Teresa Medeiros

Fairleighovy sestry 1. - Nezapomenutelný polibek

Prolog

Sterling Harlow se vyškrábal na otoman, postavil se na špičky a vykoukl z okna obývacího pokoje. Bylo by to snadnější, kdyby mu na rameni neseděla velká mourovatá kočka. Sterlingův horký dech vytvořil na chladné skleněné výplni zamlžený kruh. Setřel ho rukávem a zahlédl elegantní kočár, jak zastavuje na nádvoří bíle zářícího zámku. Lokaj v paruce a livreji seskočil ze sedátka vzadu u kočáru a přistoupil ke dvířkům. Sterling s nosem přilepeným na skle napětím ani nedýchal.

„Ještě jsem se se žádným vévodou nesetkal, Nellie,“ zašeptal a pevně stiskl zrzavou kočku, svou věrnou společnici.

Od okamžiku, kdy mu otec s matkou řekli, že je jeho prastrýc přijede navštívit, věnoval každou volnou chvilku listování v knihách a snažil se najít, jak asi takový vévoda vypadá. Nakonec se jeho představa ustálila někde mezi Odysseem a králem Artušem a vytvořil si obraz laskavého, odvážného a urozeného muže v plášti z červeného sametu přehozeném přes široká ramena a snad i s nablýskaným kordem zavěšeným u pasu.

Dvířka kočáru se otevřela. Sterling zatajil dech. Slunce se odráželo od zlatých erbů vyšitých na lesklých záclonkách.

„Sterlingu!“ Matčin hlas brnkl o Sterlingovy napjaté nervy a chlapec se leknutím málem skutálel z otomanu. Nellie seskočila z jeho ramene a spěšně hledala úkryt mezi závěsy.

„Okamžitě slez dolů! Strýce by jistě nepotěšilo, kdyby viděl, jak ho tajně pozoruješ jako jeden ze sloužících.“

Sterlinga napadlo, že by mohl matce připomenout, že si přece mohou dovolit pouze jednoho sluhu, avšak vzápětí tuto myšlenku zavrhl. Seskočil z otomanu a obrátil se k matce: „Pan vévoda je tady, mami! On opravdu přijel! A jeho kočár táhnou čtyři bílí koně, zrovna jako ten Diův nebo Apollonův!“

„Nebo ďáblův,“ utrousila matka a naslinila si prsty, aby mohla chlapci uhladit neposlušné kadeře.

Když mu čistila kabát od kočičích chlupů a upravovala malou vázanku, ani se nehnul, ačkoliv mu připadalo, že ho uzel na kravatě snad udusí. Chtěl před vévodou vypadat co nejlépe. Chtěl, aby na něj byli matka s otcem pyšní. Možná že kdyby se mu to povedlo, tak by otec nemusel trávit tolik dní a nocí v Londýně a matka by každý večer neusínala s pláčem. Její tlumené vzlykání ho v několika uplynulých týdnech častokrát probudilo ze spaní.

„Hleďme, hleďme.“ Matka ustoupila o krok a lehce sklonila hlavu na stranu. „Jsi moc hezký mladý džentlmen.“

Náhle se její tvář podivně zkrabatila. Matka se odvrátila a ke rtům si při tiskla kapesník.

Překvapený a zmatený Sterling se k ní opatrně přiblížil. „Proč pláčeš, mami?“

Ale matka jen mávla rukou. „Co to říkáš? Jen mi něco spadlo do oka. Asi popílek z kuchyňských kamen nebo Nelliin chloupek.“

Sterling pojal poprvé ve svém mladém životě podezření, že jeho matka nemluví pravdu. Dříve než ten pocit mohl zaplašit, dveře do obývacího pokoje se prudce otevřely.

Sterling se leknutím otočil čelem ke dveřím a na svou matku rázem zapomněl. Cítil, jak se mu napětím rozbušilo srdce.

Ve dveřích stál otec. Jeho žilkovaté tváře byly zarudlé, stejně jako jeho nos. Oči se mu leskly, jako by měl za sebou úspěšnou noc u hracích stolků nebo tři láhve portského.

