledlé bavlněné spodky. Ačkoli jí jeho blízkost zrychlila dech a celá se napjala očekáváním, odmítla ustoupit, byť o jediný krůček.

„Slečno Wickershamová, nemusím vám připomínat, že pokud se vám nelíbí vaše pracovní podmínky, stačí jen nabídnout rezignaci.“

„Vím to velmi dobře, můj pane,“ opáčila s ledovým klidem. „Věřte, že to právě dělám. Rezignuji.“

Na tváři se mu objevil téměř komický výraz překvapení. „Co tím myslíte, že rezignujete?“

„Myslím tím, že mám v úmyslu vyzvednout si mzdu, sbalit se a ještě před soumrakem opustit váš dům. Pokud si to budete přát, požádám před odchodem Beckwitha, aby dal do novin nový inzerát. Doporučím mu, aby tentokrát nabídl ještě vyšší mzdu, ačkoli za uspokojování vašich absurdních požadavků déle než hodinu je každá suma peněz malá.“ Otočila se na patě a rázně se vydala ke dveřím.

„Slečno Wickershamová, okamžitě se vraťte! To je rozkaz!“

„Končím,“ houkla na něho přes rameno a v žilách pocítila divokou radost. „Už nejsem povinna poslouchat vaše rozkazy!“ Ignorovala jeho běsnění a otevřela dveře. Zabouchla je za sebou s pocitem neradostné satisfakce.

Gabriel stál u své postele a v uších mu ještě doznívala ozvěna prásknutí dveří. Všechno se stalo tak rychle, že to ještě plně nechápal. Muži, kteří pod jeho velením sloužili, se nikdy neodvážili protivit se rozkazům, takže hrdý odchod jeho opatrovnice v něm vzbudil vzdor.

Vyhrál jsi, připomínal sám sobě smutně. Udělala přesně to, co chtěl – rezignovala. Měl by se radovat z vítězství.

„Slečno Wickershamová!“ zvolal a vykročil směrem, kterým Samanta odešla.

Hodiny strávené lenošením v posteli měly velmi špatný vliv na jeho rovnováhu a orientaci. Udělal tři kroky a narazil kotníkem do nohy malého stolku. Zakymácel se. Něco sklouzlo z jeho leštěného povrchu a dopadlo s hlasitým řinkotem na podlahu.

Bylo příliš pozdě na to, aby Gabriel vyrovnal nakloněné tělo. Těžce dopadl na zem a okamžitě v hrdle pocítil ostré píchnutí. Chvíli ležel bez hnutí a snažil se popadnout dech, ale když se chtěl postavit, zatočila se mu hlava a znovu se svalil.

Jeho ruka se ocitla v teplé kaluži. Na chvíli si myslel, že je to voda z rozbitého džbánu. Ale když si otřel prsty o sebe, zjistil, že jsou lepkavé.

„Zatraceně,“ zamumlal, protože si uvědomil, že je má od krve. Věděl, že je ztracen, protože kaluž krve pod ním se rychle rozšiřovala.

Na jeden temný okamžik se znovu ocitl na nakloněné palubě Victorie. V nose cítil železitý pach krve – nejen své vlastní. V uších mu znělo strašlivé dunění, jako by ho chtělo polknout hladové moře.

Gabriel natáhl paži a hledal něco, čeho by se mohl chytit, aby nesklouzl do zívající propasti. Jeho tápající prsty se nakonec sevřely kolem známého dřevěného držadla zvonku. Přitáhl ho k sobě, ale ruka mu zeslábla natolik, že ho nedokázal zvednout.

Sklonil hlavu. Jaká ironie, pomyslel si nešťastně. Přežil Trafalgar jen proto, aby vykrvácel na podlaze své ložnice zraněný střepem z rozbitého džbánu a přemožený prostořekou opatrovnicí. Rád by věděl, jestli slečna

Wickershamová, ta dáma s ledovým srdcem, bude plakat na jeho pohřbu.

Přestože cítil, že mu z těla uniká život, musel se při té myšlence usmát.

„Slečno Wickershamová!?“ zavolal slabým hlasem. Poslední síly věnoval tomu, že jednou slabě cinkl zvonkem. Jeho hlas klesl do drsného šepotu.

„Samanto!“

A pak hlásek zvonečku i dunění, které mu znělo v uších, nahradila

černá všeobjímající prázdnota.

6

Drahý lorde Sheffielde, jste proradný a impertinentní muž! (To je přesně to, co je na vás tak neodolatelné.)

„Nesnesitelný chlap,“ mumlala si Samanta sama pro sebe, když do cestovní truhlice strkala sukni lemovanou saténem. Ani se nenamáhala ji složit. Zmuchlala ošuntělou spodničku a nacpala ji na sukni. „Nechápu, že jsem byla tak hloupá a věřila, že bych mu mohla pomoci.“

Zatímco běsnila ve své malé ložnici a hledala sponky do vlasů a boty, punčochy a knihy, zaslechla z Gabrielova patra příliš známý zvuk. Strop se otřásl a na hlavě jí přistály drobné úlomky omítky.

Samanta ani nevzhlédla. „Možná jsem blázen, ale už mu na to neskočím,“ zabručela a zavrtěla hlavou. „Pokud se chce chovat jako slon v porcelánu, pak se bude muset naučit po sobě zametat, ne?“

Právě skládala knihy do odřené kožené tašky, když tu uslyšela slabé zazvonění zvonečku, tak tiché a krátké, že ani nemuselo být skutečné. Vsunula román Waltera Scotta za tenký svazek Shakespearových Sonetů a odfrkla si. Gabriel je blázen, jestli si myslí, že by jí mohlo pohnout tohle patetické cinknutí.

Byla tak zaneprázdněná vybíráním obsahu svého nočního stolku, že uplynulo několik minut, než si uvědomila, co nastalo.

Mrtvé ticho.

Se zrcátkem a kartáčem na vlasy v ruce vrhla nejistý pohled na strop. Zamrazilo ji. Ale rychle se vzpamatovala. Gabriel se pravděpodobně doplazil zpět do postele, aby tam dál trucoval.

Sáhla po lahvičce své citronovo-verbenové kolínské a všimla si, že se jí třese ruka. Usedla na malou stoličku před zrcadlem a dívala se na svůj odraz. Bylo to staré zrcadlo se začernalým sklem. Připadalo jí, že v něm vidí nějakou cizí tvář. Samanta si pomalu sundala brýle, ale stále nepoznávala zadumaný výraz ve svých očích.

Je odvážná, nebo zbabělá? Chce s Gabrielem skončit proto, že je to neskonalý tyran, kterého nic nepotěší, nebo utíká pryč proto, že se odvážil na ni vztáhnout ruce? Sáhla si na vlasy, na tvář a rty, tak jak to cítila ve snu. Je zajímavé, že spíš snáší Gabrielovu aroganci než jeho něžnost. Je méně nebezpečná pro její zraněné srdce.

Znovu si nasadila brýle, vstala a zastrčila lahvičku s kolínskou do kožené tašky.

Za necelou půlhodinu zbavila pokoj veškerých stop svého krátkého pobytu. Právě si zapínala drobné mosazné knoflíčky cestovního pláště, když někdo zabušil na dveře její ložnice.

„Slečno Wickershamová! Slečno Wickershamová! Jste tady?!“

Nasadila si klobouček a otevřela dveře. „Vynikající načasování, Beckwithe. Právě jsem chtěla zazvonit na sluhu, aby mi snesl dolů zavazadla.“

Vyděšený majordomus nevěnoval její truhlici a kožené tašce jediný pohled. „Musíte jít se mnou. Hned, slečno Wickershamová! Pán vás potřebuje!“

„A co je to tentokrát? Cítí úporné lechtání někde, kam nedosáhne? Nebo jsou jeho nákrčníky zplihlé, protože jsou málo naškrobené?“ Samanta si svázala pod bradou stuhy kloboučku. „Ať už si vymyslel jakoukoli hloupost, můžu vás ujistit, že váš pán mě nepotřebuje. Nikdy mě nepotřeboval.“ Samanta byla překvapená, jak moc ji zamrzelo, když tato slova vypustila ze svých úst.

K jejímu šoku ji Beckwith, ten striktní vyznavač dokonalé etikety, chytil za paži a pokusil se ji vytáhnout z pokoje. „Prosím, slečno,“ žadonil. „Nevím, co mám dělat! Obávám se, že bez vás zemře!“

Samanta se zapřela podpatky o podlahu a Beckwitha zastavila. „Ach, prosím! Není třeba situaci tak dramatizovat. Jsem si zcela jistá, že hrabě si dobře poradí i beze mě. Vždyť sotva vůbec ví, že…“ Samanta zamrkala na majordoma, protože ho teprve teď uviděla pořádně.

Beckwith měl na sobě pokrčenou vestu a jednotlivé prameny vlasů, o které vždy tak láskyplně pečoval, mu trčely na všechny strany a odhalovaly tak zářivě růžovou pleš. Samantin pohled padl na tlusté prsty, jimiž svíral její rukáv. Byly potřísněny něčím rudým a nechávaly na vlněné látce viditelné šmouhy. Pocítila srdce až v krku.

Vyprostila paži z majordomova sevření a proběhla kolem něho. Podkasala si sukně a rozběhla se chodbou ke schodišti. Schody brala po dvou.

Dveře do ložnice byly otevřené.

Samanta nejdřív uviděla Gabriela, který ležel na zemi tváří dolů jako

nějaký padlý obr. Zakryla si rukou ústa, aby zdusila bezmocný výkřik.

Paní Philpotová klečela vedle Gabriela a tiskla mu k hrdlu kapesník, nasáklý jasně rudou krví. Nebylo obtížné představit si, co se stalo. Všude na podlaze se válely střepy hliněného džbánu a křišťálového poháru.

Samanta přeběhla pokoj a klesla na kolena. Ignorovala ostré píchnutí, způsobené kusem skla, které proniklo záhyby sukně a zranilo jí koleno. Sáhla po kapesníku a nadzvedla ho, aby si mohla prohlédnout ošklivou ránu v Gabrielově hrdle. Paní Philpotová usedla na bobek a byla ráda, že se může vzdát své děsivé povinnosti.

Odhrnula si uvolněný pramen vlasů, který jí padl do očí, a přitom si potřísnila tvář Gabrielovou krví.

„Našli jsme ho, když jsme mu nesli ranní čaj. Vůbec nevím, jak dlouho tu takhle leží.“ Hospodyně si změřila pronikavým pohledem Samantin kabátek a klobouček. Nic jí neuniklo. Zvedla Gabrielův zvonek. Na dřevěném držadle zůstaly krvavé otisky prstů. „Tohle jsem našla vedle jeho ruky. Asi se snažil přivolat pomoc, ale nikdo ho neslyšel.“

Samanta krátce zavřela oči a vzpomněla si na jemné cinknutí, které tak chladně přešla. Když je otevřela, uviděla ve dveřích Beckwitha. Rozpačitě si mačkal tlusté ruce.

„Je ve vesnici doktor?“ zeptala se. Beckwith přikývl.

„Okamžitě ho přiveďte. Řekněte mu, že jde o lidský život.“ Když majordomus dál stál neschopen odtrhnout pohled od ležícího pána, Samanta vykřikla: „Jděte!“

Beckwith odvrátil zrak a odkvapil. Paní Philpotová vstala a přinesla jeden z čistých nákrčníků, přehozených přes otáčivé zrcadlo. Samanta jí ho vzala z rukou a přitiskla Gabrielovi k hrdlu. Ačkoli krev ještě prosakovala, zdálo se, že se krvácení zpomalilo. Samanta se mohla jen modlit, aby se jeho stav nezhoršil.

Gestem naznačila paní Philpotové, aby přidržela nákrčník na místě, a sevřela Gabrielova ramena. Chtěla se ujistit, zda nekrvácí ještě někde jinde. Musela vynaložit veškerou sílu, ale s pomocí hospodyně se jí podařilo Gabriela obrátit. Spočinul v jejích pažích. Pod krvavými šmouhami a hrozivě zarudlou jizvou byl jeho obličej bílý jako ze slonoviny.

„Ty hloupý hrdý blázne,“ mumlala zničeně. „Podívej, co sis nakonec způsobil.“

Gabrielovi se zachvěly řasy, pomalu se oddělily od sebe a odhalily čarokrásnou zeleň jeho očí. Když otočil hlavu a upřel na ni svůj křišťálově jasný zrak, Samanta přestala dýchat. Pak se jeho oči odvrátily, jako by si právě uvědomil, že mu Samanta nestojí za pohled.

„Jste to vy, slečno Wickershamová?“ zašeptal ochraptěle. „Zvonil jsem na vás.“

„Já vím, že jste zvonil,“ odhrnula mu z čela kadeř vlasů. „Jsem tady.

Nikam neodcházím.“

Zamračil se. „Chci vám říct, ať jdete rovnou do pekla.“ Samanta se usmála závojem slz. „Je to rozkaz, můj pane?“

„Pokud by byl, stejně byste ho neposlechla,“ zamumlal. „Drzá ženská.“ Když Gabriel opět upadl do bezvědomí a jeho hlava se jí bezvládně sesula na prsa, Samanta se zamyslela. Zřejmě to způsobily jeho ubývající síly, že ta urážka zněla spíš jako projev něžnosti.

Když téměř o dvě hodiny později vyšel doktor Tadeus Greenjoy z Gabrielovy ložnice, našel všechny vyděšené zaměstnance hraběcí domácnosti shromážděné na chodbě. Paní Philpotová seděla na židli s vysokým opěradlem a k chvějícím se rtům si tiskla krajkový kapesníček. Sinalý Beckwith stál v pozoru vedle ní a ostatní sluhové postávali na odpočívadle schodiště a vzrušeně si šeptali.

Samanta zůstala sama opodál. Ačkoli doktor dovolil služebným vymést sklo a sluhům přenést Gabriela do postele a rozstřihnout krví nasáklé spodky, ve chvíli, kdy pacienta prohlížel, vykázal všechny včetně opatrovnice za dveře.

Když se doktor objevil, Samanta k němu okamžitě zamířila. Ještě na sobě měla pokrčený cestovní plášť potřísněný krví. Zadržela dech a čekala, že doktor potvrdí to, čeho se nejvíc obávala.

Lékař přejel pohledem ztrápené tváře před sebou. „Doufám, že jsem zastavil krvácení. Střepina mu proťala tepnu. Kdyby vnikla o dva centimetry hlouběji, bylo by už brzy na kamenné desce hrobky Fairchildů vyryto nové jméno.“ Doktor potřásl hlavou. S dlouhými bílými kníry vypadal

jako starý kozel. „Má velké štěstí, tenhle chlapík. Dnes se o něho někdo musí postarat.“

Ačkoli si všichni oddechli, nikdo ze sluhů se nechtěl setkat se Samantiným pohledem. Věděla přesně, na co myslí. Ona je opatrovnicí jejich pána. Ona by se o něho měla postarat. Místo toho ho nechala samotného, opustila ho ve chvíli, kdy ji nejvíc potřeboval.

Doktor na ni vyštěkl, téměř jako by dokázal číst její myšlenky: „Vy jste jeho opatrovnice?“

Samanta se opanovala, aby sebou netrhla, a přikývla. „Ano.“

Měl potřebu dát jí najevo, co si o ní myslí. „Takové mladé děvče by se mělo snažit najít si manžela a ne se zavírat v pokoji s nemocnými.“ S cvaknutím otevřel svoji tašku a podal jí hnědou lahvičku. „Dejte mu jednu lžičku a bude spát celou noc. Ránu udržujte v čistotě. A musí zůstat alespoň tři dny v posteli.“ Lékařovo sněhobílé obočí se spojovalo nad výrazným nosem. „Nebude to pro vás příliš těžký úkol, že ne, dítě?“

Náhle Samantě probleskla hlavou šokující představa. Viděla sebe a Gabriela, jak leží nazí na karmínovém saténu. Samanta si ke své hrůze uvědomila, že se červená. „Samozřejmě že ne, pane. Dohlédnu na to, aby dodržoval všechny vaše příkazy.“

„Pokud to dokážete, slečno, bude tenhle váš urostlý mladý muž na nohou, než byste řekla švec.“

Než mohla namítnout, že Gabriel není její urostlý mladý muž, doktor zacvakl zámek tašky a vydal se po schodech dolů. Sluhové se rozdělili do dvojic a jejich tváře se rozjasnily.

Diskrétní Beckwith počkal, dokud všichni nebyli z doslechu, a pak se přitočil k Samantě. „Přejete si ještě zavolat sluhu, aby vám snesl zavazadla, slečno?“

Podívala se na něho pátravě, ale v majordomových něžných hnědých očích nenašla ani náznak ironie. „Nepřeji, Beckwithe. A teď mě omluvte,“ řekla a vděčně mu stiskla paži. „Myslím, že váš pán mě potřebuje.“

Samanta skutečně strávila celou noc opatrováním Gabriela – kontrolovala obvazy, aby viděla, zda rána nekrvácí, vlévala mu do hrdla po lžičkách laudanum, když úpěl a zmítal sebou, a něžně mu kladla ruku na čelo, aby zjistila, zda nemá horečku. Před úsvitem se mu začala do tváří vracet barva. Až tehdy se odvážila opřít si hlavu o opěradlo křesla, které si přitáhla k posteli, a nechala klesnout unavená víčka.

Když se ozvalo nesmělé zaklepání, s úlekem se probudila. Okénkem nade dveřmi v protější stěně pokoje sem proudilo sluneční světlo. Samantin vystrašený pohled padl na Gabriela, ale naštěstí zdravě spal. Hruď se mu pravidelně zvedala a klesala. Kdyby neměl pod očima temné kruhy, nikdo by si nemyslel, že jen taktak vyvázl ze spárů smrti.

Samanta otevřela dveře. Stál za nimi sluha a v rukou držel umyvadlo s žínkami a džbánem horké vody. Mladý muž nervózně pohlédl k posteli.

„Promiňte, že ruším, slečno. Paní Philpotová mě poslala, abych pána umyl.“ Samanta se ohlédla přes rameno. Gabriel nebyl ve spánku o nic méně imponující, než když byl vzhůru. A ona nesplnila svoji povinnost. Její

nedbalost ho málem zabila.

Polkla úzkost a řekla: „To nebude nutné, Petře.“

„Filipe,“ opravil ji.

„Filipe.“ Vzala umyvadlo a džbán z jeho rukou a pevně prohlásila: „Já jsem jeho opatrovnice. Já ho umyji.“

„Určitě, slečno?“ Pod pihami se začervenal a ztišil hlas do šepotu. „Je to vhodné?“

„Určitě,“ ujistila ho a nohou zavřela dveře.

Postavila umyvadlo na stolek vedle postele a nalila do něho vodu ze džbánu. Ruce se jí třásly tak silně, že jí voda vyšplíchla na sukni. Není důvod k nervozitě, plísnila sama sebe. Koupel hraběte je pouze jednou z jejích povinností, která se nijak neliší od převazování rány nebo podávání léků.

Potlačila strach tím, že upřela veškerou svoji pozornost na to, aby omyla narezlé skvrny na jeho obličeji a hrdle. Ale když přišel čas, aby sundala pokrývku, zaváhala. Předpokládá se, že je zkušená žena, která neomdlí při pohledu na mužskou nahotu. V jeho stavu, říkala si rozhodně, je péče o něho stejná jako koupání malého dítěte.

Ale když odhrnula pokrývku a odhalila jeho svalnatou hrud a pevné břicho, bolestně si uvědomila, že není dítě, ale muž. A nutno dodat, že velmi vyvinutý.

Ponořila žínku do teplé vody a začala omývat prohlubně a výstupky na jeho hrudi. Stírala tak poslední stopy zaschlé krve. Lesknoucí se kapky vody se zachycovaly na zlatých spirálách chloupků. Když jeden zvlášť prudký pramínek stekl pod pokrývku, která obepínala jeho úzké boky, sledovala ho bezmocným pohledem. Byla jako zhypnotizována vábením zakázaného.

Ujistila Filipa, že je zcela vhodné, aby hraběte umyla. Ale najednou měla nevhodně sucho v ústech, zrychlený dech a cítila hříšnou touhu nadzvednout pokrývku a nahlédnout pod ni.

Vrhla kradmý pohled na dveře. Přála si, aby je byla zamkla.

Kousla se do spodního rtu a sevřela okraj pokrývky mezi palec a ukazováček. Začala ji zvedat jeden dráždivý centimetr po druhém.

„Zdá se mi to, nebo je tady nějaký zvláštní průvan?“

Když se ozval ten medový, mírně ochraptělý baryton, který nezněl o nic méně ironicky než obvykle, Samanta pustila pokrývku, jako by ji spálila.

„Promiňte, můj pane. Já jsem jen ko-kon-trolovala vaše, vaše…“

„Můj krevní oběh?“ pomohl jí něžně. Mávl rukou jejím směrem. „Jen pokračujte. Jsem dalek toho, abych vám znemožňoval uspokojení vaší… zvědavosti. Samozřejmě, co se týče mého zdravotního stavu.“

„Jak dlouho jste při vědomí?“ zeptala se Samanta a její podezření rostlo. Protáhl se a při tom pohybu mu vystoupily pevné svaly na hrudi. „Ach,

řekl bych, že od té chvíle, kdy Filip zaklepal na dveře.“

Uvědomila si, jak dlouho si láskyplně prohlížela jeho tělo, a měla pocit, že se hanbou propadne. „Vy jste byl celou tu dobu vzhůru? Nemůžu věřit, že jste mě jen tak nechal…“

„Co?“ zamrkal nevidomýma očima jako neviňátko. „Vykonávat vaše povinnosti?“

Samanta zavřela ústa. Věděla, že se nemůže dál hádat, aniž by se sama znemožnila.

S trhnutím přitáhla pokrývku a zakryla jeho nahou hrud. „Pokud máte bolesti, můžu vám dát více laudana.“

Pokrčil rameny. „Ne, děkuji. Raději cítím bolest nežli vůbec nic. Tak mám aspoň jistotu, že ještě žiji.“ Když mu Samanta kontrolovala obvazy, odměnil ji uličnickým úsměvem, který jí pronikl až do srdce. „Já jen doufám, že tam nezůstane jizva. Nechtěl bych si poničit svůj hezký zevnějšek.“

Odhrnula mu rozcuchané vlasy a přitiskla ruku na čelo. Bylo zvláštní, že spíš její ruka pálila jako v horečce. „Teď byste se neměl starat o krásu. Buďte rád, že jste naživu.“

„Tohle už mi říkali.“ Než mohla ucuknout, chytil ji za zápěstí a něžně ji přitáhl k sobě. „Ale co vaše štěstí, slečno Wickershamová? Neměla jste už být v Londýně a opatrovat nějakého vděčného námořníka, který by na vás dělal telecí oči a zahrnoval vás návrhy hned, jakmile by se trochu vzpamatoval?“

„A kde by bylo to vzrušení?“ zeptala se Samanta tiše, neschopná odtrhnout pohled od velkých mužných prstů, které svíraly její bledé jemné zápěstí. Gabriel měl palec přímo na její pulzující tepně. „Já raději prokazuji své služby nevděčným tyranům s prudkou povahou. Víte, pokud jste si tak silně přál, abych zůstala, nemusel jste si hned probodnout hrdlo. Mohl jste mě jen hezky požádat.“

„A zkazit si tak pověst tyrana? To ne. Kromě toho, zvonil jsem na vás jen proto, abych si mohl užít toho blaha a propustit vás.“ Jeho palec teď přejel přes její citlivou dlaň pohybem, který nebezpečně připomínal polaskání.

„No, teď můžu stěží odejít,“ řekla rychle. „Moje svědomí by mi nikdy nedovolilo opustit vás dřív, než se po svém pádu plně uzdravíte.“

Vzdychl si. „Pak tedy musíte zůstat. Nesnesl bych představu, že jsem způsobil trápení někomu s tak křišťálovým svědomím, jako máte vy.“

Poražena těmito slovy vytrhla Samanta zápěstí z jeho sevření. Na kůži jí

zůstaly červené otisky.

„Samozřejmě nejste úplně dokonalá,“ dodal a pokývl směrem ke křeslu.

„Když spíte, tak chrápete.“

„A vy zase slintáte,“ odsekla a odvážila se dotknout prstem koutku jeho úst.

„Zásah slečno Wickershamová! Váš jazyk je stejně nabroušený, jak pronikavé je vaše myšlení. Možná byste měla zavolat doktora, než začnu znovu krvácet.“ Znovu si stáhl pokrývku až k pasu a přehoupl nohy přes okraj postele. „Nebo lépe, přivedu ho sám. Navzdory té malé nehodě se dnes ráno cítím úžasně čerstvý.“

„Ach, ne, to nejste!“ Samanta ho chytila za ramena a tlačila zpět na polštáře. „Doktor Greenjoy přikázal, že musíte zůstat v posteli nejméně tři dny.“ Zamračila se. „Ale zapomněl mi dát instrukce, jak vás v ní mám udržet.“

Gabriel se opřel o polštáře a dal si ruce za hlavu. Jeho nevidomé oči jiskřily uličnictvím. „Nezlobte se, slečno Wickershamová. Jsem si jist, že něco vymyslíte.“

Déšť bušil na okna Gabrielovy ložnice. Místo aby ho ukolébal ke spánku, dráždil svým příjemným rytmem jeho už tak rozjitřené nervy. Jakýkoli pokus o únik z postele byl během minulých dvou dnů zmařen neustálou přítomností opatrovnice.

Každý zvuk v pokoji zesiloval jeho neklid – zavrzání sedadla pod oknem, kde se v polštářích občas zavrtěla slečna Wickershamová, křupnutí, když se její zuby zakously do křehkého jablka, jemné šustění papíru, když otočila stránku v knize.

Když si Gabriel vyvolal vzpomínky a zaměstnal představivost, skoro ji viděl, jak sedí na místě, kde tak často sedával jako chlapec, když tento pokoj býval ještě ložnicí jeho rodičů. Argantská lampa na malém stolku kolem sebe šířila něžnou oázu světla. Samanta měla asi nohy složené pod sebou, aby je chránila před vlhkostí, která za deštivých dnů prostupovala dřevěnou podlahou. Když znovu kousla do jablka, skoro viděl její bílé zuby, nořící se do voňavé šťavnaté dužiny, její malý růžový jazyk povystrčený z koutku a dosahující na kapičku šťávy z jablka.

Na hlavě měla pravděpodobně jednu z těch malých hloupých věcí z lněného plátna a krajky, kterou ženy nosí na vlasech. Ale ať se Gabriel soustředil jakkoli, nedokázal si představit její obličej.

Dlouhými prsty bubnoval na pokrývku a jeho podráždění vzrůstalo. Odkašlal si, ale byl odměněn jen dalším zašustěním stránky. Znovu si odkašlal, tentokrát velmi hlasitě.

Následovalo dlouhé útrpné vydechnutí. „Jste si absolutně jist, že nechcete, abych vám předčítala, můj pane?“

„Neřekl bych,“ odpověděl a potáhl. „Určitě by se mi zdálo, že jsem se ocitl zpátky v dětství.“

Samanta pokrčila rameny. Lhostejnost byla patrná i v jejím hlase: „Jak chcete. Nebudu rušit vaše trucování.“

Poskytl jí dost času, aby se opět mohla vžít do příběhu, a pak ze sebe vyrazil: „Co to čtete?“

„Je to hra Thomase Mortona Zrychli svůj pluh. Opravdu živá mravoučná komedie.“

„Jednou jsem to představení viděl v královském divadle v Drury Lane. Jsem si jist, že máte mnoho společného s paní Grundyovou,“ řekl, maje na mysli představitelku prudérní zdvořilosti, která se vlastně nikdy neobjeví na scéně. „Řekl bych, že vašemu zaměření by víc vyhovovala nějaká Goethova tragédie. Nějaká smutná moralistická historka, v níž je ubohá chudinka odsouzená k věčnému zatracení za to, že ukradla punčochu, nebo za nějaký podobný prohřešek.“

„Já věřím, že žádný přestupek není neodpustitelný.“

„Pak vám závidím vaši nevinnost,“ odpověděl překvapen tím, že svá slova myslí upřímně.

Zašustění další stránky mu naznačilo, že Samanta raději čte, než aby se s ním hádala. Rezignoval a rozhodl se pro dlouhý odpolední spánek, když tu se jeho opatrovnice hlasitě zasmála.

Gabriel se zamračil, protože ten upřímný smích ho nečekaně vzrušil. Natáhl nohu a dával pozor, aby mu pokrývka nesklouzla z klína. „Byl to smích nebo špatně trávíte jablko?“

„Ach, to nic nebylo,“ řekla vesele. „Jen taková zvlášť vtipná pasáž.“

Po dalším veselém zasmání vyštěkl: „Opravdu? Nemyslíte si, že je trochu nevychované nechávat si takové literární klenoty jen pro svoji vlastní zábavu?“

„Myslela jsem, že si nepřejete, abych vám četla.“

„Přičtěte to mé morbidní zvědavosti. Umírám touhou vědět, co může pobavit tak studenou osobu, jako jste vy.“

„Dobrá.“

Když mu začala číst zábavný rozhovor mezi dvěma bratry, kteří se zamilovali do stejné ženy, Gabriel s překvapením zjistil, že se jeho opatrovnice minula povoláním. Raději měla být herečkou. Její výrazný přednes dokázal každé postavě vdechnout život. Gabriel seděl na posteli, a aniž si to uvědomoval, nakláněl se ve směru, odkud se nesl její hlas.

Uprostřed šťavnatého žertování najednou ustala vpůli věty. „Promiňte.

Neměla jsem v úmyslu zbytečně žvanit a rušit váš klid.“

Gabriel byl však zvědavý, jak scéna dopadne, a proto mávl nad její omluvou rukou. „Můžete to dočíst. Myslím, že i vaše příšerné žvatlání je lepší než proud mých myšlenek.“

„Dokážu si představit, že mohu velmi rychle nudit.“

Nevyžadovalo mnoho Gabrielovy fantazie, aby si představil její úsměv, když znovu sklonila hlavu nad knihou. Ale aspoň udělala to, co chtěl – navázala, kde přestala, a dočetla mu hru do konce. Po posledním jednání oba společně vydechli zadostiučiněním.

Když Samanta konečně promluvila, postrádal její hlas svoji rozčilující ostrost. „Nuda musí být jeden z vašich nejhorších nepřátel, můj pane. Jsem si jista, že před válkou jste si dopřával mnohá… potěšení.“

Zdálo se mu to, anebo se její hlas opravdu mazlil s posledním slovem?

„Nuda skutečně byla jedním z mých nejhorších nepřátel, než jste dorazila do Fairchild Parku.“

„Kdybyste mi jen dovolil, mohla bych vám pomoci ji překonat. Můžeme se procházet v zahradě. Mohu vám každé odpoledne číst. A dokonce vám pomohu s korespondencí, jestli chcete! Přece musí existovat někdo, kdo by o vás rád slyšel? Třeba vaši přátelé důstojníci? Nebo rodina? Vaši přátelé v Londýně?“

„Proč ničit jejich hezké vzpomínky na mne?“ zeptal se suše. „Jsem si jist, že o mně raději přemýšlejí jako o mrtvém.“

„Nebuďte blázen,“ napomenula ho. „Věřím, že by všechny potěšil krátký dopis, v němž byste jim sdělil, jak se vám daří.“

Gabriel byl překvapen rychlým staccatem jejích kroků, když přeběhla pokoj. Pak uslyšel, jak se otevřela zásuvka u jeho psacího stolu. Najednou jednal zcela instinktivně – odhodil pokrývky a rozběhl se po zvuku. Jeho prsty sevřely známou úchytku zásuvky. S bouchnutím ji zavřel. Vydechl

ulehčením, když vtom si uvědomil, že měkký a teplý objekt v jeho náruči je slečna Wickershamová.

7

„Moje drahá Cecily, mohu se teď, když už mám odvahu nazývat vás křestním jménem, odvážit doufat, že moje jméno také vyklouzne z vašich sladkých rtů?“

V tom omamném okamžiku se Samanta neodvážila ani dýchat. Hypnotizující ťukání dešťových kapek, něžné přítmí a teplo Gabrielova dechu ve vlasech – to všechno ji uvrhlo do mlhavé intimity, kde čas ztratil svůj význam. Zdálo se, že Gabriel je stejně zmaten. Trvala na tom, aby si toho rána oblékl košili, ale ne na tom, aby si ji zapnul. Široká hruď přitisknutá k jejím zádům se skoro nepohnula. Jeho dlaně byly stále ještě přilepené na desku zásuvky a svaly na pažích měl napjaté.

Ačkoli jejich zvláštní postoj nebyl jako objetí, Samanta si nemohla pomoci a myslela na to, jak snadné by pro něho bylo ovinout kolem ní paže a přitisknout ji k nahému teplu svého těla tak, že by neměla jinou možnost než zůstat těsně u něho.

Napřímila se. Není přece žádná roztřesená a vyděšená debutantka, kterou může svést první gentleman, který na ni vztáhne ruku.

„Promiňte, můj pane,“ hlesla a ukončila tak nebezpečnou chvilku, která je sbližovala. „Nechtěla jsem slídit. Jen jsem hledala dopisní papír a inkoust.“

Gabriel spustil paže a Samanta se rychle odtáhla, aby se vzdálenost mezi nimi zvětšila. Bez jeho tepla cítila, jak jí syrovina, které si předtím skoro nevšimla, proniká tělem až do kostí. Jako by byly najednou staré a křehké. Klesla zpět na sedátko u okna a zachvěla se.

Gabriel stál tiše a klidně, jako by byl hluboce zamyšlen. Potom, místo aby ji pokáral za slídění, jak se obávala, otevřel zásuvku jediným trhnutím. Jeho ruce nehledaly a netápaly, ale neomylně uchopily něco, co se skrývalo uvnitř. Když se otočil a hodil jí balíček dopisů, Samanta byla tak vyděšená, že ho jen taktak chytila.

„Jestli si chcete přečíst něco pro pobavení, může to být tohle.“ Ačkoli Gabrielova tvář potemněla zamračeným úšklebkem, Samanta vycítila, že ona není příčinou jeho rozladění. „Určitě zjistíte, že obsahují všechny prvky veselé frašky. Tajné dvoření patetického blázna, který je tak opilý láskou, že je schopen riskovat cokoli, aby získal srdce své dámy – dokonce i život.“

Pohlédla dolů na balíček dopisů svázaný stužkou. Linkovaný papír byl už ošuntělý, ale dokonale zachovaný, jako kdyby listy byly často čteny, ale přechovávány s velkou péčí. Když je Samanta otočila v rukou, ucítila dámský parfém, tak živý a sladký jako první gardénie v jarním záhonu.

Gabriel odsunul židli od stolu, otočil ji a obkročmo si na ni sedl. „Jen do toho,“ poručil a kývl jejím směrem. „Pokud je přečtete nahlas, oba si užijeme spoustu legrace.“

Samanta si hrála s konci hedvábné stuhy, která kdysi svazovala bohaté ženské vlasy. „Nemyslím si, že je vhodné, abych četla vaši osobní korespondenci.“

Pokrčil rameny. „Jak chcete. Některé hry je lépe zahrát než číst. Proč bych nezačal s prvním aktem?“ Složil si ruce na opěradle židle. Ve tváři měl tvrdý výraz.

„Opona se zvedá. Před třemi lety jsme se potkali v plesové sezoně na večírku ve venkovském sídle lorda Langleyho. Tak hodně se lišila od dívek, které jsem znal. Většina z nich neměla ve své hezké hlavičce nic než myšlenku na to, že musí do konce sezony ulovit bohatého manžela. Ale ona byla vřelá, bystrá, zábavná a upřímná. Dokázala snadno diskutovat o poezii i o politice. Jen jednou jsme si zatančili, dokonce jsem od ní nezískal ani polibek a už ukradla moje srdce.“

„A vy jste ukradl její?“

Rty se mu zvlnily ve smutném úsměvu. „Velmi jsem se snažil. Ale naneštěstí mě předešla moje pověst prostopášníka. Protože já jsem hrabě a ona byla dcera prostého baroneta, nechtěla uvěřit tomu, že chci víc než jen pohrát si s jejím srdcem.“

Samanta nevěděla, jestli může tu dívku vinit. Muž na portrétu v přízemí pravděpodobně získal i ztratil mnohem víc než srdce.

„Domnívala bych se, že ona i její rodina bude nadšena tím, že padla do oka tak váženému a bohatému šlechtici.“

„To jsem si taky myslel,“ připustil Gabriel. „Ale ukázalo se, že její starší sestra prožila nešťastný skandál s jistým vikomtem, nějaký tajný poměr, o němž se dozvěděla vikomtova žena. Největším přáním jejího otce bylo, aby se jeho nejmladší dcera provdala za nějakého tupého venkovského šlechtice nebo dokonce duchovního.“

Samanta si na okamžik představila Gabriela s kolárkem kolem krku a musela se nahlas zasmát. „Dokážu si představit, proč jste pro něho byl zklamáním.“

„Jistě. Jelikož jsem ji nedokázal přesvědčit svým titulem, bohatstvím nebo šarmem, zkoušel jsem u ní zvítězit slovy. Několik měsíců jsme si vyměňovali dlouhé škádlivé dopisy.“

„Samozřejmě tajně.“

Přikývl. „Kdyby se vědělo, že si ta dívka dopisuje s mužem mé pověsti, její dobré jméno by bylo zničeno.“

„Ale bylo to riziko, které podstoupila,“ poznamenala Samanta.

„Po pravdě řečeno, oba jsme si tu vzrušující hru užívali. Setkali jsme se třeba na nějakém plese nebo večírku, zamumlali pár zdvořilých slov a pak jsme předstírali nezájem. Nikdo nevěděl, jak toužím odvléci ji do nejbližší zahrady zalité měsícem nebo do opuštěného altánku a dychtivě ji líbat.“

Jeho chraptivý hlas způsobil, že se Samanta zachvěla. Ačkoli se snažila bojovat s pokušením, viděla v duchu Gabriela, jak si rukou prohrabuje zlaté vlasy a přechází sem a tam v nějakém stinném výklenku. Viděla, jak jeho oči rozjasňuje očekávání, když vnímá sytou vůni gardénie – parfému své dámy. Cítila sílu jeho paží, když ji vtáhl k sobě za závěs. Slyšela mručení v jeho hrdle, když se jejich rty spojily a těla přitiskla k sobě, stravována neodolatelnou touhou po zakázaném ovoci.

„Někdo by si mohl myslet, že mě takový nevinný flirt nudil, ale její dopisy mě okouzlovaly.“ Zavrtěl hlavou a zdál se upřímně zmatený. „Nikdy jsem si nemyslel, že ženská mysl může být tak bohatá a tak fascinující.

Moje matka a sestry byly zřídkakdy nadšeny něčím důležitějším než jsou nejnovější klepy z Almacku nebo ukázky poslední módy z Paříže.“

Samanta potlačila úsměv. „To pro vás musel být opravdu šok, když jste se dozvěděl, že žena může mít mozek stejně bystrý, jako máte vy.“

„Ano, to byl,“ svěřil se jí a jeho hedvábný tón ji informoval o tom, že si není zcela vědom jejího sarkasmu. „Po několika měsících tohoto delikátního mučení jsem jí napsal a zkusil ji přesvědčit, aby se mnou prchla do Gretna Green. Odmítla, ale nebyla tak krutá, aby mě zcela zbavila naděje. Přísahala, že jestli jí dokáži, že mám na tomto světě i jiné zájmy než hrát farao v Brook’s, nějakou vášeň, která nezahrnuje jen koně, psy nebo hezké mladé tanečnice z opery, svolí a stane se mojí nevěstou, dokonce i když to bude znamenat, že se vzepře přání svého otce.“

„Jak ušlechtilé,“ zamumlala Samanta.

Gabriel se zamračil. „Ještě stále zcela nevěřila mé lásce. Nezáleželo na tom, jak plamenně jsem jí přísahal, že ji miluji, částečně byla stále nakloněná věřit tomu, že jsem pořád ten nezodpovědný zhýralec, který zdědil všechno – titul, bohatství a společenské postavení.“ Zvedl jedno obočí a jizva se mu napjala. „Dokonce i hezký vzhled.“

Samantě se stáhl žaludek. „Takže jste se rozhodl dokázat jí opak.“

Přikývl. „Na její naléhaní jsem se přihlásil ke královskému námořnictvu.“

„A proč k námořnictvu? Váš otec vám přece mohl koupit prestižní hodnost v armádě.“

„A co by to dokázalo? Že měla ve všem pravdu? Že nejsem schopen něčeho dosáhnout svými vlastními silami a zkušenostmi? Pokud bych býval měl v úmyslu tohle, připojil bych se k armádě a prostě si hrál na hrdinu. Nic tak nepřitahuje ženskou pozornost jako vojenský kabátec se zářícími prýmky na ramenou.“

Samanta ho v duchu viděla, jak kráčí přeplněným tanečním sálem s kloboukem pod paží. Plavé vlasy se mu lesknou ve svitu svíček. Při pohledu na jeho impozantní postavu se všechny neprovdané dámy červenají a skrývají tváře za vějíři.

„Ale vy jste věděl, že své dámě tak snadno hlavu nespletete,“ napověděla mu Samanta.

„Ani její srdce se nedalo snadno získat. Proto jsem se nechal naverbovat přímo pod Nelsonovo velení. Věřil jsem, že až se vrátím z moře, bude připravena stát se mojí ženou. Věděl jsem, že budeme odloučeni několik měsíců, a poslal jsem jí poslední dopis, v němž jsem ji zapřísahal, aby na mě počkala. Napsal jsem jí, že jsem rozhodnut stát se mužem a hrdinou, kterého si zaslouží.“ Zkřivil rty smutným úsměvem. „Tady končí první jednání. Opravdu není třeba pokračovat, že? Konec už znáte.“

„A viděl jste ji ještě někdy?“

„Ne,“ odpověděl beze stopy ironie. „Ale ona viděla mne. Když mě přivezli do Londýna, přišla do nemocnice. Nevím, jak dlouho jsem tam ležel. Dny i noci byly stejně nekonečné a jednotvárné.“ Sáhl si prstem na jizvu. „Musel jsem vypadat opravdu příšerně s těma nevidoucíma očima a znetvořenou tváří. Pochybuji, že vůbec věděla, že jsem při vědomí. Neměl jsem ani sílu

promluvit. Ale cítil jsem její parfém, působil jako závan nebeské vůně v tom pekelném zápachu kafru a hnijících končetin.“

„Co udělala?“ zašeptala Samanta.

Gabriel si přiložil ruku na srdce. „Kdyby tenhle příběh napsal sentimentálnější autor, nepochybně by se vrhla na moji hruď a slibovala mi věčnou lásku. Ale bylo to tak, že prostě odešla. Nemusela, víte? Za těchto okolností bych nikdy neočekával, že splní daný závazek.“

„Závazek?“ opakovala Samanta a snažila se skrýt svůj údiv. „Myslela jsem, že zasnoubení je svazek dvou lidí, kteří se milují.“

Zasmál se beze stopy humoru. „Pak jste naivnější, než jsem byl já. Protože naše zasnoubení bylo tajné, ušetřilo ji to ponížení a veřejného zavržení.“

„Jaké štěstí pro ni.“

Gabrielovy oči dostaly zasněný výraz, jako by pro ně minulost byla důležitější než přítomnost. „Někdy si říkám, jestli jsem ji vůbec znal. Možná existovala jen v mých představách. Nějak jsem si ji vytvořil z jejích moudrých frází a fantazírování o ukradených polibcích – sen o dokonalé ženě.“

„Předpokládám, že byla krásná,“ řekla Samanta, která už znala odpověď.

Ačkoli Gabrielův výraz ztvrdl, jeho hlas byl jaksi měkčí. „Nádherná. Její vlasy připomínaly zlatavý med, její oči měly barvu oceánu pod letní oblohou a pleť byla měkčí…“

Samanta se podívala na svoje propletené prsty a odkašlala si. Určitě neměla náladu sedět a poslouchat, jak Gabriel poeticky popisuje šarm, který jí chyběl. „A co se stalo s tou krasavicí?“

„Myslím, že se vrátila do lůna své rodiny v Middlesexu, kde se pravděpodobně provdala za venkovského šlechtice a uchýlila se na nějaké venkovské sídlo, aby tam vychovávala pudingem přecpávané dětičky.“

Ale žádné z nich nebude mít tvář jednoho z Rafaelových andělů nebo oči v barvě zelené mořské pěny, orámované zlatými řasami. Kvůli tomu pocítila Samanta lítost. Téměř.

„Byla blázen.“

„Prosím?“ Gabriel zvedl obočí, zřejmě vyvedený z míry její faktickou poznámkou.

„Ta dívka byla blázen,“ zopakovala Samanta ještě důrazněji. „A vy jste ještě větší, když ztrácíte čas truchlením pro tak povrchní osobu, která se pravděpodobně stará víc o své krásné plesové toalety a projížďky v parku než o vás.“ Samanta vstala a přistoupila k němu. Rázně mu vložila balíček dopisů do rukou. „Pokud nechcete, aby na váš sentimentální poklad narazil někdo jiný, navrhuji vám, abyste si ho ukryl pod polštář.“

Gabriel se ani nepohnul. Zíral přímo před sebe se stisknutými rty. Nosní dírky měl rozšířené, ale Samantě se zdálo, že to není ze zlosti nebo proto, že by vstřebával závan bohaté květinové vůně, která stoupala z provoněných dopisů. Začínala se obávat, že zašla příliš daleko, když Gabriel dopisy náhle odhodil.