„Ellie. Sterlingu. Je mi velkou ctí, že vám mohu představit svého strýce – Granvillea Harlowa, šestého vévodu z Devonbrooku.“

Vévoda netrpělivě odstrčil otce stranou a vstoupil do místnosti, následován mohutným lokajem. Ke Sterlingovu hlubokému zklamání vévoda neměl červený plášť, ale strohý redingot a jezdecké kalhoty bez jakékoliv ozdoby. Jeho ramena nebyla široká, ale útlá a shrbená, jako by se měla každou chvíli propadnout. Světlé oči rámovalo široké obočí a rozcuchaný věneček bílých vlasů korunoval lesklou pleš.

Sterling hleděl na mužův nos, který se náhle začal podivně chvět.

Vzápětí se ozvalo mohutné kýchnutí, až všichni leknutím uskočili.

„Vy tady máte kočku, že?“ Vévodovy zúžené zorničky prohledávaly obývací pokoj. „Okamžitě ji dejte pryč. Já ta příšerná stvoření nesnáším.“

„Moc mě to mrzí, Vaše Milosti. Kdybych to bývala věděla, zavřela bych ji do chléva k ostatním zvířatům.“ Matka s tichými omluvami na rtech otevřela okno a vyhodila Nellii potupně na zahradu.

Sterling začal protestovat, ale v tu chvíli vévoda přenesl svůj ledový pohled z kočky na něj a Sterling cítil, jak mu tuhne jazyk v ústech.

„Je výborné, že jste přijel zrovna na čaj, Vaše Milosti.“ Na matčině tváři se objevil roztřesený úsměv. „Laskonka připravila bohaté občerstvení…“

„Nemám čas zdržovat se nějakým žoviálním tlacháním,“ opáčil zostra vévoda a matce zmrzl úsměv na rtech. „Musím hned zpátky do Londýna. Muž mého postavení má na práci mnohem důležitější věci než se tady zbůhdarma poflakovat.“

Když vévoda přikročil ke Sterlingovi, chlapec zachytil podivný zápach. Vévoda byl cítit ještě hůř, než vypadal. Čpěl jako nějaký starý, moly prožraný hadr, který ležel po staletí v truhle na půdě.

„To je ten kluk?“ vyštěkl vévoda.

Sterlingův otec se postavil po bok své ženy a objal ji kolem pasu.

„Jo. To je náš malý Sterling.“

Vévoda se sklonil, aby si prohlédl hocha zblízka. Zklamaný výraz jeho tváře dával najevo, že s tím, co vidí, není zrovna spokojen. „Je na svůj věk trochu malý, ne?“

„Je mu teprve sedm, pane. Já sám jsem patřil k těm, co se vytáhli až v pozdějším věku,“ zasmál se otec, ale jeho hlas zněl velmi nejistě.

Vévoda náhle chytil Sterlinga za ucho a zatahal za něj. Sterling byl v tu chvíli rád, že se nezapomněl důkladně umýt i za ušima. Dřív než se chlapec mohl z tak potupného zacházení vzpamatovat, chytil jej vévoda kostnatými prsty za spodní ret a odtáhl ho, aby si prohlédl hochův chrup.

Sterling se mu okamžitě vytrhl a zůstal na vévodu nevěřícně zírat. Mohl toho staříka kousnout, ale obával se, že by chutnal ještě hůř, než zapáchal.

V tu chvíli otec postrčil vpřed Sterlingovu matku. „Je to poslušný hoch, pane. A má dobré a šlechetné srdce. Vždycky jsem mu říkala: ty můj malý andílku.“

Vévoda ponuře zabručel, čímž dal všem najevo, že takové kvality nejsou tím, co by obzvlášť oceňoval.

Matka si nervózně uhlazovala sukni. „A taky je po čertech chytrý.

Ještě jsem neviděla, aby tak malý kluk uměl číst a počítat.“

Vévoda začal kolem Sterlinga obcházet, jako by byl vyhladovělým dravcem a hoch lákavou obětí. Uběhlo několik napínavých minut, kdy nikdo nepromluvil ani slovo. Pak se vévoda zastavil a obrátil na podpatku. „Už jsem vyplýtval dost svého drahocenného času. Bude mi stačit.“

Matčina ruka bezděčně vylétla k jejím rtům. Na tváři Sterlingova otce byla vidět zjevná úleva.

Zmatek ve Sterlingově hlavě konečně rozvázal jeho jazyk.

„Stačit? Na co budu stačit? Já tomu nerozumím. Mami? Tati?“ Otec se na Sterlinga usmál. „Máme pro tebe skvělé překvapení,

synu. Tvůj strýc Granville byl tak velkorysý, že souhlasil s tím, že tě ustanoví svým dědicem. Od teďka budeš jeho malý hoch.“

Sterling vyděšeně pohlédl na svou matku. „Ale já nechci být jeho

malým hochem. Chci být vaším malým hochem.“

Strýcův zažloutlý úsměv byl hrozivý. „Zanedlouho už nebude ničím malým hochem vůbec. Jsem zásadně proti rozmazlování dětí. Během krátké doby z něj udělám opravdového muže.“

Sterlingův otec smutně pokýval hlavou. „Víš, Sterlingu, manželka pana Devonbrooka odešla do nebe.“

„Aby se dostala od něj?“ Sterling se vzdorovitě zadíval na svého strýce.

Jeho otec však opáčil káravým tónem: „Odešla do nebe, protože byla nemocná. Bohužel zemřela dřív, než mu mohla dát syna. Neměl to štěstí, aby měl takového malého hošíka jako my.“

„Ta slaboduchá husa mi dala děvče,“ vyhrkl vévoda. „Dceru. Ta holka je mi k ničemu, ale aspoň ti bude dělat společnost.“

„Slyšíš, Sterlingu?“ Matka se ledovou rukou chytila manželovy paže. „Budeš mít sestru. Není to skvělé? A budeš žít ve velkém domě v Londýně a budeš mít spoustu hraček a taky poníka, na kterém budeš moct jezdit. Dostane se ti toho nejlepšího vzdělání, jaké lze za peníze pořídit, a až budeš starší, pošle tě strýc na poznávací cestu po Evropě. Už nikdy ti nebude nic chybět.“ Náhle se matce po tvářích rozkutálely slzy. „A jednoho dne, samozřejmě za mnoho a mnoho let,“ dodala a ustrašeně pohlédla na vévodu, „se staneš vévodou z Devonbrooku ty.“

„Já ale nechci být vévodou,“ zareagoval prudce Sterling a ramena se mu roztřásla. „A taky jím nebudu. Nemůžete mě nutit!“

V tu chvílí Sterling zatoužil jen po jediném – zmizet z tohoto místa. Jako šíp prolétl kolem vévody a vyrazil ke dveřím. Zapomněl však na vévodova lokaje. Ten hocha ve vteřině uchopil za límec, vyzvedl do výšky a zasunul si ho pod svalnatou paži, jako by Sterling nevážil víc než kus šunky.

Chlapec se kroutil, kopal a škrábal jako šílený, hluchý ke všemu okolo.

Až zaslechl cinkot mincí.

Ztichl a zamžoural uslzenýma očima. Pak uviděl rozmazaný obraz svého otce, jak drží objemný váček, který mu vévoda na dálku hodil.

V očích staříka se odrážel zlomyslný výraz vítězství. „Jak jsme se dohodli, synovče. Zahrnul jsem do smlouvy i ardenské panství. Bez ohledu na to, jak se k tobě ode dneška bude obracet štěstěna u hracích stolků, už se nebudeš muset bát, že tě věřitelé vyhodí na ulici.“

Sterlingovi náhle ztuhla krev v žilách. Pomalu mu to začalo docházet.

Oni ho prodali. Jeho rodiče ho prodali tomuhle odpornému starci s ledovýma očima a žlutými zuby.

„Postavte mě na zem!“

Sterlingova slova zastavila všechen pohyb v místnosti. Vyslovil je s takovou sebejistotou, že ani ten obrovitý lokaj si nedovolil

neuposlechnout. Sterling se pomalu svezl na podlahu. Jeho oči už nebyly vlhké. Naopak. Žhnuly nelítostným plamenem.