„Možná máte pravdu, slečno Wickershamová. Koneckonců, dopisy nejsou pro slepého moc užitečné. Co kdybyste si je vzala?“

Samanta se zarazila. „Já? A co bych s nimi, proboha, dělala?“

Gabriel se před ní vztyčil. „Proč by mě to mělo zajímat? Hoďte je do popelnice nebo je spalte, jestli chcete. Prostě je odneste…“ V koutcích se mu objevil smutný úsměv, pak tiše dokončil: „…z mého dosahu.“

Samanta ve vybledlé noční košili seděla na kraji postele a zírala na balíček ve svých rukou. Za okny už padla těžká tma. Do tabulek tloukl déšť poháněný větrem a vypadalo to, jako by chtěl ztrestat každého, kdo byl v jeho dosahu. Navzdory útulnému praskání ohně v krbu Samanta stále cítila chlad v kostech.

Její prsty si pohrávaly s volnými konci stužky, jíž byly dopisy svázané.

Gabriel jí je svěřil do péče. Bylo by špatné zradit jeho důvěru.

Zatáhla za stužku. Hedvábí povolilo a dopisy se jí rozsypaly do klína. Sundala si brýle a chvějícíma se rukama rozevřela první list. Linkovaný papír pokrývalo vypsané ženské písmo. Dopis byl datován 20. září 1804, skoro rok před Trafalgarem. Navzdory květnaté eleganci úhledného rukopisu zde nebyla žádná nesmyslná prázdná slova.

Můj nejdražší lorde Sheffielde, v jednom z Vašich posledních impertinentních vyznání prohlašujete, že mne milujete kvůli mým „svůdným rtům“ a „kouřově modrým očím“. Proto se Vás ptám: budete mě stále milovat, až budu mít rty svraštělé nikoli vášní, ale věkem? Budete mne milovat, i když moje oči vyblednou, ale láska k Vám nepohasne?

Téměř slyším Váš smích, když kráčíte svým velkým domem, rozkazujete sluhům tím svrchovaným způsobem, který shledávám tak neodolatelným a zároveň nesnesitelným. Nepochybně strávíte svůj večer vymýšlením nějaké vtipné odpovědi, která bude mít za úkol mne jak okouzlit, tak odzbrojit.

Chovejte tento dopis na srdci, můj pane, ať jste mi stále nablízku.

Vaše

Cecily Marchová

Cecily neodolala a podepsala se s ozdůbkami, které prozradily její mládí. Samanta list zmačkala. Necítila k té dívce lítost, jen pohrdání. Její dráždivé sliby stály hraběte příliš mnoho. Nebyla o nic lepší než nějaká středověká kněžna, která ovázala svůj hedvábný závoj kolem rytířovy paže předtím, než ho poslala do bitvy na jistou smrt.

Samanta uchopila dopisy, vstala a přistoupila ke krbu. Nic si nepřála víc než spálit je na popel, což si zasloužily, a předstírat, že ta arogantní dívka nikdy neexistovala. Ale když už byla připravená hodit je do plamenů, něco ji zastavilo.

Pomyslela na dlouhé měsíce, kdy je Gabriel uchovával, na vášeň, s níž je chtěl zachránit před jejíma zvědavýma očima, na bezmocný výraz touhy v jeho tváři, když vnímal jejich vůni. Připadalo jí, že jejich zničením by pošpinila oběť, kterou přinesl, aby získal srdce pisatelky.

Otočila se a rozhlédla po malé ložničce. Ještě nevyprázdnila svoji truhlici, když se rozhodla po Gabrielově nehodě zůstat. Snadnější bylo nechat vše v zavazadle než znovu skládat do vysoké skříně v rohu pokoje. Poklekla vedle truhlice, zdobené koženými pruhy, ovinula dopisy stužkou a

svázala ji v pevný uzel. Vložila balíček do truhlice a pohřbila tak hluboko, aby jej nikdo nenašel.

8

Můj nejdražší lorde Sheffielde, moje vlastní matka začala oslovovat otce jeho křestním jménem až deset let po svatbě, po narození pěti dětí…

Když Samanta vstoupila příštího rána do Gabrielovy ložnice, zastihla ho u toaletního stolku s ostrou břitvou u hrdla. Srdce jí vyskočilo až do krku.

„Nedělejte to, můj pane. Dnes už nemusíte být v posteli. To vám slibuji.“

Gabriel se otočil po zvuku jejího hlasu a stále držel břitvu ve stejné poloze. „Víte, co je největší výhodou slepců?“ zeptal se vesele. „Nepotřebují k holení zrcadlo.“

Možná zrcadlo nepotřeboval, ale jeho tvář se stejně odrážela na lesklém povrchu toaletního stolku. Jako obvykle se neobtěžoval zapnout si knoflíčky košile. Slonovinově bílé plátno se mu na prsou rozevíralo a odhalovalo velkou část hrudi, porostlé zlatými chloupky, a také část pevného břicha.

Samanta prošla pokojem a položila svoji malou ruku na jeho tlapu. Zastavila tak břitvu dřív, než se mohla dotknout jeho brady. „Dejte mi to, než si podřežete hrdlo. Říkám vám to znovu.“

Odmítl povolit sevření. „A proč mám věřit tomu, že vy sama mi nechcete dopřát tu laskavost?“

„Kdybych vám prořízla hrdlo, váš otec by mi zkrátil mzdu.“

„Třeba by ji zdvojnásobil.“ Svírala Gabrielovu dlaň tak dlouho, dokud váhavě nepovolil stisk perlové rukojeti.

Samanta mu něžně shrnula obvazy a stejně jemným způsobem mu nanesla na tvář porostlou třídenním vousem voňavé mýdlo. V jejích šikovných rukou břitva lehce klouzala po zlatém strništi a odhalovala jizvu pod ním. Jeho kůže byla hladká a pevná a tak odlišná od její. Aby mohla dosáhnout až pod ucho, musela se mírně naklonit. Přitom se ňadrem otřela o jeho rameno.

„Proč máte tak najednou zájem o holení?“ zeptala se tichým hlasem, aby zamaskovala, že je náhle bez dechu. „Máte nějaké tajné přání stát se dalším Beau Brummelem?“

„Beckwith mi právě přinesl vzkaz od otce. Tým lékařů, které najal, se vrátil z Evropy. Dnes odpoledne se se mnou chtějí setkat.“

Jeho výrazná tvář byla zcela klidná. Samanta uchopila ručník a začala mu jím stírat zbytky mýdla z tváře. „Pokud nad nimi nezvítězíte dobrým vzhledem, možná že je okouzlíte svojí pohostinností a jemnými způsoby, stejně jako mne.“

„Nechte toho!“ vyprskl Gabriel, když mu rychle přetřela ústa a nos. „O co se snažíte? Chcete mě udusit?“

Ve chvíli, kdy se naklonila dopředu, si sáhl za rameno. Ale místo aby chytil ručník, jeho ruka pevně sevřela její měkké ňadro.

Uslyšel Samantino zajíknutí a přidušený výkřik. Strnul. Ale vlna živočišného tepla, která se mu rychle rozšířila od srdce do slabin, ho rozehřála. Ačkoli si myslel, že je to nemožné, cítil, že mu tváře hoří jako nezkušenému chlapci.

V nejlepším období svého života svíral mnohem vyvinutější poprsí, ale žádné mu nesedělo do ruky tak dokonale. Jeho prsty svíraly tu kulatou měkkost – jako by byla stvořena právě pro jeho dlaně. Ačkoli se neopovážil pohnout ani jediným prstem, cítil skrze pevné plátno živůtku, jak je bradavka v jeho dlani tuhá.

„Ach, bože,“ řekl tiše. „To není ručník, že ne?“

Hlasitě polkla a její ochraptělý hlas mu zazněl náhle velmi blízko u ucha. „Ne, můj pane. Obávám se, že ne.“

Kdo ví, jak dlouho by zůstali v tomto postoji, kdyby do pokoje nevrazil Beckwith. „Nebyl jsem si jist, kterou košili chcete, můj pane,“ řekl a jeho hlas tlumilo něco, co Gabriel odhadl jako hromadu šatstva, „takže jsem řekl Meg, ať je vypere všechny.“

Majordomovy rychlé kroky mířily k šatně. Gabriel se Samantou od sebe rychle odskočili, jako by byli přichyceni in flagranti.

„Velmi dobře, Beckwithe,“ řekl Gabriel a vyskočil. Přitom svrhl na podlahu několik drobností.

Věnoval by celé desetiletí svého života, kdyby teď mohl vidět výraz své opatrovnice. Měl konečně úspěch a narušil její vyrovnanost? Má ve svých hezkých lících červeň? A pokud ano, je to následkem rozpaků… nebo touhy?

Slyšel, jak se od něho vzdaluje a míří ke dveřím. „Pokud mne omluvíte, můj pane, musím ještě dohlédnout na pár věcí… dole, víte…, takže vás nechám, abyste se mohl vysvléct…, chtěla jsem říct obléct!“ Ozval se měkký úder, jako by někdo do něčeho narazil, a pak přitlumené „ach!“ Potom následoval zvuk otevíraných dveří a jejich zabouchnutí.

V té chvíli se Beckwith vynořil ze šatny. „To je divné,“ mumlal si majordomus.

„Copak je?“

„Je to hrozně zvláštní, můj pane. Ještě nikdy jsem neviděl slečnu Wickershamovou tak rudou a rozrušenou. Myslíte si, že by mohla mít teplotu?“

„Doufám že ne,“ odpověděl Gabriel ponuře. „Vzhledem k tomu, kolik času jsem strávil v její společnosti, se obávám, že bych mohl trpět stejnou nemocí.“

Nevinný omyl.

Byl to jen nevinný omyl. Aspoň tohle si Samanta opakovala, když přecházela foyerem a čekala, až se objeví Gabriel. Lékaři přijeli z Londýna téměř před půl hodinou a uchýlili se zatím do knihovny. Samanta nebyla schopná pochytit z jejich zdvořilých úklon a ostražitých výrazů žádnou informaci.

Nevinný omyl, mumlala si a zastavila se těsně před okrasným stromkem. Ale ve způsobu, jak se jí zastavil dech a jak jí pod Gabrielovým dotekem ztuhlo tělo, nebylo nic nevinného. Ani v napětí mezi nimi, které najednou zhoustlo, jako by vzduch rozehřál letní blesk.

Uslyšela za sebou kroky a otočila se. Gabriel scházel ze schodů a jednou rukou pevně svíral lesklé mahagonové zábradlí. Kdyby nevěděla, že

je slepý, nikdy by ji to nenapadlo. Jeho krok byl jistý a hlavu nesl vysoko. Za ním hrdě kráčel zářící Beckwith.

Samantě poskočilo srdce v hrudi. Neupravený otrhanec, kterým Gabirel byl, když nastoupila do služby ve Fairchild Parku, nyní vypadal jako starší, světácký dvojník muže z portrétu. Sytá čerň jeho kalhot a kabátce dokonale ladila se sněhobílou košilí, nákrčníkem a manžetami. Dokonce si neposlušné prameny vlasů svázal sametovou stuhou. Kdyby nebylo nemilosrdné jizvy na jeho levé tváři, mohl být považován za venkovského šlechtice sestupujícího po schodech, aby pozdravil svoji dámu.

Jizva jakýmsi zvláštním způsobem ještě zdůrazňovala jeho mužnou krásu.

Když za sebou Samanta zaslechla udivené zajíknutí, uvědomila si, že není jediná, kdo zaznamenal Gabrielův přerod. Sloužící vyhlíželi z výklenků a dveří a doufali, že ukradnou aspoň jeden pohled na svého pána. Mladý Filip dokonce zašel tak daleko, že se nahýbal přes zábradlí ve třetím patře. Petr ho držel za šosy kabátce, jinak by určitě přepadl dolů a zřítil se Gabrielovi na hlavu.

Samanta ani nevěděla, jak se dostala k úpatí schodiště.

Gabriel neomylně odhadl její přítomnost, zastavil se před ní ve správné vzdálenosti a vysekl jí formální poklonu. „Dobré odpoledne, slečno Wickershamová. Doufám, že dnes schvalujete mé oblečení.“

„Vypadáte jako dokonalý gentleman. Sám Brummel by zezelenal závistí.“ Něžně vztáhla ruku k jeho nákrčníku, aby mu ho upravila, ale vzápětí si uvědomila, jak ženské gesto právě učinila. Váhavě spustila ruku. Tohle není její povinnost. Ani její právo. Odstoupila od něho a řekla s upjatou formálností: „Vaši hosté již přijeli, můj pane. Čekají na vás v knihovně.“

Gabril se napůl otočil a prozradil tak první náznak nejistoty. Beckwith ho chytil za loket a nasměroval ke dveřím knihovny.

Samantě připadal strašlivě osamělý, když kráčel do neznáma a nikoho neměl po boku. Rozběhla se za ním, ale Beckwith jí položil něžně, ale pevně ruku na rameno. „Slečno Wickershamová,“ zamumlal, když Gabriel zmizel v knihovně, „některé cesty si člověk musí projít sám, ať jsou jakkoli temné.“

Čas míjel, odměřován mosaznými ručičkami vysokých hodin v přízemí. Zdálo se, že jejich ladný pohyb kolem ciferníku se zpomalil do drobných trhavých skoků, vhodných pro odpočítávání desetiletí místo minut.

Samanta se občas pod nějakou záminkou objevila ve foyeru a našla půl tuctu služebníků na stejném místě. Když se vydala do kuchyně pro sklenici mléka, objevila Elsii a Hannah, jak voskují schodiště s takovou vervou, jako by na tom závisel jejich život.

Millie balancovala na vysokém žebříku a péřovým smetáčkem čistila od prachu jednu slzičku křišťálového lustru po druhé. Když se Samanta vracela s prázdnou sklenicí do kuchyně, našla Petra s Filipem, jak vkleče leští mramorovou podlahu. Zdálo se, že sluhové před Gabrielem skrývají svoji naději stejně dovedně, jako on před nimi. Ačkoli všichni natahovali krky a uši ke knihovně, přes silné mahagonové dveře nepronikl ani hlásek.

Pozdě odpoledne nebylo ve foyeru ani zrníčko prachu. Mramorová podlaha se leskla a byla z opakovaného leštění tak kluzká, že silná červenolící pradlena Meg upadla a málem si zlomila vaz. Ta žena prošla tolikrát s košíkem plným prádla, až ji Samanta podezřívala, že je vynáší ze skříní čisté, aby je znovu mohla vyprat.

Když Samanta ostentativně nesla knihu do studovny, narazila na paní Philpotovou. Betsy leštila už téměř hodinu obložení v chodbě před knihovnou a třela je tak silně, až pod zlatým nátěrem málem začalo prosvítat dubové dřevo.

„Co to sakra děláš?“ vyštěkla na ni hospodyně.

Samanta sebou trhla. Ale místo aby paní Philpotová mladou služebnou pokárala, vytrhla jí hadřík z rukou a začala leštit obložení na protější straně. „Dřevo musíš třít ve směru let a ne proti němu!“ Samanta si nemohla pomoci, ale zdálo se jí, že paní Philpotová se nenápadně přibližuje ke klíčové dírce dveří knihovny.

Než se slunce začalo klonit k západu, Samanta a ostatní sluhové už přestali předstírat práci. Samanta seděla na posledním schodě, brýle měla nízko na nose a bradu si podpírala rukou. Ostatní sloužící odpočívali na židlích nebo na schodech v různých pozicích. Někteří napůl klimbali, jiní si v napjatém očekávání nervózně ohýbali prsty a občas si šeptem povídali.

Když se dveře knihovny najednou otevřely, všichni sebou trhli. Vyšlo šest mužů v tmavých oblecích a dveře se zavřely.

Samanta vyskočila a napjatě přejela pohledem jejich vážné tváře.

Většina lékařů se všemožně snažila vyhnout jejímu nedočkavému pohledu, ale malý mužík s laskavýma modrýma očima a pečlivě zastřiženými kníry se podíval přímo na ni a smutně zavrtěl hlavou. „Je mi velmi líto,“ zamumlal.

Samanta usedla zpátky na schod a cítila se, jako by jí právě něčí krutá pěst vyrazila veškerou krev ze srdce. Až do této chvíle si neuvědomovala, jak silné byly její naděje.

Najednou se odněkud vynořil Beckwith, aby doprovodil lékaře k hlavním dveřím. Tváře měl pokleslé. Samanta zírala na neproniknutelné mahagonové dveře do knihovny.

Paní Philpotová svírala kouli na konci zábradlí tak silně, až jí prsty úplně zbělely. Její všudypřítomná sebedůvěra jako by se vypařila a byla nahrazena téměř hmatatelnou nejistotou. „Musí mít hlad. Neměli bychom…?“

„Ne,“ odpověděla Samanta pevně, protože si vzpomněla na Beckwithovo varování. „Nemůžeme. Ještě není připraven.“

Slunce se přetavilo do soumraku a soumrak se změnil v sametovou tmu teplé jarní noci. Samanta začala litovat své shovívavosti. Minuty, které uplynuly od chvíle, kdy Gabriel konzultoval svůj stav s lékaři, se nekonečně vlekly. Sloužící opouštěli svá místa jeden po druhém a vraceli se buď do kuchyně, nebo do svých příbytků v přízemí. Už nebyli schopni déle snášet hluché ticho vládnoucí v knihovně. Ačkoli si to nikdo z nich nechtěl připustit, dali by přednost tomu, kdyby jejich pán vykřikoval hlasité kletby a nadávky, po nichž by následoval řinkot rozbitého skla.

Samanta odešla poslední. Když jí posmutnělý Beckwith popřál dobrou noc, musela si přiznat porážku. Smutně se vlekla do své ložnice. Převlékla se do noční košile a spletla si vlasy. Nemohla však snést pomyšlení, že by se zavrtala do své útulné postele s bělostným čerstvě vyžehleným povlečením, zatímco Gabriel je stále ještě zavřený v knihovně a prožívá osobní peklo.

Přecházela sem a tam a snažila se dostat do lepší nálady. Vždyť Gabrielův otec musí vědět, jaký je výsledek průzkumu lékařů. Proč nedoprovázel vzácný doktorský tým? Jeho přítomnost by možná zmírnila vražedný dopad toho, co sdělili jeho synovi.

A co Gabrielova matka? Její zanedbávání vlastního dítěte už vůbec nelze prominout! Která žena by byla schopna opustit svého jediného syna a nechat ho v péči sluhů a cizích lidí?

Samantin pohled padl na truhlici v koutě, do níž ukryla dopisy od Gabrielovy bývalé snoubenky. Gabriel věřil kdesi v koutku svého srdce, že jeho ztracená láska se k němu možná vrátí i poté, co ztratil zrak. Truchlil i nad tímto zničeným snem?

Hodiny dole začaly odbíjet. Samanta se naklonila ke dveřím a počítala chmurné údery. Bylo jich dvanáct.

Co když se Beckwith mýlil? Co když jsou některé cesty tak temné a nebezpečné, že jimi člověk nemůže projít sám bez podpory druhého? Dokonce i kdyby to měla být podpora cizince? Samanta chvějící se rukou uchopila svíčku a vyklouzla z pokoje. Asi v polovině schodiště si uvědomila, že zapomněla brýle. Jak procházela foyerem, svíčka vrhala na stěny mihotavé stíny. Ticho bylo ještě tísnivější než tma. Tohle nebyl útulný poklid odpočívajícího domu, ale smutné ticho místa, kde všichni zadržují dech v napjatém očekávání.

Dveře knihovny byly stále ještě zavřené. Samanta stiskla kliku.

Domnívala se, že bude zamčeno. Ale dveře se snadno otevřely.

Na Samantu zapůsobilo několik matoucích dojmů zároveň: příjemné praskání ohně v krbu, prázdná sklenice vedle skoro prázdné láhve skotské whisky, papíry rozházené po podlaze, jako by je někdo v návalu vzteku smetl ze stolu.

Ale všechny tyto vjemy byly zatlačeny do pozadí pohledem na Gabriela, sedícího u stolu s pistolí v ruce.

9

Moje drahá Cecily, pochybuji, že mi bude trvat celé desetiletí, než vymámím své jméno ze tvých rtů. Deset minut o samotě s tebou za měsíčního svitu bude stačit…

„Vždycky jsem se pyšnil před přáteli, že dokážu nabít pistoli se zavřenýma očima. Myslím, že jsem měl pravdu,“ zavrčel Gabriel a přiložil kožený váček k ústí zbraně. Ačkoli v láhvi se skotskou stojící u jeho lokte zůstalo méně nápoje než na tři prsty, byly jeho ruce pevné, takže nevysypal střelný prach mimo.

Pak použil úzké kovové pěchovadlo. Samanta jen omámeně hleděla na jeho ruce – obdivovala jejich ladné, zkušené a úsporné pohyby. Když si představila, jak se pohybují po ženském těle, projel jí nekontrolovatelný záchvěv touhy. Kdyby se tak dotýkaly její kůže…

Zahnala ten lákavý obraz a přistoupila ke stolu. „Nerada o tom mluvím, můj pane, ale nemyslíte si, že nabitá pistole může být v rukou slepého člověka dost nebezpečná?“

„O to tady jde, ne?“ opřel se a jeho palec si pohrával s kohoutkem nabité zbraně.

Samanta cítila, že navzdory uvolněnému chování a ledabylému tónu má Gabriel všechny svaly napjaté. Už nevypadal jako dokonalý gentleman. Jeho kabát byl nedbale přehozený přes kamennou bystu. Nákrčník mu volně visel kolem silného hrdla. Prameny temně zlatých vlasů se uvolnily z cůpku a v očích měl horečnatý pohled.

„Domnívám se, že zpráva, kterou jste vyslechl, vás nepotěšila,“ promluvila opět Samanta a klesla na nejbližší židli.

Otočil hlavu jejím směrem a opatrně odvrátil hlaveň pistole. „Řekněme, že to nebyla zpráva, v niž jsem doufal.“

Snažila se, aby udržela opatrný konverzační tón. „Není zvykem po obdržení špatné zprávy zastřelit posla a nikoli sebe?“

„Mám do pistole jen jedinou kulku. Nemohl jsem se rozhodnout, kterého z doktorů bych měl zastřelit.“

„Oni vám už nenabídli žádnou naději?“

Zavrtěl hlavou. „Ani tu nejmenší. Ach, jeden z nich – mám dojem, že to byl doktor Gilby –, mluvil něco o krvi, která se mi za očima nahromadila po úderu. Řekl, že nějakému podobně postiženému muži v Německu se vrátil zrak poté, co se krev vstřebala. Ale jeden z kolegů na něho křičel, že je blázen, dokonce i když připustil, že ještě nebylo zaznamenáno spontánní uzdravení víc než šest měsíců po úrazu.“

Samanta měla podezření, že doktor Gilby je ten laskavý lékař, který jí nabídl útěchu. „Je mi to velmi líto,“ řekla tiše.

„Nepotřebuji vaši lítost, slečno Wickershamová.“

Při jeho drsném tónu ztuhla. „Samozřejmě máte pravdu. Předpokládám, že jí máte dost sám.“

Na kratičký okamžik Gabrielovi zacukal koutek úst a vypadalo to, jako by se chtěl usmát. Něžně položil pistoli na kožený piják. Ačkoli se na ni

Samanta toužebně zadívala, neodvážila se po ní sáhnout. Přestože byl Gabriel napůl opilý a neviděl, jeho reflexy byly pravděpodobně dvakrát rychlejší než její.

Sáhl po láhvi skotské a vyprázdnil ji do sklenice. Pak ji zvedl v ironickém přípitku. „Na osud, toho vrtkavého přítele, jehož smysl pro spravedlnost převyšuje jedině smysl pro humor.“

„Spravedlnost?“ opakovala Samanta úplně vyděšená. „Snad nevěříte tomu, že jste si ztrátu zraku zasloužil. Proč? Protože jste si chtěl dokázat, že jste hrdina?“

Gabriel bouchl sklenicí o stůl a whisky se přelila přes okraj. „Nejsem žádný zasraný hrdina!“

„Samozřejmě že jste!“ Samanta rychle odříkala všechno, co věděla o událostech vedoucích k jeho zranění. Věděla to ze zpráv, které nadšeně popisovaly The Times a Gazette. „Vy jste byl první, kdo spatřil střelce na vrcholu zadního stěžně lodi Sláva. Když jste zpozoroval, že míří na Nelsona, varovně jste vykřikl a pak běžel po palubě k admirálovi. Ohrozil jste tak svůj život.“

„Ale nestihl jsem to, nebo ano?“ Gabriel pozvedl sklenici k ústům a vypil skotskou jediným hltem. „On taky ne.“

„Jen proto, že než jste k němu stačil doběhnout, zasáhl vás kus šrapnelu.“

Gabriel dlouho mlčel. Pak se tiše zeptal: „Víte, co jsem viděl naposled, když jsem ležel na palubě a válel se ve své krvi? Dělovou kouli, která admirálovi utrhla rameno. Spatřil jsem úžas v jeho tváři, když padl v bolestech na palubu. Pak všechno zrudlo a vzápětí zčernalo.“

„To není stejné, jako kdybyste stiskl spoušť zbraně, která ho zabila.“ Samanta se naklonila, a když promluvila, byl její hlas zastřený a vášnivý.

„A pomohl jste vyhrát bitvu. Díky Nelsonově odvaze a obětavým mužům jako vy byli Francouzi poraženi. Mohou si dál dělat nároky na naši zemi, ale vy jste je poučili, kdo bude navždy pánem na moři.“

„Pak bych měl asi děkovat bohu za to, že mi dovolil přinést takovou oběť. Jen si pomyslete, jaké měl Nelson štěstí. Věnoval paži a oko v boji za krále a svoji zemi, ale stále ho čekala výsada zaplatit životem.“ Gabriel zaklonil hlavu v záchvatu chlapeckého smíchu. Teď se mnohem víc podobal muži z obrazu, před kterým se Samantě málem zastavilo srdce. „Vy mě překvapujete, slečno Wickershamová! Kdo by si byl pomyslel, že ve vaší kamenné hrudi bije romantické srdce?“

Kousla se do rtu v pokušení připomenout mu, že moc dobře ví, že její hruď není kamenná. Vždyť jeho prsty tak majetnicky svíraly její měkkost.

„Vy se mě opovažujete obviňovat ze sentimentálnosti? Já si neschovávám staré milostné dopisy v zásuvce stolku, že?“

„Zásah,“ zamumlal a jeho radostná nálada zmizela. Ruka znovu sevřela pistoli a s láskou hladila její štíhlé kontury. Když znovu promluvil, byl jeho hlas plný ironie. „Co byste mi poradila? Víte stejně dobře jako já, že slepec nemá místo v naší společnosti, může tak akorát žebrat na rohu ulice nebo se nechat zavřít do blázince. Pro svoji rodinu už nebudu nic víc než přítěž a předmět lítosti a stejně tak pro kteroukoli nešťastnici, která by mě milovala.“

Samanta se opřela o opěradlo židle a pocítila podivný klid. „Tak proč se prostě nezastřelíte a neskončíte s tím? Až to uděláte, zazvoním na paní Philpotovou, aby tady uklidila.“

Gabriel sevřel čelisti a svaly ruky třímající pistoli se mu napjaly.

„No tak do toho, skončete to,“ povzbuzovala ho a v jejím hlase byla jak vášeň, tak síla. „Ale můžu vám říct, že jediný, kdo vás lituje, jste vy sám. Někteří muži se ještě nevrátili domů z války a někteří už nikdy nepřijdou. Jiní ztratili obě paže nebo obě nohy. Sedí někde u škarpy a žebrají a jejich uniformy i pýcha jsou nadranc. Jsou přehlíženi, opomíjeni a jejich jediná naděje tkví v tom, že nějaký cizí člověk s trochou křesťanské lásky v těle jim možná hodí půl penny do plechového šálku. A vy si tady sedíte uprostřed luxusu a trucujete a při každém vašem zaúpění se o vás starají sluhové, kteří k vám stále ještě vzhlížejí, jako byste na oblohu zavěsil měsíc.“ Samanta vstala a byla vděčná, že Gabriel nevidí slzy, které jí zářily v očích.

„Máte pravdu, můj pane. Ti muži jsou hrdinové, ne vy. Vy nejste nic než zbabělec – mizerný zbabělec, který se bojí zemřít, ale který se ještě víc bojí žít!“

Napůl očekávala, že zvedne pistoli a zastřelí ji. Nečekala však, že vstane a začne obcházet stůl. Ačkoli jeho kroky byly pevné, skotská se přece jen projevila občasným zakolísáním. Samanta už uvěřila tomu, že šelma, které čelila první den při příchodu na Fairchild Park, zkrotla, ale teď si uvědomila, že jen dřímala za Gabrielovými těžkými víčky. Čekala na svůj čas, až znovu zavětří pach oběti.

Chřípí se mu rozšířilo, když po ní chňapl. Ačkoli mu mohla snadno vyklouznout, něco v jeho tváři ji zarazilo. Chytil ji za ramena, přitiskl k sobě a pevně sevřel.

„Nebyla jste ke mně zcela upřímná, že ne, má drahá slečno Wickershamová?“ Srdce se jí téměř zastavilo, když pokračoval: „Nevybrala jste si tohle místo proto, že vás zalila vlna soucitu k vašim křesťanským bližním. Ztratila jste někoho ve válce, že? Kdo to byl? Váš otec? Bratr?“ Když sklonil hlavu, ucítila na tváři jeho teplý dech prosycený skotskou. Na chvíli měla pocit, že je stejně opilá a vzrušená jako on. „Milence?“

Když to slovo splynulo z jeho krásně tvarovaných rtů, znělo dráždivě a

něžně zároveň. „Řekněme, že nejste jediný, kdo pyká za svoje hříchy.“

Jeho smích platil jim oběma. „Co může takový vzor všech ctností, jako jste vy, vědět o hříchu?“

„Víc než si myslíte,“ zašeptala a odvrátila hlavu.

Jeho nos se otřel o její tvář. Nevěděla, zda to byla náhoda nebo záměr.

Bez brýlí, které jí částečně kryly tvář, se cítila nepříjemně zranitelná.

„Snažíte se mě přesvědčit, abych žil dál, ale nenabízíte mi k tomu jediný rozumný důvod.“ Zatřásl s ní a jeho sevření bylo stejně drsné jako jeho hlas. „Můžete to udělat, slečno Wickershamová? Můžete mi dát důvod k životu?“

Samanta nevěděla, jestli může. Ale když otočila hlavu, aby mu odpověděla, jejich ústa se setkala. A pak ji políbil, uvěznil jí ústa ve svých, jazykem stíral medové teplo z jejích rtů, dokud se nerozevřely s tichým zaúpěním, které bylo napůl zasténáním a napůl zajíknutím. Přitiskl ji těsně

k sobě, příliš dychtivý přijmout její porážku. Chutnal po skotské, touze a nebezpečí.

Zavřela oči a v tu chvíli si byli rovni. Ve svůdném světě tmy ji svíraly jen pevné paže, zahřívalo ji jen teplo vášnivých úst a její smysly nutilo do tance jeho drsné a melodické sténání. Když svým jazykem začal tvrdě dobývat měkkost jejích úst, Samantě se rozbušilo srdce jako o závod. Jeho paže jí sklouzly po ramenou na záda a svíraly ji, dokud nebyla její ňadra pevně přitisknuta k jeho rozlehlé hrudi. Objala ho jednou paží kolem krku a bojovala s touhou odpovědět zoufalé prosbě dobyvačných úst.

Jak by ho mohla zachránit, když nedokázala zachránit ani sebe?

Cítila, jak se s ním noří do tmy, jak dychtí vzdát se své vůle i své duše. Možná že prohlašoval, že se dvoří smrti, ale mezi nimi kypěl život. Vířil ve starobylém společném tanci jejich jazyků, v neodolatelném vzrušení, které ji pohlcovalo, v nádherné bolesti mezi stehny. Život pulzoval proti jejímu měkkému břichu, zakrytému jen tenkou bavlněnou noční košilí.

„Dobrý bože!“ zvolal a vymanil se z jejích paží.

Samanta, zbavená jeho opory, se musela chytit stolu za sebou, aby neupadla. Když otevřela oči, měla chuť zastínit si je rukou. Poté co se ztratila v nádherné temnotě Gabrielova polibku, se jí dokonce i mdlé světlo vycházející z krbu zdálo příliš jasné.

Bojovala, aby popadla dech. Otočila se a uviděla, že Gabriel obchází stůl. Jeho ruce už nebyly tak pevné. Srazily láhev s inkoustem, dopisní soupravu a nakonec nahmataly pistoli. Když ji uchopil, byl jeho výraz stejně rezolutní jako jindy. Samantě unikl výkřik.

Ale on natáhl ruku přes stůl směrem k ní. Nahmatal její dlaň a vtiskl do ní zbraň. „Jděte,“ poručil skrz sevřené zuby a pevně jí zmáčkl prsty. Když váhala, postrčil ji ke dveřím a zvedl hlas. „Teď jděte! Nechte mě být!“

Vrhla na něho přes rameno poslední sklíčený pohled, popadla pistoli a zmizela.

10

Můj nejdražší lorde Sheffielde, je obtížné říct, která z vašich ctností mne oslňuje nejvíc – zda vaše upejpavost nebo vaše skromnost…

Když Samanta zaslechla tlumený úder, napřímila se v posteli, vyděšená, zda to nebyl vzdálený výstřel z pistole. „Slečno Wickershamová? Jste vzhůru?“

Když Beckwith znovu zaklepal, sepnula ruce na hrudi a snažila se uklidnit rozbušené srdce.

Pohlédla k truhlici v koutě a vzpomněla si, že Gabrielova pistole je teď pohřbena hluboko uvnitř, vedle svazku dopisů.

Odhodila pokrývky a vyskočila z postele. Nasadila si na ospalé oči brýle. Když ji Gabriel poslal pryč, strávila zbytek noci schoulená v malém klubíčku, přesvědčená, že je úplný blázen, když ho nechala v jeho stavu samotného. Nakonec před úsvitem upadla do bezesného spánku. Byla naprosto vyčerpaná.

Vklouzla do županu a pootevřela dveře. Ačkoli Beckwith vypadal, jako by také strávil neklidnou noc, v jeho zarudlých očích jiskřila dobrá nálada.

„Promiňte mi, že vás ruším, slečno, ale pán si přeje, abyste přišla do knihovny. Pokud se vám to hodí, samozřejmě.“

Samanta udiveně pozvedla obočí. Gabriel se opravdu dřív nezajímal o to, zda se jí něco hodí. „Dobrá, Beckwithe. Řekněte mu, že přijdu hned.“

Umyla se a oblékla mnohem pečlivěji než jindy. Ve svém skromném šatníku neměla mnoho šatů, které by nebyly šedé, černé nebo hnědé. Nakonec se rozhodla pro ranní toaletu z tmavě modrého sametu s vysokým pasem. Pečlivě si vpletla stuhu stejné barvy do uzlu vlasů. Pak se sehnula a pohlédla na sebe do zrcadla na toaletním stolku. Upravila si kadeř volných vlasů, která se jí vysmekla zpod čepečku, a vtom si uvědomila, jak absurdně se chová. Gabriel přece nedokáže její snahu ohodnotit.

Zavrtěla hlavou, vrhla do zrcadla poslední pohled a rozběhla se ke dveřím. Pak se ale rychle vrátila k toaletnímu stolku a o pět sekund později měla za každým uchem a na hrdle kapičku citronovo-verbenové vůně.

Přede dveřmi do knihovny Samanta chvíli váhala. Žaludek měla sevřený zvědavostí. Trvalo jí asi minutu, než rozpoznala svůj další pocit. Byla to plachost. Jsem bláznivá, říkala si. Gabriel ji políbil, ale nic víc. Přece není možné, aby si při každém pohledu na jeho ústa vzpomněla na dobyvačný způsob, jakým si podrobil její rty, na sametovou hladkost jeho jazyku vnikajícího…

Hodiny v přízemí začaly odbíjet desátou a Samanta sebou při každém úderu trhla. Konečně si uhladila sukni a odvážila se zaklepat.

„Vstupte.“

Uposlechla stručné vyzvání, otevřela dveře a uviděla, že Gabriel sedí za stolem jako v noci. Ale tentokrát před ním nestála prázdná sklenice ani láhev skotské a naštěstí neležela ani žádná zbraň, jen nožík na dopisy.

„Dobrý den, můj pane,“ řekla Samanta a vklouzla do pokoje. „Jsem

šťastná, když vidím, že jste stále mezi živými.“

Gabriel si přetřel čelo hřbetem ruky. „Přeji si však, abych nebyl. Pak by mi aspoň přestalo tak strašně bušit v hlavě.“

Krátký pohled ji přesvědčil o tom, že události minulé noci neproběhly bez následků. Ačkoli se převlékl, jeho tváře pokrývalo strnisko. Kůži v okolí jizvy měl bílou a napjatou a kruhy pod očima hlubší než obvykle.

Šarm minulé noci zmizel a místo něho nastoupila jakási strnulost, která neměla nic společného s upjatostí, ale spíš se zřejmou bolestí, jíž trpěl při každém pohybu hlavou.

„Prosím, posaďte se.“ Když si sedla, začal se omlouvat: „Je mi líto, že jsem na vás tak spěchal. Uvědomuji si, že jsem vás asi vyrušil v balení.“

Samanta zmateně otevřela ústa, ale než mohla cokoli říct, Gabriel pokračoval. Jeho dlouhé prsty si hrály s mosaznou rukojetí nožíku na dopisy. „Samozřejmě vám nemohu mít za zlé, že odjíždíte. Moje chování včera v noci bylo zavrženíhodné. Rád bych to svedl na skotskou, ale obávám se, že za svoji špatnou náladu a jednání musím nést zodpovědnost. Ať se vám to jeví jakkoli, mohu vás ujistit, že nemám ve zvyku vynucovat si přízeň žen sloužících v mé domácnosti.“

Samanta pocítila zvláštní bolestivé píchnutí u srdce. Málem si dovolila zapomenout, že je pro něho jen – služebnou. „Jste si tím úplně jist, můj pane? Myslím, že jsem jednou zaslechla, jak se paní Philpotová zmínila o vašem incidentu s nějakou mladou komornou na schodišti…“

Gabriel prudce vystrčil hlavu dopředu a málem se zapotácel. „Bylo mi teprve čtrnáct, když se to stalo! A jak si vzpomínám, to Musetta mě přitiskla do kouta…,“ odmlčel se a oči se mu zúžily, když si uvědomil, že ho schválně provokuje.

„Vaše svědomí může být čisté, můj pane,“ ujistila ho a posunula si brýle. „Nejsem nějaká stará panna hladovějící po lásce, která věří, že každý muž, jehož potká, ji chce znásilnit. A nejsem ani mladičká debutantka, která omdlévá při jednom ukradeném polibku.“

Ačkoli Gabrielův výraz ztvrdl, ovládl se.

„Domnívám se,“ řekla s lehkostí, která vůbec neodrážela její pocity, „že oba můžeme předstírat, že k té malé indiskreci nikdy nedošlo. A teď, pokud mne omluvíte,“ dodala a zvedla se ze židle. „Jestli jste nenašel další důvod, proč mne poslat balit, mám nějaké…“

„Chci, abyste zůstala,“ vyrazil ze sebe. „Prosím?“

„Chci, abyste zůstala,“ opakoval. „Prohlašujete, že jste bývala guvernantkou. Dobrá, přeji si, abyste mě učila.“

„A co vás mám učit, můj pane? Ačkoli vaše způsoby poněkud postrádají lesku, mohu říci, že v psaní a počítání jste docela zběhlý.“

„Chci, abyste mě učila, jak mám takhle žít.“ Zvedl ruce a otočil je dlaněmi nahoru. Jemně se chvěly. „Přeji si, abyste mě učila, jak mám jako slepý dál existovat.“

Samanta klesla zpět na židli. Gabriel Fairchild nebyl muž, který má ve zvyku prosit. A přesto teď překonal svoji pýchu a odhalil duši. Dlouho nemohla promluvit.

Gabriel si vyložil její váhání jako projev skepse a řekl: „Nemohu vám slíbit, že budu ten nejlepší student, ale budu se snažit být aspoň

průměrný.“ Sevřel ruce v pěst. „Vzhledem k mému nedávnému chování si uvědomuji, že nemám právo vás o to žádat, ale…“

„Beru to,“ hlesla tiše.

„Opravdu?“

„Beru to, ale měla bych vás varovat. Jsem velmi přísná učitelka. Pokud nebudete spolupracovat, můžete očekávat hlasité pokárání.“

Na rtech se mu usadil svůdný úsměv. „Cože? Žádné bití?“

„Jedině pokud budete impertinentní.“ Znovu vstala. „A teď mne prosím omluvte, musím si jít naplánovat lekce.“

Byla už skoro u dveří, když Gabriel pronesl hrubým hlasem: „A k minulé noci…“

Otočila se téměř vděčná, že hrabě nemůže vidět jiskérku naděje v jejích

očích. „Ano?“

Jeho hlas byl prost jakékoli ironie, když pokračoval: „Slibuji vám, že už se nikdy nebude opakovat tak politováníhodné porušení pravidel slušnosti.“ Ačkoli Samanta cítila, že má žaludek sevřený, snažila se, aby jí v hlase zazněla lehkovážnost. „Velmi dobře, můj pane. Jsem si jista, že paní Philpotová a všechny služebné budou dnes večer spát klidněji.“

Toho odpoledne to byla Samanta, kdo zavolal Gabriela. Pro první lekce si schválně vybrala slunečný přijímací salon, protože věřila, že svou rozlehlostí bude vhodný pro její plán. Zářící Beckwith uvedl Gabriela do salonu a pak se vrátil ke dveřím. Celou cestu se ukláněl. Když zavíral dveře, Samanta by mohla přísahat, že na ni mrkl. Ale věděla, že kdyby se ho na to zeptala, přísahal by, že mu něco padlo do oka.

„Dobré odpoledne, můj pane. Rozhodla jsem se, že první lekci začneme tady.“ Samanta přistoupila ke Gabrielovi a vložila mu do ruky nějaký předmět.

„Co je to?“ Držel věc opatrně mezi dvěma prsty, jako by se obával, že mu dala do dlaně hada.

„Tohle je jedna z vašich starých vycházkových holí. Zdá se mi velmi elegantní.“ Když Gabriel zkoumal zvědavými prsty krásnou lví hlavičku vyrytou do držadla ze slonoviny, jeho podezření se prohloubilo. „Na co je mi vycházková hůl, když nevidím, kam jdu?“

„O to právě jde. Napadlo mě, že pokud už nechcete bloudit domem jako tančící medvěd, potřebujete vědět, co je před vámi, než do toho narazíte.“

Gabriel vypadal zamyšleně. Zvedl hůlku a opsal s ní široký oblouk. Samanta se zapotácela, protože špička jí se zasvištěním prolétla kolem ucha. „Takhle ne! To není meč!“

„Kdyby byl, možná bych měl dobrou šanci.“

„Jedině kdyby byl váš protivník také slepý.“ Samanta si vzdychla a postavila se mu za záda. Sáhla před něho a sevřela prsty kolem jeho ruky, takže oba pevně drželi vyřezávanou slonovinovou hlavičku. Přiblížila konec hole k podlaze a pak opsala Gabrielovou paží mírný oblouk. „To je ono. Jen jí pomalu pohybujte. Dopředu a dozadu. Sem a tam.“

Jejich těla se pohybovala ve stejném rytmu, kolébána jejím melodickým hlasem, jako by prováděla nějaký primitivní tanec. Samanta cítila absurdní

touhu přitisknout tvář k jeho zádům. Voněl tak teple svůdnou mužností, jako mýtina s borovicemi zalitá sluncem za líného letního odpoledne.

„Tedy… slečno Wickershamová?“

„Hm,“ odpověděla, stále ještě ztracená ve snivém rozjímání.

Gabrielův hlas ji překvapil neskrývaným veselím. „Pokud je tohle vycházková hůl, neměli bychom jít na vycházku?“

„Ach! Samozřejmě!“ odtrhla se od něho a odhrnula si z hořící tváře pramen vlasů. „Chci říct, samozřejmě že byste měl. Pokud dojdete bez problémů do rohu místnosti, kde jsem vám nachystala pár překážek, abyste si mohl ověřit své praktické dovednosti.“

Bez přemýšlení ho chytila za paži. Gabriel strnul a odporem se mu napjaly všechny svaly. Stiskla ho, ale jeho nohy se neposunuly ani o píď. Samanta si uvědomila, že je to poprvé, kdy se pokouší ho někam vést. Ani když Beckwith doprovázel svého pána po domě, nikdy se ho neodvážil příliš dotýkat a vždy ho jen krátce natočil správným směrem.

Samanta čekala, že se jí vytrhne a vyštěkne na ni, že si nepřeje, aby ho vodila jako nějaké bezmocné dítě. Ale po chvíli ucítila, že napětí jeho svalů pod jejím pevným, ale něžným stiskem povoluje. Ačkoli ještě zřetelně váhal, když se pohnula, pohnul se s ní.

S Petrovou a Filipovou pomocí naaranžovala do cesty řecké pohovky, tři židle a dva lehké otomany. Tvořily překážky, které měly imitovat přeplněný salon. Na cestě k této hromadě stály ještě tři malé stolky a dva podstavce s mramorovou sochou bohyně moudrosti Athény a bohyně lovu Diany. Samanta dokonce na stolky rozmístila pár čínských figurek a dalších drobností. Věděla, že Gabriel se musí naučit pohybovat i kolem malých věcí.

Nasměrovala ho na začátek své překážkové dráhy. „Je to opravdu docela jednoduché. Stačí, když budete používat svoji hůlku tak, abyste se dokázal dostat na druhý konec salonu.“

Zamračil se. „Přetáhnete mě s ní, pokud nebudu mít úspěch?“

„Jedině když budete prostořeký.“

Ačkoli se Samanta přinutila od Gabriela odstoupit, nemohla zastavit svoje ruce. Stále se ochranitelsky vznášely kolem jeho ramenou.

Gabriel, místo aby opatrně prozkoumával hůlkou terén, máchl jí prudce dopředu. Hůlka narazila na nejbližší podstavec a socha Diany se rozkolébala. Samanta se rozběhla a v poslední chvíli ji zachránila před pádem na podlahu.

Zadýchaná zápasem s těžkou sochou řekla: „Pro začátek je to dobré! Ale zkuste se tou hůlkou ohánět s menší prudkostí. Myslete si, že jste v jednom z těch přírodních bludišť ve Vauxhallu,“ poradila mu. Měla na mysli legendární zahrady v Londýně. „Určitě byste jím tak rychle nepostupoval, že ne?“

„Většinou je to tak, že když se gentleman úspěšně orientuje v bludišti,

čeká ho v jeho středu nějaká odměna.“

Samanta se zasmála. „Theseus našel jen Minotaura.“

„Ach, ale odvahou a statečností, s níž tu bestii přemohl, získal srdce princezny Ariadny.“

„Nikdy by se neodvážil být tak statečný, kdyby mu ta chytrá dívka nedala kouzelný meč a klubíčko, jehož nit pak mohl sledovat k východu,“ připomněla mu. „Kdybyste byl Theseus, jakou odměnu byste upřednostnil?“

Polibek.

Odpověď zůstala nevyřčena a nesplynula z Gabrielových rtů, ale rozjitřila mu nervy. Už začínal litovat slibu, který jí dal onoho rána. Kdyby jen chraptivý smích jeho opatrovnice nebyl v takovém nesouladu s jejími upjatými způsoby…

Možná není, ale on to nevidí. Kdyby mohl spatřit její rty, neustále by myslel na to, jak sladké bylo cítit je pod svými.

Už přestal přemýšlet o jejich barvě. Jsou jemně růžové, jako vnitřek nějaké vzácné škeble napůl ponořené do písku? Nebo mají barvu růže v květu, která divoce vyrostla na planině šlehané větrem? Nebo jsou jasně korálové jako ovoce z nějakého exotického ostrova, které lahodí lidskému jazyku? Je jedno, jakou mají barvu, když teď už ví, jak jsou svůdně kypré a jak dokonale se hodí pro potěšení z polibku.

„Už vím, jaká bude vaše odměna!“ prohlásila Samanta, když neodpovídal. „Pokud budete cvičit s příkladnou pílí, brzy zvládnete všechno sám, beze mě.“

Ačkoli Gabriel ocenil její bystrost milým úsměvem, ptal se sám sebe, jestli ten den někdy přijde.

Samanta k němu přišla v noci. Už nepotřeboval světlo ani barvy, jen pocity: citrónovou sladkost její vůně, hladký proud jejích hustých vlasů, padající jako jemné hedvábí na jeho nahou hruď, její hrdelní sténání, když tiskla své měkké tělo k jeho.

Tiše zaúpěl, když ho kousla do ucha, když statečně polaskala jazykem jeho rty, oblouk brady… špičku nosu, její teplý prs se dotkl jeho tváře. Voněl čerstvou hlínou, nasládlým hovězím, vlhkými punčochami pověšenými u ohně, aby se vysušily.

„Co to…“ Gabriel se náhle probudil a odrazil od své tváře zvířecí čenich.

Posadil se a zoufale přejel rty hřbetem ruky. Jeho mozku zastřenému touhou a spánkem trvalo několik sekund, než si uvědomil, že už není noc, ale ráno a bujná bytost, která s ním sdílí postel, opravdu není jeho opatrovnice.

„Podívejme se!“ vykřikla Samanta v nohách postele. Její hlas byl plný pýchy. „Sotva jste si byli představeni, už se do vás zamiloval!“

„Co je to za ďábla?“ dožadoval se vysvětlení Gabriel, který se pokusil zvířátko chytit. „Klokan?“ Když mu malý narušitel přeběhl přes klín, unikl mu bolestný výkřik.

Samanta se rozesmála. „Neblázněte! Je to úžasná malá kolie. Včera večer jsem šla kolem chaty vašeho hajného a ona vyběhla, aby mě pozdravila. Řekla jsem si, že tenhle pejsek bude to pravé.“

„K čemu?“ zeptal se Gabriel temně a snažil se udržet pištícího tvora na délku paže od sebe. „K nedělnímu obědu?“

„To tedy ne!“ Samanta mu vytrhla psa z ruky. Podle vrnění, které vzápětí uslyšel, usoudil, že chová tu malou příšeru na rukou. „My nejsme obídek, že ne? My jsme jen malý vžáčný kamalád.“

Gabriel se zřítil do polštářů a nevěřícně zavrtěl hlavou. Kdo by si pomyslel, že ostrý jazyk jeho opatrovnice je schopen takového rozmazlování? Alespoň nemusí pozorovat, jak hladí tu malou potvůrku na bříšku nebo hůř – tře si nos o její čumák. Emoce, které jím zacloumaly, byly tak zvláštní, že mu chvíli trvalo, než si je uvědomil. Žárlí! Žárlí na nějakého podvraťáka s hrubou srstí a dechem páchnoucím jako tři dny stará mrtvola.

„Pozor, pozor,“ varoval ji Gabriel, když mlaskání a vrnění pokračovalo.

„Může na vás přenést blechy,“ zamumlal tiše.

„Blech se nemusíte bát. Přinutila jsem Petra s Filipem, aby ho vykoupali v Megině staré vaně na dvoře.“

„A tam měl taky zůstat, aspoň podle mého.“

„Ale pak byste si nemohl užívat jeho společnosti. Když jsem byla malá, žili jsme vedle starého gentlemana, jenž ztratil zrak. Měl malého teriéra, který byl jeho věrným přítelem. Když se sluha vydal s pánem na procházku, teriér vždycky běžel před ním na vodítku vykládaném drahými kameny a vedl ho kolem nerovných zdí a bahnitých kaluží. Když náhodou vypadl z krbu na koberec horký uhlík, pes se rozštěkal a probudil služebnictvo.“ Štěně v jejích pažích zaštěkalo, jako by chtělo její slova potvrdit.

Gabriel sebou trhl. „Jak ďábelsky chytré. Přesto si myslím, že uhořet v posteli je lepší, než žít ve společnosti psa. Neskončil ten ubohý člověk taky hluchý?“

„Abyste věděl, ten pes byl starému pánovi přítelem a oddaným společníkem až do smrti. Jeho sluha pak vyprávěl naší komorné, že po starcově pohřbu trávil ten ubohý pes mnoho dní před rodinnou hrobkou a čekal, až z ní jeho milovaný pán vyjde.“ Její hlas zněl chvíli zastřeně. „Není to ten nejtklivější příběh, jaký jste kdy slyšel?“

Gabriela víc překvapil fakt, že Samantina rodina byla dost bohatá na to, aby měla komornou. Ale když zaslechl její posmrkování a šátrání po kapesníku v kapse sukně, věděl, že je ztracen. Pokud se projevila sentimentalita jeho citlivé opatrovnice, byl absolutně bezbranný.

Vzdychl si. „Pokud trváte na tom, že mám mít psa, nemohl by to být aspoň skutečný pes? Třeba irský vlkodav, nebo mastif?“

„Příliš nepraktické. Tenhle malý kamarád vás může následovat kamkoli a kdykoli,“ dodala Samanta, a aby dokázala svá slova, hodila mu malou chlupatou bytůstku do klína. Gabriel ucítil citrónovou vůni, která stoupala z jeho kožichu, a utvrdil se tak v podezření, že sluhové vykoupali pejska v Samantině oblíbené voňavce. Štěně se osvobodilo a odběhlo do nohou postele. Náhle začalo temně vrčet a zaútočilo na Gabrielův palec pod pokrývkou. Gabriel vycenil zuby a zavrčel na pejska taky.

„Jak byste mu chtěl říkat?“ zeptala se Samanta.

„Tak, že se to nesluší vyslovit před dámou,“ houkl Gabriel a snažil se odtáhnout svůj velký palec z dosahu štěněcí tlamičky.

„Je to docela urputný malý chlapík,“ prohodila Samanta a pozorovala, jak psík skočil na podlahu. Gabriel ucítil, že pokrývka padá za ním, a

rychlým pohybem po ní chňapl. Ještě několik centimetrů a slečna Wickershamová by odhalila následek jeho snu a jejího polohlasného mazlivého žvatlání.

„Je opravdu tvrdohlavý a divoký,“ souhlasil Gabriel. „Paličák. Neumí poslechnout ani nereaguje na prosby. Prosazuje své, dokonce i když to znamená, že potlačuje potřeby a touhy všech, kdo mu stojí v cestě. Myslím, že bych mu mohl říkat…“ Gabrielovy rty se zvlnily do úsměvu a pak pronesl do vyčkávavého ticha: „…Sam.“

V následujících dnech měl Gabriel příležitost nazývat psa různými jinými jmény. Místo aby štěně běželo před ním a upozorňovalo ho na překážky a potenciální nebezpečí, měla ta pekelná bytůstka zřejmou radost z toho, když ho obíhala v kruzích, probíhala mu pod nohama a narážela do jeho vycházkové hole. Kdyby měla Samanta motiv, podezíral by ji Gabriel z pokusu o přípravu nějaké fatální nehody.

Ale nikdo by ji nemohl obvinit ze lži. Pes byl opravdu jeho stálým společníkem. Ať šel Gabriel v domě kamkoli, provázelo ho nadšené funění a pravidelné ťukání malých drápků po parketové či mramorové podlaze. Sluhové už nemuseli po jídle zametat. Sam seděl přímo pod židlí svého pána a chytil každou odhozenou kůstku do otevřené tlamičky dřív, než dopadla na zem. Když si šel Gabriel večer lehnout, našel svůj polštář okupovaný teplým chlupatým klubíčkem.

Pokud ho pejsek netlačil do krku, chrápal mu do ucha. Když už Gabriel nemohl déle snášet jeho funění a kňourání, stáhl z postele pokrývku a odešel spát do obývacího pokoje.

Když se však ráno probudil, zjistil, že pes je pryč. Bohužel zmizela taky jedna Gabrielova jezdecká bota.

Gabriel se vydal dolů po schodech, opíraje se o vycházkovou hůl. Po pravdě řečeno, byl docela hrdý na svoji rostoucí šikovnost a byl nedočkavý, aby ukázal své mistrovství Samantě. Ale elegantní hůlka nezabránila tomu, aby šlápl do teplé loužičky u paty schodiště.

Zvedl nohu v ponožce a snažil se pochopit, co se to právě stalo. Pak zvrátil hlavu dozadu a vykřikl z plných plic: „Same!“

Pes i opatrovnice zareagovali na jeho volání. Štěně ho třikrát oběhlo a pak se posadilo na jeho suchou nohu, zatímco Samanta vykřikla: „Ach, bože! To je mi líto! Filip ho měl vzít ráno na procházku do zahrady. Nebo to byl Petr?“

Gabriel shodil psíka z nohy a postupoval vpřed po zvuku Samantina hlasu. Při každém kroku pleskal vlhkou ponožkou o zem. „Nevadilo by mi, kdyby přišel sám arcibiskup z Londýna a tu malou bestii odvlekl. Nechci, aby se motala pod nohama už ani o minutu déle. Zejména pod mýma nohama!“ Ukázal prstem směrem, kde doufal, že jsou dveře. „Pryč z mého domu!“

„Ach, uklidněte se. Opravdu to není vina vašeho malého přítele. Neměl byste chodit po domě jen v punčochách.“

„Možná bych si obul jezdecké boty, které mi Beckwith přichystal,“ vysvětlil s přehnanou trpělivostí, „kdybych je našel obě. Ale když jsem se probudil, pravá bota byla pryč.“

Ode dveří se ozval mužský hlas přeskakující nadšením. „Tomu nebudete věřit. Podívejte, co právě vykopal zahradník!“

11

Moje drahá Cecily, možná mi moje upejpavost brání promluvit tak srdnatě, jak bych měl – chci říct, že bych vás chtěl mít jen pro sebe…

„Co je to?“ dožadoval se odpovědi Gabriel, jehož neblahé tušení rostlo.

„Ale nic,“ odpověděla rychle Samanta. „To jen Petr přišel s nějakým nesmyslem.“

„To není Petr, ale Filip,“ poznamenal Gabriel. „Jak to můžete vědět?“ V jejím hlase zněl upřímný úžas nad tím, že dokáže dvojčata rozlišit.

„Petr se při ranní toaletě navoní růžovou vodou jen decentně, zatímco Filip to vždycky přežene v naději, že si ho všimne mladá Elsie. A teď nepotřebuji zrak k tomu, abych věděl, že je pravděpodobně červený jak rak. Co jsi tam objevil, kamaráde?“ zeptal se hocha přímo.

„Nic, co by vás mohlo zajímat, můj pane,“ ujistila ho Samanta. „Jen zcela výjimečně velkou krásnou… mrkev. Odnes ji do kuchyně, Filipe, a řekni Etiennovi, aby udělal k večeři dobré dušené.“

V jeho hlase zněla nejistota a zmatek.

„Připadá mi to spíš jako něčí stará bota. Rád bych věděl, jak se ocitla celá pokousaná v díře v zahradě?“

Gabriel si vzpomněl, jak nádherně mu kůže bot přiléhala k lýtkům, a unikl mu bolestný sten.

Když znovu promluvil, byl jeho hlas tichý a nevzrušený. „Udělám vám to jednodušší, slečno Wickershamová. Buď půjde ten pes,“ naklonil se blíž, aby cítil mátovou vůni jejího dechu, „nebo vy.“

Odfrkla si. „Dobrá, jak chcete. Filipe, můžete prosím odvést Sama na zahradu?“

„Jistě, slečno. Ale co mám dělat s tímhle?“

„Musíme to vrátit právoplatnému majiteli.“

Než si Gabriel uvědomil, co dělá, přimáčkla mu k hrudi zabahněnou botu obalenou blátem.

„Děkuji,“ řekl upjatě, uchopil ji a natáhl od sebe na délku paže.

Pak v druhé ruce sevřel svoji hůlku a otočil se, aby se vydal zpět ke schodům. Ale jeho důstojný odchod byl pokažen, protože se uhodil pravou nohou o schod, který nečekal tak blízko. Strnul, když si uvědomil, že pravou punčochu má teď stejně vlhkou jako levou.

Vystupoval nahoru a v zádech cítil pobavený pohled slečny Wickershamové. Jeho kroky doprovázely čvachtavé zvuky.

Gabriel si přetáhl polštář přes uši, ale ani objemná vrstva luxusního prachového peří nedokázala zamezit tomu, aby slyšel zoufalé vytí, které se linulo oknem do ložnice. Začalo ve chvíli, kdy se jeho hlava dotkla polštáře, a neskončilo ani před úsvitem. Pes lkal, jako by jeho malé srdce bylo zlomeno vedví.

Gabriel si lehl na záda a hodil polštář k oknu. Na opačné straně domu bylo ticho. Slečna Wickershamová pravděpodobně ležela schoulená v posteli a spala spánkem spravedlivých. Téměř ji viděl před sebou: hedvábné

prameny rozpuštěných vlasů má rozhozené na polštáři, měkké rty se jí rozevřou s každým vdechnutím. Ale i v jeho představách zahaloval její jemné rysy stín.

Když se chystala na lože, pravděpodobně si smyla vůni citrónové kolínské, takže jí na kůži zůstala jen její přirozená sladká vůně. Byla silnější a opojnější než jakýkoli parfém, slibovala zahradu rajských potěšení, kterým by žádný muž nemohl odolat.

Gabriel zaúpěl a jeho tělo se zachvělo bolestnou touhou. Pokud se ten pes brzy neuklidní, začne výt stejně jako on.

Odhodil pokrývku, vstal a došel k oknu. Chvíli bojoval s klikou a pak jí trhl tak prudce, až si zarazil do palce třísku.

„Sakra!“ sykl do prázdnoty pod sebou. „Zatraceně, nemůžeš přestat?“

Vytí okamžitě ustalo. Pak se ozvalo zakňučení plné naděje a potom se rozhostilo ticho. Gabriel si oddechl a vrátil se k posteli.

Skučení se ozvalo znovu a bylo mnohem srdceryvnější než předtím.

Gabriel zabouchl okno, přešel k posteli a popadl župan přehozený přes pelest. Vyrazil z pokoje a ani se namáhal najít svoji vycházkovou hůl.

„Všichni budou jen rádi, když klopýtnu, spadnu ze schodů a zlomím si vaz,“ zamumlal a pustil se dolů po schodišti. „Místo aby ten pes lkal na mém hrobě, pravděpodobně ho pomočí. Měl jsem nařídit hajnému, aby toho zmetka zastřelil.“

Narazil do polstrované pohovky, začal nadávat na její dravčí nohy. V knihovně vyzkoušel francouzská okna a jedno bylo nezajištěné.

Rychle je otevřel. Studený noční vzduch mu začal laskat kůži. Zaváhal, má-li vystavit svoji zohyzděnou tvář chladnému svitu měsíce.

Ale smutné vytí pokračovalo. Gabriel v hloubi duše pocítil něco zvláštního.

Vyšel na terasu. Volně položené kameny ho chladily do bosých nohou. Pak vstoupil na orosenou trávu a dál sledoval psí hlas. Byl už téměř na návrší, když noc ztichla. Byla tak tichá, že Gabriel slyšel dokonce vzdálené skřehotání ropuchy u rybníka a svůj vlastní dech.

Klesl na kolena a začal oběma rukama plácat do trávy kolem sebe.

„Proboha, kde jsi, ty malý blázne? Kdybych tě nechtěl najít, vrhl by ses na

mě a celého bys mě oslintal.“

V blízkém keři to zachrastilo a Gabrielovi přistála v rukou chlupatá koule, jako vystřelená z kanónu. Malá kolie začala radostně kňučet, postavila se na zadní a začala zasypávat Gabrielovu tvář teplými vlhkými polibky.

„No tak, no tak,“ zamumlal Gabriel a vzal chvějící se zvířátko do náruče.

„Není třeba být tak sentimentální. Chci si jen v noci pořádně odpočinout.“

Gabriel se pomalu postavil na nohy a psíka měl stále v náručí. Pak se odhodlal k dlouhé zpáteční cestě do ložnice. Musel si přiznat, že s tím malým teplým tělíčkem stuleným pod bradou se noc už nezdála tak temná a cesta zpět tak dlouhá.

Příštího rána se dokonce ani Samanta neodvážila komentovat situaci, když Gabriel přišel dolů s rozdováděným Samem v patách. Ještě bručel, že má psa neustále kolem sebe, ale kdykoli si myslel, že se nikdo nedívá,

pohladil štěně po stříbrných uších nebo mu dal pod stolem zvlášť šťavnatý kousek masa. Samanta to dobře viděla. Koncem týdne byl Gabriel schopen projít bludištěm nábytku, aniž by se uhodil do nohy stolu nebo zničil nějakou mramorovou bohyni či pastýřku z čínského porcelánu. Samanta, potěšená jeho pokrokem, se rozhodla dát mu další lekci.

Toho večera musel Gabriel přecházet sem a tam přede dveřmi jídelny. Kručelo mu v žaludku a připadal si jako zvíře v kleci. Přišel na večeři v obvyklou hodinu a Beckwith ho informoval, že se jídlo bude podávat později a že má počkat přede dveřmi, až bude pozván.

Gabriel svíral svoji hůlku a tiskl ucho na dveře. Jeho zvědavost podnítilo tajemné šustění a cinkání, které vycházelo z jídelny. Když uslyšel tichý, ale rozkazovačný hlas své opatrovnice, vzrostla jeho zvědavost i neblahé tušení.

Gabriel byl tak zaujat jejími tichými pokyny, že neslyšel Beckwitha, který se přiblížil ke dveřím. Když majordomus rychle otevřel, Gabriel málem padl do místnosti.

„Dobrý večer, můj pane,“ ozvala se Samanta odněkud zleva a její hlas zněl pobaveně. „Doufám, že nám prominete malé zdržení. Oceňuji vaši trpělivost.“

Gabriel se zamračil a ťukl koncem vycházkové hůlky na podlahu ve snaze získat rovnováhu a důstojnost.

„Už jsem se začínal bát, jestli nepůjde o půlnoční večeři nebo snad brzkou snídani.“ Pohodil hlavou, ale neslyšel žádné známé zvuky, které obvykle doprovázely jeho stolování. „A co jste udělala se Samem? Je příliš troufalé doufat, že leží upečený na stříbrném talíři s jablkem v tlamě?“

„Sam bude dnes žrát v místnosti pro služebnictvo. Ale nebojte se o něho. Petr s Filipem slíbili, že mu budou házet ty nejlepší kousky. Snad mi prominete, že jsem ho potrestala, ale myslím si, že je načase, abyste si zvykl znovu jíst civilizovaně.“ Její hlas zvroucněl úsměvem. „Takže kvůli tomu je prostřen sněhově bílý ubrus. Na tabuli stojí tři stříbrné svícny a na každém z nich čtyři štíhlé voskové svíce, které příjemně osvětlují nejlepší čínský porcelán, křišťál a stříbro, které paní Philpotová sehnala.“

Gabriel nepotřeboval příliš mnoho představivosti, aby před sebou viděl krásný obraz, který mu Samanta popsala. Byl tady jenom jeden problém. Dokonce i s vycházkovou holí v ruce se bál udělat byť jen jeden malý krůček k tabuli, aby neshodil něco křehkého nebo nevkročil do krbu.

Samanta vycítila jeho váhavost a něžně ho chytila za loket. „Pokud mi dovolíte, doprovodím vás k vaší židli. Dovolím si vás usadit v čele stolu, kam patříte.“

„Znamená to, že vy budete večeřet v místnosti pro služebnictvo, kam patříte vy?“ zeptal se, když ho vedla na místo.

Popleskala ho po paži. „Neříkejte nesmysly. Nepřipravím vás o svoji společnost.“

Jemně ho zatlačila na židli. Když zaslechl, jak usedá po jeho pravé straně, rozpačitě si složil ruce do klína. Zapomněl na to, co se od něho očekává, když nemůže jídlo uchopit do rukou. Najednou se mu zdály příliš velké a nemotorné.

K jeho úlevě vstoupil ihned jeden ze sluhů s prvním chodem.

„Pečená krůtí prsíčka na divokých houbách,“ ohlásila mu Samanta, když sluha položil porci na jeho talíř.

Nádherná vůně vnikla Gabrielovi do nosu a způsobila, že měl najednou ústa plná slin. Čekal, dokud nezaslechl, že sluha odešel. Pak sáhl po talíři. Samanta si rychle odkašlala.

Trhl rukou zpátky, jako by byl pokárán.

„Vidličku máte po levé straně, můj pane. Nůž po pravé.“

Gabriel si vzdychl a začal tápat na ubruse vedle talíře, dokud nenahmatal vidličku. Zdála se mu těžká a neforemná. Při prvním pokusu dotknout se talíře ho samozřejmě minul. Stříbro hlasitě cinklo o jemný čínský porcelán a Gabriel sebou trhl. Musel se pokusit ještě třikrát, než našel větší kousek houby. Chvíli tu kluzkou věc pronásledoval po talíři a nakonec se mu ji podařilo napíchnout na vidličku a donést k ústům.

Vychutnával její výbornou chuť a pak se zeptal: „Co máte na sobě, slečno Wickershamová?“

„Promiňte?“ opáčila zcela zaskočená jeho otázkou.

„Popsala jste mi všechno, co je v jídelně. Proč nepopíšete sebe? Protože pokud jde o mě, mohla byste tady sedět třeba v prádle a punčochách.“ Gabriel napíchl další houbu a sklonil hlavu, aby skryl úsměv, který v něm vzbudila svůdná představa.

„Myslím si, že moje oblečení není důležité k tomu, abyste si užil své jídlo,“ odpověděla Samanta mrazivým hlasem. „Možná že bychom měli náš večer začít lekcí slušného chování.“

Gabriel by raději smetl jídlo ze stolu a dal jí lekci barbarského milování. Polkl houbu a raději zapudil tak nebezpečnou myšlenku. „Povězte mi to,

proč ne? Jak mám večeřet s dámou, když si ji nedokážu představit?“

„Tak dobrá,“ souhlasila strnule. „Dnes jsem si oblékla večerní toaletu z černého bombasinu. Má dost vysoké okruží v alžbětinském stylu. K ní jsem si vzala vlněný šál, který mě chrání před chladem.“

Pokrčil rameny. „Jako bych viděl nějakou staropanenskou tetu na pohřbu. Na jejím. Vždycky nosíte smutné barvy?“

„Vždycky ne,“ odpověděla Samanta tiše. „A co vaše vlasy?“

„Když to musíte vědět,“ odpověděla a v hlase jí zazněla podrážděnost.

„Svázala jsem si je do uzlu a vzadu na krku jsem je pokryla černou krajkovou síťkou. To je styl, který se mi zdá docela praktický.“

Gabriel se na chvíli zamyslel a pak zavrtěl hlavou. „Je mi líto, to prostě není všechno.“

„Prosím?“

„Nemohu snést představu, že tady sedíte oblečená jako vdova. Nemám pak chuť k jídlu. Alespoň jsem byl ušetřen popisu vašich bot, ale jsem si jist, že jsou vrcholem upjatosti.“ Zaslechl tichý šramot, jako by Samanta nadzvedla ubrus, aby se podívala pod stůl. Ale na svoji obranu neřekla nic.

Opřel se v židli a chvíli si hladil strnisko. „Myslím si, že máte něco v tom skandálním novém francouzském stylu – krémový mušelín možná s vysokým pasem a malý živůtek s čtvercovým výstřihem, jehož střih je vymyšlen tak, aby jemně zdůraznil ženské tvary a jejich krásu.“ Přivřel oči.

„A nevidím vás v žádném šálu, ale s kašmírovou štolou, která je měkká jako andělská křídla a máte ji přehozenou nad svůdným dolíčkem v ohybu lokte.

Lem sukně se dotýká vašich kotníků a je dost vysoko na to, aby při každém vašem kroku nabídl dráždivý pohled na růžové hedvábné punčochy.“

Očekával, že přeruší šokující popis své toalety protestem, ale zdálo se, že je hypnotizovaná dráždivým tónem jeho hlasu.

„Na nohou máte pár růžových hedvábných střevíčků, značně frivolních, které jsou vhodné jen ke vstupu do tanečního sálu a k protančení celé noci. Vaše umně rozcuchané kudrny jsou ozdobeny stuhou stejné barvy. Na temeni je máte stažené do pevného uzlu a pár jich rámuje vaši tvář, jako byste se právě vynořila z koupele.“

Dlouhou dobu bylo ticho. Když Samanta konečně promluvila, málem lapala po dechu, což vyvolalo Gabrielův úsměv. „Opravdu vás nikdo nemůže obvinit z nedostatku představivosti, můj pane. Nebo z nedostatku znalosti ženského oblečení.“

Zvedl jedno rameno a mírně je pokrčil. „To je důsledek toho, že jsem v mládí strávil spoustu času jeho svlékáním.“

Hlasitě polkla. „Možná bychom měli raději jíst, než začnete považovat za nutné popisovat mé spodní prádlo.“

„To nebude nezbytné,“ odpověděl hedvábným hlasem. „Žádné nemáte.“

Samantino ostré nadechnutí a náhlé cinknutí stříbra o čínský porcelán ho varovalo, že už otvírá ústa, aby mu zabránila v dalších urážkách.

Gabriel si už nepřál pokračovat, takže se znovu pokusil trefit do talíře. Podařilo se mu napíchnout plátek masa, ale podle jeho váhy usoudil, že je příliš velký, než aby si ho mohl vložit do úst, aniž by se vystavil pokárání. Stiskl zuby a vzdychl. Krocan by mu nemohl lépe unikat, i kdyby byl živý a běhal sem tam po tabuli, vřískal a mával křídly. Pokud nechce hladovět až do rána, zdá se, že nemá jinou možnost než použít nože.

Začal šátrat napravo od talíře, ale dřív než našel střenku nože, jeho ostří ho jemně řízlo do palce.

„Zatraceně!“ zaklel a strčil si prst mezi rty.

„Ach, bože!“ vykřikla Samanta v upřímném zděšení. „Jste raněn?“ Slyšel, že odsunula židli a vstala.

„Ne!“ vyštěkl a namířil proti ní vidličku, jako by to byl meč. „Nepotřebuji vaše sympatie. Potřebuji jen nějaké jídlo do žaludku, protože jestli budu ještě chvíli hladovět, sním i vás.“

Uslyšel, jak dosedla zpět na židli. „Na to jsem nepomyslela,“ řekla tiše.

„Dovolíte mi, abych vám alespoň pokrájela maso?“

„Ne, děkuji. Pokud neplánujete sledovat mě po zbytek života, krájet mi maso a utírat bradu, raději se to naučím sám.“

Gabriel položil vidličku a sáhl po poháru, protože doufal, že pořádný hlt vína může zakrýt jeho rozpaky nad tím, že je tak neohrabaný. Ale jeho neopatrný pohyb pouze způsobil, že se pohár převrátil. Nepotřeboval oči, stačilo jen Samantino zajíknutí a věděl, že se víno rozlilo na sněhově bílý ubrus a jí do klína.

Vyskočil na nohy, zahanbený, hladový a rozčilený. „To je šílenství! Raději bych žebral někde na rohu ulice než předstíral, že mám ještě naději vystupovat někdy jako gentleman!“ uhodil pěstí do stolu, až se porcelán zatřásl. „Věděla jste, že dámy soutěžily o privilegium sedět u večeře vedle mne? Že se nabízely, aby získaly moji pozornost? Která žena bude teď

toužit po mé společnosti? Neměla by se na co těšit kromě mých nadávek a převracení sklenic. Pokud bych nešťastnou náhodou nezapálil její kudrny dřív, než by začali servírovat večeři!“

Sevřel ubrus do obou rukou a prudce trhl. Čínský porcelán, křišťál a všechno ostatní, co Samanta s takovou péčí naaranžovala, se s řinkotem zřítilo na zem.

Gabriel v zádech pocítil závan větru, jak kdosi vběhl dovnitř. To je v pořádku, Beckwithe,“ řekla Samanta tiše. Majordomus asi chvíli váhal, protože do svého hlasu vložila rozhodnost, která nesnesla odporu.

„Dohlédnu na to.“

Pak Beckwith i průvan zmizeli a Gabriel se Samantou osaměli. Gabriel stál rudý v čele tabule a těžce dýchal. Chtěl, aby se na něho Samanta zlobila, aby mu vyčetla, jaký se z něho stal netvor. Chtěl, aby mu vmetla do tváře, že už mu není pomoci, že není naděje. Pak by se snad mohl přestat snažit, přestat bojovat…

Místo toho ucítil, jak se mu její rameno otřelo o stehno, když si klekla k jeho nohám. „Až to tady uklidím,“ řekla tiše do cinkotu střepin skla a porcelánu, „pošlu pro nové talíře.“

Její rozvážný klid ho ještě více rozzuřil. Hmátl po jejím zápěstí a zvedl ji na nohy. Stála proti jeho dmoucí se hrudi. „Možná se vám docela dobře daří bránit naivní blázny, kteří sloužili svému králi a zemi, ale sebe nebráníte. Nemáte srdce? Nemáte city?“ vykřikl.

„Ach, já mám city!“ obořila se na něho. „Cítím každý osten vašeho jazyka, každou jedovatou poznámku. Kdybych neměla city, určitě bych neztrácela celý den tím, že bych se snažila připravit vám večeři a udělat z ní pro vás příjemnou záležitost. Určitě bych nevstávala brzy ráno, abych vyzvídala u vašeho kuchaře, jaké jídlo máte nejraději. A určitě bych ráno nepročesávala les, abych našla některé zvlášť chutné houby, a nestrávila bych polovinu odpoledne tím, že bych se rozhodovala, jaký porcelán by se hodil na vaši tabuli, jestli worcester nebo wedgwood.“ Gabriel cítil, jak se její štíhlé tělo chvěje pobouřením. „Ano, mám city. A taky srdce, můj pane. A nemám v úmyslu dovolit vám, abyste mi je zlomil!“

Když se mu vytrhla ze sevření, padlo Gabrielovi na ruku něco teplého a vlhkého. Uslyšel, jak jí střepiny zakřupaly pod nohama, a pak se ozvalo bouchnutí dveří.

Gabriel zůstal sám. Olízl si hřbet ruky. Byl slaný.

Těžce dosedl a složil hlavu do dlaní. „Měla pravdu v jedné věci, ty hlupáku,“ mumlal sám k sobě. „Určitě bys potřeboval lekci slušného chování u tabule.“

Po delší době ucítil Gabriel na rameni něčí teplou ruku. „Můj pane? Mohu vám pomoci?“ Beckwithovi se mírně třásl hlas, jako kdyby se už připravoval na drsné odmítnutí.

Gabriel pomalu zvedl hlavu. „Víte, Beckwithe,“ řekl a položil dlaň na ruku oddaného sluhy. „Věřím, že můžete.“

12

Můj nejdražší lorde Sheffielde, už jsem vám někdy svěřila, jak velmi u muže obdivuji statečnost?

Samanta trucovala.

Nebyla v tom žádný mistr. Dokonce i jako malá se zřídkakdy uchylovala k trucování, aby prosadila svou. Obvykle stačil sladký úsměv a logický argument a vymámila z otce i matky všechno, co si zamanula. Ale teď neměla žádnou naději, že kdy získá to, co by chtěla.

Po tři dny skoro nevyšla ze svých pokojů, s výjimkou večeře, kdy jedla s ostatními sluhy v jim vyhrazené místnosti. Stále s sebou nosila knihu. Pokud to vypadalo, že kdokoli má v úmyslu přiblížit se k ní, vrazila nos mezi stránky a počkala, dokud neodešel a neodnesl si s sebou ustaraný pohled a soustrastné povzdechy.

Věděla, že se chová dětinsky a že tak dává Gabrielovi jasný důvod k tomu, aby přinutil Beckwitha napsat jeho otci žádost o její propuštění. Ale nemohla se už víc přinutit k plnění svých povinností.

Její náladu zhoršovalo pomyšlení, že Gabriel se jí vyhýbá zřejmě stejně záměrně jako ona jemu. Navíc myšlenka na to, že by se s ní náhodou setkal, byla pro něho asi natolik odpuzující, že nařídil, aby dveře do přijímacího salonu byly zamčeny, kdykoli se tam uchýlí. Samanta přecházela kolem rozhodnuta ignorovat sérii úderů a občasné nadšené štěkání, které se jí zarývalo do uší.

Beckwith i paní Philpotová se k jejímu trápení stavěli nevšímavě. Dvakrát je našla s hlavami u sebe v nějakém tajném koutě, kde si něco šeptali. Když je spatřila, zavřeli ústa a s provinilým výrazem se rozešli po své práci, mumlajíce něco o tom, že musí zkontrolovat vyleštěné polévkové naběračky nebo naškrobené prádlo. Samanta měla podezření, že spolu projednávají ten nejlaskavější způsob, jak ji informovat o tom, že by si měla hledat nové místo.

Nemohla ani spát. Třetí noc po hádce s Gabrielem ležela v posteli a mračila se na strop, když jí začalo kručet v žaludku. Protože už ztratila polovinu noci tím, že sebou házela pod pokrývkami, rozhodla se sejít dolů a ukrást si v opuštěné kuchyni kousek koláče z máslového těsta.

Právě míjela dveře přijímacího salonu, když jí dolehla k uším tichá melodie. Připadalo jí podivné, že dveře jsou zavřené i po půlnoci, a přitiskla ucho na jednu pozlacenou dřevěnou tabulku.

Sluch ji neklamal. Zvuk, který zaslechla, byla hudba. Zvláštní zpěv.

Mužský hlas zněl bručivě a doprovázel ho trylkující soprán.

Než mohla rozeznat slova písně, muž začal rychle počítat: „Jedna, dvě,

tři, čtyři…, jedna, dvě, tři, čtyři…“

Najednou se ozvalo hlasité bouchnutí. Po delším tajemném tichu uslyšela Samanta rychlé kroky mířící ke dveřím.

Rozběhla se foyerem a podařilo se jí skrčit se za mramorovou sochou Apollona. Dveře se rozlétly.

Z temného salonu se vynořil Beckwith. Těžce oddychoval a sporé prameny vlasů měl rozcuchané, jako by se jimi probíraly ženské prsty. Samanta otevřela v šoku ústa dokořán, když se za majordomem vynořila paní Philpotová. Uhlazovala si zástěru a pak si zastrčila za ucho volný pramen vlasů.

Hospodyně začichala svým vznešeným nosem ve vzduchu. „Dobrou noc, pane Beckwithe.“

„Spěte dobře, paní Philpotová,“ odpověděl majordomus a formálně se uklonil.

Když oba zmizeli, každý jiným směrem, vystoupila Samanta ze stínu sochy. Ústa měla ještě otevřená. Nebyla by překvapená, kdyby se z přijímacího pokoje vyřítila Elsie s Filipem, celí červení a rozesmátí, ale nikdy by nepodezírala klidného majordoma a přísnou hospodyni z toho, že mají půlnoční dostaveníčko. Zdá se, že zaměstnanci Fairchild Parku jsou v lásce šťastnější než ona. Zavrtěla hlavou a začala pomalu stoupat po schodech. Hlad už ji přešel.

Do příštího odpoledne začala Samantě její špatná nálada vadit. Popadla šál a vydala se na dlouhou vycházku. Doufala, že honící se mraky a burácivý dubnový vítr jí vyženou z hlavy všechny myšlenky na Gabriela.

Když se vrátila, našla na posteli velkou dřevěnou krabici.

Přehodila šál přes židli a opatrně přistoupila blíž. Možná Beckwith poručil, aby ji sem přinesli na její věci, když se sama nemá k odchodu.

Váhavě zvedla víko a ze rtů jí vyklouzlo zajíknutí. V krabici ze santalového dřeva byla složená dámská toaleta z jemného mušelínu krásné krémové barvy. Samanta nedokázala odolat pokušení, zvedla ji a přiložila si ji k hrudi.

Už dlouho neviděla nic tak nádherného. Krátké načechrané rukávky lemovala žlutá krajka. Pod prsy byly šaty nabrány do široké saténové stuhy. Čtvercový výstřih byl dost hluboký, aby přitahoval mužské oko. Pod lehkou, skoro průsvitnou nabíranou sukni se dalo vzít jen to nejjemnější prádlo.

Od jemného tkaniva rukávků až po ladnou vlečku splývající do vlnitého lemu byly šaty jak ušité na míru pro Samantu, a to jedním z nejmodernějších modistů v Paříži.

Řekl bych, že máte na sobě něco v tom skandálním novém francouzském stylu.

V duchu slyšela Gabrielův zvučný baryton. Vtom spatřila kartičku, která vypadla ze záhybů látky.

Samanta s toaletou v rukou se pro ni sehnula. Poznala Beckwithovo špičaté písmo.

„Lord Sheffield by s vámi dnes večer v osm rád povečeřel,“ přečetla si polohlasně.

Kartička jí vypadla z prstů. Pomalu položila toaletu na postel. Uvědomila si, jak absurdně musí vypadat vedle jejích hnědých šatů z česané příze.

Neměla jinou volbu než odmítnout Gabrielův dar i jeho pozvání. Nebyla jednou z jeho bývalých milenek, aby si ji udobřoval nějakými drahými

dárky a sladkými slovíčky. Její zamyšlený pohled přitahovala krabice. Byla tak omámená, že ani nedokončila prohlídku jejího obsahu.

Sáhla zpět do krabice a její prsty narazily na… kašmírovou štolu, která je měkká jako andělská křídla a máte ji přehozenou nad svůdným dolíčkem v ohybu lokte. Samanta ucukla rukou. Jak může slepý muž vědět o tom dolíčku? Protože ho má každá žena, připomněla si přísně. Gabriel jich pravděpodobně líbal hodně, než ztratil zrak.

Zaklapla víko, rozhodnutá zajistit tuto zvláštní Pandořinu skříňku před dalším, možná ještě svůdnějším pokušením, které by mohla spatřit.

Na nohou máte pár růžových hedvábných střevíčků, značně frivolních, které jsou vhodné jen ke vstupu do tanečního sálu a k protančení celé noci.

„Střevíčky ne,“ zašeptala Samanta. Určitě nemůže být takový ďábel.“

Znovu nadzvedla víko, položila ho na postel a opatrně vytáhla štolu. Ze rtů jí sklouzl bezmocný výkřik. Na dně krabice ležely střevíčky, jemně růžové jako ženské začervenání. Byly tak krásné a kouzelné, že by se spíš hodily k pohádkové bytosti a ne pro obyčejnou ženu.

Samanta pohlédla na svoje polovysoké boty z hrubé kůže. Byly ještě zaprášenější a odřenější než obvykle, protože se právě vrátila z procházky za špatného počasí. Znovu pohlédla na střevíčky a kousla se do rtu. Jistě se nic špatného nestane, když si je jen zkusí. Koneckonců, kde je napsáno, že jí opravdu padnou? Vyndala střevíčky a položila je na kobereček. Pak si začala zouvat boty.

Samanta už přivykla klapotu svých praktických bot. V jemných střevíčcích s podpatkem, upevněných kolem kotníků tenkou šňůrkou, měla pocit, že se nad dlouhým točitým schodištěm vznáší. Když procházela foyerem, mrkla na sebe do zrcadla. Nepřekvapilo by ji, kdyby zjistila, že z krémové látky na ramenou jí vyrůstají andělská křídla.

Splývavá sukně se jí vlnila kolem kotníků a ona už se necítila jako Gabrielova citlivá opatrovnice, ale jako bláznivá mladá dívka se srdcem plným nadějí. Jen ona věděla, jak nebezpečná může být taková naděje. Když se obrátila směrem k jídelně, vytáhla z kapsy své brýle a vzdorovitě si je nasadila. Ačkoli v dohledu nebyl žádný sluha, nemohla se zbavit pocitu, že je pozorována ze dveří, které se za ní tiše otevřely a zavřely. Když míjela přijímací salon, přísahala by, že zaslechla melancholický vzdech a pak Elsiin utajovaný smích, který byl rychle ztlumen. Otočila se a zjistila, že dveře jsou mírně pootevřené. Ztemnělý salon se zdál prázdný.

Došla před jídelnu ve chvíli, kdy hodiny začaly odbíjet osmou. Obrovské mahagonové dveře byly otevřené. Samanta zaváhala, protože nevěděla, zda bude vítána.

Napřímila se a rozhodně zaťukala.

„Vstupte.“

Samanta uposlechla ochraptělý hlas. Když vstoupila, zjistila, že v čele tabule v záplavě světla svíček stojí mladý princ z portrétu.

13

Moje drahá Cecily, měl bych vás varovat, že na své vlastní riziko… podněcujete moji statečnost…

Muž stojící před ní by byl ozdobou kteréhokoli salonu nebo jídelny v Londýně. Od blyštivé diamantové spony zapíchnuté do záhybů sněhobílého nákrčníku až po bohaté kožené střapce na jeho nejlepších botách byl pohled na něho tak úchvatný, že by každý komorník zářil pýchou. Košile s nabíranou náprsenkou a rukávy zřasenými nad manžetami dokonale padla k tmavě modrému kabátci a kalhotám ze žlutohnědé jelenice, které přiléhaly k jeho štíhlým bokům jako druhá kůže.

Nemoderně dlouhé vlasy měl hladce sčesané dozadu a spletené do černého sametového cůpku. Tak vynikla silná linie jeho brady a nápadně hezké rysy tváře. Záře svíček změkčovala hrbolaté okraje jizvy a zastírala prázdnotu jeho pohledu.

Samantino hrdlo se stáhlo touhou, kterou si však nemohla dovolit.

„Doufám, že jsem vás nenechala dlouho čekat, můj pane,“ řekla a pozdravila úklonou, kterou nemohl vidět. „Měla jsem v úmyslu povečeřet v místnosti pro služebnictvo, kam patřím.“

Gabrielovi cukl pravý koutek. „To není nezbytné. Dnes večer nejste moje opatrovnice. Jste můj host.“

Gabriel přistoupil k židli po své pravici a úslužně ji odsunul. Pozvedl jedno pravé obočí, aby naznačil pozvání. Samanta zaváhala, protože věděla, že pro ni bude mnohem bezpečnější, zůstane-li na druhé straně tabule, mimo jeho dosah. Ale Gabrielův výraz byl tak plný naděje, že se začala pomalu přibližovat ke stolu, aby se k němu posadila. Když se naklonil a přisunoval židli zpět, uvědomila si sílu jeho svalnatých paží a teplo vyzařující z široké hrudi.

Posadil se na své místo. „Doufám, že vám nevadí worcesterský porcelán.

Obávám se, že wedgwoodský servis postihla nešťastná nehoda.“

Samantě zacukaly rty. „Jak tragické.“ Rozhlédla se a zjistila, že příborník je prázdný a na stole pokrytém ubrusem před ní stojí spousta misek. Také si všimla talíře bohatě naplněného čerstvými jahodami.