Granville Harlow obdivně našpulil rty. „Rád vidím, že v tom hochovi něco je. Pokud jsi skončil s tím představením, můžeš se rozloučit se svými rodiči.“

Matka s otcem přistoupili blíž. Jejich kroky však byly nejisté, jako by už byli cizí. Sterlingova matka poklekla a natáhla po synovi ruce.

Sterling věděl, že je to poslední šance obejmout matku kolem pasu a zabořit obličej do jejího měkkého výstřihu. Poslední možnost zavřít oči a zhluboka se nadechnout svěží pomerančové vůně, která ulpívala na konečcích jejích dlouhých rusých vlasů. Matčin tlumený vzlykot ho bodal u srdce, ale on bez jediného slova prošel kolem ní a ven ze dveří. Ramena přitom držel pevně a vzpřímeně, jako by už vévodou z Devonbrooku byl.

„Jednoho dne to pochopíš, synu,“ zavolal za ním otec. „Jednoho dne si uvědomíš, že jsme udělali jen to, co jsme považovali za nejlepší pro tebe.“

Sterling se usadil do rohu kočáru, kam matčin přerušovaný vzlykot nedoléhal. Za ním nastoupil jeho strýc a vůz se rozjel. Poslední, co Sterling zahlédl, byla Nellie, která seděla na okenní římse obývacího pokoje a zoufale hleděla za kočárem.

První část

The Devil hath not, in all his quiver’s choice, An arrow for the heart like a sweet voice.

George Noel Gordon, Lord Byron

1

Můj drahý synu, ruce se mi třesou, když píšu tento dopis…

Do Devonbrooku přijel ďábel.

Nepřijel na čtyřech černých koních nebo zahalen sirným oparem, ale se zlatými vlasy a andělským vzezřením Sterlinga Harlowa, sedmého vévody z Devonbrooku. Sterling procházel mramorovými chodbami honosného sídla, které už po jednadvacet let nazýval domovem. V těsném závěsu za ním kráčeli dva žíhaní mastifové, jejichž lví elegance skvěle doplňovala neodolatelný šarm samotného vévody.

Jediným nepatrným pohybem pravé ruky psy zastavil, otevřel dveře studovny a opřel se o masivní zárubeň. S pobavením čekal, jak dlouho bude jeho sestřenka předstírat, že o jeho přítomnosti neví.

Ona však dál nerušeně psala do účetní knihy až do okamžiku, kdy díky příliš rozmáchlému rukopisu zůstala na stránce nevzhledná inkoustová kaňka. Sestřenice zmoženě vzdychla a přes okraj silně orámovaných brýlí pohlédla na Sterlinga. „Vidím, že ani Napoleonovi se nepovedlo naučit tě slušnému chování.“

„Právě naopak,“ usmál se líně Sterling. „Sám jsem ho jedné či dvěma věcem naučil. Říká se, že po Waterloo abdikoval, jen aby se mě zbavil.“

„Vzhledem k tomu, že jsi teď zpátky v Londýně, budu si muset rozmyslet, jestli ho nebudu následovat do exilu.“

Když se Sterling vydal směrem ke své sestřenici, seděla strnule jako krejčovská panna. Bylo to docela zvláštní, ale Diana byla snad jedinou ženou v Londýně, která vypadala, že za ten obrovský mahagonový stůl potažený kůží skutečně patří. Jako obvykle se vystříhala světlých pastelových odstínů a panenské bílé, které byly tak oblíbené mezi londýnskými kráskami, a dala přednost vznešené lesní zeleni a vínové. Tmavé vlasy měla stažené do jednoduchého uzlu na temeni hlavy, čímž vynikly jemné rysy její tváře.

„Ale drahoušku, nevzrušuj se, prosím,“ zamumlal Sterling a sklonil se, aby sestřenici políbil na tvář. „Už tak nesnáším kritiku společnosti, a ta tvoje, ta mě přímo bodá u srdce.“

„Mohla by, kdybys nějaké srdce měl“ Dívka nastavila tvář jeho polibku a přísný výraz kolem jejích úst se uvolnil. „O tvém příjezdu jsem slyšela už před týdnem. Předpokládám, že jsi zase byl s tím neřádem Thanem.“

Sterling prošel kolem stolu a posadil se na nejbližší roh. „Víš, že ti ty zrušené zásnuby nikdy úplně neodpustil? Říká, že jsi mu nejdříve zlomila srdce a pak jsi ho ukrutně pokořila.“

Ačkoliv se Diana snažila udržet neutrální tón hlasu, tváře se jí zbarvily do červena. „Tvůj přítel měl jen jediný nedostatek, totiž nedostatek charakteru.“

„A přece za ty roky ani jeden z vás další sňatek neuzavřel.

Vždycky mi to připadalo jaksi… zvláštní.“

Diana si sundala brýle a vrhla na Sterlinga ledový pohled.

„Raději budu žít bez muže, než abych si vzala chlapce.“ A jako by si uvědomila, že vyzradila příliš mnoho ze svých pocitů, opět si brýle nasadila a začala se věnovat kaňce v účetní knize. „Jsem si však jistá, že Thaneovy eskapády ve světle těch tvých blednou. Slyšela jsem, že jsi v Londýně dost dlouho na to, abys stihl čtyři souboje, dále přidat na konto rodinného jmění tři mladé ubožáky, kteří ti podlehli, a zlomit bezpočet nevinných srdcí.“

Sterling se na sestřenici vyčítavě podíval. „Kdy už přestaneš poslouchat ty zlomyslné drby? Zastřelil jsem jen dva chlapíky, pro dalšího vybojoval dědičné statky a zavadil jsem pouze o jediné srdce, které se nakonec ukázalo být mnohem méně nevinné, než se mi snažili namluvit.“

Diana pokývala hlavou. „Žena, která je natolik šílená, aby svěřila své srdce do tvých rukou, dostane jen to, co si zaslouží.“

„Můžeš se mi vysmívat, ale teď, když je po válce, mám v úmyslu najít si skutečně nevěstu.“

„Tahle novinka jistě potěší srdce každé žádoucí krasavice a každé nedočkavé matinky ve městě. Copak v tobě tak náhle vzbudilo touhu po domácím krbu?“

„Brzy budu potřebovat dědice, a nerad bych si jako drahý strýc Granville – Bůh opatruj jeho černou duši – dědice kupoval.“

V místnosti náhle zavládla ponurá, chladná atmosféra, jako kdyby Sterlingova vzpomínka na strýce vyvolala přítomnost nějaké nadpřirozené bytosti. Mladý muž se naklonil přes okraj stolu a spatřil své dva mastify, jak stojí pod ním a nedočkavým pohledem a vrtěním oháňkami žádají o pozornost.

Diana se opřela v křesle a na jejím klíně se objevila do klubíčka stočená bělostná kočka.

Sterling se zamračil: „Jak to, že není ve stodole? Víš, že tyhle potvory nesnáším.“

Diana vyloudila kočičí úsměv a poškrábala svou chlupatou společnici pod bradou. „Ano, já vím.“

Sterling si smutně povzdechl. „Lehnout! Calibane! Cerbere!“ Když psi uposlechli a s vyplazenými jazyky ulehli na krbový kobereček, mladík pokračoval: „Nevím, proč jsem se namáhal válčit s Francouzi, když jsem mohl zůstat doma a bojovat s tebou.“

Ve skutečnosti však oba věděli, proč odešel.

Netrvalo tehdy dlouho a malý Sterling zjistil, proč se jeho strýci tak líbilo to sebevědomé vystoupení při odchodu od rodičů. Ten starý mizera se s velkým potěšením snažil z hocha vyždímat veškerou energii. On však jeho pokusům sveřepě odolával až do věku sedmnácti let, kdy stejně jako jeho otec vyrostl o dvacet centimetrů během několika měsíců.

Sterling nikdy nezapomene na mrazivou zimní noc, kdy vytrhl svému strýci hůl ze staré svraštělé ruky. Stařík se tehdy před ním v očekávání prudkých ran rozklepal strachy.

Dodnes Sterlingovi není jasné, zda to bylo pohrdání strýcem, či sebou samým, co ho přimělo hůl zlomit, hodit ji strýci k nohám a klidně odejít. Od té doby už na něj stařík ruku nevztáhl. O několik měsíců později hoch z Devonbrooku odešel. Odmítl slibovanou studijní cestu po Evropě a přidal se k Napoleonovi, kterého po deset let následoval po bitevních polích. Jeho hvězdná vojenská dráha však byla přerušována častými návštěvami Londýna, kde se věnoval hazardu se stejnou vášní, s jakou se v Evropě oddával válčení.