„Nevidím nikoho, kdo by nás obsloužil. Dal jste dnes večer také ostatním sloužícím volno?“

„Myslel jsem, že si zaslouží odpočinout od svých povinností. Tento týden byli velmi přičinliví.“

„Taky bych řekla. Výroba mých šatů musela trvat hodiny.“

„Naštěstí nový styl vyžaduje tak málo látky, že Meg dokázala toaletu spíchnout během dvou bezesných nocí.“

„A kolik bezesných nocí jste strávil vy, můj pane?“

Místo odpovědi sáhl Gabriel po láhvi claretu, která stála mezi nimi. Samanta popadla ubrousek a připravila se na nejhorší, ale jeho ruka neomylně sevřela ladné hrdlo. Samanta sledovala s otevřenými ústy, jak nalévá rubínovou tekutinu do dvou pohárů, aniž by na sněhobílý ubrus ukápla jediná kapka.

„Vidím, že sloužící nebyli tento týden jediní pilní lidé,“ řekla tiše a upila rudého vína.

„Mohu vás obsloužit?“ zeptal se a sáhl po lžíci, která trčela ze stříbrné ohřívací mísy s kuřecím frikasé.

„Jistě,“ zamumlala a fascinovaně pozorovala, jak Gabriel servíruje porce na talíře.

Pohrdl vidličkou a nožem, vzal si lžíci a pustil se do jídla. „Mohu se tedy domnívat, že jste s toaletou spokojena?“

Samanta si uhladila sukni. „Je téměř stejně krásná jako nepraktická.

Jak se Meg podařilo strefit se tak dokonale do mé velikosti?“

„Má dobrý odhad. Říkala, že nejste o mnoho vyšší než moje mladší sestra Honorie.“ Na rtech se mu objevil laškovný úsměv. „Ovšem kdybych se spolehl na Beckwithův odhad, měla byste toaletu jako stan.“

„A co střevíčky? Mám si myslet, že máte i nadaného ševce?“

„Víte, žít blízko Londýna je velká výhoda. Pro Beckwithovo srdce je dobré udělat si občas výlet do obchodu na Oxford Street.

Pro paní Philpotovou nebylo obtížné vplížit se do vaší ložnice a změřit jednu vaši botu, když jste byla dole na večeři.“

„Služebnictvo ve Fairchild Parku je prohnané stejně jako jeho pán. Musíte vědět, že já si ty věci prostě nemohu nechat. Nebylo by to vhodné.“

„Ach, jděte. Neporušil jsem etiketu tak trestuhodně. Všimla jste si, že jsem do darů nezahrnul spodní prádlo?“

„To je v pořádku,“ odpověděla Samanta sladce a zakousla se do

šťavnatého kousku kuřecího masa. „Protože já žádné nenosím.“

Gabrielova lžíce ťukla o stůl. Zhluboka se napil, ale nedařilo se mu polknout poslední sousto. „Musím říci, že jsem nikdy nelitoval své slepoty víc,“ podařilo se mu konečně ze sebe vypravit. Odkašlal si a jeho výraz se změnil. „Doufám, že přijmete víc než moje dary. Přijměte moji omluvu za mé nepřístojné chování onoho večera.“

Samanta pozorovala jeho ruku, jak tápe po ubruse a trpělivě hledá lžíci, a její úsměv zmizel. Lžíce ležela jen několik centimetrů od jeho hledajících prstů, ale mohla být stejně dobře ve vedlejší místnosti. „Obávám se, že já bych měla poprosit za prominutí vás. Neuvědomila jsem si, jak obtížné pro vás musí být už pouhé stolování.“

Pokrčil rameny. „Zacházení s nožem a vidličkou je příliš rafinované. Pokud jídlo necítím, nemohu je najít.“ Zamyšleně se zamračil. „Proč bych vám to neukázal?“

Odsunul židli, vstal a s ubrouskem v ruce se jí postavil za záda. Samantě se zrychlil tep, když se nad ni naklonil. Jeho dech vonící claretem způsobil, že se jí zježily drobné chloupky na zátylku. Zalitovala, že si vyčesala vlasy nahoru do frivolního uzlu.

„Napadlo mě, slečno Wickershamová, že jste si nikdy nezkusila, jaké to je nevidět.“

Než mohla zaprotestovat, sáhl po jejích brýlích a vzal je. Řídil se pouze hmatem, rychle složil ubrousek do pásku, jemně jí ho přiložil k očím a vzadu svázal do volného uzlu.

Samanta už nevnímala světlo svíček, které by ji vedlo, a musela se spolehnout jen na Gabriela – na jeho teplo, vůni a doteky. Když jí jeho

široké prsty zavadily o hrdlo, bezmocně se zachvěla a uvědomila si, jak je zranitelná.

„Chcete se mi pomstít tím, že mne donutíte jíst kuřecí frikasé rukama?“ zeptala se.

„Nemohl bych být tak krutý. Ne v případě, že tu máme slepého, který může krmit slepou.“ Uslyšela cinkot talířů, když sáhl vedle ní, aby odstrčil jednu mísu a přisunul druhou.

„Zkuste tohle,“ řekl a vtiskl jí vidličku do ruky.

Samanta se cítila víc než trapně, když se snažila strefit vidličkou do talíře před sebou. Netušila, co je na něm, protože předmět se od ní kutálel pryč. Několikrát ho pronásledovala po obvodu talíře, až se jí konečně podařilo tu kluzkou věcičku napíchnout. Když zvedla vidličku, ucítila opojnou vůni čerstvé jahody. Začaly se jí sbíhat sliny. Těžce zasloužená odměna byla jen několik centimetrů od jejích rtů, když najednou spadla z vidličky a s drzým plácnutím přistála na stole.

„Zatraceně!“ zaklela a čekala, že uslyší Gabrielův jízlivý smích.

Ale on jí jen něžně vzal vidličku z ruky. „Vidíte, slečno Wickershamová, je-li někdo připraven o zrak, je nucen spoléhat se na jiné smysly, jako je třeba čich…“ Když Samantě vnikla do chřípí svěží vůně jahody, téměř by přísahala, že se jí Gabrielův nos jemně otřel o hrdlo v tajném polaskání.

„Hmat…“ Teplé prsty se vlastnicky sevřely kolem jejího zátylku a pak začal

přejíždět jahodou po jejích chvějících se rtech. Jeho hlas se prohloubil.

„Chuť…“ Samanta omámená nádhernou vůní nedokázala odolat a rozevřela rty. Od chvíle, kdy se had v rajské zahradě vlichotil Evě, nebyla žena víc sváděna zakázaným ovocem. Gabriel přijal její nevyslovené pozvání a vložil jí kulatou jahodu do rozevřených rtů. Sladká svěžest jí explodovala na jazyku. Vydala ze sebe spokojené zasténání.

„Ještě?“ zeptal se a zastřený hlas zněl jako ďábelské pokušení.

Samanta chtěla víc. Mnohem víc. Ale zavrtěla hlavou a odstrčila jeho ruku v obavě, že by v ní vzbudil touhu, která nemůže být nikdy uspokojena. „Nejsem dítě,“ opakovala schválně po něm. „A nechci být krmena jako dítě.“

„Dobrá. Jak si přejete.“ Slyšela, jak znovu posunuje misky a mlaská rty, když ochutnává jedno jídlo po druhém. „Tady,“ broukl nakonec a vrátil jí do ruky vidličku. „Zkuste tohle.“

Ačkoli ji hedvábný tón jeho hlasu měl varovat, Samanta statečně natáhla vidličku k míse, rozhodnutá dokázat, že umí napíchnout cokoli na první pokus. Zajíkla se, protože ponořila ruku až po zápěstí do mísy něčeho studeného.

„Etiennův vinný rosol je pověstný,“ zamumlal jí Gabriel do ucha. „O mém kuchaři je známo, že dokáže strávit hodiny šleháním krému, dokud nezíská správnou konzistenci.“

„Cože, vy zatracený blázne!“ Samanta vytrhla ruku z lepkavé hmoty. „To jste udělal schválně.“

Začala hledat ubrousek, když tu jí Gabriel sevřel zápěstí. „Dovolte,“ šeptl a přitáhl si její ruku k ústům.

Samanta nebyla připravená na takový šok. Její malíček najednou vklouzl mezi Gabrielovy rty. Vlhké teplo jeho úst kontrastovalo s chladem

mléčné hmoty. Olizoval a sál hustý krém z jejího prstu s tak živočišnou radostí, že ji zcela odzbrojil. Bylo příliš snadné představit si, že jeho zkušený jazyk objevuje ještě citlivější části jejího těla.

Samanta ucukla rukou a tváře se jí rozhořely. „Když jste mě pozval na večeři, můj pane, netušila jsem, že budu hlavním chodem.“

„Naopak, slečno Wickershamová, budete závěrečným dezertem.“

„Kvůli mé sladké povaze?“ zeptala se uštěpačně.

Zasmál se nahlas. Samanta nemohla odolat tak vzácné příležitosti a strhla si ubrousek z očí. Gabriel byl rozvalený na židli. Vějířky kolem očí se mu prohloubily v uličnickém úsměvu.

Po zbytek večera byl ideálním společníkem, oslňoval ji záblesky svého pověstného šarmu, jímž zmámil tolik žen, které toužily po jeho lásce. Když skončili a dojedli i vinnou pochoutku, Gabriel vstal a podal jí ruku.

Samanta si otřela rty ubrouskem. Obávala se, že ho bude následovat, kamkoli ji povede. „Už je dost pozdě, můj pane. Měla bych si jít odpočinout.“

„Ještě ne. Musím vám něco ukázat.“

Neschopná odolat jeho prosbě vstala a vložila svoji ruku do jeho. Ten dotyk ji rozpálil. Gabriel použil vycházkovou hůl, aby se správně orientoval. Vyšli z jídelny. Pak Samantu vedl dlouhou stinnou chodbou k pozlaceným dveřím, kterých si nikdy předtím nevšimla.

Uchopil mosazná držadla a rozevřel obě křídla.

„Ach, bože!“ vydechla Samanta a překvapeně hleděla na něco, co se vymykalo jejím představám.

Viděla taneční sál, který objevila během svého prvního průzkumu domu. Ale místo aby se dívala dolů z galerie, ocitla se dole, uprostřed jeho nádhery. Všechny svíce v mosazném lustru hořely a vrhaly mihotavou zář na modré žilkování benátských dlaždic. Řada francouzských oken, nad nimiž se klenuly ladné oblouky prosklených dveřních okének, směřovala do zahrady zalité měsícem.

Gabriel opřel vycházkovou hůl o stěnu. Věděl, že ji nebude potřebovat. Nebyly tady žádné kusy nábytku, které by mohly zavinit jeho pád, ani sochy, které by mohl shodit.

„Mohu vás vyzvat k tanci, má paní?“ zeptal se a nabídl jí rámě.

„Vy jste trénoval, že?“ pronesla Samanta obvinujícím tónem, protože si vzpomněla na tajemné melodie a podivné dunění, které slyšela, když procházela kolem přijímacího salonu. „A já jsem si myslela, že Beckwith a paní Philpotová měli půlnoční dostaveníčko.“

Gabriel se rozesmál a už ji vedl do středu lesknoucího se parketu.

„Pochybuji, že jsem jim nechal v těle sílu na něco takového. Beckwith se se mnou srazil hlavou víckrát, než by se dalo spočítat, a palce ubohé paní Philpotové by se nikdy nevyléčily, kdybych měl na nohou boty. Netrvalo nám dlouho, než jsme zjistili, že jsem mizerný jak v menuetu, tak v lidových tancích.“

„Pokud necítíte svého partnera,“ začala, protože si připomněla jeho

dřívější slova.

„…nemůžete ho najít.“

„Proto jsem strávil poslední noc valčíkem s Beckwithem.“ Vzdychl si.

„Paní Philpotová ho bohužel netančí.“

„Valčík?“ opakovala Samanta, neschopná zakrýt svůj šok. „Proboha, vždyť sám arcibiskup ho zkritizoval a považuje ho za vrchol zhýralosti!“

Gabrielovy oči zasvítily veselostí. „Jen si představte, co by si pomyslel, kdyby mě viděl, jak tančím valčík se svým majordomem.“

„Dokonce i princ z Walesu prohlásil, že je zcela nepřípustné, aby muž držel ženu tak blízko. Že takové těsné držení může vést jedině ke zkažení dobrých mravů.“

„Opravdu?“ zamumlal Gabriel a znělo to spíš zvědavě než pohoršeně.

Propletl si prsty s jejími a přitáhl si ji blíž.

Samantě se zkrátil dech, jako by už přetančila několikrát kolem celého sálu. „Tak moderní tanec může být možná přijatelný ve Vídni nebo v Paříži, můj pane, ale ve všech tanečních sálech Londýna je zakázán.“

„Ale my nejsme v Londýně,“ připomněl jí Gabriel a vzal ji do náruče.

Pak kývl ke galerii. Když začalo hrát osamělé cembalo ovládané neviditelným sluhou, Gabriel položil dlaň na její drobná záda a dal se s ní do pohybu podle něžných zvuků písně Barbary Allenové. Smutná balada vypovídající o ztracené lásce a nevyužitých příležitostech byla vždy Samantinou nejoblíbenější. Nikdy předtím ji neslyšela hrát jako valčík, ale k houpavému tanci se hodila dokonale.

Když se jeho tělo dostalo do pravidelného rytmu, Gabriel cítil, že se mu vrací přirozená ladnost. Zavřel oči, aby snad vnímal ještě víc jemných pocitů – potěšení z toho, že tiskne teplé ženské tělo ke svému, hedvábný šustot sukní i důvěru, s níž se podvolila jeho vedení. Poprvé od Trafalgaru nelitoval ztráty zraku. Kroužil opuštěným tanečním sálem se Samantou v náručí a připadal si opět dokonalý.

Náhle zaklonil hlavu a uvolněně se rozesmál. Provedli několik rychlých otoček kolem stěn, a než píseň dozněla, byli oba bez dechu smíchem. Když cembalo začalo hrát píseň Žij se mnou, která byla vhodnější pro allemande než pro valčík, jejich kroky se najednou zpomalily, až se zastavily. Gabriel Samantu držel v pevném objetí. Váhal vzdát se tak rychle této vzácné chvíle.

„Pokud se snažíte přesvědčit mě o tom, jak jste kultivovaný, úplně jste propadl,“ poznamenala.

„Možná že pod našimi zjemnělými způsoby a hedvábím jsme stále ještě barbaři.“ Přitáhl si její ruku k ústům a vtiskl jí polibek přímo do středu dlaně. Otřel se rty o její hedvábnou pokožku. „Dokonce i vy, moje úzkoprsá a mravokárná slečno Wickershamová.“

Neomylně zaznamenal skrývané chvění, které jí zaznívalo v hlase, když řekla: „Kdybych měla cyničtější povahu, můj pane, mohla bych vás podezírat, že jste tohle divadlo nezorganizoval na omluvu, ale jako příležitost ke svádění.“

„Čemu byste dala přednost?“ Gabriel už nebyl déle schopen odolávat pokušení. Sklonil hlavu a hledal odpověď přímo na jejích rtech.

Samanta zavřela oči, jako by se tím zbavovala viny za to, co se stane. Ale nemohla potlačit zachvění touhy, které jí projelo, když se Gabrielovy rty dotkly jemně jako pírko jejích. To nebyl stejný polibek jako v knihovně. Byl

to polibek milence – prostá ukázka všech potěšení, která by jí mohl nabídnout a která byla pro její osamělé srdce mnohem lákavější, a tudíž nebezpečnější.

Laskal křivky jejích rtů svými, přinutil je, aby se rozevřely a přijaly medové přesvědčování jeho jazyka. Sotva sametové teplo proniklo do jejích úst, pohlcovalo ji stále víc. Samanta cítila, jak se rozplývá, věděla, že její poslední odpor je překonán. Náhle se stala prosebníkem na hostině – hostině tělesných rozkoší, která jí byla tak dlouho odepřena. Prudce zatoužila uspokojit všechny své touhy, plně prožít sladkost jeho polibku.

Když se její jazyk připojil, Gabriel v hloubi hrdla zaúpěl. Nepotřeboval oči, aby mu ruce sklouzly na její živůtek a našly měkkost ňadra, ukrytého v hedvábném prádle. Jemně jí zavadil palcem o bradavku a Samanta tiše zasténala překonána blahem, které bylo stejně intenzivní jako zakázané.

Gabriel se najednou zastyděl za svůj bezmocný sten a také pocítil obavu, kam by jeho dychtivé prsty mohly proniknout, a proto od Samanty odtrhl ruce i ústa.

S námahou se snažil zklidnit zrychlený dech a opřel se čelem o její.

„Nebyla jste ke mně zcela upřímná, že ne, slečno Wickershamová?“

„Proč říkáte takové věci?“

Uvědomil si, že panika v jejím hlase je výsledkem jeho troufalosti, a proto přiblížil rty k jejímu uchu a zašeptal: „Protože k mému překvapení na sobě téměř určitě máte spodní prádlo.“

V té chvíli píseň skončila a náhlé ticho jim připomnělo, že na galerii

někdo je.

„Mám zahrát další kousek, můj pane?“ Beckwithův veselý hlas se nesl přes pozlacené zábradlí a ujistil je, že majordomus si neuvědomuje, jaké malé drama se odehrává v tanečním sále pod ním.

Byla to Samanta, kdo sebral sílu a osvobodil se z nebezpečného objetí. Zavolala: „Ne, děkuji, Beckwithe. Lord Sheffield už potřebuje odpočinek. Další lekci bude mít zítra přesně ve dvě hodiny.“ Její hlas už nebyl tak pevný, když se otočila ke Gabrielovi a řekla mu: „Děkuji za večeři, můj pane.“

Gabriel, zmatený její přeměnou v přísnou opatrovnici, vysekl formální poklonu. „Já děkuji vám, slečno Wickershamová… za tanec.“

Naklonil hlavu a naslouchal jejím vzdalujícím se krokům. V duchu se poprvé ptal sám sebe, jaká další tajemství před ním jeho opatrovnice skrývá.

Beckwith se vrátil do místnosti pro služebnictvo a našel paní Philpotovou samotnou na křesle u krbu. Popíjela horký čaj. „Jaký byl večer?“ zeptala se.

„Řekl bych, že to byl fantastický úspěch. Všechno proběhlo tak, jak oba chtěli. Ale nebyli jsme tak diskrétní, jak jsme doufali. Slečna Wickershamová nás včera v noci slyšela v přijímacím salonu.“ Zasmál se.

„Myslela si, že jsme měli půlnoční dostaveníčko.“

„To je legrační.“ Paní Philpotová zvedla šálek ke rtům, aby ukryla úsměv.

Beckwith zavrtěl hlavou. „Dokážete si představit úzkostlivého starého mládence a usedlou vdovu, jak cvrlikají ve tmě jako dvě zamilované děti?“

„Kdo by to dokázal?“ Paní Philpotová postavila šálek na polici nad krbem a začala si vytahovat sponky z vlasů jednu po druhé.

Když se černý vodopád dotkl jejích ramenou, Beckwith k nim vztáhl ruku a propletl si je mezi prsty. „Vždycky jsem miloval tvoje vlasy, však víš.“ Chytila jeho buclatou ruku a přitiskla si ji k tváři. „A já jsem vždycky milovala tebe. Alespoň od té doby, kdy jsi získal odvahu a začal oslovovat

osamělou mladou vdovu ‚Lavínie‘ místo ‚paní Philpotová‘.“

„Uvědomuješ si, že už je to skoro dvacet let?“

„Zdá se mi, jako by to bylo teprve včera. Tak jaké písně jsi jim hrál?“

„Barbaru Allenovou a tvoji oblíbenou Žij se mnou.“

„‚Žij se mnou a buď moje láska“ dodala. Citovala tak Marloweovu věčně živou báseň.

„‚A budeme mít veškeré rozkoše,‘“ dokončil a zvedl ji k sobě.

Usmála se na něho a v očích jí zajiskřilo jako dívce. „Myslíš, že by nás pán propustil, kdyby to věděl?“

Beckwith zavrtěl hlavou a pak ji něžně políbil. „Podle toho, čeho jsem byl dnes večer svědkem, mám dojem, že by nám mohl závidět.“

14

Můj nejdražší lorde Sheffielde, jsem přesvědčena, že vaše rodina bude zděšená, až zjistí, že jste si tajně dopisoval se ženou tak nízkého společenského postavení…

Následující den přesně ve dvě hodiny kráčela Samanta foyerem ve svých těžkých botách a tvářila se tak rezolutně, že jí ostatní sloužící prchali z cesty. Vlasy měla svázané na zátylku do pevného uzlu a rty našpulené, jako kdyby se napila citronu, místo aby se jím navoněla. Přísný střih jejích tmavě šedých ranních šatů neodhaloval ani kousek kotníku a nezdůrazňoval žádnou křivku.

Přecházela po přijímacím salonu a čekala na Gabriela. Starodávné spodničky jí šustily, jako by byly dvakrát naškrobené. Náladu jí kalilo vědomí, že veškerá její snaha vypadat přísně bude Gabrielem okamžitě zmařena. Stejně tak na něho mohla čekat oblečená jen v punčochách a v hedvábném spodním prádle. Ovívala se rukou a její rozjitřená fantazie jí nabízela opojné představy, co by jí asi mohl udělat, kdyby tu teď stála takto oděná.

Konečně vešel do salonu. Bylo půl třetí. Vycházkovou holí před sebou opisoval velkorysé oblouky. V patách mu poskakoval Sam a v tlamičce si nesl pokousanou botu.

Samanta netrpělivě zaťukala nohou o zem a pohlédla na hodiny nad krbem. „Předpokládám, že nemáte ani zdání, jak jste se opozdil.“

„Ani zdání. Nevidím hodiny,“ připomněl jí něžně.

„Ach,“ hlesla, na chvíli zmatená. „Myslím, že bychom měli raději začít.“ Váhavě k němu přistoupila, a aby se ho nedotkla, uchopila ho za rukáv košile a táhla k nově vytvořenému bludišti z nábytku.

Zavyl. „Nábytek už ne. Dělal jsem to stokrát.“

„A budete to dělat ještě stokrát, než se naučíte postupovat s hůlkou naprosto samozřejmě.“

„Mnohem raději bych se cvičil v tanci,“ řekl a hedvábný tón jeho hlasu byl dostatečně výmluvný.

„Proč chcete cvičit něco, v čem excelujete?“ zeptala se Samanta a lehce ho postrčila k vypolštářované pohovce.

Když Gabriel dosáhl konce bludiště, mumlajíc něco o Minotaurovi, píchl vycházkovou hůlkou do vzduchu.

Zamračil se a opsal širší oblouk. „Zatraceně, kde je sekretář? Přísahal bych, že ještě před několika dny stál tady.“

Samanta se místo odpovědi postavila před něho a otevřela velké francouzské okno, aby mu umožnila vejít na terasu. Sam pronikavě zaštěkal, upustil botu a proběhl kolem nich jako střela za nějakým imaginárním zajícem. Do místnosti vnikla čerstvá vůně šeříku.

„Protože se zdá, že už jste mistrem v pohybu po přijímacím salonu i po tanečním sále,“ začala vysvětlovat Samanta, „říkala jsem si, že dnes odpoledne se projdeme venku.“

„Ne, děkuji,“ řekl nevýrazně.

Zaraženě se zeptala: „A proč ne? Tvrdil jste, že vás pohyb po domě už nudí. Myslím si, že si s nadšením užijete nové rozptýlení na čerstvém vzduchu.“

„Veškerý vzduch, který potřebuji, mám ve svém domě.“

Samanta, zmatená jeho odmítnutím, pohlédla dolů. Svíral vycházkovou hůl, jako by to bylo záchranné lano, a klouby měl bílé úsilím. Jeho výrazná tvář byla napjatá a levý koutek měl povislý. Lehkovážný šarm minulé noci zmizel a místo něho zůstala hrůzyplná maska.

Samanta se zajíkla, protože si uvědomila, že Gabriel se nezlobí. Bojí se. Zamyslela se a uvědomila si, že od chvíle, kdy překročila práh Fairchild Parku, ho ještě nikdy neviděla venku na slunci.

Sáhla dolů, něžně mu vzala vycházkovou hůl z ruky a opřela ji o zeď. Statečně mu položila dlaň na ztuhlou paži. „Možná že vaše plíce nepotřebují čerstvý vzduch, můj pane, ale moje ano. A nemůžete očekávat, že dáma se bude procházet v tak nádherném jarním odpoledni sama bez gentlemana, který by ji doprovázel.“

Samanta věděla, že riskuje, dovolává-li se jeho galantnosti. Gabriel ji už dávno neuznával. Ale k jejímu překvapení váhavě sevřel prsty její dlaň a sklonil hlavu v ironickém úklonu. „Nikdo nebude nikdy říkat, že Gabriel Fairchild odmítl cokoli dámě.“

Udělal jeden krok, pak druhý. Slunce zalilo jeho tvář a ozlatilo ji. Když překročili práh, zastavil ji. Obávala se, že chce zmařit její plán, ale zdálo se, že se zarazil jen proto, aby nabral do plic čerstvý vzduch. Samanta se taky nadechla a vychutnávala vůni jarní země a omamné vistarie, pnoucí se po ozdobné mřížce.

Když Gabriel zavřel oči, byla v pokušení zavřít je také a zaměřit všechny své smysly na laskavé teplo slunce, osvěžující větřík a švitoření drozda, budujícího hnízdo v nedalekém keři. Ale kdyby to udělala, pak by neviděla výraz potěšení, který se objevil v Gabrielově tváři.

Okamžitě se jí zlepšila nálada, a proto ho pobídla k dalšímu kroku. Vedla ho ke smaragdově zelenému trávníku, který se svažoval ke kamennému letohrádku na okraji rozlehlého lesa. Každý detail okolí Fairchild Parku byl pečlivě promyšlen a navržen odborníky tak, aby byl v souladu s okolní divokou přírodou – přitesané skály i říčky vinoucí se mezi nimi.

Jeho prsty stále lehce spočívaly na jejích. Gabriel snadno udržoval krok a s každým dalším získával víc sebedůvěry i ladnosti. „Opravdu bychom se neměli pouštět příliš daleko od domu. Co kdyby mě viděl někdo z vesnice? Nepřál bych si vystrašit malé děti.“

Navzdory jeho suchému tónu Samanta věděla, že svá slova myslí napůl žertem. „Děti se bojí jen neznámých lidí, můj pane. Čím déle zůstanete ukrytý ve Fairchild Parku, tím víc se bude nafukovat vaše děsivá pověst.“

„Určitě bychom nechtěli, aby věřili, že jsem jakási příšera, která se pohybuje jen ve tmě, že ne?“

Samanta na něho pohlédla, ale bylo nemožné odhadnout, zda si dělá legraci z ní nebo ze sebe. Jeho oči možná ztratily schopnost vidět, ale dokázaly ještě zajiskřit. Na slunečním světle byly ještě výraznější, hluboké a

jasné jako křišťálové moře. Chvějící se vzduch rozpálil jeho vlasy do barvy

čerstvě vyražené mince.

„Vždyť není třeba, abyste zůstával vězněm ve vlastním domě, když máte k dispozici tak krásné pozemky. Vsadím se, že jste kdysi byl velmi aktivní. Musí přece existovat nějaká zábava v přírodě, kterou byste rád vyzkoušel.“

„Třeba lukostřelbu?“ zavtipkoval Gabriel. Sam vyrazil z lesa a přinutil je zpomalit, protože jim začal obíhat kolem nohou.

„Vždycky jsem miloval lov. Teď by mě aspoň nikdo nemohl vinit, kdybych zaměnil štěně za lišku.“

„Měl byste se stydět,“ pokárala ho. „Sam vás může jednoho dne třeba zachránit. Je docela inteligentní, však to víte.“

Kolie uslyšela svoje jméno, skočila do trávy a převrátila se na záda. Oči měla v sloup a jazyk jí visel z tlamy. Samanta zvedla sukně a překročila ji. Doufala, že její společník si toho nevšiml. Ale Gabriel byl zaujat něčím jiným. „Možná máte pravdu, slečno Wickershamová.“ Samanta vzhlédla vyděšená jeho snadnou kapitulací. „Možná existuje nějaká zábava v přírodě, kterou bych rád vyzkoušel. Je to činnost, při níž můžu být dokonce ve výhodě.“

Gabriel při hře na slepou bábu exceloval.

Nebylo snadné přelstít ho. Nejenže dokázal chytit i toho nejhbitějšího sluhu dřív, než se mu dostal z dosahu, ale uměl taky identifikovat své sloužící podle vůně jejich vlasů a šatů. Jeho reflexy byly ještě tak živé, že se mrštně vyhnul každému, kdo měl právě pásku na očích, a vždycky proklouzl pod jeho nataženými prsty sekundu předtím, než se sevřely.

Když Samanta poprvé shromáždila zaměstnance, aby si s nimi zahráli, byli udiveni tím, že jejich pán leží opřený o loket na sluncem zalitém kopečku, vlasy mu volně padají přes tvář a v zubech svírá stéblo trávy. A byli překvapeni ještě víc, když jim jeho opatrovnice vysvětlila, co se od nich čeká. Zatímco nižší sloužící se postavili do řady, jako kdyby chtěli přivítat důstojnou návštěvu, Beckwith dával najevo svůj nesouhlas sykáním a paní Philpotová prohlásila, že ještě nikdy nebyla svědkem tak ostudného představení.

Petr s Filipem se odvážili vystoupit řady jako první. Byli rádi, že v hezkém jarním dnu unikli svým povinnostem. Při hře se popichovali a při každé příležitosti do sebe šťouchali pihovatými pěstmi. Kdykoli se Filipovi podařilo vyhnout se šmátrajícímu bratrovi, vrhl plachý pohled na Elsii, aby se ujistil, že to hezká mladá služebná viděla.

Ostatní sluhové, rozveselení čerstvým větříkem a dobrou náladou svého pána, pomalu ztráceli rezervovanost. Když došla řada na šlachovitého Willieho, skotského hajného, začal s kostnatými prsty zahnutými jako drápy pronásledovat pradlenu Meg.

Meg zapištěla jako školačka, zvedla sukně a rozběhla se po svahu dolů. Její tlustá lýtka se jenom míhala a Sam jí byl za chvíli v patách. Když se pustila doleva místo doprava, Willie do ní narazil, zakopl o vlastní botu a skutálel se po svahu dolů až do říčky.

„Protože Willie nechytil Meg, teď je řada na pánovi!“ vykřikla Hannah a zatleskala rukama v radostném očekávání.

Zatímco Meg tahala klejícího hajného z potůčku, Beckwith jemně nasměroval Gabriela k temeni návrší. Teď už dokonce i paní Philpotová začala propadat zápalu hry. Aniž by byla vyzvána, vystoupila z řady, aby svého zaměstnavatele třikrát otočila kolem osy, a pak důstojně odtančila z jeho dosahu, až se jí klíče u pasu rozcinkaly.

Když Gabriel získal rovnováhu, všichni sloužící se zastavili a zůstali stát na různých místech na slunném kopečku. Žádnému z nich nebylo dovoleno posunout se ani o píď, dokud se Gabriel nepřiblíží natolik, aby se jich mohl dotknout. Teprve potom se mohli pokusit utéci. Samanta se schválně postavila na vnější okraj jejich kruhu, tak jako vždycky, když byla řada na Gabrielovi. Byla rozhodnuta nedat mu příležitost, aby na ni vztáhl ruku.

Gabriel se pomalu otáčel, ruce mu visely podél úzkých boků. Teprve když se zvedl větřík, který Samantě načechral vlasy, které jí vyklouzly zpod čepečku, si dívka uvědomila, že udělala chybu, když se postavila po větru. Gabrielovi se rozšířilo chřípí a oči se mu zúžily v pohledu, který dobře znala.

Otočil se a kráčel přímo k ní. Jeho dlouhé kroky rychle zkracovaly vzdálenost mezi nimi. Bez povšimnutí minul Elsii a Hannah. Dívky si zakryly ústa, aby zdusily chichotání.

Samantě se zdálo, že její nohy vrostly do země. Kdyby byl Gabriel lovící šelma, nedokázala by uniknout jejím tesákům. Byla si dobře vědoma zvědavých pohledů ostatních sluhů. Cítila potůček potu, který jí stékal mezi ňadry, a měla pocit, že jí místo krve v žilách koluje hustý med.

Gabriel se jako vždy zastavil těsně před ní. Jeho ruka se jí otřela o rukáv a Petr s Filipem zaúpěli, když viděli, že se vůbec nebrání. Už bylo příliš pozdě utéci. Teď už jen stačilo, aby Gabriel řekl její jméno, a vyhrál.

„Jméno! Jméno!“ začaly volat dívky.

Gabriel zvedl druhou ruku, aby si zajistil klid. Poznal ostatní sluhy podle vůně dřeva nebo mýdla z prádelny. Ale k jeho právu patřilo poznat ulovenou kořist po hmatu.

V koutcích úst se mu usadil líný úsměv. Samanta stála strnule na místě, zcela bezmocná před jeho blížící se rukou. Jako by ostatní zmizeli a nechali je na větrném kopečku samotné.

Samanta rozechvěle zavřela oči. Gabrielovy prsty se dotkly jejích vlasů a pak se lehce snesly na tvář. Něžně obkroužily okraje brýlí a pak sledovaly každou oblinku a každý výstupek, jako by si chtěly zapamatovat její rysy. Navzdory teplému odpoledni naskočila Samantě pod jeho doteky husí kůže. Jak mohou být tak silné a mužné ruce zároveň tak něžné? Když konečky prstů zkoumal měkkost jejích rtů, přetavil se její strach v něco jiného, mnohem nebezpečnějšího. Zjistila, že se k němu touží přivinout, zvrátit hlavu dozadu a nabídnout mu jakoukoli sladkou oběť jen proto, aby ho potěšila. Zakolísala, protože ji ta skandální myšlenka zcela vyděsila. Chvíli trvalo, než si uvědomila, že se jí přestal dotýkat.

Otevřela oči. Ačkoli Gabriel měl skloněnou hlavu, jeho zvedající se hruď ji varovala, že ho jejich blízký kontakt rozrušil.

„Nejsem si zcela jist,“ zvolal silným hlasem, který se rozlehl na vrcholu kopečku, „ale soudě podle měkkosti pleti a delikátní vůně si myslím, že

jsem asi chytil…,“ odmlčel se, aby dodal svému odhalení dramatičnosti, a pak dokončil větu: „Wartona, hocha ze stáje!“

Služebnictvo propuklo v divoký smích. Jeden z podruhů šťouchl rozesmátého mladého Wartona do ramene.

„Už máte jen dvě šance, můj pane,“ připomněla mu Millie.

Gabriel si přejel ukazováčkem horní ret. „Dobrá, pokud to není Warton,“ řekl tichým hlasem, „pak to musí být moje drahá… pilná… oddaná…“ Přiložil si ruku na srdce a Samanta zadržela dech, zvědavá, co zase řekne.

„…slečna Wickershamová.“

Sluhové začali srdečně tleskat a Gabriel natáhl ruku k Samantě a ladně se uklonil.

Usmála se a také vysekla ironickou úklonu. Pak sykla skrze sevřené zuby: „Alespoň že jste mě nezaměnil za jednoho ze svých koní.“

„Neříkejte nesmysly,“ zašeptal. „Vaše hříva je mnohem hedvábnější.“

Zářící Beckwith ho poplácal po rameni a pověsil mu přes ruku lněný kapesník. „Baba, můj pane.“

Gabriel se obrátil k Samantě a zvedl jedno obočí v ďábelském úšklebku.

„Ach ne, to ne!“ Když se k ní přiblížil, otočila se, důrazně odmítajíc stát se babou. „Už mám dost vašich absurdních her. Všech,“ dodala a věděla, že pochopí, co má na mysli.

„No tak, slečno Wickershamová,“ domlouval jí. „Přece nechcete, aby vás honil slepý, nebo ano?“

„A co když ano?“ Samanta si zvedla sukně a rozběhla se dolů z kopce.

Když za sebou uslyšela Gabrielovy kroky, vypískla v bezmocném smíchu.

Nálada uvnitř hřmotného městského kočáru markýze Thornwooda se měnila z rozmrzelé v zarputilou. Sedmnáctiletá Honorie se vzdala jakékoli jiskřičky naděje. Seděla zpříma a pozorovala z okénka okolní živé ploty. Kočár se kolébal širokou cestou k Fairchild Parku.

Její dvě starší sestry se tvářily znuděně, což byl základní pocit mladých dam určitého věku a postavení. Osmnáctiletá Eugenie na sebe s láskou pohlédla do malého zrcátka, které vytáhla ze saténové taštičky, a devatenáctiletá Valerie provázela každé nadskočení kočáru útrpným povzdechem. Valerie byla zvlášť nesnesitelná od chvíle, kdy se na konci plesové sezony zasnoubila s nejmladším synem jistého vévody. Ať se hovořilo na jakékoli téma, vždycky se jí podařilo začít větou: „Až se s Anthonym vezmeme…“

Jejich otec seděl na protějším sedadle a otíral si široké čelo krajkovým kapesníčkem.

Jeho žena při pohledu na manželovu zarudlou tvář zamumlala: „Jsi si jist, že to byla moudrá myšlenka, Teddy? Kdybychom ho varovali, že přijedeme…“

„Kdybychom ho varovali, že přijedeme, nařídil by sluhům, aby nás vyhnali ode dveří.“ Protože Theodore Fairchild neměl ve zvyku mluvit ke své ženě tak ostře, zmírnil výtku tím, že ji popleskal po ruce.

„To by bylo požehnání.“ Eugenie váhavě odvrátila pohled od zrcátka.

„Tak by aspoň neměl šanci štěkat na nás jako zdivočelý pes.“

Valerie přikývla. „Kdyby někdo viděl, jak příšerně se choval při naší poslední návštěvě, mohl by si myslet, že není jen slepý, ale i šílený. Štěstí, že jsme se s Anthonym ještě nevzali. Kdyby tak slyšel ten nechutný tón, jakým se Gabriel odvážil na mne obořit…“

„Měly byste se stydět, že o svém bratrovi takhle mluvíte!“ Honorie odtrhla svůj pohled od okna a zadívala se na sestry. Její oči barvy sherry hořely pod obrubou kloboučku vášní.

Valerie s Eugenií si vyměnily vyděšené pohledy, protože nebyly zvyklé na tak přísný tón u své vždy dobře naložené mladší sestry.

Kočár projel ozdobnou železnou branou a začal stoupat do příkrého kopce. Honorie pokračovala: „Kdo tě vylovil z ledové vody, Genie, když ses propadla při bruslení na Tillmanově rybníku? A kdo bránil tvoji čest, Val, když ten drzý kluk na slavnosti lady Marbethové prohlásil, že jsi mu dovolila, aby tě políbil? Gabriel je ten nejlepší starší bratr, jakého si dívka může přát, a vy tady obě sedíte, vysmíváte se mu a urážíte ho jako párek nevděčných slepic!“

Valerie stiskla Eugenii ruku a v jejích zelených očích se zaleskly slzy.

„To není fér, Honorie. Nám Gabriel chybí stejně jako tobě. Ale ten špatně naladěný bručoun, který nám spílal a proklínal nás minule, když jsme za ním přišli, není náš bratr. Chceme zpátky svého Gabriela!“

„No tak, no tak, děvčata,“ zamumlal otec. „Není třeba zhoršovat už tak problematickou situaci hádkami.“ Honorie se opět uraženě dívala z okna, ale otec se pokusil o povzbuzující úsměv. „Až váš bratr uvidí, co jsme mu koupili, možná se obměkčí.“

„Ale to je ten problém,“ vyhrkla lady Thornwoodová. „Podle tvých vzácných lékařů se mu už nikdy nevrátí zrak, že? Ani dnes, ani nikdy jindy.“ Její buclatý obličej zesmutněl a po napudrovaných tvářích se rozkutálely slzy. Vzala si od manžela kapesník a osušila si oči. „Možná mají Valerie s Eugenií pravdu. Možná jsme sem neměli vůbec jezdit. Já jen nevím, jak snesu pohled na svého milovaného chlapce zavřeného v tom temném domě jako nějaké zvíře.“

„Mami?“ Honorie přetřela zaprášené okénko kočáru a zvědavost ztišila její hlas.

„Neobtěžuj matku,“ vyštěkla Eugenie. „Copak nevidíš, že je rozrušená?“ Valerie vytáhla z taštičky čpavkovou vodu a podala ji matce. „Tady,

mami.“

Lady Thornwoodová mávla rukou. Její pozornost zaujal překvapený výraz na tváři nejmladší dcery.

„Copak je, Honorie. Vypadáš, jako bys uviděla ducha.“

„Asi ho vidím. Raději by ses měla podívat sama.“

Honorie otevřela okénko a lady Thornwoodová se nahnula přes manžela. Přitom mu bolestivě šlápla na prsty u nohou. Valerie s Eugenií zvědavě natáhly krk.

Vypadalo to, jako by došlo k nějakému obratu. Sluhové byli rozestavěni na travnatém vršku za domem a jejich smích a výkřiky se nesly vzduchem jako zvláštní hudba. Všichni byli tak zaujati zábavou, že si dokonce ani nevšimli blížícího se kočáru.

Markýz se natáhl, aby viděl přes stěnu kloboučků, a otevřel ústa. „Co to proboha ti sluhové dělají? Ztrácejí čas takovými nesmysly, když mají pracovat? Co si vlastně myslí, že jsou Vánoce? No, měl bych nařídit Beckwithovi, ať je všechny vyhodí!“

„To bys ho musel nejdřív chytit,“ poznamenala Valerie a ukázala na majordoma, který s funěním pronásledoval vřískající paní Philpotovou.

Eugenie si zakryla rukou ústa, aby zdusila nepřípustné zachichotání.

„Jen se podívej, Val! Kdo by si pomyslel, že ta stará koza s ním bude flirtovat?“

Ctihodná matrona se otočila, aby pokárala dceru za použití tak šťavnatého výrazu, když její pohled padl na muže pohybujícího se na okraji kruhu. Zbledla natolik, až to vypadalo, že přece jen bude potřebovat čpavkovou vodu.

Když se muž zastavil na hřebeni kopce a jeho vysokou postavu orámovala zářivě modrá obloha, přiložila si ruku na srdce. Na jeden radostný okamžik věřila, že se jí vrátil syn. Stál tam vysoký a vzpřímený s vypjatou hrudí a jeho zlaté vlasy se leskly ve slunečním světle.

Ale pak se otočil a ona uviděla rozeklanou jizvu – smutnou připomínku toho, že ten Gabriel, kterého znala a milovala, zmizel navždy.

Samanta věděla, že se Gabrielovi nemůže pořád vyhýbat. Aby ho vyprovokovala k veselému pronásledování, kroužila kolem sluhů, kteří pokračovali ve hře. Sice mu chyběl zrak, ale v pronásledování si byl jistý jako puma, a proto ji překvapilo, když šlápl na větší drn trávy a padl na zem jako podťatý.

„Gabrieli!“ vykřikla a ani si neuvědomila, že použila jeho křestní jméno. Vykasala si sukně a rozběhla se k němu. Poklekla vedle něho do trávy,

připravená na nejhorší. Co když si vyvrtl kotník? Nebo se uhodil hlavou do kamene?

Pronásledovaná vzpomínkou na jeho tělo ležící v krvi v ložnici, položila si jeho hlavu do klína a něžně mu odhrnula vlasy z čela. „Slyšíte mě, Gabrieli? Jste v pořádku?“

„Jsem.“ Než mohla Samanta zareagovat na jeho chraptivé zašeptání, ovinul jí paže kolem pasu a stáhl ji do trávy tak prudce, až se jí posunuly brýle.

Nikdy nečekala, že bude tak odvážný a stáhne ji na zem přímo před sluhy i bohem, jako by byl nějaký ovčák a ona dojička, prahnoucí po milostných hrách. Ale když ji povalil, zamotaly se mu nohy do jejích sukní. Oba vybuchli veselým smíchem.

V příští vteřině ležela Samanta na zádech a Gabrielovo velké teplé tělo spočívalo na ní. Jeho sevření povolilo a smích ustal.

Samanta si příliš pozdě uvědomila, že i ostatní ztichli.

Pohlédla přes Gabrielovo rameno a zamrkala přes nakřivo nasazené brýle. Nad nimi stál cizí muž. Byl to podsaditý chlapík se sudovitou hrudí, na nohou měl zlatě a zeleně pruhované punčochy a dost nemoderní kalhoty, sahající po kolena. Blednoucí zlaté vlasy měl lehce napudrované, takže bylo obtížné určit jeho věk.

Jeho silná zápěstí lemovaly manžety zdobené nádhernou valencijskou krajkou. Natáhl k ní ruku a na prostředníčku se mu zaleskl obrovský rubín, který ve slunci zářil jako kapka čerstvé krve.

„M-m-můj pane,“ zamumlal Beckwith. Pásku měl nakřivo přes jedno oko a vypadal jako tlustý pirát. „Nedostali jsme zprávu. Nečekali jsme vás.“

„To je vidět,“ vyštěkl muž velitelským tónem, který Samanta velmi dobře znala.

Teprve v té chvíli si uvědomila, že se dívá na přísného Theodora Fairchilda, markýze z Thornwoodu – Gabrielova otce a svého zaměstnavatele.