„Mohl bys uvažovat o tom, jestli se nevrátíš domů,“ ozvala se Diana. „Otec už je šest let po smrti.“

Sterling však zavrtěl hlavou a lítostivě se usmál. „Některých duchů se nezbavíš.“

„Mně o tom budeš povídat…,“opáčila Diana s pohledem upřeným kamsi do dálky.

Ji otec nikdy neuhodil. Byla žena, a jako taková nebyla hodna ani tohoto druhu pozornosti.

Sterling chtěl Dianu chytit za ruku, ale ona už zpod pijáku vytahovala složený list krémově zbarveného papíru. „Tohle přišlo poštou před pěti měsíci. Chtěla jsem to přeposlat ke tvému regimentu, ale…“ Diana výmluvně pokrčila rameny.

Sterling usoudil, že sestřenčino rozhodnutí bylo správné.

Otevřel zásuvku s tím, že hodí psaní na kupku dalších neotevřených dopisů adresovaných Sterlingu Harlowovi, lordu z Devonbrooku. Něco ho však zarazilo. Ačkoliv se z papíru stále linula jemná pomerančová vůně, písmo bylo jiné, než na jaké byl zvyklý. Sterlinga lehce zamrazilo v zádech.

„Otevři to!“ přikázal Dianě a vmáčkl jí dopis zpět do ruky. Diana polkla nasucho. „Jsi si jistý?“

Mladík krátce přikývl.

Diana třesoucí se rukou zasunula slonovinový nožík na dopisy pod pečeť a odřízla ji. Pak list papíru rozložila. „‚Drahý lorde z Devonbrooku,‘“ předčítala tichým hlasem. „‚S politováním Vám musím oznámit, že Vaše matka opustila tento svět a odešla do toho lepšího.“

Diana zaváhala, zda má pokračovat, ale pak přece jen četla dál.

„Ačkoliv jste po léta odmítal její prosby o smíření, zemřela s Vaším jménem na rtech. Věřím, že Vás tato zpráva příliš nezarmoutí. Vaše ponížená služebnice, slečna Laura Fairleighová.“

Diana pomalu odložila dopis na stůl a sundala si brýle. „Ach, Sterlingu, je mi to tak líto.“

Mladíkova tvář však byla klidná. Bez jediného slova sebral dopis ze stolu a vhodil jej do zásuvky. Pak ji prudce zavřel. Ve vzduchu se vznášel jemný závan pomerančové vůně.

Poté se usmál takovým zvláštním úsměvem, který u jeho protivníků vždy vzbuzoval hrůzu, ať už seděl za hráčským stolkem, nebo stál na bitevním poli. „Tahle slečna Fairleighová se mi moc ponížená nezdá. Kdopak asi je tahle drzá žába, že si dovoluje oslovit mocného vévodu z Devonbrooku?“

Diana se okamžitě zahleděla do velké knihy vázané v kůži.

Vedla pečlivé záznamy o veškerém majetku, který kdysi patříval jejímu otci a který po jeho smrti připadl Sterlingovi.

„Je to dcera faráře. Myslím, že je sirotek. Tvoje matka ji přijala spolu s jejím mladším bratrem a sestrou. Bylo to před sedmi lety, kdy jejich rodiče nešťastně zahynuli při požáru, který zničil faru.“

„To od ní bylo opravdu šlechetné.“Sterling se ironicky ušklíbl.