15

Má andělská Cecily, jste mým měsícem i hvězdami. Jsem pouhý prach u vašich jemných nožek…

Samanta ignorovala markýzovu nataženou ruku, odstrčila Gabriela a s námahou se zvedla. Gabriel také a zůstal strnule stát s napjatým výrazem ve tváři. Sluhové v rozpačitém chumlu kolem vypadali, že by raději vyprazdňovali nočníky nebo vyváželi hnůj ze stájí.

Samanta si upravila brýle a vysekla malou poklonu. „Jsem ráda, že vás poznávám, můj pane. Jsem Samanta Wickershamová, opatrovnice vašeho syna.“

„Vidím, že od naší poslední návštěvy se mu podařilo udělat velký pokrok.“ Ačkoli markýzův hlas zněl přísně, Samanta by přísahala, že v jeho očích zahlédla záblesk pobavení.

Dokázala si představit, jak nevhodně vypadá. Sukni měla pokrčenou a umazanou od trávy, tváře červené a vlasy rozcuchané, protože uzel se jí napůl uvolnil a část vlasů spadala na záda. Pravděpodobně připomíná spíš nějakou vesnickou děvečku než ženu hodnou respektu, kterou si markýz najal, aby se mu starala o syna.

Za markýzem stály čtyři krásně oděné dámy. Každou kudrlinku pod složitými kloboučky měly na místě, každou stuhu, mašličku a kraječku dokonale naškrobenou. Samanta stáhla ústa. Tento typ znala velmi dobře.

Ačkoli se vedle nich cítila jako děvečka, zvedla bradu. Nenechá se ponížit. Kdyby se Gabrielova rodina nezřekla zodpovědnosti za svého syna, nebylo nutné ji najímat. A když ji jeho otec teď propustí, nebude se mít o Gabriela kdo starat.

„Možná se vám moje metody zdají poněkud nekonvenční, lorde Thornwoode,“ řekla. „Ale věřím, že vhodné množství slunečního světla a čerstvého vzduchu má sílu vzpružit jak tělo, tak i ducha.“

„Nebesa vědí, že mám co zlepšovat v obou ohledech,“ zamumlal Gabriel. Když se markýz otočil ke svému synovi, jako by se jeho arogance rozplynula. Ale nedokázal se mu podívat přímo do tváře. „Zdravím tě,

chlapče. Jsem rád, že vypadáš tak dobře.“

„Otče,“ opáčil Gabriel upjatě. „Přál bych si, abych mohl říct totéž.“

Jedna z žen se rozběhla po trávě k nim, až se jí saténové spodničky rozšustěly. Ačkoli pleť měla světlou a hebkou jako starodávná krajka, věk ji už připravil o boubelatou krásu.

Gabriel stál strnulý a s obezřetným výrazem ve tváři, když se žena postavila na špičky a políbila ho na zdravou tvář. „Doufám, že nám promineš, že jsme tě takhle přepadli. Byl tak nádherný den – dokonalý pro dlouhou vyjížďku na venkov.“

„Nepovídej, matko. Jak bych mohl očekávat, že plníš něco jiného než svoji křesťanskou povinnost? Cestou domů se asi zastavíš v nějakém sirotčinci nebo jiném podobném zařízení a budeš šířit dobro mezi nešťastníky.“

Samanta sebou trhla, ale Gabrielova matka jen povzdechla, jako by hořké přivítání očekávala. „Pojďte sem, děvčata,“ zvolala a prstem v rukavici pokývla na své dcery, „přivítejte se s bratrem.“

Dvě štíhlé dívky se zlatými vlasy sebou cukly, jako by se bály, že Gabriel kouše, ale malá brunetka se rozběhla a pověsila se mu oběma rukama kolem krku. Málem ztratil rovnováhu. „Ach, Gabe, nemohla jsem vydržet už ani chvilku bez tebe! Tolik jsi mi chyběl!“

Gabriel poprvé projevil trochu citu a rozpačitě ji popleskal po rameni.

„Vítej, malá. Nebo bych ti měl říkat lady Honorie? Kdybych netušil, že máš Valeriiny střevíčky s podpatky, myslel bych si, že jsi od poslední návštěvy vyrostla o pět centimetrů.“

„Věřil bys tomu, že za čtrnáct dní budu představena u dvora? Nezapomněla jsem na tvůj slib, víš?“ Držela se Gabriela, jako by se bála, že jinak upadne, a otočila se s úsměvem k Samantě. Jeden z předních zubů jí mírně překrýval druhý, což jí dodávalo šarm.

„Od dětství mi sliboval, že na mém prvním plese si se mnou zatančí první tanec.“

„Jak galantní,“ šeptla Samanta, protože zachytila krátký výraz bolesti, který se mihl Gabrielovou tváří.

Markýz si odkašlal. „Neokupuj veškerou pozornost svého bratra, Honorie. Zapomněla jsi, že pro něho máme překvapení?“

Honorie váhavě poodešla od Gabriela a přidala se k sestrám. Jejich otec se otočil a kývl na sluhy v livreji, kteří seděli na schůdcích obrovského městského kočáru. Muži seskočili a začali uvolňovat provazy na velkém předmětu pokrytém plachtou, jenž byl přivázán k zadní části vozu.

Když s námahou vyvlekli svůj velký náklad na kopeček, Gabrielův otec si zamnul ruce v radostném očekávání. Sloužící položili předmět na zem před Gabriela. Samanta byla zvědavá stejně jako ostatní přihlížející.

„Ve chvíli, kdy jsme to s matkou spatřili, věděli jsme, že to je přesně ono.“ Zářivě se usmál na svoji ženu a potom vykročil a majestátním pohybem strhl plachtu.

Samanta přimhouřila oči a snažila se zaostřit na předmět před sebou.

Když nakonec pochopila, co vidí, téměř si přála, aby to byl jen sen.

„Copak je to?“ Samanta zaslechla šepot Elsie, stojící vedle Filipa.

„Nějaké mučící zařízení?“

Paní Philpotová se zahleděla ke vzdálenému horizontu, zatímco Beckwith vedle ní se najednou začal zajímat o špičky svých bot.

Gabriel varován trapným mlčením sluhů vykřikl: „No, tak co je to, zatraceně?“

Když nikdo neodpovídal, poklekl na jedno koleno a začal rukama zkoumat neznámou věc. Jeho zvědavé prsty nahmataly kovové kolo a vtom pochopil.

Napřímil se a zůstal stát nepřirozeně napjatý. „Invalidní křeslo. Vy jste mi přivezli invalidní křeslo.“ Jeho hlas byl tichý a hrozivý natolik, že se Samantě zježily chloupky na zátylku.

Gabrielův otec stále zářil. „Prohnaně chytré, že ano? Takhle se už nebudeš bát, že do něčeho narazíš nebo něco rozbiješ. Prostě si jen sedneš,

na kolena si dáš pokrývku a někdo tě bude tlačit, kamkoli budeš chtít.

Třeba Beckwith nebo tvoje slečna Wickershamová!“

Samanta strnula. Čekala nevyhnutelnou explozi. Ale když Gabriel konečně promluvil, jeho opatrně modulovaný hlas zněl nebezpečněji nežli křik. „Možná ti uniklo, otče, že mám ještě dvě úplně zdravé nohy. A teď, pokud mne omluvíte, je použiji.“

Krátce se uklonil, otočil se na patě a vydal směrem pryč od domu. Ačkoli neměl svoji hůlku, která mu tolik pomáhala, Samanta ho nechtěla ještě víc ponížit tím, že by se za ním rozběhla nebo poručila některému ze sluhů, aby ho doprovázel. Dokonce ani Sam se ho neodvážil pronásledovat. Malá kolie usedla na zem vedle Samanty a smutným pohledem sledovala svého pána, který po chvíli zmizel v lese.

Jak říkal Beckwith, jsou cesty, po nichž musí člověk kráčet sám.

Samanta seděla v malém ranním salonku, kde ji kdysi přijímal Beckwith, a poslouchala, jak pozlacené francouzské hodiny na polici odtikávají minuty jejího života. Po Gabrielově zmizení neměla jinou volbu než se proměnit v hostitelku jeho rodiny. Omluvila se a běžela si upravit vlasy a převléci se do čistých šatů – upjaté toalety v tmavě vínové barvě z bombazínu s nabíráním a volány, které měly změkčit přísný střih.

Gabrielova matka ji sledovala z vyvýšeného místa v ušáku s nesouhlasně staženými rty. Ruce v rukavičkách měla složené v klíně. Markýz seděl v druhém křesle a jeho kulaté bříško se dmulo pod knoflíky kašmírové vesty. Valerie s Eugenií se choulily k sobě na řecké pohovce a vypadaly tak ztrápeně, že jich Samantě bylo skoro líto. Honorie se krčila na malém otomanu a kolena si tiskla k hrudi. Vypadala spíš na sedm než na sedmnáct. Obrovské invalidní křeslo stálo v koutě a na všechny padal jeho zlověstný stín.

Zlaté světlo pomalu bledlo a bolestné ticho jen občas přerušil

příležitostný vzdech nebo tiché cinknutí čajového šálku.

Samanta zvedla hrníček ke rtům a ušklíbla se, když si uvědomila, že čaj už vychladl.

Položila ho a zjistila, že Gabrielova matka na ni upřeně hledí. „Co jste to za opatrovnici, slečno Wickershamová? Nemohu věřit tomu, že jste ho nechala odejít bez dozoru některého sluhy, jenž by se o něho postaral. Co když dojde na okraj skály nebo se zřítí do nějaké rokle a zlomí si vaz?“

Samanta postavila šálek na talířek a snažila se předstírat, že ta žena nevyslovila její vlastní obavy. „Mohu vás ujistit, že se nemusíte bát, má paní. Váš syn je mnohem schopnější, než se domníváte.“

„Ale je pryč skoro tři hodiny. Proč se už nevrátil?“

„Protože jsme stále ještě tady.“ Po markýzových smutných slovech se na

něho markýza otočila. Gabrielův otec se zavrtal hlouběji do svého křesla.

„Tak proč nemůžeme jít domů?“ zeptaly se Valerie s Eugenií téměř jednohlasně.

„Ach, prosím, otče,“ zaprosila Valerie. „My se tak nudíme!“

Eugenie zmuchlala krajkový kapesníček do kuličky a vrhla na otce nadějeplný pohled. „Val má pravdu, mami. Když nás tu Gabriel nechce, tak

proč bychom nesplnili jeho přání a neodjeli? Slečna Wickershamová tady

zůstane a postará se o něho.“

„Nechápu, proč potřebuje opatrovnici,“ vyhrkla Honorie a omluvně se ohlédla po Samantě. „Můžete mě tu nechat a já o něho budu pečovat!“

„A co tvoje uvedení ke dvoru?“ připomněl jí něžně otec. „A tvůj první ples?“ Honorie sklonila hlavu a měkké hnědé kudrny jí zastínily profil. Možná byla svému bratrovi oddanější než její sestry, ale bylo jí teprve sedmnáct. „Gabriel mě potřebuje víc, než já nějaký hloupý ples.“

„Nepochybuji, že byste se dovedla o svého bratra výborně postarat,“ promluvila Samanta, která opatrně vážila slova, „ale určitě ho víc potěší, až se dozví, že jste byla uvedena ke dvoru a máte šanci najít si manžela, který vás bude zbožňovat stejně jako on.“

Honorie se na ni vděčně podívala, ale Gabrielova matka vstala a přešla k otevřenému francouzskému oknu, jímž pronikal do salonku čerstvý vzduch.

Stála a hleděla do prohlubujícího se soumraku. V očích měla stín.

„Nevím, jak může snést život, jaký vede. Někdy si myslím, že by bylo požehnáním, kdyby prostě…“

„Clarisso!“ vyhrkl markýz, nadskočil v křesle a bouchl vycházkovou holí o zem.

Lady Thornwoodová se otočila a hystericky vykřikla: „Och, a proč to neříct, Theodore? Všichni si to myslíme, kdykoli se na něho podíváme.“

Samanta vstala. „Co si myslíte?“

Gabrielova matka se k ní obrátila s divokým výrazem ve tváři. „Že by bylo požehnáním, kdyby můj syn zemřel na palubě té lodi. Kdyby jeho život skončil rychle a náhle. Pak by nemusel trpět. Nemusel by vést mizerný poloviční život polovičního muže!“

„Jak pohodlné by to pro vás bylo!“ Samanta se hořce usmála.

„Koneckonců váš syn by zemřel jako hrdina. Místo toho, abyste se v dnešním jarním odpoledni setkali se zahořklým cizincem, mohli jste jen položit květiny na jeho hrobku. Mohli jste si pěkně poplakat, na chvíli želet své ztráty a ještě byste stihli ukončit smutek před prvním plesem sezony. Řekněte mi, lady Thornwoodová, je to Gabrielovo utrpení, které si přejete skončit, nebo vaše?“

Matrona zbledla, jako by ji Samanta uhodila. „Jak se opovažujete se mnou takhle mluvit, vy drzá osobo!“

Samanta se nedala zastrašit. „Vždyť mu ani nedokážete pohlédnout do tváře, že? Protože už to není váš zlatý chlapec, kterého jste zbožňovala. Nemůže hrát roli dokonalého syna oddané matky. Takže jste připravená zahalit mu tvář. Proč myslíte, že tady teď není?“ Její obviňující pohled přejel všechny v místnosti a pak se vrátil ke Gabrielově matce. „Je to proto, že přesně ví, co si myslíte pokaždé, když se na něho podíváte. Váš syn je možná slepý, má paní, ale není hloupý.“

Samanta před nimi stála s rukama sevřenýma v pěst. Pomalu si uvědomovala, že Valerie s Eugenií na ni zírají s ústy otevřenými hrůzou. Honorii se chvěl spodní ret, jako by ji jen jedno ostřejší slovo dělilo od pláče.

Samanta se zastyděla. Ale i přesto nedokázala litovat svých slov.

Litovala jen toho, co jimi způsobí.

Obrátila se k markýzi, zvedla bradu a statečně se setkala s jeho pohledem. „Odpusťte mi moji impertinenci, můj pane, půjdu si sbalit věci a zítra ráno budu připravena k odjezdu.“

Zamířila ke dveřím, ale markýz vstal a zastoupil jí cestu. Jeho huňaté obočí teď tvořilo přísnou linku. „Počkejte minutu, děvče. Ještě jsem vás nepropustil.“

Samanta sklonila hlavu a čekala, že uslyší pokárání, které si zasloužila za to, že s jeho paní mluvila tak drze.

„A ani to neudělám,“ řekl. „Podle imponující ukázky temperamentu, které jsem teď byl svědkem, ztělesňujete přesně to, co můj tvrdohlavý syn potřebuje.“ Uchopil svoji vycházkovou hůl a prošel kolem Samanty ke dveřím. Zanechal ji za sebou v šoku. „Pojď, Clarisso. Děvčata, jedeme domů.“

Lady Thornwoodová se zajíkla. „Zajisté neočekáváš, že odjedu a nechám tady Gabriela samotného.“ Střelila po Samantě nepřátelským pohledem. „S ní.“

„Děvčata mají pravdu. Nevrátí se, dokud tu budeme.“ Markýzovy rty se zkřivily do ironického úsměvu, který Samantě natolik připomněl Gabriela, že se jí až rozbušilo srdce. „Nemohu zodpovědně říct, že to tomu chlapci mám za zlé. Kdo by chtěl mít kolem sebe hromadu příbuzných, když bojuje o život? Pojďte, děvčata. Pokud si pospíšíme, budeme ještě před půlnocí v posteli.“

Valerie s Eugenií okamžitě poslechly otce, posbíraly své taštičky, vějíře, šály a kloboučky a zamířily ke dveřím. Matrona vrhla na Samantu poslední zničující pohled, který ji měl varovat, že jí nezapomene a neodpustí její drzost, a prošustila kolem ní s pozadím houpajícím se jako kýl válečné lodi. Honorie ve dveřích zaváhala a pak Samantě krátce zamávala.

Kola jejich mohutného kočáru zavrzala na příjezdové cestě a Samanta osaměla s jediným společníkem – invalidním křeslem. Pohlédla na tu nenáviděnou věc a nepřála si nic víc, než rozdrásat polstrování holýma rukama.

Místo toho však rozsvítila argantskou lampu a postavila ji na stůl u okna. Několik minut ztrápeným pohledem sledovala stíny, než si uvědomila, co vlastně dělá. Nemohla se přece spoléhat na to, že záře lampy přivede Gabriela domů.

Možná že jeho matka měla pravdu. Asi by bylo dobré, aby se po něm někdo podíval. Ale nezdálo se jí fér poslat sluhy ven, aby ho přivlekli domů jako nezbedné dítě, které uteklo z domu kvůli nějakému drobnému přestupku.

Co když nechce být nalezen? Co když je k smrti unavený tím, že do něho každý promítá svá očekávání? Jeho rodina mu dala jasně najevo, že chce jen svého Gabriela – muže, který kráčel životem s neochvějnou sebedůvěrou a který okouzloval každého, koho potkal.

Navzdory svému vášnivému projevu – je vůbec lepší než oni? Přišla na tohle místo přesvědčena, že mu chce pomoci. Začala pátrat po vlastních

motivech. Možná je to tak, že její nesobecká oddanost ve skutečnosti maskuje velmi sobecké srdce.

Samanta pohlédla na plamen lampy. Jeho mihotavé světlo nemůže

přivést Gabriela domů.

Ale ona ano.

Zvedla lampu a proklouzla francouzským oknem do noci.

Samanta zamířila do lesa v místě, kde Gabriel zmizel. Lampa, která se zdála v domě tak jasná, vrhala kolem sebe slabou zář a jen stěží plašila nejbližší stíny. Její plamínek byl opravdu malý ve srovnání se sametovou černí bezměsíčné noční oblohy zastíněné obrovskými větvemi, které měla nad hlavou. Nedokázala si představit, jaké to musí být, žít v takové temnotě dnem i nocí.

Jak příkrov z větví houstl a zastiňoval pohled na oblohu, její postup se zpomaloval. Noc změnila Fairchild Park z dovedně navržené krajiny v nezmapovanou divočinu plnou nebezpečenství. Samanta překročila kmen pokáceného stromu a najednou ji zneklidnilo tajemné šustění a divné zvuky neviditelných nočních zvířat. Začala toužit po Gabrielově velkém silném těle, ale z jiného důvodu než předtím.

„Gabrieli?“ zavolala tiše, protože nechtěla riskovat, že by ji uslyšeli sluhové v domě.

Jedinou odpovědí bylo další zašustění v nízkém křoví někde za ní. Samanta se zastavila. Šustot taky ustal. Udělala jeden váhavý krok a pak druhý. Zvuk se ozval znovu. Doufala, že to je jen její naškrobená spodnička. Nadzvedla ji a udělala další krok. Zvuky byly najednou hlasitější. Znovu se zastavila a její prsty svírající lampu ztuhly. Teď se ozvalo hlasité oddechování tak blízko, že by Samanta mohla přísahat, že jí horký dech neviditelné šelmy funí přímo na záda.

Nebylo pochyb. Někdo… něco… ji pronásleduje.

Sebrala veškerou svoji odvahu, otočila se a posvítila lampou před sebe.

„Ukaž se!“

Ze stínu na ni hleděl pár hnědých očí. Za ním vězelo chlupaté tělo a komíhající se ocas.

„Same!“ vydechla Samanta a klekla na kolena. „Styď se, ty zlobivý pse!“ Navzdory pokárání ho chytila do náruče a přitiskla k bušícímu srdci.

„Neměla bych se na tebe zlobit, že ne?“ Napřímila se a pohladila Sama po hedvábných uších. „Myslím, že ho chceš taky najít.“

Samanta postupovala hlouběji do lesa a volala Gabrielovo jméno stále častěji. Tiskla k sobě malou kolii a vnímala uklidňující teplo jejího těla. Šla dlouho dobu, ale pak si uvědomila, že netrefí zpátky. Začínala věřit, že Gabriel pro ni bude muset pravděpodobně poslat sluhy, aby ji našli. Vtom se před ní objevilo něco vysokého. Byla to stavba z kamene a ze dřeva a vypadala jako opuštěná stodola nebo stáj.

Možná je to místo, které Gabriel poznal jako chlapec, když se toulával lesem. Místo, kde dnes třeba vyhledal úkryt.

S lampou v ruce a psem přitisknutým k hrudi otevřela dveře, visící jen napůl na těžkých pantech. Při jejich zaskřípění sebou cukla.

Zvedla lampu a opsala jí široký oblouk, který ozářil staré dubové trámy, hromady shnilého sena, staré popruhy a rezavá udidla visící na dřevěných kolících.

Samanta už déle nemohla ignorovat Samovo vrtění. Postavila ho na nohy, aby mohl stáj prošmejdit a očichat všechno, co měl v dohledu. Zdálo se, že kromě myši, která šramotila v seně, jsou zde jedinými živými bytostmi.

„Gabrieli?“ zavolala a narušila tak nepřirozené ticho. „Jste tady?“

Odvážila se hlouběji do tmy. Skoro uprostřed stáje narazila na dřevěný žebřík, který končil ve tmě nahoře.

Samanta si vzdychla. Neměla chuť riskovat krk a prohlížet nějaký shnilý seník, ale uvědomovala si, že by bylo škoda neprověřit všechno, když už zašla tak daleko. Třeba tu Gabriel není, ale možná by mohla objevit nějakou známku toho, že tady byl.

Přehodila si dlouhé sukně přes předloktí a s lampou v ruce začala opatrně a pomalu vystupovat po žebříku. Nad ní tančily hrozivé stíny, oživené mihotavým svitem lampy. Když byla konečně nahoře a postavila se na zaprášená prkna, vydechla úlevou.

Seník vypadal opuštěný stejně jako spodní část stáje. Nebylo tu ani stopy po tom, že by zde někdo během posledních dvaceti let vyhledal přístřeší. Čtvercovým otvorem otevřených dvířek seníku bylo vidět noční oblohu. Jejím inkoustovým příkrovem prosvítaly jen mléčné jiskřičky hvězd. Samanta se otočila a přimhouřila oči, aby prohlédla temné kouty pod trámy. Zdálo se jí to, nebo se tu opravdu něco pohnulo? Co když se sem Gabriel přece jen schoval? Co když je zraněný a nemůže odpovědět?

Popošla hlouběji, ale zavadila hlavou o hustou spleť pavučin a otřásla se odporem.

„Je tady někdo?“ zašeptala a rozhoupala lampu před sebou.

Stíny se najednou rozhýbaly. Samanta zavrávorala, protože ji v jediném okamžiku obklopila spousta tlukoucích křídel a pronikavé pískání. Když poděšení netopýři začali opouštět svoje místečka a hrnuli se k otevřeným dvířkům půdy, Samanta instinktivně vztáhla ruce, aby si před nimi chránila vlasy a oči.

Lampa přelétla přes okraj seníku a za hlasitého řinkotu rozbitého skla přistála na špinavé podlaze stáje. Poslední netopýři zmizeli do noci. Samanta, pobídnuta Samovým vyděšeným štěkotem a palčivým zápachem rozlévajícího se petroleje z rozbité lampy, se vrhla k žebříku. Myslela jen na to, jak zadusit plameny dřív, než chytne seno a od něho celá stáj.

Už byla ve třetině žebříku, když tu se jí pod nohou zlomila shnilá příčka. Samanta ztratila rovnováhu a několik vteřin, které se zdály věčností, balancovala na jedné noze. Chvíli setrvávala mezi zoufalstvím a nadějí, ale pak se převážila a padla po zádech do prázdnoty.

Uslyšela dutý úder, jak uhodila hlavou o zem, a potom kňučení Sama, který jí olizoval tvář a vlhkým čumákem jí čenichal kolem ucha. Vzápětí zaslechla praskání hladových plamenů, které začaly stravovat seno.

„Gabrieli?“ zašeptala. Okamžik předtím, než ji pohltila temnota, ho uviděla před sebou v záři slunce.

16

Můj nejdražší lorde Sheffielde, pokud jste prach, pak je to hvězdný prach rozesetý po noční obloze. Bude navždy v mých snech, ale mimo můj dosah…

Gabriel seděl ve dveřích letohrádku a naslouchal zurčení potůčku, který se prodíral mezi velkými kameny. Stavba bez střechy byla navržená tak, aby připomínala věžičku nějakého starobylého hradu. Jako chlapec strávil spoustu vzrušených hodin tím, že zde mával nad hlavou dřevěným mečem a bránil letohrádek před barbarskými hordami, které silně připomínaly jeho sestřičky.

Teď seděl na kamenné lavičce a zády se opíral o zeď. Dlouhé nohy měl natažené před sebe. Noční vánek mu čuchal vlasy, které mu vyklouzly z cůpku a zakrývaly rozeklanou jizvu. Měl na sobě i jiné stopy svého odpoledního dobrodružství. Boty na lýtkách shrnuté, rukáv košile rozcupovaný. Po hřbetu jedné ruky se mu táhl čerstvý škrábanec a na koleně zela bolestivá podlitina.

Ale největší dnešní rána ho zasáhla přímo do srdce, když vyslechl rozhovor matky se Samantou.

Poté co několik hodin bloudil bezcílně lesem, opírajíc se o náhodně nalezenou větev, se konečně vrátil k domu. Měl v úmyslu vklouznout nepozorovaně dovnitř, a proto se plížil podél zdi, až narazil na otevřené francouzské okno. Ale jeho plány byly překaženy, když se z místnosti ozval matčin hlas.

„…bylo by požehnáním, kdyby můj syn zemřel na palubě té lodi. Kdyby jeho život skončil rychle a náhle. Pak by nemusel trpět. Nemusel by vést mizerný poloviční život polovičního muže!“

Gabriel se opřel o zeď a zavrtěl hlavou. Matčina slova ho však nemohla zranit. Jen potvrdila, co už dlouho tušil. „A jak pohodlné by to bylo pro vás!“

Právě se otočil od okna, když se ozval Samantin hlas. Zastavil se a naklonil hlavu na stranu, zaujat zlostí a vášní v jejích slovech. Dal by cokoli za to, aby v této chvíli mohl vidět matce do tváře. Pochyboval, že se kdy kdo opovážil mluvit takto s Clarissou Fairchildovou, matronou z Thornwoodu, – s takovou troufalostí.

„Je to proto, že ví přesně, co si všichni myslíte pokaždé, kdy se na něho podíváte. Váš syn je možná slepý, má paní, ale není hloupý.“

Když Samanta zmlkla, měl co dělat, aby nevběhl do místnosti, nevykřikl: „Bravo!“ a od srdce jí nezatleskal.

„To je moje děvče,“ zašeptal a při dalším nadechnutí si uvědomil, že je to pravda.

Tohle byla myšlenka, která zasáhla jeho srdce. Proto vyhledal útočiště v chladných zdech letohrádku.

Gabriel obrátil tvář k obloze, kterou neviděl. Veselé bublání potůčku jako by se mu vysmívalo. Většinu svého mládí strávil uctíváním krásy jen proto, aby se zamiloval do ženy, kterou nikdy nespatřil.

V šoku si uvědomil, že ho nezajímá, jak Samanta vypadá. Její krása nijak nesouvisela se smetanovou pletí, dolíčky ve tvářích nebo s dlouhými bohatými vlasy barvy teplého medu. Mohla by být prostá jako děvečka a stejně by pro něho byla neodolatelná. Její krása vyzařovala zevnitř – z její inteligence, vášně a tvrdohlavého přesvědčení, že z něho udělá lepšího muže, než sám kdy doufal.

Už si nepřál nic jiného. Dokonce i jeho milovaná Cecily byla jen pouhý krásný sen, který vybledl v prudkém světle svítání. Možná Samantu neviděl, ale věděl v hloubi srdce, že tu bude, kdykoli ji bude potřebovat.

Gabriel začal hledat svoji provizorní hůlku, kterou si přinesl z lesa. Měl by se vrátit do domu a přijmout její výčitky. Samanta nepochybně považuje jeho zmizení za velmi výrazný projev špatných způsobů. Ale možná jí zlepší náladu, když se jí vyzná, že ji zbožňuje víc než svůj život. Pousmál se a vstal. Přál by si, aby mohl vidět matčin obličej, až ji bude informovat o tom, že má v úmyslu oženit se se svojí opatrovnicí.

Gabriel byl napůl cesty do domu, když od lesa uslyšel známý štěkot.

„Co je to, zatraceně…,“ zamumlal a vzápětí mu pod nohy vběhlo něco malého, ale silného a málem ho porazilo.

Ale Samův vpád nemohl Gabrielovi pokazit dobrou náladu. „Ty budeš jednou moje smrt,“ pokáral ho a použil větev, aby se opřel.

Když se vydal směrem k domu, slyšel, jak pes obíhá v kruzích kolem něho a divoce štěká, takže každý jeho další krok byl velice nebezpečný. „O co se snažíš, Same? Chceš probudit mrtvého?“

Pes v odpověď popadl konec větve, o niž se Gabriel opíral, a téměř mu ji vytrhl z ruky. Ačkoli Gabriel trhl větví zpět, pes ji nepustil. Zaryl své tesáky hlouběji a temně vrčel.

Gabriel podrážděně zaklel a klekl si do orosené trávy. Kolie mu neskočila do náruče, jak očekával, ale chytila do zubů jeho potrhaný rukáv a začala tahat. Svůj výkon doprovázela vrčením a kňučením.

„Proboha, co je ti?“ Gabriel se pokusil vzít psa do náruče, ale Sam mu utekl a dál pobíhal a skákal jako zdivočelý.

Gabriel se zamračil. Malá kolie nikdy nechtěla být venku v noci. V tuto dobu už vždycky spala na Gabrielově polštáři a spokojeně mu chrápala do ucha. Proč si najednou vybrala cestu do lesa a ještě k tomu po setmění?

Nevybrala.

Tichý hlásek v Gabrielově hlavě mu pověděl pravdu. Sam by sebral odvahu jít v noci do lesa jedině, kdyby někoho doprovázel. Někoho, kdo možná hledal Gabriela. Samantu.

Popadl divoce se zmítajícího psa a přičichl k jeho srsti. Teď už si byl jist, protože ucítil nezaměnitelnou vůni citronu a verbeny. Ale tato jemná a svěží vůně byla doprovázena něčím jiným, temnějším a nahořklým.

Kouř.

Gabriel rychle vstal a začichal ve vzduchu. Někdo jiný by snad mohl zaměnit vůni venkovního ohně za kouř linoucí se z komína. Ten zápach vnikl Gabrielovi do plic jako temná mlha strachu.

Pes mu vyskočil z náruče. Stále divoce štěkal, uběhl několik metrů k lesu a pak se vrátil zpět k pánovi, jako by ho chtěl donutit, aby ho následoval.

Gabriel tam stál a rozhodoval se, zda má běžet do domu, nebo se vydat do lesa. Potřeboval pomoc, ale Samanta potřebovala jeho a on nevěděl, kolik času ztratil, než pochopil Samovy signály.

Nakonec se otočil směrem k domu, a z plných plic zvolal: „Hoří! Hoří!“

Téměř by mohl přísahat, že slyšel, jak se otevřely dveře a pak promluvil vyděšený ženský hlas, ale neměl čas se o tom ujistit.

„Veď mě za ní, Same!“ nařídil a sledoval psovo divoké vytí.

Ten už nepotřeboval další povzbuzení a vběhl do lesa. Gabriel se vrhl za ním a sekal větví kolem sebe jako mečem.

Gabriel ignoroval šlehající větvičky, které ho štípaly do tváře, a prodíral se lesem jako divoké zvíře. Několikrát upadl, protože zakopl o shnilé kmeny stromů a vystouplé kořeny. Ale vždycky se zvedl a šel dál a zastavil se jen na chvilku, aby zaměřil rozčilené štěkání.

Když za Samem zaostal, pes se vrátil, jako by se chtěl ujistit, že ho pán stále následuje. Gabriel při každém dalším kroku cítil, jak pach kouře sílí.

Když se prodral zvlášť hustým křovím, ocitla se před ním jakási paseka. Naklonil hlavu, aby se zaposlouchal. Neslyšel nic, jen klidné zvuky nočního lesa. Překonal strach, chvíli se soustředil a nakonec zachytil Samův vzdálený štěkot. Gabriel se pustil po směru, pevně rozhodnutý, že najde Samantu dřív, než se k němu pes znovu vrátí.

Dým už nebyl jen vzdáleným pachem, ale valil se přímo na něho. Byl hustý a dusivý. Gabriel se jím slepě prodíral, když vtom jeho větev narazila na něco tvrdého a zlomila se. Odhodil ji. Odhrnul záplavu břečťanu a dotkl se hrubě otesaného povrchu. Kamenná zeď byla tak horká, že musel odtrhnout dlaň.

Musel dojít ke staré stáji, která byla na samém konci Fairchild Parku.

Budova se přestala používat dávno předtím, než se narodil.

„Samanto!“ vykřikl a zuřivě hledal dveře.

Sam teď štěkal skoro hystericky. Gabriel se nechal vést jeho štěkotem až k otevřeným dveřím. Pes vběhl do stáje a Gabriel věděl, že nemá jinou volbu než ho následovat. Nemohl si dovolit čekat na to, až sem přijde někdo z domu a najde je. Byl Samantinou jedinou nadějí.

Zhluboka se nadechl a rozběhl se za psem. Slyšel hukot plamenů, které olizovaly prastaré trámy nad ním. Zvířený kouř mu vnikal hluboko do plic a snažil se vytlačit všechen vzduch.

„Samanto!“ vykřikl chraptivě a modlil se, aby ho slyšela.

Udělal ještě pár kroků, když vtom se ozvalo hlasité prasknutí. Než stačil zvednout ruku, něco těžkého ho prudce uhodilo do spánku.

Gabriel zavrávoral a padl do stáje. Najednou byl opět na kolébající se palubě Victorie, kolem uší mu hvízdaly šrapnely a v nose cítil pronikavý zápach ohně. Krev mu stékala do očí a úst, a když zvedl bolavou hlavu, viděl Nelsona, jak se pomalu kácí na palubu. Na tváři měl výraz ohromeného úžasu.

Gabriel sevřel ruce v pěst. Nelson zahynul při jeho hlídce. Samanta nezahyne.

Vzkřísil poslední zbytky své vůle. Vstal a zvedl ruku, aby si zastínil tvář před žhavými jiskrami, které sršely ze seníku. Samovo štěkání se změnilo v pronikavé kňučení, které znělo skoro jako lidský nářek.

Gabriel se pohyboval chvílemi po dvou, chvílemi po čtyřech za Samem. Vtom mu něco křuplo pod botou. Sáhl na zem a nahmatal zkřivené rámečky Samantiných brýlí. Srdce se mu málem zastavilo.

Ale pak narazily jeho pátrající ruce na něco teplého a měkkého. Zvedl Samantino bezvládné tělo do náruče. Zachvěl se ulehčením, když na tváři ucítil její jemný dech.

„Vydrž, anděli,“ zašeptal a vtiskl jí na čelo rychlý polibek. „Jen se na mě spolehni a všechno bude v pořádku.“

Držel ji jako dítě a rychle se prodíral zpět, odkud přišel. Věřil, že Sam ho bude následovat. Sotva vyšel ze dveří a udělal pár kroků, stáj se za nimi zřítila. Výheň hořícího pekla Gabriela málem srazila k zemi.

Nezpomalil své dlouhé kroky, dokud nebyli dost daleko od mraku kouře a popela. Když se Samanta poprvé nadechla čerstvého nočního vzduchu, rozkašlala se drsným a bolestivým kašlem, který se jí linul až z hloubi hrudi. Gabriel klesl na kolena do prohlubně vystlané vlhkými listy a sevřel ji v klíně. Její tvář byla pod jeho rukou teplá. Srdce se mu svíralo s každým jejím mučivým nádechem. Musel čekat, až křeče přejdou.

Jeho paže se dotklo něco chladného a vlhkého. Gabrielova tápající ruka sevřela Samovu srst. Jemně ho k sobě přivinul ve snaze uklidnit jeho divoké chvění. „Jsi nejlepší pes na světě, Same,“ řekl. Ještě se celý třásl námahou. „Jakmile se vrátíme domů, dám ti svoje poslední boty. Sakra, koupím ti i nové, jestli budeš chtít.“

Když Samanta otevřela oči, uviděla nad sebou Gabrielovu ustaranou tvář. Přestože ji měl zjizvenou a umazanou od sazí, byl to pro ni ten nejkrásnější pohled.

„Viděla jsem tě,“ vypravila ze sebe chraptivě a vztáhla ruku, aby mu něžně setřela saze z tváří. „Usmíval ses na mě ve sluneční záři…, a pak byla tma.“

Pokusil se o úsměv, ale dojetí mu zkřivilo ústa. Zabořil jí obličej do vlasů a držel ji, jako by ji už nikdy nechtěl pustit. Samanta tiše zaúpěla radostí, že je znovu v jeho pažích.

„Nejsi zraněná?“ opřel si ji zády o hruď a rychle jí prohmatal ruce i nohy. „Nezlomila sis nic? Nejsi popálená?“

„Myslím že ne,“ zavrtěla hlavou a pak sebou trhla, jako by jí ten pohyb způsobil bolest v šíji. „Ale bolí mě hlava.“

„Mě taky,“ pousmál se smutně.

Teprve teď si Samanta všimla krvavé šmouhy na jeho levém spánku.

„Ach!“ vykřikla a oči jí zaplnily horké slzy, když si uvědomila, jak snadno ho mohla ztratit. „Hledala jsem tě. Vystrašili mě netopýři. Spadla mi lampa. Je to moje vina.“

V očích mu zajiskřilo. „Myslím, že bychom ti měli strhnout cenu té stáje ze mzdy, ne? Budeš muset sloužit několik let, než mi splatíš dluh.“

„Jak jsi mě našel?“ zeptala se. Už mohla snadněji dýchat i mluvit.

„Někdo mi trochu pomohl.“

Samanta sledovala jeho kývnutí a zvedla hlavu. V pelíšku z listí uviděla stočeného Sama, který hlasitě chrápal. Kožich měl umazaný od sazí a na několika místech sežehnutý.

„Tvrdila jsi, že mě možná jednoho dne zachrání,“ řekl Gabriel. „Mělas pravdu.“

„Mohlo tě to stát život!“ Samanta sevřela ruku v pěst a slabě ho šťouchla do ramene. „Cožpak nevíš, že slepí nemají co dělat v hořících budovách?“

„Předpokládám, že teď mě vyplísníš za to, jaký jsem blázen.“

Prudce zavrtěla hlavou a ignorovala silnou bolest. „Nejsi blázen. Jsi hrdina.“ V očích se jí objevily slzy, vztáhla ruku a pohladila ho po zjizvené tváři. „Můj hrdina.“

Těžce polkl, chytil její ruku do své a přitáhl si její prsty k ústům. „Ach, ale ty jsi hrdinka, má drahá. S kapitánem, který by měl polovinu tvé odvahy, by Nelson hnal Napoleona až do Paříže.“

„Proč říkáš takové hlouposti? Já jsem byla poražena shnilým žebříkem a chumlem netopýrů.“

„Já mluvím o mnohem větším nepříteli. O své matce.“ Samanta zamrkala a pomalu jí začalo svítat. „Tys to slyšel?“

„Každé tvé nádherné slovo. Měl jsem co dělat, abych nežádal přídavek.“

Něco v Gabrielově výrazu vzalo Samantě dech. Už ho viděla vtipkujícího, sarkastického, rozzlobeného, také bavícího se na její účet, ale nikdy tak… rozhodného.

„To je velmi nevychované, ukrývat se za oknem a poslouchat, to snad víš,“ poznamenala. „I když nevidíš.“

Zavrtěl hlavou. „Věděl jsem, že se nevyhnu výtce. Už jsem vám řekl, jak moc vás obdivuji, slečno Wickershamová?“

Samantě unikl nervózní smích. „Neřekla bych. Ani to není nutné. Jsem docela spokojená s vlastním hodnocením sebe samé. Nemám potřebu ani touhu být obdivovaná.“

Pohladil ji po vlasech. „A co zbožňovaná? Vadilo by ti, kdybys byla zbožňovaná?“

Srdce se jí prudce rozbušilo.

Možná promluvila příliš brzy. „Určitě to nepotřebuji! Jen bláznivé mladé dívky s prázdnými hlavami, které hltají romantické příběhy, touží po takové pozornosti.“

„A po čem toužíš ty…, Samanto?“ Než ho mohla pokárat za to, že vyslovil její křestní jméno, ucítila na tváři jeho teplou dlaň. „Neexistuje něco, po čem bys toužila tak silně, až by to bolelo?“ Jeho palec zkoumal plnost jejích rtů, které prahly po polibku.

„Ty,“ zašeptala bezmocně, objala ho jednou rukou kolem krku a

přitáhla si jeho ústa ke svým.

Navzdory chuti sazí a slz to byl ten nejsladší polibek, jaký kdy Samanta dostala. Gabriel nebyl skoupý. Objal ji oběma pažemi a jeho jazyk pronikl do jejích úst. Vznítil požár ještě nebezpečnější než ten, kterému právě unikla. Samanta byla ochotná riskovat, že se spálí na popel, jen aby okusila jeho plameny.

Položil ji na lože z listí a sklonil se nad ní jako stín ze snu. Zavřela oči, protože s ním chtěla sdílet věčnou tmu.

Odtrhl ústa od jejích rtů a líbal ji na citlivé křivky hrdla. Přitom zhluboka vdechoval její vůni. „Nemohu uvěřit, že jsem tě málem ztratil,“ řekl chraptivě a položil rty na pulzující místečko na jejím krku.

Přimkla se k jeho širokým ramenům, zmítána mořem nádherných pocitů. „Jsem si jistá, že Beckwith může najmout jinou opatrovnici. Možná by dokázal přesvědčit dokonce vdovu Hawkinsovou, aby se vrátila a starala se o tebe.“

Gabriel se zachvěl, ale Samanta nedokázala říct, zda je to smíchem nebo hrůzou. „Raději si ukousni jazyk, holka.“ Zvedl hlavu a v očích mu zajiskřilo. „Anebo to nechej na mně.“

Když Gabrielovy rty znovu zaútočily na její, Samanta mu je odhodlaně odevzdala. Kradl jí jeden medový polibek za druhým, dokud nebyla bez dechu touhou. Stěží si uvědomovala, že se Gabrielovy boky začaly pohybovat proti jejím v tanci daleko provokativnějším, než byl ten, který zkoušeli v tanečním sále.

Ale nemohla ignorovat vlny rozkoše, které se jí šířily tělem. Zajíkla se, protože ucítila i přes sukni, jak se pevné mužství tiskne k jejímu klínu. Bylo to zároveň překvapivé i strašidelné, konečně cítit tu část těla, jejíž obrysy viděla tak zřetelně pod Gabrielovými kalhotami.

Kolena pod sukní jí najednou změkla a Gabrielova ruka začala nadzvedávat vrstvy vlněné a plátěné látky.

Samanta zasténala a prohnula se pod těmi dráždivými pohyby. Byla zcela vyděšená z toho, jak je nestoudná, jak touží po jeho dotycích na holé kůži stehen. Když odtáhl ruku, málem vykřikla zklamáním. Ale pak ji ucítila znovu pod sukní. Gabriel se prsty dotkl okraje vlněné punčochy, pak minul podvazek a najednou hladil hedvábnou pokožku vnitřní strany stehna. Z jeho prstů vyzařovala touha, jíž nemohla odolat.

Když je ucítila na chloupcích mezi stehny, přitiskla mu tvář k hrdlu,

přemožena náhlým nesnesitelným studem.

Mužovy doteky už nebyly tak drsné, naopak zněžněly, a ona pod nimi pomalu roztávala.

Gabriel zasténal. „Věděl jsem, že kdybych se dostal pod tvé vlněné sukně, dokázal bych, že nejsi z ledu. Roztaj pro mě, anděli,“ zašeptal a jemně jí zasunul jazyk do ucha. Zároveň nechal vklouznout prostředníček do medové měkkosti Samantina klína.

Vykřikla a bezmocně se zachvěla. Už se nedokázala ovládat. Vždycky věděla, že má pověst zkušeného milovníka, ale netušila, že zná její tělo lépe než ona a že se dokáže zaměřit výlučně na probuzení její rozkoše. Na sebe jako by zapomněl.

Jeho reakci však prozradil přerývaný dech a silně vzrušené mužství, kterým se k ní tiskl.

Přidal k průzkumu další prst a palcem něžně třel malý výstupek mezi vlhkými chloupky.

Samantina rozkoš se stupňovala, dokud nezačala úpět a sténat obluzená touhou, o níž dřív neměla ani zdání. Zalila ji temná vlna, a když

se roztříštila, otřásl jejím tělem mohutný příboj extáze. Gabriel ji prudce políbil a zachytil do úst její nářek.

Milencův polibek postupně něžněl, jako by chtěl zmírnit sladké křeče, které otřásaly Samantiným tělem.

„Omlouvám se,“ vyhrkla, když konečně mohla promluvit. Gabriel jí odhrnul z čela pramen zpocených vlasů. „Za co?“

„Nechtěla jsem být tak sobecká.“

Zasmál se. „Neblázni. Užil jsem si to stejně jako ty.“

„Opravdu?“

Přikývl.

Samanta, posílená jeho přiznáním, sáhla mezi ně a nahmatala přes kožené kalhoty jeho tuhé mužství. „Tohle si asi užiješ ještě víc.“

Gabriel sykl a prudce vydechl. „Jsem si jist, že ano,“ vypravil přerývaně skrze sevřené zuby. „Ale obávám se, že s tím budeme muset počkat.“

„Proč?“

Vtiskl jí poslední něžný polibek na pootevřené rty. „Protože máme nezvanou návštěvu.“

Samanta, ještě napůl zmámená ze svého zážitku, se v jeho náruči překvapeně posadila. Vtom zaslechla, jak něco velkého hlasitě chrastí v křoví.