„Dcera faráře. Mělo mi to být jasné. Není nad spravedlivé rozhořčení nějakého ubohého oklamaného blázna, který věří, že má Boha na své straně.“ Sterling sebral list čistého papíru z krabičky z teakového dřeva a položil ho před Dianu. „Okamžitě napíšeš dopis. Budeš informovat tuhle slečnu Fairleighovou, že vévoda z Devonbrooku přijede za měsíc do Hertfordshireu, aby se plně ujal svého vlastnictví.“

Diana na bratrance vyděšeně pohlédla. „To nemyslíš vážně!“

„A proč by ne? Oba mí rodiče jsou teď mrtví. To znamená, že je ardenské panství moje, nebo ne?“

„A jak hodláš naložit s těmi sirotky? Chceš je vyhodit na ulici?“ Sterling se podrbal na bradě. „Řeknu svému právnímu zástupci,

aby pro ně našel nějakou práci s ubytováním. Bezpochyby mi poděkují za štědrost. Koneckonců, tři děti ponechané svému osudu by mohly brzy přijít na scestí.“

„Slečna Fairleighová už není dítě,“ připomněla mu Diana. „Je to dospělá žena.“

Sterling pokrčil rameny. „Tak jí najdu manžela – nějakého odvedeného hocha nebo úředníka, který si rád pro moje potěšení vezme tuhle drzou holku za manželku.“

Diana si přitiskla dlaň na prsa a nevěřícně na Sterlinga pohlédla.

„Ty jsi tak romantický. Srdce mi plesá nadšením.“

„A ty jsi nenapravitelná provokatérka,“ odsekl Sterling a zatahal Dianu za nos.

Pak vstal, čímž vzbudil pozornost svých mastifů, kteří se mu okamžitě přilepili na paty. Diana počkala, až dojde ke dveřím, a pak tiše pronesla: „Pořád tomu nerozumím. Arden je jen skromné venkovské sídlo, jen o něco málo větší než chalupa. Proč bys měl na ně uplatňovat nárok, když máš spoustu dalších panství, která ses ani neobtěžoval navštívit?“

Sterling zaváhal. Do jeho pohledu se vkradl smutek. „Rodiče prodali mou duši za smlouvu na ten dům. Možná se chci jen přesvědčit, zda byla ta cena poctivá.“

Pak vystřihl bezchybnou poklonu, zavřel za sebou dveře a zanechal tak zachmuřenou Dianu vrnící kočce a ponurým myšlenkám.

„Ďábel bez duše! Ohavná ropucha! To lidské hovado! Svrab a neštovice na něho!“

George a Lotka nevěřícně sledovali běsnící Lauru, jak přechází sem a tam po obývacím pokoji. Ještě nikdy neviděli svou jindy klidnou sestru tak zuřit. Dokonce i uzel jejích hustých hnědých vlasů, upevněný na temeni hlavy, se rozhořčeně třásl.

Laura se prudce otočila a zamávala dopisem. Od chvíle, kdy ho ráno doručili, již luxusní dopisní papír značně změnil podobu.

„Nemá v sobě ani tak málo slušnosti, aby ten dopis napsal sám! Dovedu si tu bezcitnou stvůru představit. Zřejmě si zrovna lačně mne ruce samou radostí nad svými plány, jak nás zbaví jediné střechy nad hlavou. Vůbec se nedivím, že mu říkají Ďábel z Devonbrooku!“

„Ale lady Eleanora zemřela už před pěti měsíci,“ opáčil George.

„Proč mu trvalo tak dlouho, než se nám ozval?“

„Podle toho, co stojí v dopise, pobýval posledních několik měsíců v zahraničí,“ odpověděla Laura. „Zřejmě nějaký výlet po Evropě. Bezpochyby se oddával radovánkám, jimž holdují všichni ti nenasytní prostopášníci.“

„Vsadím se, že je trpaslík,“ vložila se Lotka.

„Nebo hrbatý trol se žlutými zuby a neukojitelnou chutí na desetileté holčičky.“ George zkroutil prsty na rukou a se zpitvořeným obličejem se pomalu blížil k Lotce. Náhle vydal tak odporný skřek, až se koťata schoulená pod Lotčinými spodničkami rozprchla po

ochozeném koberci do všech stran. Hlouček pestrobarevných koťat totiž Lotku doprovázel na každém kroku. Někdy by byla Laura dokonce ochotna přísahat, že je Lotka sama rodila.

Teď byla donucena poskočit, aby jedno nezašlápla. Místo toho, aby se zrzavé kotě ukrylo někam do bezpečí, sedlo si doprostřed pokoje a začalo si se zřejmým opovržením lízat přední tlapku, jako by snad tu nebezpečnou situaci vyvolala jen a jen Laura.