Gabriel jí jediným trhnutím stáhl sukni přes nohy právě ve chvíli, kdy se z lesa vynořil Beckwith a okamžik po něm Petr s Filipem.

„Díkybohu, že jste v pořádku, můj pane!“ vykřikl majordomus a zamával jim lampou nad hlavou. „Když jsme viděli, že se stáj zhroutila v plamenech, báli jsme se nejhoršího.“

„Ježíšikriste, Beckwithe!“ Gabriel zvedl ruku a zastínil si tvář. „Můžete dát to zatracené světlo dál od mých očí? Vždyť mě oslepujete!“

Na paseku padlo rozpačité ticho, protože všichni včetně Gabriela si uvědomili, co právě vyslovil.

17

Moje drahá Cecily, jedno slovo vyřčené vašimi rty a já vás nikdy neopustím…

„Musí tady být?“ zeptala se matrona z Thornwoodu a střelila po Samantě zlým pohledem.

Samanta by nejraději utekla z přeplněné pracovny. Bylo pro ni mučivé sedět zde na okraji židle s vysokým opěradlem a tvářit se klidně, když její srdce, rozdělené vedví, se zmítalo mezi nadějí a zoufalstvím. Než mohla vstát a zamumlat něco na svoji omluvu, Gabriel řekl pevně: „Jistěže musí. Je to moje opatrovnice, jak víš.“ Ačkoli k ní nemohl otočit hlavu, teplo v jeho hlase ji ujistilo, že je mu blíž, než by se zdálo.

Seděl před karetním stolkem pokrytým zeleným kulečníkovým suknem a hlavu měl v jakési zvláštní kovové konstrukci, kterou přinesl doktor Richard Gilby, jediný lékař, jenž se odvážil nabídnout mu malou naději, že se mu vrátí zrak. Malý mužík s laskavýma očima a pečlivě přistřiženými kotletami neutrousil ani slůvko stížnosti nad tím, že ho markýz z Thornwoodu probudil uprostřed noci. Toho zase vyhnal z postele Beckwith. Lékař si nachystal několik zvláštních přístrojů, které vypadaly spíš jako středověká mučidla než jako instrumenty sloužící ke zkoumání lidského zdraví, a zamířil s Gabrielovou rodinou do Fairchild Parku.

Ačkoli slunce vyšlo už před několika hodinami, Eugenie s Valerií dřímaly každá na jednom konci brokátové pohovky. Čilá kolie stála za lékařem a zvědavě si prohlížela každý nástroj, který vytáhl z tašky. Markýz přecházel před krbem a v ruce třímal vycházkovou hůl, zatímco jeho paní seděla jako na trůně v jednom z masivních ušáků před krbem a v rukou nervózně cupovala kapesníček.

Samanta se za žádnou cenu nechtěla setkat s jejím nesouhlasným pohledem. Smyla si saze a převlékla se do čistých šatů, ale nic nepomáhalo, aby zapomněla na Gabrielovy doteky a na vášeň, kterou v ní probudil.

„Ach, ha!“ vyštěkl doktor, až všichni poskočili. Jeho vědoucí pokyvování a mírné pokašlávání začínalo jít všem na nervy. Ačkoli bylo tolik v sázce, zdálo se, že jen Gabriel je klidný a ochotný počkat s otázkami, až lékař dokončí prohlídku. Sam byl jediný v místnosti, kdo neobvyklému dění nevěnoval pozornost. Ležel schoulený na předložce před krbem a kousal nablýskanou jezdeckou botu.

Markýz uhodil hůlkou o podlahu. Jeho růžový obličej se leskl potem.

„Tak co je, chlape? Objevil jste něco?“

Doktor Gilby ho ignoroval, otočil se a luskl prsty směrem k oknu.

„Rychle zatáhněte závěsy.“

Beckwith s paní Philpotovou vyskočili tak ochotně, aby vyplnili jeho přání, že se málem srazili. Ačkoli ostatní sluhové byli z místnosti vykázáni, Samanta si všimla, že Petr s Filipem během poslední hodiny několikrát vystrčili hlavu za oknem. Sluhové zatáhli závěsy a v pracovně nastalo přítmí. Samanta si tak mohla Gabriela prohlížet bez toho, že by musela

skrývat touhu ve svých očích. Když teď neměla brýle, za které by se schovala, zdálo se jí, že její city jsou vystaveny všem na odiv.

Doktor Gilby nasadil na přední část kovové konstrukce obrovské zvětšovací sklo. Zvedl svíčku a přiblížil k němu její mihotavý plamen. Honorie se postavila na špičky, aby mu viděla přes rameno.

„Co teď vidíte?“ zeptal se lékař Gabriela. „Pohybující se stíny? Obrysy?“ Gabriel zavrtěl hlavou a přimhouřil oči, jako by se chtěl soustředit.

„Abych byl upřímný, nic.“

„Výborně,“ řekl doktor a podal svíčku Honorii.

Sňal stínidlo z petrolejové lampy u svého lokte a rychle lampu přiblížil ke Gabrielově tváři. Gabriel sebou trhl.

„A co teď?“ Gabriel otočil hlavu, aby hleděl přímo do lampy. „Ta plamenná koule je tak jasná, že se na ni nedokážu dívat.“

Nedalo se odhadnout, zda slyšitelný povzdech doktora Gilbyho znamená radost nebo smutek. Doktor sundal z Gabrielovy hlavy konstrukci, pak se otočil a mávl rukou k oknu jako dirigent, který právě skončil nejlepší představení své kariéry. „Můžete odtáhnout závěsy.“

Beckwith a paní Philpotová se toho hned ujali. Místnost zalilo sluneční světlo. Samanta si prohlížela své složené ruce a bála se zalétnout očima ke Gabrielovi.

Markýz stiskl chvějící se ruku své ženy. Dokonce i Eugenie s Valerií se probudily a hleděly na doktora s nadějí v očích stejně zelených jako oči jejich bratra.

První přerušil ticho Gabriel. „Proč ta náhlá změna, doktore? Ještě včera jsem nepoznal rozdíl mezi světlem a stínem.“

Doktor Gilby si uložil kovové zařízení do tašky a zavrtěl hlavou. „To se nedozvíme. Předpokládám, že ostrý úder do hlavy uvolnil krevní sraženinu, která by se mohla jinak vstřebávat dlouhé měsíce, pokud by k tomu vůbec došlo.“

Gabriel si sáhl na šrám na spánku. „Už dávno jsem měl nařídit svému majordomovi, aby mě práskl po hlavě některou z mých vycházkových holí.“

Samanta k němu chtěla přistoupit, obejmout ho a vtisknout mu něžný polibek na zranění, které utržil kvůli ní.

Neměla žádné právo dotýkat se ho, ale mohla vyslovit jednu otázku, která visela ve vzduchu a které se všichni ostatní báli.

„Bude znovu vidět?“

Doktor poplácal Gabriela po rameni a v jeho modrých očích zajiskřilo.

„Může to trvat několik dnů nebo týdnů, než si vaše mysl bude schopna uvědomit víc než stíny a obrysy, synu, ale mám všechny důvody věřit, že se úplně uzdravíte.“

Samanta si přiložila ruku k ústům, aby potlačila mimovolný vzlyk. Honorie radostně zavýskla a vrhla se Gabrielovi kolem krku. Ostatní členové rodiny se shromáždili kolem nich. Eugenie, Valerie a jejich matka tiskly Gabriela postupně ve voňavém objetí, zatímco jeho otec ho srdečně popleskával po zádech. Dokonce i Sam vyskočil, aby se připojil ke šťastné chvilce a přidal svůj radostný štěkot ke smíchu a veselým výkřikům.

Samanta se ohlédla a uviděla paní Philpotovou v Beckwithově náručí. Její úzká záda se chvěla rozrušením. Když se majordomův zrak setkal se

Samantiným pohledem, Samanta by přísahala, že v jeho očích uviděla náznak sympatie.

Vstala a vyklouzla z pokoje. Věděla, že už tam pro ni není místo. Vyšla po schodech do druhého patra. Bradu držela vysoko a záda měla vzpřímená pro případ, že by ji pozoroval někdo ze sluhů. Konečně dosáhla soukromí své ložnice, zavřela za sebou a opřela se o dveře.

Přiložila si dlaň k ústům, aby ztišila vzlyky, a sesunula se po dveřích na podlahu. Cítila ostrou bolest radosti smíšené se žalem, která ji zcela přemohla. Když jí začaly na hřbet ruky kanout slzy, nedokázala poznat, zda pláče kvůli Gabrielovi nebo kvůli sobě.

Samanta seděla na kraji postele ve své noční košilce a mechanicky si splétala vlasy. To bylo všechno, čeho byla schopna od chvíle, kdy se zabarikádovala ve své ložnici – dělala jen známé pohyby. Paní Philpotová poslala Elsii nahoru s večeří. Samanta jen z povinnosti snědla pár lžic polévky, ačkoli by ji nejraději vylila z okna. Jestliže se dokáže v této chvíli udržet při životě, pak se bude muset připravit na budoucnost.

Budoucnost bez Gabriela.

Její prsty ustaly v práci a napůl spletený cop jí vyklouzl z rukou. Už nemůže zavírat oči před pravdou. Její práce tady skončila. Gabriel už ji nepotřebuje. Je zpátky tam, kam patří – v milující náruči své rodiny.

Samanta sklouzla z postele a přistoupila ke skříni, z níž vytáhla svoji odřenou koženou tašku. Přitáhla si ji k posteli, rozevřela ji a pak zvedla víko truhlice.

Nikdy by si nepomyslela, že bude nostalgicky vzpomínat nad ošklivými vlněnými punčochami, které nosila od příchodu do Fairchild Parku. Náhle si nepřála nic jiného než do nich ukrýt tvář a plakat. Něžně je odsunula stranou, vzala si čisté prádlo a spodničku a složila je do tašky spolu se svazkem Marlowovy poezie. Už chtěla truhlici zavřít, když její pozornost upoutal dopisní papír krémové barvy.

Gabrielovy dopisy. Pokusila se je pohřbít tak hluboko, aby se už nikdy neobjevily na povrchu. Ale teď tady jsou znovu, tak neodolatelné a svůdné, jako ten první den, kdy byly doručeny.

Samanta uchopila stuhou svázaný balíček do dlaní a víko truhly se zavřelo. Posadila se na okraj postele a přejela špičkami prstů papír, tak opotřebovaný neustálou manipulací, až hrozilo, že se roztrhá na kousky. Dokázala si představit Gabrielovy silné ruce, jak hladí řádky. Každé slovo jako by bylo ze zlata.

Věděla, že se bude později nenávidět, ale nemohla odolat a rozvázala stužku. Když rozložila první dopis a podržela ho nad plamenem svíčky, která stála na stolku vedle postele, ozvalo se zaklepání na dveře.

Samanta vyskočila s provinilým výrazem. Rychle prohlédla pokoj a pak kopla tašku pod postel. Už byla na cestě ke dveřím, když si uvědomila, že v ruce drží zmačkaný dopis.

Zaklepání se ozvalo znovu a byla v něm patrná netrpělivost.

„Moment prosím!“ vykřikla, rozběhla se zpět k posteli a vložila dopis pod matraci.

Otevřela dveře a dívala se do tváře Gabriela. Měl na sobě jen zelený župan. Než mohla říct jediné slovo, vztáhl k ní ruce. Uchopil její tvář do dlaní. Políbil ji s prudkou naléhavostí, která ji zbavila dechu. Než odtrhl rty od jejích, pocítila závrať touhy.

„A dobrý večer také vám, můj pane,“ zašeptala a zapotácela se.

Gabriel ji jemně odstrčil a vešel do pokoje. Zavřel za sebou dveře a opřel se o ně.

„Co se děje?“ Samanta vrhla na dveře starostlivý pohled. „Pronásleduje vás horda barbarů?“

„Je to horší. Moje rodina.“ Projel si rukou rozcuchané vlasy. „Usídlili se v tomto domě jako hejno holubů. Myslel jsem, že se jich nezbavím. Víte, jak je obtížné proplížit se kolem někoho, koho nevidíte?“

Naštěstí nemohl spatřit její opuchlé oči a stopy slz na tvářích. Řekla lehce: „Podle doktora Gilbyho se toho už nemusíte obávat, že?“

Zavrtěl hlavou, jako by stále nemohl uvěřit své šťastné hvězdě. „Je to podivné, že? Ale chcete vědět, co je na tom nejúžasnější?“

Sáhl po ní a jeho tápající ruce se sevřely kolem jejích štíhlých zápěstí.

„Když mi doktor Gilby řekl, že se uzdravím, uvědomil jsem si, že nejvíc na světě si přeji spatřit vaši sladkou tvář.“

Samanta se od něho odvrátila. „Bojím se, že budete hořce zklamán.“

„To je zcela nemožné.“ Z jeho hlasu zmizel humorný tón. Zněl nyní podivně upřímně. „Vy mě nemůžete nikdy zklamat.“

Kousla se do rtu, vymanila se z jeho sevření a ustoupila z jeho dosahu. Bála se, že ji začne líbat znovu, ale ještě víc toho, co by udělala, kdyby k tomu opravdu došlo. „Čemu vděčím, že jste mě poctil svojí návštěvou?“

Gabriel se opřel plnou vahou o dveře a založil si ruce na hrudi. Jeho poťouchlý úsměv jí přivolal mrazení v zádech. „Nehrajte si na neviňátko, slečno Wickershamová. Určitě nejsem první pán sídla, který zavítal do ložnice své neodolatelné služebné.“

„Nebyl jste to vy, můj pane, kdo mě přesvědčoval, že nemá ve zvyku vynucovat si pozornost žen, které zaměstnává?“

Gabriel se odlepil ode dveří a vydal se za zvukem jejího hlasu s elegancí pantera. „Proč bych měl užívat násilí, když svádění je mnohem efektivnější? A mnohem…,“ jeho hlas se ztišil do šepotu, „…zábavnější.“

Samanta před ním začala couvat. Obávala se, že tento flirtující muž je pro její srdce mnohem nebezpečnější. Ale současně nemohla odolat tomu, aby se k jeho hře nepřipojila. „Měl byste vědět, že já nejsem typ ženy, která se nechá svádět drahými tretkami, květnatými slovy nebo extravagantními sliby vyřčenými v žáru jedné chvíle. Moje tělo ani srdce nelze získat lehce.“

Gabriel se přibližoval. Ustupovala před ním, dokud nenarazila lýtky do pelesti. Položil jí ruku na hruď a pomalu ji zvrátil na postel. Než se zmohla na protest, lehl si k ní a něžně uchopil její tvář do svých velkých rukou.

„Nemám s sebou žádné tretky, ale co když vám slíbím, že vás učiním svojí ženou a budu vás milovat po zbytek života?“

18

Moje drahá Cecily, pokud mi nedovolíte svádět vás, pak mi necháváte pouze jednu jedinou volbu…

„Stal se z vás šílenec, který mě chce znásilnit?“ Samanta uhodila Gabriela do hrudi s takovou silou, že se svalil na podlahu.

Posadil se a vypadal zmateně. „Nikdy jsem si neuvědomil, že mnohem bezpečnější je svádět někoho v dopisech.“

Samanta seskočila z postele a začala přecházet po malé místnosti. Rychlé kroky odrážely zmatek v jejím srdci. „Možná že úder do hlavy vám způsobil víc než návrat zraku, můj pane. Možná ovlivnil i vaši paměť. Zřejmě jste zapomněl, že jste hrabě – šlechtic z panství –, zatímco já jsem pouhá služebná.“

„Co jste, Samanto…“

Otočila se k němu. „Slečno Wickershamová!“

Jeho krásně řezané rty se roztáhly do mírného úsměvu, což ji ještě víc popudilo. „Slečno Wickershamová, jste žena, kterou zbožňuji a kterou mám v úmyslu učinit svojí ženou.“

Zvedla ruce nad hlavu. „Vám asi není pomoci, že? Získal jste zrak asi jen proto, abyste ztratil rozum.“

„Napadlo vás, že nemáte jinou možnost než si mě vzít?“

„Proč říkáte takové věci?“

„Protože jsem vás už zkompromitoval. Nebo jste zapomněla?“ Vyzývavě sešpulil rty. Moc dobře věděl, že ona nikdy nezapomene na to nestoudné mazlení, kdy její tělo podlehlo jeho rukám, na záchvěvy rozkoše, které jí pronikly až do morku kostí. Tu vzpomínku si ponese až do hrobu.

„Zbavuji vás zodpovědnosti. Není důvod, abyste strávil zbytek života tím, že budete platit za… bláznivou nerozvážnost.“

Zvedl plavé obočí. „Tohle pro vás byla minulá noc? Jen nerozvážnost?“

Samanta neschopná reagovat na jeho slova pokračovala v přecházení po pokoji. „Jsem si jistá, že vaše matka by byla zděšená, kdyby se dozvěděla, že jste navrhoval něco podobného baronetově dceři. Co by řekla, kdybyste jí oznámil, že máte v úmyslu oženit se se svou opatrovnicí?“

Gabriel sáhl po lemu její noční košile a stáhl si Samantu do klína. Ovinul kolem ní své silné paže, takže nemohla uniknout. „A proč bychom to nemohli zjistit hned teď?“

Pokusila se vyprostit z jeho náruče, ale zabořila se ještě hlouběji. „Vždyť té ubohé ženě přivodíte záchvat mrtvice! Proboha, ta novina by ji mohla zabít! Nebo mě…,“ dodala ponuře.

Rozesmál se. „Ona opravdu není taková dračice, na jakou si hraje. Vlastně, když jsme se setkali poprvé, všiml jsem si určité podobnosti ve vašem…“

Samanta mu zakryla rukou ústa. „Neříkejte to! Neodvažujte se to vyslovit!“

Gabriel se rozesmál a odtáhl jí ruku. „Jsem si jist, že jednoho dne se budete mít rády.“ Jeho sevření povolilo a hlas mu zněžněl. Z očí mu zmizela

uličnická jiskra a zůstalo jen jemně zářící světlo. „Koneckonců, jednou bude babičkou našich dětí.“

Gabrielova slova se zaryla do Samantina srdce jako nůž. Dal jí nahlédnout do budoucnosti, která nikdy nenastane. Zamrkala, aby zahnala slzy. Možná nemá žádné zítra, ale může mít dnešek.

„Lhala jsem,“ zašeptala. Zamračil se. „O čem?“

„Já jsem žena, která může být sváděná květnatými slovíčky a extravagantními sliby.“ Sevřela jeho tvář do dlaní a přitiskla k ní svůj obličej.

Když Gabriel ucítil měkkost Samantiných rtů na svých, bylo to, jako by mu v duši začalo svítat. Vložil jí ruku pod bedra, zvedl ji a položil na úzkou kovovou postel.

Věděl, že by měl vydržet, až bude po svatbě. Ale těšil se na tuhle chvíli tak dlouho – zdálo se mu, že celý život.

„Počkej,“ řekla a jemu se málem zastavilo srdce. „Jen zhasnu svíčku.“ Když mu znovu vklouzla do náruče, zamumlal: „Nepotřebuji svíčky.

Potřebuji jen tebe.“

Nahmatal lem její noční košile a jemně ji Samantě přetáhl přes hlavu. V té chvíli se cítil jako ženich. Věděl, že Samanta je nahá a že může strávit celou noc hledáním nádherných pokladů jejího těla. Při tom pomyšlení mu vyschlo v ústech a ruce se mu začaly chvět touhou.

Bylo to tak dávno, co držel v náručí nahou ženu. Dokonce i před Trafalgarem strávil dlouhé měsíce v dobrovolném celibátu, v němž toužil po Cecily. Zatímco ostatní námořníci z Victorie uspokojovali své primitivní potřeby při krátkých zastávkách na pobřeží s přístavními prostitutkami, zůstával na palubě lodi a znovu a znovu pročítal dopisy od Cecily. Ačkoli jeho tělo toužilo po uvolnění, byl spokojený a snil o dni, kdy se setkají. Kdyby věděl, že ten den nikdy nepřijde, byl by ochoten čekat na tuto chvíli. Kvůli Samantě.

Gabriel si rozvázal šňůru županu a shodil ho z ramenou. Zoufale toužil dotýkat se jí celým tělem. Líbal ji, jako by každý polibek byl jejich poslední, klouzal po jejím těle jako drsné hedvábí a když na hrudi ucítil plnost Samantiných ňader a jeho zbytnělé mužství se setkalo s jemnými chloupky v jejím klíně, zasténal. V té chvíli prahl po splynutí a uvolnění, po veškeré rozkoši, která mu byla odepřena po tolik dlouhých osamělých měsíců.

Ale Samanta nebyla žádná přístavní prostitutka. Zasloužila si víc než překotnou chvilku rozkoše. Když ji přestal líbat, chytila ho za ramena a zasténala v protestu. Lehl si k ní bokem. Úzký prostor mu snadněji umožnil přehodit jí jednu nohu přes stehno. Líbal ji na hrdlo a rukou laskal ňadro. Její bradavka byla jako zralá a šťavnatá borůvka, žádající, aby ji vzal do úst.

Ve snaze potěšit ji pokračoval v laskání – hladil a dráždil ji rty, jazykem i zuby, dokud se Samanta neprohnula jako luk a nevjela mu rukama do vlasů. Gabriel cítil v žilách známou jásavou radost. K tomu nepotřeboval zrak. Milování se ženou pro něho vždycky bylo stejně přirozené jako dýchání.

„Cítím to,“ zašeptala přerývaně mezi vzdechy. Její slova zněla znepokojeně i zahanbeně.

„V to doufám,“ odpověděl a váhavě zvedl hlavu od jejího ňadra. „Nechtěl bych plýtvat tvým časem.“

„Ne. Myslím…“

Gabriel měl pocit, že kdyby teď mohl vidět její tvář, byla by zrůžovělá rozkoší, „…tam dole,“ dokončila větu.

Zavrtěl hlavou a unikl mu přidušený smích. „Můžu ti slíbit, že toho dole

budeš cítit mnohem víc, až do tebe vniknu.“

A jako by jí chtěl dokázat, že mluví pravdu, sáhl rukou na saténově jemnou pokožku jejího břicha. Pod tím dotykem se zachvěla očekáváním, ale Gabriel prodlužoval rozkoš i krásné mučení tím, že prozkoumával křivku bříška a citlivé prohlubně nad plnými boky.

Ve chvíli, kdy svými prsty zajel do měkkých kudrn, stačil jen mírný pohyb a Samanta rozevřela v očekávání stehna.

„Cítím se kvůli tobě tak nemravná,“ svěřila se mu mezi roztouženými povzdechy. „Jako bych pro tebe… a s tebou byla schopna všeho.“

Gabriel se domníval, že už nemůže být vzrušenější, ale když mu hlavou probleskl rychlý sled erotických představ, věděl, že se mýlil. „Budu moc rád, budu-li ti to moci dokazovat celý život.“

„Co když nebudeme mít celý život?“ Objala ho oběma pažemi a

překvapivě pevně ho stiskla. „Co když máme jen tuhle chvíli?“

„Pak nesmím promeškat ani jedinou příležitost k tomuhle,“ řekl a něžně ji políbil. „Nebo k tomuhle.“ Sklonil se k jejímu ňadru a zakroužil jí jazykem kolem vztyčené bradavky. „Nebo k tomuhle.“ Hlas se mu prohloubil, když položil ruku na její ochlupení a prstem pohladil jemnou kůži pod ním.

Pod jeho dotykem zasténala. Její tělo bylo připraveno ho přijmout, rozkvetlo jako květ pod polibkem slunce. Gabriel bříškem palce setřel sladkou rosu z poupěte ukrytého mezi sametovými okvětními lístky. Chtěl, aby po něm prahla, aby bolestně toužila po okamžiku, kdy ho přijme hluboko do sebe a přivlastní si ho.

„Prosím, Gabrieli…“ Prohnula se pod jeho rukou a hlas se jí změnil v drsný šepot. „Už nemohu déle čekat.“

Rozevřela stehna a sáhla po jeho ztopořeném mužství, což byla výzva, jíž neodolá žádný muž.

Když ho její prsty obemkly jako sametové stuhy, stiskl zuby v prvním záchvěvu extáze.

„Dobře, když tak pěkně prosíš.“

„Gabrieli, musím ti něco říct.“ Přitiskla mu ruce na záda a v hlase jí zazněl strach.

Špičkami prstů se dotkl jejích rtů a uklidnil je něžným dotekem. „To je v pořádku, Samanto. Nemusím nic vědět. Zřejmě jsi ke mně nebyla zcela upřímná. Žena jako ty by nikdy nepřijala takové místo, kdyby neprchala před minulostí. Ale mně je to jedno. Nezáleží mi na tom, jestli jsi přede mnou měla jiného muže. Bylo by mi jedno, kdyby jich bylo deset. Jediné, na čem mi záleží, je, že jsi v mé náruči, právě tady a právě teď.“

A aby dokázal, že je mužem činu, nadzvedl boky a vnikl hluboko do jejího těla. V mlze neskutečné rozkoše zaslechl její přidušený výkřik a ucítil, jak se něco jemně poddalo jeho žádostivému tělu.

Strnul, obával se pohnout, bál se dokonce i dýchat. „Samanto?“

„Hmmm?“ ozvala se ochraptěle.

Gabriel bojoval, aby zůstal klidný, přestože ho její tělo stisklo v křeči

čisté rozkoše. „Tak cos mi to chtěla říct?“ Slyšel, jak polkla. „Že jsem ještě nikdy…“

Přitiskl se k jejímu hrdlu a polkl rozpaky. „Chceš, abych přestal?“

Přestože jí to nabídl, nebyl si jistý, jestli by to dokázal.

Prudce zavrtěla hlavou. „Ne.“ Vjela mu prsty do vlasů a přitáhla si jeho ústa ke svým. „Nikdy.“

Jejich jazyky se setkaly v divokém roztouženém tanci a Samanta se pod jeho tělem prohnula. Tento prostý pohyb ho vzrušil. Gabriel se vždycky pyšnil svou kultivovaností. Teď ho udivilo, že má chuť bušit se do hrudi a vítězně řvát jako barbar. A to jen proto, že je prvním mužem, kterému se odevzdala – jediným mužem. Začal se pohybovat, záměrně pomalu a dlouze, aby změnil její bolestné steny ve výkřiky rozkoše.

Samanta s ním sdílela tmu a poddávala se jeho dobyvačnému tělu. Ona dávala, on bral.

Gabriel byl přesvědčen, že si Samanta zaslouží odměnu za bolest, kterou jí způsobil – něco, co by jejich splynutí učinilo příjemným i pro ni. Začal ji dráždit také jazykem a prsty a pokračoval tak dlouho, dokud chraptivě nevykřikla.

Pak jí zvedl ruce za hlavu a propletl si prsty s jejími. Leželi tak dlaň na dlani, srdce na srdci a Gabriel naléhavě zašeptal: „Počkej, anděli. Ještě ne.“ Samanta poslechla a objala ho štíhlýma nohama. Ale pak už nic nezadržoval, nedokázal odolat divokému rytmu, který mu pulzoval v krvi jako bubny domorodců. Miloval ji vášnivě, dokud nebyli oba napůl šílení

rozkoší, dokud nepocítil, že se zachvívá sladkými křečemi.

Když přišel horký proud vyvrcholení, Gabriel přitiskl ústa k jejím v obavě, aby jejich společný výkřik neprobudil celý dům.

Samanta se probudila v Gabrielových pažích. Postel byla tak úzká, že mohli ležet jen na boku za sebou, jako lžíce v příborníku. Samanta se zády tiskla ke Gabrielově hrudi.

Pohlédla k oknu a byla vděčná za to, že noční obloha je ještě tmavá a neobjevují se na ní růžové pruhy ohlašující svítání. Dokázala by takto ležet navždy – s Gabrielovou svalnatou paží kolem pasu, s jeho dechem ve vlasech, zadečkem přitisknutá k jeho klínu. Na zádech cítila tlukot jeho srdce, který jí připadal jako ta nejkrásnější ukolébavka.

Ještě včera večer měla jen vágní představu o tom, co se odehrává mezi ženou a mužem v ložnici. Nebyla připravena na realitu. Konečně pochopila, proč tak jednoduchý akt dokáže ničit ženy a muže nutí riskovat všechno. Pochopila, proč byly napsány Sonety, proč dochází k soubojům a ke ztrátám životů – všechno jen pro to kouzlo, které dokáží vytvořit žena s mužem, pohybující se jako jedna bytost ve stínu noci.

V klíně cítila neznámou bolest. Odpovídala bolesti v jejím srdci. Ale byla to sladká bolest a malá daň za zázrak jejich milování.

Gabriel se zavrtěl, jako by sledoval směr jejích myšlenek. Napjal paži, kterou ji držel kolem pasu, a přitáhl si Samantu blíž.

Jemně jí položil ruku na bušící srdce. „Pod praktickou fasádou bije sentimentální srdce pravé romantičky. Neobávejte se, slečno Wickershamová. Vaše tajemství je u mne v bezpečí.“ Pohlédl na ni a jeho jizva mu dodala nestoudného výrazu. „Samozřejmě tak dlouho, jak budete chtít.“

„To se můžete spolehnout, můj pane.“ Přitáhl si její ústa ke svým a Samanta zpečetila svůj slib vášnivým polibkem.

Samanta si zapíchla do vlasů poslední sponku a zpevnila si těžký uzel na zátylku. Měla na sobě stejnou hnědou sukni a cestovní kabátek jako při příchodu na Fairchild Park. Náhodnému pozorovateli mohla připadat stejná jako tehdy, pokud by si nevšiml růžového zabarvení jejích tváří, stop po škrábancích od vousů na hrdle a mírně opuchlých rtů od milencových polibků.

Nasadila si slaměný klobouček a obrátila se k posteli.

Gabriel ležel na břiše v perlovém světle svítání a jeho rozložité tělo zabíralo skoro celou matraci. Hlavu měl položenou na pažích a pravé koleno pokrčené. Pokrývka mu taktak zakrývala štíhlé boky. Přes tvář mu spadal bohatý vodopád plavých vlasů.

Její zlatý obr.

Toužila se ho ještě naposledy dotknout, ale věděla, že by se mohl probudit. Aby potlačila pokušení, natáhla si černé rukavičky.

Neměla jinou volbu než nechat truhlici tady. Už před chvílí vytáhla zpod postele napůl sbalenou tašku. Teď zbývalo udělat poslední věc.

Pomalu přistoupila k posteli. Každý krok opatrně vážila. Když poklekla jen několik centimetrů od jeho tváře, Gabriel se zavrtěl a zamumlal něco ze spánku. Samanta zadržela dech a na jeden krátký okamžik uvěřila, že otevře oči a zahledí se přímo do hlubin její duše.

Ale Gabriel jen dlouze vzdychl a pak se obrátil. Jeho velká ruka zatápala po pokrývce, jako by něco hledala.

Samanta sáhla rukou pod matraci a vytáhla odtud balíček dopisů, který sem včera večer tak neopatrně vsunula. Neztrácela čas zavazováním stužky, rychle zastrčila hromádku do tašky a zaklapla spony. Z kapsy sukně vytáhla složený kousek papíru. Chvějící se rukou ho položila na polštář vedle Gabrielovy hlavy.

V příštím okamžiku už stála ve dveřích s taškou v ruce.

Dovolila si naposledy pohlédnout na Gabriela. Myslela si, že tady svou prací odčiní své hříchy, ale zdálo se, že přidala další, ještě méně odpustitelný. Ale nejhorší ze všeho bylo, že se tak hluboce zamilovala.

Odtrhla pohled od postele a vyklouzla z pokoje. Pak za sebou tiše zavřela dveře.

19

Můj nejdražší Gabrieli, (tak jsem to napsala! Doufám, že jste spokojen!)

„Beckwithe!“

Když se v chodbě Fairchild Parku ozval známý řev, všichni sluhové v domě sebou trhli a vykulili oči. Vzápětí obrátili zděšené pohledy ke stropu, protože následoval ohlušující rachot provázený proudem nadávek tak ostrých, že málem začalo opadávat zlacení z dřevěného táflování.

Pak se někdo se hřmotem rozběhl ze schodů. Následovaly další nadávky a klení. „Sakra, jestli se nebudeš držet za mnou, šlápnu ti na ten tvůj zatracený ocas!“

Na mramorové podlaze rychle zaťukaly drápky, jak se Sam úprkem klidil pánovi z cesty.

Beckwith si vyměnil úzkostlivý pohled s paní Philpotovou a pak zavolal:

„Jsem v jídelně, můj pane.“

Gabriel se vřítil do jídelny. Měl na sobě jen župan a tvářil se děsivě. Zvedl svoji vycházkovou hůl, jako by to byla zbraň. „Viděli jste Samantu? Když jsem se dnes ráno probudil, byla pryč.“

Někomu unikl nevhodný výkřik. Gabriel se pomalu otočil a teprve teď si uvědomil, že nejsou sami.

Začichal ve vzduchu a chřípí se mu rozšířilo. „Cítím slaninu a čerstvou kávu. Kdo je tady?“

„Ach, skoro nikdo,“ vykoktal Beckwith. „Jen paní Philpotová a Elsie. A taky vaše matka a váš otec. A hm…“, rozpačitě si odkašlal, „vaše sestry.“

„Cože? A hajný Willy tady není? Co je s ním? Nedokázal vyjít ze své lovecké chaty, aby se připojil k ostatním a posnídal?“ Gabriel potřásl hlavou. „Ach, nevadí. Jediná osoba, která mě zajímá, je Samanta. Viděli jste ji?“

Beckwith se zamračil. „Teď, když to říkáte, si uvědomuji, že jsem ji neviděl. Což mě překvapuje, protože je skoro deset a slečna Wickershamová je vždy velmi přesná. Je velice oddaná svým povinnostem.“

Otec si prohlédl Gabriela od rozcuchané hlavy až k patě a zasmál se.

„To bych řekl.“

Eugenie, Valerie a Honorie vyprskly smíchem.

„Děvčata!“ vykřikla matka a střelila po nich pohledem. „Jste omluveny.

Nechejte nás o samotě.“

Zkrotlé dívky vstaly a chtěly odejít, ale Gabriel prohlásil: „Ať zůstanou tady. Už to nejsou děti. Je na čase přestat je zahánět do dětského pokoje, kdykoli se odehrává nějaké rodinné drama.“

„Vidíš,“ zašeptala Honorie, když znovu usedaly s Valerií ke stolu.

„Říkala jsem ti, že je to nejlepší bratr pod sluncem.“

„Půjdu se podívat po slečně Wickershamové, můj pane,“ řekla paní Philpotová. „Možná ji viděl někdo ze služebnictva.“

„Děkuji,“ odpověděl Gabriel.

Když paní Philpotová vyklouzla z pokoje, markýz se opřel o opěradlo židle a s unaveným povzdechem si položil ruce na kulaté břicho.

„Vzpomínám si, když jsem byl jen o několik let mladší než Gabriel, měli jsme jednu maličkou komornou…“

„Theodore!“ jeho žena na něho vrhla výhrůžný pohled.

Poplácal ji po ruce. „Bylo to dávno předtím, než jsem potkal tebe, miláčku. Sotva jsem poprvé upřel zrak na tebe, už jsem ho neodvrátil. Snažím se říci jen to, že se to stává i těm nejlepším mužům. Není to žádná hanba, když si muž zalaškuje.“

Gabriel se otočil k otci. „Já jsem se Samantou nelaškoval! Miluji ji a mám v úmyslu vzít si ji za ženu.“

Matka i otec vyjekli najednou.

„Mám přinést čpavek?“ zašeptala Eugenie. „Mamá vypadá, jako by měla omdlít.“

„Služebnou?“ ve Valeriině hlase zazněla hrůza. „Ty se chceš oženit se ženou nízkého původu?“

„Ujišťuji vás, že na slečně Wickershamové není vůbec nic nízkého,“ houkl Gabriel.

„Cože? Myslím, že to je to nejromantičtější, co jsem kdy slyšela!“ vykřikla Honorie a v hnědých očích jí zajiskřilo. „Už tě vidím, jak se ženeš na bílém koni, abys ji zachránil před životem v bídě.“

Gabriel si odfrkl. „Pokud tady někdo někoho zachránil, je to ona.“

„Tak, synu,“ promluvil otec, „není třeba konat unáhlené závěry. Teprve včera večer jsi zjistil, že se ti vrací zrak. Chápu, že jsi přemožen emocemi. Dovolils, aby tě svedla ta… ta…“

„Ano?“ zavrčel Gabriel a zatvářil se tak nebezpečně, jak ho ještě nikdo nikdy neviděl.

„Okouzlující dívka,“ dokončil rychle otec. „Ale to neznamená, že musíš spěchat do manželství s první ženou, která ti přišla do cesty. Až zase budeš vidět a vrátíš se do Londýna, můžeš jí opatřit nějaký útulný byt někde blízko svého městského domu a udělat si z ní milenku, když budeš chtít.“

Gabrielova tvář se zachmuřila, ale než mohl odpovědět, vpadla do pokoje paní Philpotová. „Omlouvám se, můj pane, ale nemohu ji najít. Nikdo ji neviděl. Ale ve vašem pokoji jsem našla tento papírek.“ Ztišila hlas skoro do šepotu a všichni byli rázem zvědaví, co ještě našla. „Na polštáři.“

„Přečtěte to,“ nařídil Gabriel a začal hledat nejbližší prázdnou židli. Když na ni dosedl, paní Philpotová podala papírek Beckwithovi.

Majordomus váhavě rozložil lístek papíru a tlusté ruce se mu trochu třásly. „‚Můj drahý lorde Sheffielde,‘ četl, „‚vždycky jsem vám říkala, že jednou přijde den, kdy už mě nebudete potřebovat. Ačkoli vím, že jste čestný muž, nikdy bych neočekávala, že splníte slib, který jste mi dal v žáru…‘“ Beckwith se odmlčel a střelil po Gabrielově rodině ustrašeným pohledem.

„Pokračujte,“ vyzval ho Gabriel. Oči měl temné a bezvýrazné.

„‚Nikdy bych nečekala, že splníte slib daný v žáru vášně. Takové plameny hoří příliš jasně, oslepují dokonce i ty, kteří by měli vidět. Brzy budete mít zpět zrak i svůj život. Život, jehož součástí nemohu být. A prosím vás, nesmýšlejte o mně špatně. Možná že někde v malém koutku svého srdce na mě budete vzpomínat s láskou, protože jsem navždy vaše… Samanta…‘“

Když Beckwith složil papír, přistoupila k němu paní Philpotová a chvějícími, se prsty ho zatahala za rukáv. Po Honoriiných tvářích se

kutálely slzy a dokonce i Eugenie byla nucena přitisknout si k nosu ubrousek.

„Měl jsi pravdu, že?“ hlesla tiše matka a postavila šálek čaje na stůl.

„Byla to velmi neobyčejná dívka.“

Otec si vzdychl. „Je mi líto, chlapče, ale určitě musíš vědět, že tohle je nejlepší.“

Gabriel beze slova vstal a přešel ke dveřím. Před sebou kroužil vycházkovou holí.

„Kam jdeš?“ zeptal se vyděšeně otec.

Gabriel se prudce otočil ke své rodině. Obličej měl strnulý. „Jdu ji hledat.“

Jeho otec si vyměnil ztrápený pohled s manželkou a pak vyslovil otázku, která napadla všechny v místnosti. „Ale co když si nepřeje, abys ji našel?“

Samanta vklouzla do podkrovní světničky velkého tudorovského domu a ani se neobtěžovala zavřít za sebou dveře. Ačkoli vzduch byl těžký a pokoj zahalovaly stíny, ani nepomyslela na to, že by odhrnula závěsy a otevřela tabulková okna. Ranní slunce by ji jen oslnilo.

Položila tašku na postel a unaveně svěsila ramena. Tahala se s ní během několika bezesných nocí, kdy cestovala v přeplněných kočárech, a už se jí zdála těžká, jako by tam měla místo prádla, balíčku starých dopisů a knihy básní kameny. Kdyby nebylo dopisů, asi by ji dnes ráno cestou domů hodila do nejbližšího příkopu. Veselé šveholení ptáků ve větvích stromů podél ulice ji spíš rozčilovalo.

Ještě měla na sobě stejné hnědé šaty, které si oblékla před třemi dny, když za úsvitu vyklouzla z Fairchild Parku. Lem sukně byl zaprášený a na živůtku se skvěla skvrna od mléka, které na ni vyplivlo dítě nějaké ženy během zvlášť houpavé jízdy z Hornsey do South Mims.

Samanta věděla, že by měla být podrážděna tak nepřístojným chováním, ale v duši se jí usadila milosrdná strnulost. Přestože se obávala, zda bude ještě někdy schopna něco cítit, musela připustit, že strnulost je lepší než bodavá bolest, kterou cítila v srdci, když odcházela od spícího Gabriela.

Posadila se na židli před toaletní stolek. Tento pokojík opustila jako dívka a teď se na ni ze zrcadla dívala žena. Při pohledu na její vážný výraz by nikdo neřekl, že by její oči ještě dokázaly jiskřit štěstím nebo že by se jí tváře ještě někdy ozdobily dolíčkem při úsměvu.

Paže ji bolely vyčerpáním. Zvedla je a začala si z vlasů vytahovat sponky jednu po druhé. Po chvíli jí proud vlasů padl na ramena. Zamrkala na sebe ospalýma očima, které měly barvu moře pod letní oblohou.

Na schodišti zazněly kroky její matky. Byly tak rychlé a známé, že Samanta pocítila nečekaný smutek. Vzpomněla si na doby, kdy ji dokázala zbavit jakéhokoli trápení rychlým objetím a šálkem teplého čaje.

„Jeden by si mohl myslet,“ stěžovala si matka stoupající po schodech,

„že když nechám někoho vycestovat do ciziny s bohatou přítelkyní, bude ten někdo dost vděčný, že alespoň pošle lístek, abych věděla, že je naživu a nehnije v nějakém francouzském vězení. A ne že se po návratu vplíží do

domu jako zloděj, místo aby ohlásil svůj návrat. Vůbec bych nevěděla, že jsi doma, kdyby tvoje sestra…“

Samanta se otočila na židli. Matka stojící ve dveřích si přiložila ruku k srdci a s vyděšeným výrazem ze sebe vypravila: „Dobrý bože, Cecily! Co jsi udělala se svými krásnými vlasy?!?“

20

Moje drahá Cecily, nebudu šťasten, dokud nebudete v mé náruči…

„Přece se nevypařila. To není možné!“

„Člověk by to neřekl, můj pane. Ale zdá se, že přesně to se stalo. Poté, co kočár dorazil onoho dne do Londýna, stopy po slečně Wickershamové mizí. Moji muži pátrali celé dva měsíce a nebyli schopni najít vůbec nic. Je to, jako by ani nikdy neexistovala.“

„Ach, ona existovala.“ Gabriel na chvíli zavřel oči a vzpomněl si na měkkou a teplou Samantu ve své náruči. Byla skutečnější než cokoli, čeho se kdy v životě dotýkal. Co když nebudeme mít celý život? Co když máme jen tuhle chvíli?

Její tajemná otázka ho pronásledovala od té doby, kdy byl tak hloupý a nechal si ji vyklouznout z náruče. A z postele.

Gabriel si prohlížel drobného chlapíka, sedícího na druhé straně stolu. Mlha před jeho očima každým dnem mizela. Brzy bude schopen vyrazit do ulic a hledat Samantu sám. Ale do té doby nemá jinou volbu než věřit tomuto muži. Danville Steerforth byl jedním z půltuctu detektivů z Bow Street Runners. On a jeho přátelé v červených vestách a světle modrých kabátcích se proslavili svou šikovností a zároveň diskrétností.

Nezdálo se, že by Gabrielova jizva muže děsila. Při své práci už asi viděli mnohem horší věci.

„Naše hledání dům od domu v Chelsea nepřineslo nic,“ informoval Gabriela Steerforth a zacukal svým karamelově hnědým knírem. „Jste si jist, že nezanechala žádnou stopu po tom, odkud může pocházet? Odkud mohla přijít?“

Gabriel přejížděl palcem po ostří mosazného nože na dopisy. Zavrtěl hlavou. „Prohledal jsem už asi dvacetkrát každou píď truhlice, která zůstala v její ložnici. Našel jsem pouze nicneříkající šaty a lahvičku s citrónovou kolínskou.“

Nesvěřil se mu s tím, jak na něho zapůsobilo, když otevřel skříň a objevil, že jeho dárky tady nechala taky. Dárky, které předtím neviděl. Když jemně hladil delikátní mušelín toalety, kašmírovou štolu a frivolní růžové střevíčky, vhodné jen k tanci, zazněly mu v hlavě tóny písně Barbary Allenové. Také neřekl, že známá vůně kolínské způsobila, že se vypotácel z pokoje nemocný touhou.

„A co její doporučující dopisy? Máte je k dispozici?“

„Obávám se, že ne. Zdá se, že můj sluha jí vrátil ty dopisy v den, kdy ji najal.“

Steerforth si vzdychl. „To je smůla. Alespoň nějaké jméno by nám poskytlo stopu, kterou bychom mohli sledovat.“

Gabriel usilovně pátral v paměti. Něco mu zablikalo vzadu v hlavě, nějaký drobný detail, na který se nemohl rozpomenout. „Během prvního stolování se zmínila o nějaké rodině. Byli to Caruthersovi? Nebo Carmichaelovi?“ Luskl prsty. „Carstairsovi! To je ono! Řekla mi, že byla dva roky guvernantkou u lorda a lady Carstairsových.“

Steerforth vyskočil na nohy a zářivě se usmál. „Výborně, můj pane!

Okamžitě zařídím pohovor s tou rodinou.“

„Počkejte,“ zarazil ho Gabriel, když sahal po hůlce a klobouku. Každým dnem viděl o něco jasněji a nemohl snést pomyšlení, že by jen seděl v domě a nechal Samantu hledat cizími lidmi. „Možná bude lepší, když ten rozhovor uskutečním sám.“

Pokud byl Steerforth zklamaný, že mu Gabriel odepřel možnost pátrání, velmi dobře to zamaskoval. „Jak si přejete. Pokud objevíte jakékoli stopy, které budeme moci sledovat, okamžitě mě kontaktujte.“

„S tím můžete počítat,“ ujistil ho Gabriel.

Steerforth u dveří na chvíli zaváhal a několikrát otočil v rukou svůj plstěný klobouk. „Odpusťte mi, jestli jsem neomalený, lorde Sheffielde, ale nikdy jste mi neřekl, proč tu ženu tak zoufale hledáte. Ukradla vám něco, když byla u vás zaměstnaná? Oloupila vás o něco nenahraditelného?“

„Ano, oloupila mě, pane Steerforthe.“ Gabrielovi se na rtech objevil smutný úsměv. Zadíval se do detektivových sympatických očí. „O moje srdce.“

Cecily Samanta Marchová seděla na terase sídla Carstairsových, dlážděné plochými kameny, a popíjela čaj s Estellou, nejlepší přítelkyní a spiklenkyní, jedinou dcerou lorda a lady Carstairsových. Teplé červnové slunce ji hřálo do tváře a mírný větřík jí povíval krátkými medově zlatými kudrnami. Dva měsíce potírala vlasy minerálním olejem, ale ke zděšení její matky se jí ještě nepodařilo zbavit je rezavého nádechu heny. Při pohledu do zrcadla se rozhodla, že už nechce být Samantou Wickershamovou, takže si v záchvatu zlosti ustřihla většinu svých kudrn. Estella ji ujišťovala, že krátké vlasy jsou teď v Londýně největší módou. Cecily si uvědomila, že jí docela sluší – vypadala mnohem dospěleji, určitě ne jako ta bláznivá dívka, jíž kdysi byla.

Matka samozřejmě plakala, když uviděla, co Cecily udělala, a otec taky neměl daleko k slzám. Ale žádný z nich neměl to srdce ji pokárat. Matka jen nařídila jedné ze služebných, aby zametla ustřižené lokny a hodila je do ohně. Cecily seděla a dívala se, jak hoří.

„Nezačala se tvoje rodina zajímat o to, proč tady trávíš tolik času?“ zeptala se Estella a vzala si z čajového podnosu na stole malý koláček.

„Určitě jsou rádi, že se mě zbaví. Obávám se, že v těchto dnech nejsem

příliš dobrou společnicí.“

„Nesmysl. Vždycky jsi byla báječná společnice. Dokonce i teď, když tady chodíš se zlomeným srdcem.“ Estella si prstem nabrala trochu krému z náplně v pečivu a strčila si ho do úst.

Pokud byla Cecily s Estellou, nemusela předstírat, že všechno je tak, jak má být. Nemusela se smát žertům svých bratrů a předstírat zájem o sestřino nové vyšívání, ani ujišťovat matku, že ji dokonale uspokojuje čtení ráno v pokoji, nebo se vyhýbat otcově tázavému zraku. Podle starostlivých pohledů, které si rodiče vyměňovali, usoudila, že nehraje zvlášť přesvědčivé představení. Svoje herecké zkušenosti zdokonalila během amatérských divadelních představení, která v dětství se sourozenci předváděla rodičům.

Teď se ale zdálo, že ji opustily toho dne, kdy se vzdala role Gabrielovy opatrovnice.

Estella si olízla krém z koutku úst. „Bála jsem se, že by se tvoji rodiče mohli divit, že spolu trávíme tolik času, když už jsme půlku jara společně cestovaly po Itálii.“

„Pšš!“ Cecily dloubla Estellu pod stolem, aby jí připomněla, že lord a lady Carstairsovi sedí uvnitř v salonu pod vysokým lomeným oknem a pijí čaj.

Estella s černými kudrnatými vlasy a jiskrnýma tmavýma očima byla její jediná kamarádka, natolik důvěryhodná, že se jí Cecily mohla svěřit se svým riskantním plánem. Ale nebyla příliš rozvážná.

„Štěstí, že jsem se vrátila domů jen o několik dnů dřív než vy,“ zamumlala Cecily, která doufala, že se Estella vzpamatuje a ztiší hlas.

Estella se k ní naklonila. „Neměli jsme moc na vybranou, když ten lotr Napoleon vyhrožoval blokádou Anglie. Matka se bála, že bychom mohli uvíznout v Itálii a přijít o celou plesovou sezonu. Bála se, že bych mohla házet očima po nějakém vášnivém, ale chudobném italském hraběti místo po nějakém movitém anglickém vikomtovi, který se bude vždycky starat víc o svoje psy než o mě.“

Cecily zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem si nemyslela, že budu vděčná za Napoleonovu intervenci. Myslím, že by bylo hrozné, kdyby se tvoje rodina vrátila dřív než já. Moji rodiče by šíleli starostí.“

„Slíbila jsem ti, že pošlu zprávu do Fairchild Parku ve chvíli, kdy se má noha dotkne anglické půdy, ne? Abys měla dost času přijít s nějakou výmluvou.“

„A s jakou?“ zeptala se Cecily a upila čaje. „Možná jsem mohla napsat matce: ‚Moc mě to mrzí, mami, ale rozhodla jsem se nabídnout své služby jako opatrovnice slepému hraběti, který býval jedním z největších záletníků.‘“

„Je to bývalý záletník,“ připomněla jí Estella a zvedla dokonalý oblouk obočí. „Copak se nezřekl svádění žen a lámání jejich srdcí v okamžiku, kdy tě potkal?“

„To tvrdil. A kdybych nebyla takový blázen, uvěřila bych mu. Místo toho jsem ho vyzvala, aby se přidal ke královskému námořnictvu jen proto, aby dokázal, že je hoden mé lásky.“ Zavrtěla hlavou znechucená tím, jakým byla naivním a sobeckým dítětem. „Kdybych s ním utekla do Gretna Green, když mě o to žádal, nikdy by nebyl raněn a nepřišel by o zrak.“

„A ty bys nikdy nepřišla do Fairchild Parku.“

„Když jsem slyšela ty klepy o tom, že žije v tom domě zcela opuštěný jako nějaké raněné zvíře, pomyslela jsem si, že bych mu mohla pomoct,“ špitla Cecily tiše a zadívala se na párek pávů, kteří kráčeli po rozlehlém zeleném trávníku.

„Opravdu?“

Než stačila odpovědět, uslyšela vrznutí předních dveří. Zamračila se na Estellu. „Čekají tvoji rodiče někoho?“

„Nikoho.“ Estella zamrkala v odpoledním slunci. „Divná doba na neohlášenou návštěvu, že?“

Obě otočily hlavy k přijímacímu salonu právě ve chvíli, kdy majordomus ohlásil: „Hrabě z Sheffieldu.“ Cecily cítila, jak zbledla. Ačkoli ji v prvním okamžiku napadlo, že by se měla skrčit pod stůl, zůstala by pravděpodobně strnulá v šoku, kdyby ji Estella nepopadla za zápěstí a nevtáhla za široký rododendron, vyrůstající mezi kameny přímo před jedním z oken.

„Co tady zatraceně dělá?“ sykla Estella.

Cecily divoce zavrtěla hlavou. Cítila, jak jí prudce buší srdce. „Já nevím!“

Obě se schoulily za ozdobný keř a málem se neodvažovaly ani dýchat. Proběhlo představování a pak si Estellini rodiče vyměnili s Gabrielem obvyklé zdvořilosti.

„Doufám, že mi prominete můj vpád.“ Gabrielův hluboký a drsný hlas se nesl ven oknem a rozechvíval Cecilyinu jemnou pokožku. Zavřela oči a Gabriel jako by byl rázem vedle ní.

„Neomlouvejte se!“ napomenula ho Estellina matka. „Jsme poctěni, že můžeme přivítat tak slavného hrdinu. Celý Londýn je vzhůru nohama a mluví o vašem zázračném uzdravení. Je pravda, že se vám zcela vrátil zrak?“

„Stále mám ještě problémy, když padne soumrak, ale každým dnem je to lepší. Stíny se postupně ztrácejí. Lékař tvrdí, že mozku bude chvíli trvat, než vyrovná pokrok, který udělaly oči.“

Cecily stiskla víčka a krátce a upřímně poděkovala bohu.

„Nepřišel jsem sem proto, aby se hovořilo o mně,“ řekl Gabriel.

„Doufám, že mi můžete pomoci s jednou soukromou záležitostí. Hledám ženu, která u mě byla nedávno zaměstnaná a kdysi pracovala u vás. Je to slečna Samanta Wickershamová.“

„On tě hledá!“ zašeptala Estella a šťouchla loktem do Cecily tak silně, až vyjekla.

„Ne, nehledá,“ odpověděla smutně. „Hledá ji. Nevzpomínáš? Byl to tvůj nápad dát mu doporučující dopis od tvých rodičů. Ty jsi napodobila otcův podpis.“

„Ale to jsme předpokládaly, že pokud je bude chtít kontaktovat, budou stále ještě v Římě.“

„Dobrá. Ale už tam nejsou.“

„Samanta Wickershamová?“ opakoval lord Carstairs. „To jméno neznám. Je to nějaká služebná?“

„Ne tak úplně,“ odpověděl Gabriel. „Podle doporučujícího dopisu, který jste jí dal, to byla guvernantka vašich dětí. Dva roky.“

Lady Carstairsová byla ještě překvapenější než její manžel.

„Nevzpomínám si na ni ani na dopis. Muselo by to být před mnoha lety, ale jsem si jistá, že i tak bych si vzpomněla na její jméno.“

„Určitě začala pracovat teprve nedávno,“ objasnil Gabriel a obavy v jeho hlase stoupaly. „Slečna Wickershamová je mladá žena, pravděpodobně je jí méně než pětadvacet.“

„Tak a máme to! To je zcela nemožné. Náš syn Edmond studuje v Cambridgi a naše dcera je – minutku. Estello, miláčku,“ zavolala matka otevřeným oknem, „jsi ještě venku?“

Estella vrhla na Cecily vyděšený pohled. „Běž!“ strčila do ní Cecily rychle. „Než tě začnou hledat.“

Estella se vyprostila z křoví. Uhladila si bílou mušelínovou sukni, naposled pohlédla na Cecily a pak vesele zavolala na matku: „Ano, jsem tady.“

Když Estella zmizela v domě, Cecily ustoupila dál za keř a posadila se na cihlovou zeď pod oknem. Oči měla zavřené a bojovala s pokušením aspoň jednou na Gabriela pohlédnout. Bylo mučivé být tak blízko něho, a přesto tak daleko.

„To je naše Estella,“ pronesl lord Carstairs a v jeho hlase zazněla pýcha.

„Jak vidíte, je to už dávno, co potřebovala péči guvernantky.“

„Je ve věku, kdy může sama začít vychovávat své děti,“ dodala jeho žena s nervózním úsměvem. „Až jí najdeme vhodného manžela, samozřejmě.“

Cecily potlačila zaúpění, protože narazila hlavou do cihly. Aby byly věci ještě komplikovanější, lady Carstairsová se snaží nabídnout svoji dceru jedinému muži, kterého kdy Cecily bude milovat.

Gabriel zamumlal pozdrav a Cecily se snažila nemyslet na to, jak se sklání k Estellině ruce a jak ji líbá svými hezky vykrojenými rty.

„Tak kde je tvoje malá přítelkyně?“ zeptala se lady Carstairsová. „Nepily jste spolu čaj?“

Cecily vykulila oči. Jedno zašeptání jejího jména a bude odhalena jako lhářka a podvodnice.

„Není důvodu, proč bychom si všichni nevypili čaj společně s lordem Sheffieldem,“ zahřímal Estellin otec. „Proč nejdeš a nepřivedeš slečnu…“

Estella se silně rozkašlala. Cecily se s ulehčením opřela o stěnu. Po několika úderech do zad se Estella uklidnila. „Omlouvám se! Koláček šel asi špatnou cestou.“

„Ale vždyť jste žádný neměla,“ poznamenal Gabriel. „Jedla jsem ho před chvílí,“ odpověděla a tón jejího hlasu mu zapovídal další poznámky. „A obávám se, že moji přítelkyni budete muset omluvit. Je velmi plachá. Vylekala se jako králík, když slyšela zazvonit zvonek.“

„To je docela v pořádku,“ ujistil ji Gabriel. „Opravdu nemám čas na další představování. Oceňuji vaši pohostinnost, ale obávám se, že vaše pozvání na čaj musím odmítnout.“

„Je mi líto, že vám nemůžeme pomoci, lorde Sheffielde,“ řekl lord Carstairs a vstal. „Zdá se, že jste obětí nějaké podvodnice. Jestli ještě máte ten dopis, radím vám, obraťte se s ním okamžitě na úřady. Ty snad budou schopny najít tu ženu a zjednat spravedlnost.“

„Není třeba uvědomovat úřady.“ Rozhodnost v Gabrielově hlase způsobila, že se Cecily zachvěla. „Já ji najdu, ať je kdekoli.“

Estella se objevila chvíli po Gabrielově odchodu. Cecily seděla na malém kopečku, pod nímž se rozkládal rybníček. Po hladině plula kachna následovaná sedmi malými potomky, jejich hnědé a zelené peří zářilo na slunci.

„Nikdy mě nenapadlo, že přijde na můj podvod s doporučujícím dopisem,“ řekla Cecily, když k ní Estella klesla do trávy. Naaranžovala si sukni kolem sebe do krásného zvonu. „Dokonce ho nikdy ani neviděl.“

Cecily obrátila vystrašený pohled k Estelle. „Nechápu, proč mě stále hledá – vlastně ji! Myslela jsem si, že jakmile bude znovu vidět, vrátí se k životu, který vedl před tím, než jsme se poznali.“

„Kterou jeho část máš na mysli?“ zeptala se něžně Estella.

Cecily si přitáhla kolena k bradě, a protože už nebyla schopna se déle ovládat, zvědavě vyhrkla: „Jak vypadal?“

„Docela úžasně, to musím říct. Vždycky jsem si myslela, že při popisu jeho šarmu přeháníš, že jsi zaslepená láskou a tak dále, ale je to opravdu nádherný muž. A ta jizva se mi líbí. Dodává mu tajemnosti.“ Estelle se zachvěla radostí. „Vypadá jako nějaký pirát, který by si tě mohl přehodit přes rameno a okamžitě tě znásilnit.“

Cecily odvrátila tvář, ale Estella uviděla ruměnec, který jí zalil obě líce.

„Copak, Cecily Samanto Marchová, on asi není jediný, před kým máš tajemství, že?!“

„Nevím, co tím myslíš.“

„Samozřejmě že víš! Je to pravda? Byli jste…“ Estella se obezřetně ohlédla přes rameno a pak ztišila hlas: „Milenci?“

„Jen jedinou noc,“ svěřila se Cecily. „Jen jednou?“

„Ne. Jen jednu noc,“ opakovala Cecily pečlivě vyslovujíc každé slovo.

Estella vyjekla a vypadala potěšeně i překvapeně. „Nemohu uvěřit, že jsi to udělala. A s ním! Jsi velmi odvážná, víš to? Většina žen čeká, až se vdá, a teprve pak mají milence.“ Naklonila se blíž a zakryla si rukou ústa. „Musím se zeptat: Je tak vášnivý, jak se zdá?“

Cecily zavřela oči a představila si jejich milování. Ta vzpomínka jí okamžitě roznítila v žilách oheň. „Ještě víc.“

„Ach, bože!“ Estella padla na záda do trávy a rozhodila ruce. Ale pak se hned zase posadila a po očku pohlédla na Cecilyinu štíhlou postavu.

„Dobrý bože, snad nečekáš… dítě?“

„Přála jsem si ze všech sil, aby to tak bylo!“ Toto přiznání vyslovila bez přemýšlení. „Nedokazuje to, jak jsem strašná? Jsem ochotná zlomit srdce všem v rodině, pocítit opovržení společnosti a riskovat všechno jen proto, abych mohla mít kousek jeho navždy.“ Sklonila hlavu na kolena, protože už nebyla déle schopná snášet lítostivý pohled své přítelkyně.

Estella ji pohladila po vlasech. „Ještě není pozdě, však víš. Proč za ním nejdeš? Proč mu neřekneš pravdu? Proč nepožádáš o odpuštění?“

„Jak bych mohla?“ zvedla hlavu a podívala se na Estellu přes závoj slz.

„Copak nechápeš, co jsem udělala? Málem jsem ho zabila. Opustila jsem ho, když mě nejvíc potřeboval. Pak jsem se pokusila napravit svoje hříchy a vloudila se do jeho domu, zahrávala si s jeho vzpomínkami a s jeho láskou.“ Z hrdla se jí vydral ochraptělý sten. „Jak by mi mohl odpustit? Jak by se na mě mohl podívat bez opovržení?“

Když ji Estella vzala něžně do náruče, aby se mohla vyplakat, napadla ji další hrozná myšlenka. Když teď Gabriel ví, že mu lhala, jak dlouho bude trvat, než se začne ptát sám sebe, jestli noc, kterou strávila v jeho náruči, nebyla taky jen lež?

21

Můj nejdražší Gabrieli, nikde bych nebyla raději než ve vaší náruči…

Cizinec procházel přeplněnými londýnskými ulicemi a jeho výraz byl tak sveřepý, jeho dlouhé kroky tak rozhodné, že mu dokonce i žebráci a zlodějíčci uhýbali z cesty. Zdálo se, že je lhostejný k říjnovému chladnému větru, který mu málem oderval kapuci vlněného převlečníku, i k chladným dešťovým kapkám, stékajícím z krempy jeho vysokého klobouku.

Nebyla to rozeklaná jizva na mužově tváři, co kolemjdoucí nutilo přitisknout děti k sobě a ustoupit mu z cesty. Byl to pohled jeho očí. Ten pronikavý pohled utkvěl na každé tváři, kterou míjel, a způsoboval, že se každý zachvěl strachem.

Jaká ironie osudu! Gabrielovi se vrátil zrak, ale byl mu odepřen pohled, po němž toužil nejvíc. Každý východ slunce, jakkoli růžový a zlatý, jen ozářil temnou cestu, která byla před ním. Každý západ slunce předpovídal dlouhou a osamělou noc.

Kráčel padajícím soumrakem a byl si dobře vědom toho, že nepříjemné stíny mizí každým dnem dříve. Rok se pomalu chýlil ke konci. Brzy už na jeho tváře nebude dopadat déšť, ale sníh.

Navzdory velké sumě, kterou Gabriel nabídl Steerforthovi a jeho společníkovi, aby stále pátrali po Samantě, museli detektivové přiznat porážku. Poté se Gabriel vydal do ulic sám. Každou noc se vracel do svého domu na náměstí Grosvenor, ale jen proto, že byl prochlazený a unavený, a nebyl schopen udělat další krok. Prohlédl všechny nemocnice v Londýně, ale nikdo si nepamatoval na bývalou guvernantku jménem Wickershamová, která by se starala o raněné vojáky a námořníky.

Jen jedné věci se bál víc než toho, že ji nenajde – co když ji nepozná, až na ni narazí?

Během prvního měsíce hledání s sebou brával Beckwitha. Plachý majordomus vypadal opravdu politováníhodně, když se krčil v rohu nějaké taverny nebo když se vyptával pouličních prodavačů v Covent Garden. Nakonec ho Gabrielovi bylo líto, a tak ho poslal zpět do Fairchild Parku.

Teď byl Gabriel, stejně jako muži, které si najal, přinucen spolehnout se na popis. Ten se však lišil podle toho, koho se na Samantu zeptal. Věděl určitě, že hledá štíhlou ženu průměrné výšky s bohatými rezavými vlasy, jemnými rysy a očima příliš často skrytýma za brýlemi. Někteří ze sluhů trvali na tom, že její oči byly zelené, zatímco jiní by přísahali, že hnědé. Honorie zase tvrdila, že určitě modré.

Gabriel věděl, že je to šílené, ale věřil, že kdyby se ocitl Samantě tváří v tvář, něco v jeho duši by mu napovědělo a on by ji poznal.

Odbočil do spoře osvětlené uličky, vedoucí k dokům. Tady nebylo tolik lidí a stíny se zdály temnější. Když Gabriel pátral v podsvětí Whitechapelu nebo Billingsgate, padla na něho úzkost. Pomyšlení na to, že chodí sama nějakou setmělou uličkou a je třeba těhotná, ho přivádělo k šílenství. V té chvíli chtěl kopat do všech dveří a chytat pod krk cizí lidi tak dlouho, dokud nenajde někoho, kdo o Samantě něco ví.

Jeho rozhodnutí najít ji ho neopustilo, ale od návštěvy Carstairsových v něm hlodaly pochybnosti. Vzpomněl si na deštivé odpoledne, kdy mu předčítala divadelní hru. Každou postavu hrála s takovou přesvědčivostí. Co když stejně tak hrála roli zamilované ženy? Ale pokud to tak bylo, jak se mu mohla tak velkoryse vzdát? Jak se mohla vzdát své nevinnosti, aniž by žádala něco od něho?

Procházel úzkou uličkou, když tu ho uhodila do nosu vůně. Zastavil se, zavřel oči a zhluboka se nadechl. Teď vítal tmu, potřeboval ji. Bylo to tady znovu. Nezaměnitelná vůně citronu a verbeny, linoucí se nad vůní párků a rozlitého piva.

Otevřel oči a prohlížel si ostatní. Právě kolem něho přešla žena v kabátě a pokračovala dál po druhé straně uličky. Přestože drobně mžilo, přísahal by, že zahlédl pramen tmavě rezavých vlasů, který se jí uvolnil zpod čepečku.

Rozběhl se za ní, chytil ji za loket a trhnutím ji obrátil obličejem k sobě. Kapuce jí spadla na záda a odhalila téměř bezzubý úsměv a mocná ochablá ňadra, která jí kypěla ven z potrhaného živůtku. Gabriel ucukl před pachem jejích úst.

„Hola, panáčku, není třeba takhle zacházet s dámou. Jedině že se vám to takhle líbí,“ zamrkala slepenými řasami a vypadala spíš politováníhodně než groteskně. „Za nějaký ten šilink navíc jsem ochotná to zjistit.“

Gabriel sklonil hlavu a odolal touze zahalit ženu do svého převlečníku.

„Promiňte, madam, s někým jsem si vás spletl.“

„Nebuďte tak prudký!“ volala za ním, když se otočil a spěchal pryč, co nejrychleji mohl. „Tak hezkému chlapíkovi, jako jste vy, bych byla ochotná poskytnout službu i zadarmo. Vím, že nemám příliš dobré zuby, ale někteří pánové tvrdí, že je to tak ještě lepší!“

Gabriel, unavený k smrti, ještě chvíli pozoroval stíny v uličce. Pak se rozhodl, že vyhledá suché teplo kočáru, který nechal za rohem.

Zvedl si límec kabátu, aby se chránil před studenými nárazy větru a deště, a přešel rušnou ulici, po níž jel kočár se smějícími se kráskami. Minul červenolícího lampáře. Hoch běhal od jedné lampy ke druhé a rozsvěcoval je krátkým dotekem louče.

Gabriel by si možná ani nevšiml shrbené postavy schoulené na chodníku pod jednou z lamp, kdyby nezaslechl slova: „Almužnu, prosím! Věnujte půlpenny tomu, kdo si nemůže pomoci sám!“

„Proč se neodplazíš někam do chudobince a nepomůžeš nám všem?“ vyštěkl na něho náhodný kolemjdoucí.

Žebrák měl na tváři stále úsměv, když natáhl svůj cínový hrníček k ženě s dlouhým nosem, kterou provázela komorná a nosič se spoustou zavazadel. „Věnujte mi půlpenny na teplý šálek polévky, madam.“

„Ty nepotřebuješ teplou polévku, ty potřebuješ práci,“ zabručela žena a cukla sukní, aby se ho nedotkla. „Pak nebudeš obtěžovat bohabojné křesťany.“

Gabriel potřásl hlavou, vytáhl z kapsy minci a hodil ji muži do hrníčku.

„Děkuji, poručíku.“

Tichý a kultivovaný tón způsobil, že se Gabriel okamžitě zastavil.

Pomalu se otočil.

Když muž zvedl ruku, aby zasalutoval, nemohl si Gabriel nevšimnout záblesku inteligence v jeho světle hnědých očích. „Martin Worth, můj pane. Sloužili jsme spolu na palubě Victorie. Asi si na mě nepamatujete. Byl jsem jen podporučík.“

Gabriel přistoupil blíž a zjistil, že to, co považoval za staré hadry, je roztrhaná námořní uniforma. Kabátec vybledlé modré barvy smutně visel na hrudi tak vyzáblé, že mohla patřit kostlivci. Ušmudlané bílé kalhoty měl Worth sepnuté kolem nohou – nebo spíš toho, co z nich zůstalo. Už nepotřeboval punčochy ani boty.

Když Gabriel pomalu zvedl ruku, aby také zasalutoval, vyrazil z Worthovy hrudi chrchlavý kašel, který veterána sehnul až k zemi. Bylo jasné, že vlhko se už usadilo hluboko v jeho plicích. Určitě nepřežije následující zimu.

Někteří muži ještě nepřišli domů z války. A někteří už nikdy nepřijdou. Jiní ztratili obě ruce nebo nohy. Sedí a žebrají u příkopu, jejich uniformy a jejich pýcha jsou na cucky. Jsou vysmívaní anebo míjení bez povšimnutí a jejich jedinou nadějí jsou lidé, kteří mají aspoň trochu křesťanské lásky v duši a hodí jim půlpenny do cínového hrníčku.

Když se ze vzpomínek ozval ten hlas, Gabriel překvapeně zavrtěl hlavou. Hledá Samantu už měsíce, ale našel ji tady na rohu této neznámé ulice při pohledu do podporučíkových očí.

„Máte pravdu, podporučíku Worthe. Nezapamatoval jsem si vás,“ přiznal se a sundal si zimník. Poklekl a přehodil ho muži přes vyzáblá ramena. „Ale od této chvíle si vás budu pamatovat.“

Worth vzhlédl v naprostém ohromení. Gabriel se otočil a pronikavě hvízdl, aby přivolal kočár k místu, kde stál.

„Nemůžu uvěřit, žes mě do toho zatáhla,“ zašeptala Cecily, když s Estellou scházely po leštěných dřevěných schodech do přeplněného tanečního sálu lady Apsleyové v jejím sídle Myfair. „Nikdy bys mě nedostala do Londýna, kdyby do naší farnosti nepřišel nový vikář.“

„Je svobodný?“ otázala se Estella.

„Obávám se, že ano. Ačkoli jestli se do věci vloží moje matka, dlouho nezůstane.“

„Z tvého smutného tónu soudím, že ho nepovažuješ za dobrou partii.“

„Já ne. Ale podle mé rodiny ztělesňuje manžela, kterého bych si zasloužila. Těžkopádný. Nechápavý. Dlouze vykládá o chovu ovcí a výrobě klobás. Byli by spokojeni, kdybych strávila zbytek svých dnů látáním jeho punčoch a výchovou tlustých dětí.“ Vzdychla si. „Ale možná bych mu měla dovolit, aby se mi dvořil. Nic jiného si nezasloužím.“

Cecilyiny rukavice, sahající jí až po loket, nedokázaly ztlumit silný stisk Estelliny ruky. „Na něco tak strašného nesmíš ani pomyslet!“

„A proč ne? Jak jinak mám strávit zbytek života? Pláčem na tvém rameni? Toužením po muži, kterého nikdy nebudu mít?“

„Nedokážu předpovědět, jak strávíš zbytek svého života,“ řekla Estella, když sešly dolů a začaly se prodírat mezi bavícími se hosty, „ale vím, jak strávíš dnešní večer. Budeš se smát. Přikyvovat. Tančit. A povedeš jiskrnou

konverzaci s hloupými mladými muži, kteří se nestarají o ovce nebo výrobu klobás.“

„Tak jakou význačnou příležitost slavíme dnes večer? Vyhrál kůň lorda Apsleye nějaký další závod v Newmarketu?“ Cecily věděla stejně jako Estella, že nejznámější londýnští hostitelé mají vždy nějakou záminku k tomu, aby oživili dlouhé a smutné měsíce mezi plesovými sezonami.

Estella pokrčila rameny. „Já jen vím, že to má něco společného s Napoleonem a s jeho hrozbou blokády Anglie. Lady Apsleyová se rozhodla uspořádat ples na počest důstojníků, kteří zítra odplouvají, aby nás zbavili hrůz života bez belgických krajek a tureckých fíků. Proč nepojmeš dnešek jako svůj příspěvek na podporu ušlechtilé věci?“

„Zapomněla jsi,“ řekla Cecily a přitom ji píchlo u srdce, „že jsem už splnila svoji povinnost vůči králi a zemi.“

„To ano.“ Estella si smutně vzdychla. „Šťastné děvče. Ach, podívej!“ vykřikla rozrušená pohledem na sluhu v livreji, který proplouval davem a nesl stříbrný podnos se sklenicemi punče. „Protože jsme neviděly ještě ani jednoho bezcílně se potulujícího gentlemana, dáme si punč. Počkej tady. Hned se vrátím.“

Cecily se ovládla a neprotestovala. Estella se vmísila do davu a po chvíli z ní bylo vidět jen zářivě bílou mušelínovou vlečku.

Cecily si prohlédla zaplněný taneční sál a nasadila rozpačitý úsměv. Vlasy už jí dorostly natolik, že když otočila hlavu, jejich konečky se jí otřely o ramena. Estella trvala na tom, že jí vplete do hedvábných kudrn stužku, která se barvou hodila k její broskvové toaletě.

Co nevidět se mělo začít tančit a na vzdáleném konci sálu se už chystal smyčcový kvartet. Cecily právě zachytila pohled nějakého mladého vojáka plný naděje, když tu začaly housle hrát smutné tóny písně Barbary Allenové.

Cecily zavřela oči a až příliš jasně si vybavila jiný taneční sál a jiného muže.

Když je otevřela, všimla si, že se mladý voják prodírá davem k ní.

Otočila se a myslela jen na to, jak mu uniknout.

Byla to chyba, že se nechala Estellou zlákat a přišla sem. Očima prohledávala dav, ale přítelkyni nikde neviděla. Bude muset najít jejich kočár a požádat kočího, aby ji vzal zpět do městského domu Carstairsových. Pro Estellu se vrátí později.

Ohlédla se přes rameno a zjistila, že mladík ji stále ještě pronásleduje. Rozběhla se ke schodům a vtom šlápla na něčí nohu. „Dávej pozor, děvče!“ vyštěkla na ni statná matrona. „Omlouvám se,“ zamumlala Cecily a protáhla se kolem muže s červeným bambulovitým nosem.

Namáhavě se vymanila z davu a téměř se zachvěla úlevou. Konečně dosáhla paty schodiště. Teď ji dělilo od svobody už jen několik schodů.

Měla pocit, jako by jí z ramenou spadla obrovská tíha. Pak zvedla hlavu a pohlédla přímo do uštěpačných očí barvy zelené mořské pěny.

22

Drahá Cecily, moje náruč je pro tebe navždy otevřená, stejně jako mé srdce…

Gabriel Fairchild stál na vrcholu schodiště v uniformě důstojníka královského námořnictva. Měl na sobě tmavě modrý redingot s mosaznými knoflíky a klopami olemovanými úzkou bílou stužkou. Nákrčník tentokrát nahradila modrá náprsenka. Vesta, košile i kalhoty, dosahující po kolena, zářily bělostí. Jeho štíhlá lýtka obepínaly lesklé černé hesenské boty. Tmavě plavé vlasy, stále ještě nemoderně dlouhé, byly na týlu svázány do cůpku.

Při jeho příchodu dav zahučel a lidé na něho vrhali obdivné pohledy. Tak jak Estella předpověděla, jizva mu jen dodala na tajemnosti a dělala z něho hrdinu. Jedině Cecily věděla, jakým hrdinou opravdu je. Nestála by tady u paty schodiště, kdyby pro ni nenasadil život a nezachránil ji.

Srdce jí poskočilo, když ho takto viděla. Očekávala, že se vrátí ke svému frivolnímu životu, který vedl, než se setkali na domácím večírku lady Langleyové. Ale tohle byl úplně jiný Gabriel, vážnější a možná ještě neodolatelnější.

Částečně si přála, aby v ní poznal raději Samantu než Cecily. Raději by viděla v jeho očích pohrdání, než aby se na ni díval, jako by pro něho byla méně než cizí člověk.

Gabriel scházel ze schodů a Cecily stála jako přimražená. Ale on přešel ladným krokem kolem ní, téměř jako by byl slepý.

Cecily se rozšířily oči. To nemůže být mýlka. Právě dostala zásah rapírem. Podívala se dolů na svůj živůtek a byla překvapená, že není zbrocen krví.

„Promiňte, slečno?“

Cecily se otočila a zahleděla se do nadšené tváře vojáka. „Vím, že jsme zatím nebyli představeni, ale přesto bych se chtěl zeptat, jestli byste si se mnou nezatančila?“

Cecily koutkem oka sledovala, jak Gabriel zdraví hostitelku, usmívá se a zvedá její ruku ke rtům. Projel jí osten závisti.

„Samozřejmě,“ informovala mladého muže a vložila ruku v rukavici do jeho.

Naštěstí jim zvučné tóny lidového tance znemožnily konverzaci. Dokonce i poté, co se připojili k řadě veselých tanečníků, si byla Cecily dobře vědoma každého Gabrielova kroku, každého políbení ruky a obdivného pohledu, který na něho vrhaly některé statečnější ženy. Nebylo obtížné ho sledovat. Jeho hlava i ramena čněly nad ostatními muži v sále.

Za celou tu dobu se neobtěžoval věnovat jí jediný pohled…, nebo jedinou myšlenku.

Ztratil se jí z dohledu právě ve chvíli, kdy hudba spustila první tóny starého menuetu. Tanečníci provedli pár složitých figur a hudba začala hrát znovu, což byl signál k výměně partnerů. Cecily byla ráda, že se vymanila ze zpocených dlaní mladého vojáka, a ladně se otočila.

Najednou se ocitla tváří v tvář Gabrielovi. Vzápětí měla ruku v jeho, dlaň na dlani.

Těžce polkla a napůl očekávala, že se Gabriel otočí na patě a nechá ji

přede všemi stát bez partnera.

„Slečno Marchová,“ zamumlal, čímž dokázal, že není k její přítomnosti tak lhostejný, jak předstíral.

„Lorde Sheffielde,“ oslovila ho také, když kolem sebe opatrně kroužili.

Dokonce i přes rukavici cítila teplo ruky, která se tiskla k její. Snažila se nevzpomínat na něžnost, s níž se jí kdysi dotýkal, na opojnou rozkoš, kterou jí jeho ruce poskytly.

Nejvíc se bála toho, že by mohl poznat její hlas. Přísný tón Samanty Wickershamové vytvořila napodobováním své staropanenské tety. Ale věděla, že víc než jednou jí unikl její skutečný hlas – například když v extázi volala jeho jméno.

„Je příjemné vidět, že vypadáte tak dobře,“ řekla a schválně hovořila zadýchaně. Nebylo to obtížné, protože měla pocit, že se topí v jeho čisté mužné vůni. „Slyšela jsem povídat o vašem zázračném uzdravení. Prý se vám vrátil zrak. Jsem ráda, že ty řeči byly pravdivé.“

Sledoval ji zpod přivřených víček. „Možná to je osud, co nás dnes večer spojilo. Ještě jsem neměl příležitost vám poděkovat.“

„Za co?“

„Za to, že jste mě přišla navštívit do nemocnice, když mě tam dopravili zraněného.“

Cecily cítila, jak jí poskočilo srdce, jako by ji znovu zasáhl rapírem. Poprvé téměř litovala Francouze. Toto není muž, kterého by si někdo přál mít za nepřítele.

Naklonila tvář k jeho a zářivě se na něho usmála. „Nemusíte mi

děkovat. Byla to jen moje křesťanská povinnost.“

Oči mu potemněly. Zdálo se, že má konečně úspěch, že se u něho projevila nějaká reakce. Ale její triumf měl krátké trvání. Než mohl odpovědět, hudba dohrála. Poslední tóny menuetu dozněly a ještě rozechvívaly vzduch mezi nimi.

Sklonil se k její ruce a dotkl se jí rty v povinném polibku. „Bylo mi potěšením, že jsem se s vámi setkal, slečno Marchová. Alespoň jsem si připomněl, jak velmi málo jsem vás vlastně znal.“

V té chvíli spustil kvartet první tóny rakouského valčíku a tanečníci začali opouštět parket. Raději se vydali za klípky a občerstvením. Nic nedokázalo vyklidit taneční parket rychleji než valčík. Nikdo nechtěl, aby ho ostatní podezírali, že zná kroky toho skandálního tance.

Gabriel se napřímil a Cecily pocítila paniku. V příští minutě se k ní otočí zády a navždy odejde z jejího života. Už se k nim obracely zvědavé pohledy. Cecily viděla Estellu, která ji pozorovala ze vzdáleného konce tanečního sálu a tvář měla bílou skoro jako šaty.

Co ještě můžu ztratit! pomyslela si Cecily. Dobré jméno? Pověst?

Společnost to možná neví, ale ona už je pro jiné muže stejně ztracená. Než od ní mohl Gabriel odstoupit, lehce mu položila ruku na paži.

„Neřekl vám někdy někdo, že je od gentlemana nevychované opustit dámu, která si přeje tančit?“

Podíval se na ni a jeho pohled byl ironický a obezřetný zároveň. „Nikdo nemůže říct, že by Gabriel Fairchild cokoli odmítl dámě.“

S těmito slovy jí ovinul paži kolem štíhlého pasu a přitiskl ji k sobě. Když s ní začal vířit v tanci, Cecily zavřela oči. V té chvíli věděla, že je ochotná riskovat cokoli a zaplatit jakoukoli cenu za to, aby mohla být znovu v jeho náručí.

„Musím se vám svěřit, že jsem byl překvapen, když jsem vás tu dnes večer uviděl,“ prohodil, když kroužili v dokonalém rytmu po opuštěném parketu. „Myslel jsem si, že už jste provdaná za nějakého venkovského baroneta nebo statkáře. Vím, že si u muže ceníte nadevše jeho serióznosti.“

Věnovala mu pokřivený úsměv. „Stejně jako vy si ceníte toho, že umíte svádět ženy?“

„To vám ode mne nehrozí,“ zamumlal a zadíval se někam za její hlavu.

„Na rozdíl od většiny žen, které vás tady dnes pozorují. Mám jít stranou a nechat jednu z nich, aby zaujala mé místo ve vaší náruči?“

„Oceňuji vaši velkorysost, ale obávám se, že nemám čas na takové věci.

Zítra odpoledne odplouvám na palubě Vzdoru.“

Cecily klopýtla. Kdyby ji nepřidržel silnou paží, asi by upadla. Snažila se znovu dostat do rytmu tance a nevěřícně k němu vzhlédla. „Vy jdete zpět na moře? Copak jste úplně ztratil rozum?“

„Dojímá mě váš zájem, slečno Marchová, i když trochu neomalený. Opravdu není třeba, abyste si rmoutila svoji hezkou malou hlavičku mým osudem.“

„Ale naposledy, když jste vyplul, jste se málem nevrátil! Mnoho nechybělo a zabili vás! Stálo vás to zrak, vaše zdraví, vaši…“

„Já moc dobře vím, co mě to stálo,“ šeptl Gabriel tiše. Když se jí díval do obličeje, ironie mu zmizela z očí.

Cecily se ho zoufale chtěla dotknout, vzít jeho zjizvenou tvář do dlaní. Ale ostré hrany rozbitých slibů a zničených snů zvětšily vzdálenost mezi nimi.

Sklopila oči. „Proč si chcete znovu hrát na hrdinu? Poté, co jste málem obětoval život pro svého krále a zemi, už snad nemusíte nic dokazovat.“

„Vám možná ne, ale někomu jinému ano.“

„Ach! Mohla jsem tušit, že v tom je žena.“ Ačkoli věděla, že Gabriel těžko může strávit zbytek života hledáním někoho, kdo nikdy neexistoval, do hrdla jí stoupala žárlivost a byla čím dál trpčí. Bylo bolestné představovat si ho v jiné náruči, v jiné posteli. „Vždycky jste byl ochoten obětovat pro lásku všechno, že?“

Hudba ustala a oni najednou zůstali v rozpacích stát uprostřed tanečního parketu. Cecily viděla postranní pohledy a slyšela překvapený šepot.

Tentokrát byla v Gabrielově pohledu jen lítost. „Vůbec jsem netušil, co je to láska, dokud jsem nepotkal – a neztratil – svoji Samantu. Promiňte mi, že mluvím tak jasně, slečno Marchová, ale vy nejste hodna ani vyleštit jí boty.“

Krátce se před ní uklonil, otočil se a zamířil ke schodům. Cecily a všichni ostatní v sále na něho překvapeně zírali.

Stála tam ještě dlouho poté, co odešel, a nakonec zašeptala: „Ne.

Myslím, že ne.“

Gabriel zamířil přímo do svého městského domu. Byl vděčen za to, že všichni už jsou v postelích. Vešel do přijímacího salonu. Sluhové nechali hořet oheň v krbu, aby do domu nepronikl listopadový chlad.

Gabriel si sundal vlhký kabát a nalil si z křišťálové karafy pořádnou dávku skotské. Když mu zlatavá tekutina procházela hrdlem, vzpomněl si na jinou temnou noc, kdy taky vypil příliš mnoho a uvažoval nad tím, že skončí se životem. Tehdy k němu přišla Samanta jako anděl a vrátila mu vůli žít. Tehdy poprvé okusil její rty, přitiskl její teplé tělo k svému.

Vypil zbytek alkoholu najednou. Z malého skleněného stolku na něho zíral vyřezávaný drak. Místnost byla zařízena v čínském stylu, ale dnes večer připadaly Gabrielovi karmínové hedvábné závěsy, lakovaný nábytek a miniaturní pagody spíš absurdní než exotické.

Nechtěl si připustit, že setkání s Cecily na něho tak zapůsobilo. Myslel si, že je vůči jejímu šarmu imunní. Ale když ji viděl, jak stojí u paty schodiště a vypadá jako ztracená a opuštěná malá holčička, pocítil u srdce neočekávaný záchvěv.

Byla štíhlejší, než jak si ji pamatoval. Její zkrácené kudrnaté vlasy ho nejdřív udivily, ale musel uznat, že jí sluší. Dodávají jí krásu dospělosti a nechávají vyniknout její dlouhý krk. Její světle modré oči se zdály ještě větší. V jejich hloubce spatřil nevysvětlitelný smutek, který jím otřásl nejvíc.

Gabriel si nalil další sklenku. Asi byl blázen, když věřil, že jejich nové setkání na něho nezapůsobí. Na moři strávil bezpočet nocí pouhými vzpomínkami na ni a její psané sliby ho hřály u srdce. Sliby, které dnes večer přešla jen ironickým tónem a úsměvem s dolíčky.

Projel si rukou vlasy. Alkohol jen zvýšil horečnatý neklid, který cítil v žilách. Kdysi se ho zbavoval tím, že šel do postele s nějakou zkušenou kurtizánou nebo tanečnicí. A teď se mohl utěšovat jen vzpomínkami na dvě ženy, které miloval.

Najednou někdo zaklepal na přední dveře.

„Kdo to sakra může být tak pozdě?“ zamumlal a přešel přes foyer.

Rázně otevřel. Před ním stála žena v plášti s kapuci. Na jeden zrádný okamžik mu v srdci ožila naděje. Pak si žena kapuci shodila a odhalila krátce zastřižené medové kudrny a světle modré oči.

Pohlédl do ulice za ni, ale neviděl kočár ani vůz. Bylo to, jako by vystoupila z mlhy.

Gabrielovi se varovně zrychlil pulz. Měl by ji poslat pryč, zabouchnout před ní dveře. Ale ďábel, který mu seděl na ramenou, ho ponoukl, aby se opřel o rám, založil si paže na hrudi a hleděl na ni se sugestivním pohrdáním.

„Dobrý večer, slečno Marchová,“ řekl chraptivě. „Přišla jste si pro další tanec?“

Pohlédla na něho a její výraz byl zároveň pln obav i naděje.

„Ráda bych věděla, jestli si s vámi mohu promluvit.“

Ustoupil jí z cesty. Když procházela kolem něho, zadržel dech a záměrně se snažil nevdechovat květinovou vůni, která jí vycházela z vlasů a pleti. Uvedl ji do přijímacího salonu a vzpomněl si na doby, kdy snil o tom, že s ní bude sám – tento sen se však splnil příliš pozdě.

„Mohu vám pomoci z pláště?“ nabídl se a snažil se nevnímat, jak dokonale jí padne smaragdově zelený samet k zářivé broskvové pleti.

Její štíhlé prsty si chvíli hrály s hedvábnou žabkou u krku.

„Ne, děkuji. Je mi ještě trochu zima.“ Posadila se na kraj židle pokryté mandarínským hedvábím a nervózně se dívala na pár rozšklebených draků na mříži u krbu.

„Nedělejte si starosti. Nekoušou,“ ujistil ji Gabriel.

„To jste mě uklidnil.“ Rozhlédla se po pokoji a nasávala do sebe jeho rozmařilou dekadentnost. „Na chvíli jsem měla pocit, že jsem se ocitla v opiovém doupěti.“

„Mám mnoho hříchů, ale užívání opia mezi ně nepatří. Dáte si něco k pití?“

Stáhla si rukavice a ruce složila do klína. „Ano, děkuji.“

„Obávám se, že tady mám jen skotskou. Pokud byste si přála sherry, mohu vzbudit sluhu a ten je přinese.“

„Ne!“ Panický výkřik zamaskovala rozechvělým úsměvem. „Nechci obtěžovat. Skotská stačí.“

Gabriel nalil oběma po skleničce. Když se poprvé napila, pozorně se na ni zadíval. Oči se jí zamžily a potlačila zakuckání. Jak předpokládal – bylo to asi poprvé, co okusila skotskou. Čekal, že zdvořile odloží sklenku stranou, ale místo toho ji znovu přiložila ke rtům a zbytek vypila najednou. Oči se jí rozšířily. Ať mu chtěla říct cokoli, asi potřebovala tuhle dávku, aby získala odvahu.

„Dáte si ještě skleničku, nebo mám raději přinést celou láhev?“

Nad jeho nabídkou mávla rukou. Alkohol jí vehnal do tváří červeň a podnítil nebezpečné jiskření v očích. „Ne, děkuji. To stačí.“

Gabriel se posadil na širokou pohovku a lokty opřel o kolena. Sklenici svíral v obou rukou. Neměl náladu na zdvořilosti a formální hovor.

Po chvíli trapného ticha Cecily vyhrkla: „Uvědomuji si, že možná shledáváte moji návštěvu trochu nekonvenční, ale musela jsem vás vidět, než odplujete.“

„Proč ta náhlá potřeba? Během minulého roku jste mě mohla kdykoli navštívit. Stačilo jen zajet do Fairchild Parku.“

Sklopila oči a chvíli si hrála s rukavičkami. „Nebyla jsem si jistá, zda bych byla vítaným hostem. Nemohla bych vás vinit, kdybyste na mě poštval psy.“

„Neblázněte. Bylo by mnohem efektivnější poručit hajnému, aby vás zastřelil.“

Vrhla na něho postranní pohled, jako by se chtěla přesvědčit, že žertuje. Gabriel ani nemrkl.

Zhluboka se nadechla. „Přišla jsem, abych vás informovala, že chci

přijmout váš návrh.“

„Promiňte?“ naklonil se dopředu, protože měl za to, že špatně slyší.

„Jednou jste mě požádal, abych se stala vaší ženou.“ Zvedla bradu a vrhla na něho statečný pohled. „Ráda bych se jí teď stala.“

Podíval se na ni nevěřícně a asi minutu mlčel. Potom propukl ve smích. Vycházel z něho v takových salvách, že musel vstát a opřít se o poličku nad krbem, aby chytil dech. Takto se nezasmál od chvíle, kdy z jeho života zmizela Samanta.

„Musíte mi prominout, slečno Marchová,“ řekl, když si otřel slzy.

„Zapomněl jsem, jaký máte pokřivený smysl pro humor.“ Vstala a přistoupila k němu. „Já jsem nežertovala.“

Gabriel okamžitě vystřízlivěl. Postavil sklenku na polici. „No, to je škoda, protože je nad slunce jasné, že už nemáte žádný nárok na moje srdce.“

„Řekla bych, že vaše slova zněla přesně takto: ‚Nevěděl jsem, co je láska, dokud jsem nepotkal – a neztratil – svoji Samantu.‘“

Přimhouřil oči a cítil, jak ji teď nenávidí.

Začala přecházet sem a tam a lem jejího pláště se otíral o orientální koberec. „Nevidím žádnou překážku, která by nám mohla zabránit vzít se dnes večer. Můžeme utéci do Gretna Green, jak jste mě kdysi prosil.“

Gabriel se k ní otočil zády a zahleděl se do mihotání plamenů v krbu.

Už déle nebyl schopen snášet pohled na její zrádný krásný obličej.

Její květinová vůně ho omamovala. Byla to stejná gardénie, kterou voněly dopisy, jež nosil u srdce během dlouhých osamělých měsíců strávených na moři.

Cítil, jak ho rukou chytila za rukáv. „Kdysi jste mě chtěl,“ šeptla tiše.

„Můžete to teď popřít?“

Otočil se a zahleděl se na ni. „Ach, stále vás chci. Ale ne za manželku.“

Udělala krok zpátky, ale on udělal krok k ní. Takto spolu postupovali až do středu pokoje. „Obávám se, že už nejsem ochoten hledat ženu, slečno Marchová, ale mohu z vás udělat svoji milenku. Mohu vás ukrýt do nějakého krásného bytu poblíž mého domu a užívat si s vámi, kdykoli moje loď připluje do přístavu.“ Gabriel věděl, že je to od něho kruté, ale nemohl přestat. Veškerá hořkost, kterou skrýval od Trafalgaru v srdci, teď vyvřela na povrch v jediném záchvatu vzteku. „Nemusíte se starat o svoje materiální zabezpečení. Dokážu být velmi velkorysý – zejména když jsem spokojen. Nemusíte cítit vinu, pokud přijmete moji nabídku. Ujišťuji vás, že si zasloužíte každou extravaganci, každou diamantovou náušnici nebo rubínový náhrdelník, ať už budete na zádech…,“ sklonil pohled k jejím chvějícím se rtům, „…nebo na kolenou.“

Gabriel se nad ní tyčil a jen čekal, až mu na tváři přistane její ruka, až ho nazve sprostým darebákem, kterým je, a s křikem vyběhne ze dveří.

Místo toho si sáhla pod bradu a povolila žabku na hrdle. Plášť jí sklouzl z ramenou na podlahu.

23

Můj nejdražší Gabrieli, jste ten nejpřesvědčivější a nejneodolatelnější muž…

Cecily stála před ním ve světle plamenů, na sobě jen hedvábné prádlo, punčochy s podvazky a střevíčky broskvové barvy uvázané stužkou kolem štíhlých kotníků. Hleděla na něho plna vzdoru.

Byla naprosto úchvatná a měla všechno, co jí přiřkla jeho představivost: kulaté boky, štíhlý pas a pevná ňadra. Její jemné prádlo bylo snad utkáno z pavučin, tak bylo průsvitné. Při pohledu na dráždivé obrysy jejích ňader a klína mu v ústech vyschlo a tělo mu strnulo.

Pomalu ji obešel a prohlédl si její pevná lýtka a svůdnou křivku zadečku.

Když se zastavil před ní, jejich pohledy se střetly. „Ačkoli máte krásné střevíčky, musím podotknout, že vaší výbavě nevěsty něco chybí.“

„Nevěstě možná ano,“ odvětila a podívala se na něho důstojně jako mladá královna, ačkoli byla téměř nahá, „ale milence ne.“

Gabriel zavrtěl hlavou. Stále se ze všech sil snažil pochopit tento zarážející vývoj událostí. Nikdy by nečekal, že přijme jeho nabídku, zejména ne tak dramatickým způsobem.

Prohlížel si její tvář a byl fascinován emocemi, které se zrcadlily v jejích krásných modrých očích. „Vy jste sem nepřišla proto, abyste se za mě provdala, že ne, slečno Marchová? Přišla jste mě svést.“

„Věřila jsem tomu, že pokud nebudu mít úspěch s jedním návrhem, mohu mít úspěch s druhým.“

„No to se mýlíte,“ odsekl rezolutně. Zvedl ze země její plášť a přehodil jí ho kolem ramen. Pak se vydal ke dveřím, rozhodnut vyprovodit ji dřív, než ho opustí pevná vůle. „Už jsem vám řekl, že moje srdce teď patří jiné ženě.“

„Ta tady dnes večer není,“ hlesla Cecily tiše. „Já ano.“

Gabriel se zarazil a přitiskl si konečky prstů k čelu. „Měl bych vás varovat, slečno Marchová. Zahráváte si s osudem i s mojí trpělivostí. Víte, jak dlouho budu na moři, až se tam zítra vypravím? Čekají mě chladné a osamělé noci. Většina mužů, kteří budou pod mým velením, dnes pravděpodobně stráví poslední hodiny bezuzdným řáděním. Bude jim stačit kterákoli svolná žena.“

„Pak předstírejme, že jsem svolná žena.“ Gabriel se pomalu otočil.

Cecily opět shodila plášť a blížila se k němu jako zhmotnělá představa z jeho nejodvážnějších snů. „Anebo připusťte, že jsem žena, která si zaslouží zaplatit za to, že vám zlomila srdce. Netoužíte po tom od toho dne, kdy jsem utekla z nemocnice? Nechcete mě potrestat?“

Gabriel už nebyl déle schopen odolávat pokušení, chytil ji jednou rukou za hrdlo a přitiskl jí svůj široký palec na tepnu. Ach, mohl by ji potrestat. Nikoli bolestí, ale rozkoší. Rozkoší, kterou nikdy nepoznala a kterou už nikdy nepozná. Bude ji pronásledovat ve chvílích, které stráví se všemi dalšími milenci.

Sklonil hlavu, ale než se jeho rty dotkly jejích, odvrátila tvář. „Ne!

Nechci, abyste mě líbal.“

Zamračil se, zaražený jejím vehementním odmítnutím. „Většina žen požaduje určitý počet polibků, než dovolí muži postoupit k dalším… ještě příjemnějším záležitostem.“

„Nejsem jako většina žen.“

Projel si rukou vlasy. „Začínám si to uvědomovat.“

„Mám další dva požadavky.“

„Skutečně?“

„Nenecháte vyhasnout oheň a nebudete zavírat oči.“ Podívala se na

něho obviňujícím pohledem. „Slibujete, že nezavřete oči?“

„Máte moje slovo šlechtice,“ odpověděl, ale necítil se ani trochu jako šlechtic.

Její požadavky od něho nevyžadovaly velké oběti. Ve světle linoucím se z krbu byla tak krásná, že se mu nechtělo ani mrkat. Nejvíc litoval toho, že mu slepota nedovolila takto spatřit Samantu.

Gabriel přistoupil ke krbu a Cecily zůstala stát uprostřed salonu a ovládala se, aby se v tenoučkém prádle neroztřásla zimou. Gabriel se sehnul pro dlouhé poleno a přitom se mu napjal kabátec na mocných ramenou. Přiložil dřevo, aby měl jistotu, že oheň vydrží celou noc. Pak si očistil ruce o sebe, otočil se a chtivě se zahleděl na Cecily stojící v odlesku plamenů.

Stát před oblečeným Gabrielem pouze v prádle připadalo Cecily neuvěřitelně hříšné. Cítila se jako otrokyně na aukci, jejíž život závisí jen na tom, jak dokáže potěšit svého pána.

Sebrala tedy veškerou sílu vůle, přetáhla si prádlo přes hlavu a odhodila je za sebe. Zůstala před ním jen v punčochách a střevíčkách. Gabriel slabě zaúpěl a pak k ní přistoupil rozhodnými kroky.

„Nikdy vás nebudu milovat,“ upozornil ji a pak ji položil na pohovku.

„To nevadí,“ zašeptala a zahleděla se mu hluboko do očí.

A nevadilo jí to. Jediné, po čem toužila, bylo pomilovat se s ním, než se zítra vydá na moře.

Zvedl se a na chvíli ji zbavil své váhy, ale jen proto, aby si svlékl vestu a sňal z hrdla náprsenku. Pak už byly její ruce na jeho košili a bojovaly s knoflíčky. Po chvíli Cecily rozevřela rozepnutou košili a položila mu dlaně na zlatou hruď. Prsty mu projela kudrnaté chloupky.

Když na ni padl Gabrielův stín, otočila tvář k polštáři a odepřela mu pokušení svých rtů.

„Když jsi řekla, že si nepřeješ, abych tě líbal,“ pronesl sametově zabarveným hlasem, „předpokládám, žes měla na mysli jen své rty.“

Jeho pootevřená ústa klouzala po křivce jejího hrdla a vyvolávala jí na každém centimetru husí kůži. Pevně zavřela oči, aby se ubránila přílivu beznadějné touhy.

„Nezavírej oči,“ nařídil jí. Jeho hlas byl stejně hrubý, jak něžný byl jeho dotek. „Já mám taky několik požadavků.“

Poslechla ho právě včas, aby spatřila, jak přibližuje ústa k jejímu ňadru. Bradavka jí pod jeho hravým jazykem ztuhla a Cecily přijímala vlhké polibky a chvějivé vibrace rozkoše, které jí procházely až do podbřišku.

Gabriel přesunul svoji pozornost k druhému ňadru a po chvíli měla oba prsy lesklé a ztěžklé touhou.

Teprve potom sklouzla jeho zkušená ústa níž a rozsévala jí lehké polibky po citlivé kůži na žebrech, v oblině boků a chvějícím se místečku těsně nad trojúhelníkem zlatých chloupků mezi stehny. Postupně sklouzl koleny na podlahu a pak si přitáhl její boky až k okraji pohovky. Byla tak bezvládná rozkoší, že se místo protestu zmohla jen na slabý sten.

Jeho velké teplé ruce jí rozevřely stehna. Ležela před ním zcela bezbranná, vystavená jeho žádostivému pohledu. Jedno z menších polen v krbu se sesunulo a ozářilo místnost gejzírem jisker. V té chvíli Cecily téměř litovala svého lehkomyslného požadavku. Ale obávala se, že by Gabriel mohl ve tmě poznat chuť jejího polibku a něžný rytmus těla pohybujícího se proti jeho.

„Vždycky jsi byla zatraceně pěkná,“ zašeptal a hleděl na ni jako na vzácný poklad.

Když sklonil hlavu, tmavé vlasy se mu částečně vysmekly z koženého

cůpku. Cecily se nedokázala opanovat a zavřela chvějící se víčka.

„Otevři oči, Cecily.“ Otevřela je a spatřila, jak si prohlíží její tělo s divokým, ale nikoli krutým výrazem. „Chci, aby ses dívala.“

Ani si nevšimla několika nedůležitých detailů, například že jí jedna punčocha sklouzla až ke kotníku a že má stále na nohou střevíčky, a už se jí Gabriel dotkl ústy a dal jí ten nejzapovězenější z polibků. Její tiché úpění se změnilo ve sténavé vzlyky. Nevnímala nic kromě palčivého tepla jeho úst, kmitání jeho jazyka, které ji přivádělo k šílenství, přetavující se v moře rozkoše.

Když ji zavalily temné vlny a způsobily, že se jí tělo roztřáslo novým požitkem a prsty ve střevíčcích se zkroutily, vykřikla jeho jméno drsným hlasem, který sama nepoznávala.

V mlze rozkoše sledovala, jak si odepíná poklopec. Sotva uviděla, jak silně po ní touží, zadržela dech. Stále ještě vkleče mezi jejíma nohama jí široce roztáhl stehna a vstoupil hluboko do ní.

Gabriel uslyšel Cecilyin výkřik a uviděl, jak převrátila oči v sloup nikoli bolestí, ale rozkoší. Když její napjaté tělo bojovalo, aby ho přijalo, musel sevřít zuby, aby nedal najevo prudké zklamání. Měl by být vděčný, že není nevinná. To znamená, že se nemusí držet zpátky. Je dost ženou na to, aby ochutnala vše, co jí mohl poskytnout. Ovinul pažemi její ramena a přitáhl ji blíž k sobě.

Cecily objala Gabriela pažemi i nohama a přijala celé jeho vzrušené mužství.

Miluji tě, miluji tě, miluji tě. Ta slova jí táhla hlavou jako nekonečná píseň. Vyděšená, že by je mohla vyslovit nahlas, skryla tvář na jeho hrdle. Cítila slané teplo potící se kůže.

Udělala dobře, že mu odepřela své rty. Přečetl by si ta slova v jejím polibku, ochutnal by bezmocné slzy, které jí stékaly po lících.

Gabriel se spustil na kolena a posadil si Cecily rozkročmo na klín.

„Dívej se na mě, Cecily,“ naléhal.

Rozechvělá vášní se mu zahleděla do očí. V jejich hlubině lemované zlatavými žilkami uviděla stopu něžného šílenství, které zalévalo i její duši.

Pak se znovu pohnul a ona se přitiskla k němu. Vzápětí se začali pohybovat ve stejném rytmu. Odlesk plamenů ozařoval jejich zlatá těla. Gabriel ani jednou neporušil svůj slib a nezavřel oči, ani je neodtrhl od jejích.

Dodržoval svůj slib až do chvíle, kdy je divoký rytmus uvrhl do propasti extáze, po níž přišlo sladké uvolnění. V té chvíli, s pažemi pevně ovinutými kolem ní a s tělem vybuchujícím rozkoší, zaklonil hlavu a zavřel oči. Tehdy se mu z hrdla vydralo ženské jméno.

Cecily se mu sesunula do náruče, vydaná napospas rozkoši a triumfu. Ve chvíli, kdy se Gabriel propadl do tmy, to bylo její jméno a ne Samantino, které měl na rtech i v srdci.

Gabriel se probudil s Cecily ve svých pažích. Její rozcuchané kudrny ho lechtaly pod bradou a každý jemný výdech z pootevřených rtů ho hřál na hrudi. Strávil tolik osamělých nocí, v nichž si představoval tuto chvíli. Nikdy si neuvědomil, jak hořkosladké může být splnění jeho snu.

Když Cecily uniklo jemné zachrápání, zabořil jí prsty do měkkých vlasů. Nebylo divu, že spala tak zdravě. Tělo měla pravděpodobně vyčerpáno z nenasytného milování. Snažil se ze všech sil vyplnit slib, že nepromarní ani jednu vzácnou chvíli minulé noci, která měla být jeho poslední na souši. Využil Cecilyino něžné mladé tělo pro uspokojení svých nejtemnějších tužeb a jejích nejsladších fantazií, což trvalo dlouhé hodiny. Veliké poleno, které hodil večer do krbu, se už rozpadlo na jantarové jiskry. Ale nebyl důvod přidávat další. Mezerou mezi těžkými sametovými závěsy se dovnitř dobývaly první paprsky svítání.

Sáhl dolů, aby ji přikryl sametovým pláštěm. Začínal si uvědomovat, jaký byl blázen. Chtěl věřit, že tato noc je pomstou, že ji potrestá rozkoší, že se s ní bude milovat, aniž by k ní cítil lásku, a pak ji nechá jít. Ale bylo to mnohem horší, než předpokládal. Dotkl se rty jejích kudrn a ptal se sám sebe, jestli lze milovat dvě ženy současně.

Zavrtěla se a zvedla hlavu. Pak na něho zamrkala ospalýma modrýma

očima. „Tak kolik diamantových náušnic jsem si zatím vysloužila?“

„Plnou pokladnici.“ Něžně ji pohladil po tváři a najednou ucítil ostrou lítost. „Takovou hloupost jsem neměl nikdy vyslovit. Jen jsem tě chtěl postrašit.“

„A to se ti nepodařilo.“

„Díkybohu,“ zašeptal a sevřel ji v objetí.

Ale ona se mu vymanila a odhodila plášť. Najednou po jeho těle klouzala vzrušující nahota jejích prsou. Když se ňadry dotkla jeho mužství, byl plně vzrušený. Zase.

Chytil ji za vlasy, zvedl hlavu a setkal se s jejím pohledem. Dech měl zrychlený. „Co to proboha děláš?“

„Snažím se zasloužit si rubínový náhrdelník,“ zamumlala a sladce se na

něho usmála. Pak sklonila hlavu a dotkla se ho svými plnými rty.

Když se Gabriel opět probudil, mezerou mezi závěsy se do pokoje dralo slunce a Cecily byla pryč.

Posadil se a ospale se rozhlížel po pokoji. Oheň už vyhasl a ve vzduchu byl cítit chlad. Kromě lahve skotské, která byla do poloviny prázdná, a šatů rozházených po podlaze vypadal přijímací pokoj stejně, jako když Gabriel

přišel včera večer domů. Nebylo tady ani prádlo, ani sametový plášť, ani Cecily.

Kdyby neměl na rtech stále její chuť, byl by ochoten věřit, že minulá noc nebyla ničím jiným než pouhým divokým snem. „Už ne,“ zamumlal, přehodil si nohy přes okraj pohovky a schoval hlavu do dlaní.

Co teď bude dělat? Má jít ven a začít prohledávat ulice Londýna? Má běhat jako šílený a ptát se, proč se s ním tak vášnivě milovala a pak ho opustila bez ohlédnutí? Samanta alespoň napsala vzkaz, než navždy odešla z jeho života.

„Proklínám ji.“ Zvedl hlavu a pocítil, že chlad ze vzduchu se mu usazuje hluboko v srdci. „Proklínám je obě.“

24

Má drahá Cecily, nosím veškeré tvé dopisy a všechny své naděje do budoucna ve svém srdci…

Cecily se dívala z okna kočáru na okolní louky a živé ploty a uvědomovala si, že každé otočení kola ji odváží dál od Londýna. A od Gabriela.

Vzhledem k tomu, že naposledy jela do Middlesexu v kočáru s plačícím a plivajícím dítětem a tlustou kovářkou, která jí dupla na nohu, dalo by se předpokládat, že ocení extravagantní luxus městského kočáru Carstairsových. Ale Cecily byla lhostejná k plyšovým polštářům a mosaznému kování, stejně jako ke starostlivým pohledům své přítelkyně.

Estellina přirozená bujnost neladila se smutkem, který Cecily zaplavil. Když vůz zarachotil na kamenném mostě, zdálo se jen vhodné, že nízko plující mraky začaly sypat na zem první sněhové vločky.

„Stále nemůžu uvěřit tomu, že jsi byla tak odvážná a nabídla mu to,“ prohodila Estella a pohlédla na kamarádku obdivným pohledem.

„Já jsem mu nic nenabídla. Já jsem jen chtěla přijmout jeho návrh.

Bohužel mě odmítl.“

„A co kdyby souhlasil, že s tebou uteče do Gretna Green? A kdy mu chceš říct, že jsi jeho dlouho hledaná Samanta?“

„Nevím. Ale jsem si jistá, že jednoho dne přijde vhodná chvíle. Možná po narození našeho třetího dítěte nebo při oslavě padesátého výročí svatby.“ Cecily krátce zavřela oči a v duchu si představila dětský smích, který asi nikdy neuslyší, a radostné chvíle v manželově náruči, které nikdy nepřijdou.

Estella zavrtěla hlavou. „Nemůžu uvěřit, že se znovu vypravuje na moře.“

„A proč je tak těžké tomu uvěřit?“ zeptala se Cecily hořce. „Chce být hrdinou pro svou vzácnou Samantu. Když naposledy vyplul, téměř přišel o zrak. Ráda bych věděla, co ho to bude stát teď. Oko? Paži? Život?“

Přitiskla tvář na okénko a bojovala se zoufalstvím. To ona podněcovala Gabriela, aby se stal hrdinou, a sama je zatím ten největší zbabělec. Zpočátku utekla od jeho lásky, protože se obávala o věrnost jeho srdce. Pak zmizela z nemocnice, protože nedokázala čelit své zbabělosti. Vyklouzla i z jeho náruče ve Fairchild Parku a teď prchla znovu.

Ale od tohoto okamžiku už bude muset utíkat po zbytek svého života, i když se tak nikam nedostane.

„Už ne,“ zašeptala Cecily.

„Prosím?“

Cecily se posadila na kraj sedadla. „Obrať kočár!“

„Cože?“ zeptala se Estella nechápavě.

„Nařiď kočímu, ať obrátí. Hned teď!“ Cecily nedokázala čekat, až její přítelkyně pochopí směr jejích myšlenek, popadla hůlku a začala s ní bouchat do hedvábím čalouněné stěny kočáru.

Vůz se zastavil. Okénko vedoucí ke kočímu se otevřelo a objevil se v něm vyděšený obličej kočího s nosem červeným zimou. „Copak se děje, madam?“

„Musím se vrátit do Londýna. Okamžitě obraťte kočár!“

Muž se podíval s obavou na Estellu, jako by se chtěl zeptat, jestli nemá odvézt její přítelkyni s divokým pohledem přímo do Bedlamu.

„Udělejte, co říká,“ nařídila Estella a oči jí zazářily nadšením. „Ať je to cokoli.“

Kočí váhavě přikývl. „Kam to bude, slečno?“

„Do přístavu v Greenwichi. A spěchejte! Závisí na tom život jednoho muže!“

Kočár se okamžitě otočil s takovou prudkostí, že se Cecily zvrátila do sedadla. Zoufale potřebovala aspoň stéblo naděje, k němuž se mohla přimknout, a proto sáhla po Estellině ruce a stiskla ji. Na rtech se jí objevil rozechvělý úsměv. „A taky ženy.“

Poručík Gabriel Fairchild stál před zrcadlem v pracovně svého městského domu. Na sobě měl uniformu. Když si připínal tmavě modrou náprsenku, vypadalo to, že jeho ústa, k nimž se táhla dlouhá jizva, se už nikdy neusmějí.

Toto nebyla tvář, již by chtěl vidět nepřítel za namířenou puškou, taseným mečem nebo za kanónem. To byla tvář muže zrozeného k boji, nikoli k lásce. Nikdo by nehádal, že tyto přísné rty a silné ruce minulou noc něžně laskaly ženu.

„Můj pane?“

Při zvuku kovových kol na podlaze se Gabriel otočil. V muži, který vzpřímeně seděl v invalidním křesle, by nikdo nepoznal žebráka, jehož Gabriel objevil za deštivého večera asi před měsícem. Jeho rty už ztratily namodralý nádech a tváře i hruď se mu vyplnily. Martin Worth byl vynikající písař a měl dobrou hlavu na čísla. Ukázalo se, že je tím nejschopnějším sekretářem, jakého kdy Gabriel měl. Navíc bývalému podporučíkovi zcela důvěřoval, že v době jeho nepřítomnosti výborně povede domácnost.

Gabriel striktně odmítl Martinovu vděčnost. Stačilo malé pootočení osudu a mohl to být on, kdo by strávil zbytek svého života na invalidním křesle s pahýly místo nohou.

Martin si odhrnul z očí pramen lesklých hnědých vlasů a řekl: „Někdo vás přijel navštívit, můj pane.“ Gabrielovi se prudce rozbušilo srdce, avšak Martin dodal: „Pan Beckwith a paní Philpotová.“

Gabriel se zamračil. Nedokázal si představit, jaká záležitost přinutila věrné služebníky opustit Fairchild Park. Poté, co Beckwith chodil s Gabrielem po městě a hledal Samantu, přísahal, že se už nikdy v Londýně neobjeví.

„Děkuji, Martine. Pošlete je dál.“

Sluha odvezl Martina a Beckwith s paní Philpotovou se vhrnuli do pracovny. Když se s Gabrielem vřele přivítali, posadili se na brokátovou pohovku a velmi se snažili udržet si od sebe patřičnou vzdálenost. Gabriel zůstal stát před krbem.

Paní Philpotová si sundala rukavice. „Nevíme, jestli vás máme obtěžovat s tou záležitostí…“

„…ale říkal jste nám, že oceníte cokoli neobvyklého, co by bylo nalezeno v ložnici slečny Wickershamové,“ dokončil Becwith.

„Slečna Wickershamová.“

To jméno píchlo Gabriela do srdce jako jehla. Spojil si ruce za zády a cítil, jak se mu sevřela čelist. „Poslal jsem vám přece vzkaz, že můžete spálit všechny její věci. Je zřejmé, že už nemá v úmyslu se pro ně vrátit.“

Beckwith a paní Philpotová si vyměnili vyděšené pohledy. „Pokud si to přejete, můj pane,“ řekl Becwith překvapeně, „ale myslím si, že byste se na to měl nejdřív podívat.“ Z kapsičky u vesty vytáhl složený papír. „Hannah s Elsií převracely matrace v posteli slečny Wickershamové a našly tohle.“

Gabriel se pokusil nevzpomínat na noc, kdy se Samantou ležel na uzoučké posteli, a na to, jak byla jejich teplá těla přitisknuta za sebou jako lžíce v zásuvce příborníku.

Podíval se na papír v Beckwithových rukou a podivně zaváhal. „Určitě mi nenechala další zprávu. Ta první byla zcela jasná. Nepotřebuje žádné vysvětlení.“

Beckwith zavrtěl hlavou. „Proto pokládáme nález za tak zvláštní, můj pane. Není to dopis pro vás. Je to dopis od vás.“

Gabriel se zamračil ještě víc a přijal složený list z Beckwithových rukou. Byly na něm stále patrny zbytky vosku. Dopis byl ještě ohmatanější než ty, které nosil v bitvách na srdci. Zdálo se, že papír často a s láskou hladily něžné prsty.

Gabriel ho rozložil a poznal své rozhodné písmo a ještě rozhodnější slova.

Má milovaná Cecily,

toto je na velmi dlouhou dobu poslední zpráva, kterou ode mne dostáváte. Prosím vězte, že vám budu psát slova lásky ve svém srdci každý večer, kdy budeme odděleni, i když je nebudu moci poslat, a že vám je přečtu, až se zase setkáme.

Teď jsem poslechl vaši radu a podepsal jsem. Věnuji svůj marný a zbytečný život službě Jeho Veličenstva a doufám, že se nebudete smát svým veselým smíchem a obviňovat mě z toho, že jsem se vydal na moře jen proto, abych dokázal svému krejčímu, jak dobře vypadám v uniformě.

Během dlouhých měsíců, kdy budeme od sebe, se vynasnažím stát se mužem, který bude hoden vaší lásky. Netajím se tím, že rád hraji. Teď hraji, abych zvítězil a vyhrál tu nejcennější sázku o vaše srdce a vaši ruku. Čekejte na mě, prosím vás, a vězte, že se k vám vrátím, co nejdřív budu moci. Vaše dopisy a všechny své naděje na společnou budoucnost nosím na srdci.

Navždy váš Gabriel

Gabriel pomalu oddaloval dopis od očí a překvapeně se díval, jak se mu

třesou ruce. „Kde jste to našli? Někde v domě? Nebo na verandě?“ Oba sloužící zamrkali, jako kdyby ztratil rozum.

„Ne, můj pane,“ špitla paní Philpotová a pokradmu se starostlivě podívala na Beckwitha. „Našli jsme to přesně tam, kde jsme řekli. Pod matrací slečny Wickershamové.“

„Ale jak se k tomu mohla dostat? Já nerozumím…“ Ale najednou pochopil. Všechno.

Stiskl víčka, protože ho zavalila vlna citů, a pak zašeptal: „Nikdo není víc slepý než ten, kdo pro oči nevidí.“

Všechno v jeho životě bylo najednou křišťálově jasné.

Schoval si dopis do kapsy kabátu a otočil se k Beckwithovi: „Řekněte mi, Beckwithe, kdy už konečně uděláte z paní Philpotové počestnou manželku?“

Oba sluhové se obávali podívat jeden na druhého, ale zrudli a zachvěli

se.

Beckwith si vytáhl z kapsičky u vesty kapesník a otřel si čelo. „Vy to

víte, můj pane?“

„Jak dlouho?“ zeptala se paní Philpotová, která zmuchlala svoje rukavičky do malé kuličky.

Gabriel převrátil oči v sloup. „Od svých dvanácti let, kdy jsem vás dva viděl líbat se v sadu. Málem jsem spadl ze stromu a zlomil si vaz.“

„A dovolíte nám zůstat na našich místech?“ zeptal se Beckwith, který už našel odvahu a sáhl po rozechvělé ruce paní Philpotové.

Gabriel chvíli uvažoval. „Jedině pod podmínkou, že se okamžitě vezmete. Nemohu vás nechat žít v hříchu pod svou střechou, abyste kazili morálku mých dětí.“

„Ale, ale, můj pane…, vždyť žádné děti nemáte,“ poznamenala paní Philpotová.

„Pokud mě omluvíte, rychle to napravím.“ Gabriel se rozhodným krokem vydal ke dveřím, odhodlán neztratit ani minutu.

„Kam jdete?“ volal za ním Beckwith vyděšeněji než obvykle. Gabriel se otočil na patě a na oba se usmál. „Musím chytit loď.“

Cecily vyskočila z kočáru ještě dřív, než zastavil. „Poběž, Cecily! Leť jako vítr!“ volala za ní Estella. Cecily si nadzvedla sukně a utíkala úzkou uličkou vedoucí k přístavu. Teď už sněžilo hustěji, ale ona necítila štípání ledových vloček. Plášť nechala v kočáře, protože bez něho poběží rychleji.

Dorazila na dřevěná prkna doků a uviděla před sebou stěžně lodí, které

čekaly na vyplutí. Modlila se, aby Vzdor byl mezi nimi.

Odvážila se přistoupit ke skupině mužů, kteří vynášeli náklad z jedné lodi. Obešla hromadu beden a málem narazila do hrudi jednoho námořníka, který byl skoro tak široký jak vysoký.

„Ale, kdopak to je?“ vykřikl a chytil ji za paži, aby neupadla. Jeho modré oči byly laskavé.

Cecily mu stiskla ruku a neměla daleko k slzám. „Prosím, pane, hledám Vzdor! Můžete mi říct, kde ho najdu?“

„Určitě.“ Usmál se na ni a odhalil řadu černých a zlatých zubů. „Je právě tam. A je na něho pěkný pohled, protože si veze do bitvy barvy Jeho Veličenstva!“

Cecily se rozbušilo srdce strachem. Pomalu se otočila směrem, kam námořník ukazoval. K horizontu plula loď se vzdutými plachtami a její majestátní stěžně skoro mizely v houstnoucím sněhu.

„Děkuji vám, pane,“ zamumlala k námořníkovi, který smekl čepičku.

Pak zvedl obrovskou bednu, posadil si ji na rameno a odkráčel.

Cecily strnule klesla na sud vedle sebe. Sledovala, jak Vzdor – společně s jejími nadějemi na budoucnost – mizí na horizontu. „Hledáte někoho, slečno Marchová?“

Cecily se otočila a několik metrů za sebou spatřila Gabriela s vlasy vlajícími ve větru. Srdce jí poskočilo radostí. Měla co dělat, aby se mu nevrhla do náruče.

Zvedl jedno plavé obočí. „Nebo vás mám raději oslovovat slečno Wickershamová?“

25

Můj nejdražší Gabrieli, doufám a modlím se, aby vás tento dopis dostihl

dřív, než bude příliš pozdě…

Když se Cecily setkala s Gabrielovým chladným zeleným pohledem, roztřásla se. Poznala, že všechno ví. Otočila se k němu zády a objala se pažemi, aby potlačila chvění. „Jestli chcete, můžete mi říkat Cecily, když už nejsem vaší zaměstnankyní.“

Slyšela, že se jeho odměřené kroky blíží. Přehodil jí přes ramena svůj plášť a zabalil ji do jeho provoněného tepla. „Doufám, že nepotřebujete doporučující dopis.“

„Ach, já nevím.“ Bezmocně pokrčila rameny. „Myslím, že jsem své povinnosti konala s obdivuhodným nadšením.“

„To může být pravda, ale já nechci, abyste je vykonávala u kohokoli jiného.“

Cecily v jeho hlase zaslechla vlastnický tón a otočila se tváří k němu.

Srdce jí prudce bilo. „Jak jste věděl, že tady budu?“

„Nevěděl jsem to. Přišel jsem informovat své přátele, že s nimi neodjedu.

Ten plášť si můžete nechat. Nebudu ho potřebovat.“

Cecily si ho přitáhla těsněji. Bála se zeptat, bála se doufat.

„Možná jsem na vás narazil proto, že mám něco, co vám patří.“ Gabriel sáhl do kabátu a hřbetem ruky jí zavadil o ňadro. Vytáhl složený dopis.

Vzala mu z dlaní známý lněný papír slonovinové barvy a zvedla k němu zmatený pohled. „Kde jste k tomu přišel?“

„Sluhové to našli pod vaší matrací ve Fairchild Parku. Beckwith a paní Philpotová mi to přinesli dnes ráno. Když jsem vám svěřil své dopisy do péče, nikdy jsem vás nepodezíral, že je někde zapomenete.“

„Musel mi vypadnout z balíčku toho večera, kdy jste přišel do mého pokoje. Asi jsem si je neměla brát do Fairchild Parku, ale nemohla jsem snést pomyšlení, že bych je nechala doma.“ Nevěřícně zavrtěla hlavou.

„Nevěděla jsem, co dělat. Myslím, že včera v noci jsem se úplně vzdala.“

„Ach, vzdala jste se správně.“ S jeho vědoucím pohledem a sametovým tónem hlasu se najednou vrátilo všechno, co se mezi nimi stalo minulou noc. „A já jsem byl příliš ochotný využít vaší velkorysosti. Ale ne, nebyla to ta poslední noc, která pokazila vaši absurdní malou maškarádu.“

Vzdorovitě zvedla hlavu. „Myslím, že nebyla tak absurdní. Vždyť jsem vás obelstila, ne? Ale jediný problém je, že jsem obelstila i sebe. Říkala jsem si, že bych měla pykat za všechno, co jsem provedla, a že bych vám měla pomoci zvyknout si na slepotu.“ Podívala se na něho a už se nesnažila skrýt touhu v očích. „Ale pravda je taková, že jsem riskovala všechno, dokonce i vaši nenávist, jen abych byla znovu s vámi.“

V očích se mu objevila stará bolest. „Pokud jste si tak hodně přála být se mnou, proč jste utekla z nemocnice? To jsem vás tak vystrašil?“

Zvedla ruku a něžně se prstem dotkla jeho jizvy. „Neutekla jsem od vašeho lože proto, že by mě děsil pohled na vás. Utekla jsem proto, že jsem se zděsila sama sebe. Do čeho jsem vás to dostala, jen ve jménu jakési

bláznivé fantazie? Chtěla jsem, abyste si zasloužil moje srdce v boji s drakem. Nikdy předtím jsem si neuvědomila, že bohužel častěji vítězí zlo. Byla jsem zničená z toho, co vás to stálo. Obviňovala jsem se za to, že já jsem způsobila vaše zranění a slepotu. Netušila jsem, jak byste mi mohl někdy odpustit.“

„A co? To, že jste chtěla, aby ze mě byl lepší muž?“

„To, že jsem nemilovala muže, jakým jste byl.“ Volně spustila ruku podél boku. „Vrátila jsem se do nemocnice na druhý den. Ale vy jste byl pryč.“

Gabriel pohlédl na její skloněnou hlavu a měkký vodopád zlatých kudrn. V té chvíli to byla Cecily, dívka, kterou miloval. A Samanta, žena, která milovala jeho.

„Měla jste pravdu,“ řekl. „Nemiloval jsem vás. Řekla jste to sama.

Vlastně jsem vás ani dobře neznal. Byla jste jen sen.“

Při Gabrielových slovech Cecily cítila, jak jí puká srdce. Odvrátila tvář, aby neviděl její slzy.

Ale on jí zvedl bradu a přinutil ji, ať mu pohlédne do pronikavých očí.

„Ale teď vás znám. Vím, jak jste statečná a tvrdohlavá. Vím, že jste chytřejší než já. Vím, že chrápete jako mladé medvídě. Vím, že máte prudký temperament a ostrý jazyk a že umíte člověka pokárat těmi nejkrásnějšími slovy, jaká jsem kdy slyšel. A že milujete jako anděl a že bez vás je můj život peklo.“ Vzal její tvář do dlaní a oči mu zářily něžnou touhou. „Předtím jste byla jen sen. Teď jste sen, který se splnil.“

Sotva se Gabrielovy rty dotkly jejích, Cecily se rozbouřila krev v žilách s omamnou prudkostí. Objala ho oběma rukama a vrátila mu polibek s vášní, která je oba rozechvěla.

Odtáhl ji od sebe. „Mám jen jedinou otázku.“ Její obezřetnost se vrátila. „Ano?“

Zamračil se na ni. „Viděla jste opravdu mnoho mužů bez košile?“ Cecily se v slzách rozesmála. „Jen vás, můj pane. Jen vás.“

„Dobrá. Ať to tak tedy zůstane, ano?“

Když ji zvedl do náruče jako dítě, unikl jí krátký sten.

Pak se vydal dlouhými kroky ulicí. Cecily položila hlavu na jeho rameno. Měla pocit, že konečně jde domů. „Než budeme pokračovat, můj pane, opravdu musím trvat na tom, abyste mi vyjasnil, jaké se mnou máte záměry. Nabízíte mi postavení své opatrovnice nebo milenky?“

Něžně ji políbil na nos, pak na tváře a na rozevřené rty. „Nabízím vám postavení své ženy, milenky, hraběnky a matky mých dětí.“

Cecily si vzdychla a zavrtala se mu hlouběji do náruče. „Pak přijímám. Ale stále očekávám, že mě příležitostně zasypete extravagantními tretkami.“

Pohlédl na ni a využil své jizvy k ďábelskému úšklebku. „Jedině pokud si je zasloužíte.“

Najednou v jeho pažích ztuhla a oči se jí rozšířily hrůzou. „Ach ne!

Právě jsem si na něco vzpomněla. Co tomu řekne vaše matka?“

Gabriel se na ni usmál přes padající sníh. „A proč bychom to nemohli zjistit?“ Oči se mu zamžily. „Není to jen sen, že ne? Budete u mě, až se zítra ráno probudím?“

Cecily ho pohladila po tváři a usmála se na něho závojem slz radosti.

„Každý den, má lásko. Po zbytek našeho života.“

Epilog

15. prosince 1809

Můj nejdražší lorde Sheffielde,

v den našeho třetího výročí se cítím povinna upozornit vás, že jste impertinentní, nesnesitelný a arogantní jako vždycky, teď možná ještě víc, protože tak často chodíte po domě s naší dcerou na ramenou. Navzdory obavám mým a mé oddané spojenkyně, vaší drahé matky, jste trval na tom, abychom jí dali jméno Samanta, a způsobil jste, že při zvolání tohoto jména přiběhne jak ona, tak pes. Zatím se nedá říci, kdo z nich žvýká a ztrácí vaše jezdecké boty, její způsoby u stolu silně připomínají dřívější způsoby jejího otce. Pohrdá vidličkou a lžící a s divokým nadšením plácá kaši všude kolem sebe, což přivádí k šílenství jak Beckwitha, tak paní Beckwithovou.

Píši také proto, abych vás informovala, že díky vaší oddané (a časté) pozornosti jsem zase těhotná. Možná že tentokrát vám dám syna se zelenýma očima a zlatými kudrnami. Bude poroučet zaměstnancům s pyšnou pánovitostí, která se očekává od dědice Fairchildu.

Navždy vaše zbožňující Cecily

16. prosince 1809

Moje milovaná lady Sheffieldová,

chtěl bych poznamenat, že náš malý cherubínek má také mnoho společných rysů s matkou. Často ráda předstírá, že je někdo (nebo něco) jiného, ať už je to pohádková princezna nebo zahradní ještěrka. Také má tendenci mizet ve chvílích, kdy ji člověk nejvíc potřebuje. Včera, když jsem čekal na Filipa, který je teď mým komorníkem, aby mi uvázal nákrčník do kostela, našel jsem ji spát v mé šatně pod hromadou klobouků.

Tak teď máte v úmyslu dát mi syna? Nepochybuji, že bude v každém ohledu stejně nesnesitelný a zlobivý jako jeho matka a sestra.

Jednou jste se mě zeptala, jestli vás budu ještě milovat, až budou vaše rty svraštělé věkem a oči vám vyblednou. Mohu vás ujistit, že vás stále budu milovat, budu-li mít sílu (a dost zubů), abych mohl ty zvrásněné rty líbat. Budu vás milovat, i když vaše kosti budou vystupovat natolik, že mě budou píchat do mého křehkého těla. Budu vás milovat i ve chvíli, kdy světlo mých očí pohasne a váš sladký obličej bude to poslední, co uvidím. Protože já jsem a navždy budu… váš oddaný manžel

Gabriel

Vévoda Gabriel Fairchild si svou srdnatostí v bitvě u Trafalgaru získal titul hrdiny, ale zaplatil za něj ztrátou zraku a víry v budoucnost. Zahořklý a odvržený milovanou ženou se uchýlí na rodinné panství na venkově, kde mu dělají společnost pouze loajální sluhové. Plný zloby na celý svět se protlouká jedním temným dnem za druhým a pozvolna si začíná připadat spíše jako zvíře než jako člověk.

A právě v té době přijíždí na panství mladá sebejistá dáma, Samantha Wickershamová. Má se stát Gabrielovou laskavou ošetřovatelkou, ale osud zamíchal karty jinak. Hned po první prudké hádce Samantha vypoví arogantnímu vévodovi válku, v níž místo zbraní používá břitký jazyk. Ani Gabriel není nadšen a označuje svou ošetřovatelku za protivnou ženskou, ale ve skrytu duše ho přitahuje její smysl pro humor a věcnost, s jakou odráží jeho návaly bolestínství. Nahlas sice prohlašuje, že ji nemůže vystát, avšak její přítomnost v něm vyvolává city, které už pokládal za navždy ztracené.

Samantha pozvolna vnáší světlo do Gabrielova života i srdce a díky tomu oba poznávají, že některá tajemství – a rozkoše – je nejlepší odhalovat v temnotě.