„Nemusíš se tvářit tak nafoukaně,“ obrátila se Laura na kotě.

„Jestli nás vyhodí na ulici, brzy se budeš muset spokojit s myšmi namísto tvých oblíbených šťavnatých uzenáčů.“

George se zamyšleně posadil na sedačku vedle Lotky. „Vážně nás může vyhodit? A jestli to udělá, co s námi pak bude?“

Laura se usmála, ale moc vesele to nevypadalo. „Nemusíme se ničeho obávat. Poslouchej.“

„Lord Devonbrooke prosí o prominutí,“ četla Laura s opovržením. „velmi lituje, že po tak dlouhou dobu zanedbával své povinnosti. Jako nový pán ardenského panství se ujme té odpovědnosti najít vám nová místa.“ Laura znovu zmáčkla list papíru v dlani. „Nová místa. No jistě! Zřejmě nás hodlá šoupnout do chudobince.“

„No, já jsem nikdy na práci moc nebyla. Myslím, že bych byla raději vyhozena na ulici,“ opáčila zamyšleně Lotka. „Řekla bych, že by ze mě byla okouzlující žebračka, nemyslíte? Umíte si představit, jak stojím na rohu sněhem pokryté ulice a ve zmrzlých rukou držím plechový hrnek?“ Lotka se zhluboka nadechla. „Moje tváře budou den ode dne bělejší a bělejší, až nakonec klesnu vyčerpáním do náruče nějakého pohledného, avšak chladného cizince.“ Své představy Lotka okamžitě demonstrovala. Jednu baculatou ručku si při tiskla na čelo a svezla se jakoby v mdlobách na sedačku.

„To jediné, co by tě snad mohlo vyčerpat,“ utrousil George, „je přemíra čajových sušenek.“

Lotka okamžitě ožila a vyplázla na bratra jazyk.

George náhle vyskočil na nohy a shrnul si plavé vlasy z čela.

„Už to mám! Vyzvu toho lotra na souboj! Určitě si nedovolí odmítnout. Však budu mít v prosinci už třináct – to už jsem skoro muž.“

„Bez střechy nad hlavou a s mrtvým bratrem – nemyslím, že bych z toho byla zvlášť nadšená,“ zareagovala zachmuřeně Laura a postrčila George zpět na sedačku.

„Mohli bychom ho zavraždit,“ navrhla nadšeně Lotka. Ta předčasná čtenářka gotických románů se od chvíle, co dočetla Záhady pana Adolfa, nemohla dočkat, až někoho zavraždí.

Laura zasupěla. „Vzhledem k tomu, jak bezcitně ignoroval po celé ty roky dopisy od své matky, by k tomu bylo zřejmě zapotřebí stříbrné kulky nebo dřevěného kolíku skrz jeho srdce.“

„Tomu nerozumím,“ ozval se George. „Jak nás může jen tak kopnout do zadku…“ Vtom zahlédl varovný pohled své starší sestry, a tak si hlasitě odkašlal. „… vykopnout na dlažbu, když nám lady Eleanora slíbila, že Arden bude navždy naším domovem?“

Laura poodešla k oknu, aby se vyhnula bratrovu zvídavému pohledu, a lehce poodhrnula krajkový závěs. „Zatím jsem vám o tom neřekla, protože jsem nechtěla, abyste si dělali starosti, ale slib lady Eleanory obsahoval jistou… jistou podmínku.“

George a Lotka se na sebe znepokojeně podívali, načež unisono vykřikli: „Jakou podmínku?“

Laura se obrátila čelem ke svým sourozencům a spěšně vyhrkla:

„Abych zdědila ardenské panství, musím se vdát dřív, než dosáhnu jednadvaceti let.“

Lotka zůstala nevěřícně koukat na sestru, zatímco George zasténal a zabořil tvář do dlaní.

„Nemusíte se tvářit tak vyděšeně,“ pronesla dotčeně Laura.

„Trochu mě to uráží.“

„Ale ty už jsi odmítla tucty nabídek. Odmítla jsi už asi všechny svobodné muže ve vesnici,“ připomenul George. „Vzpomínám, jak se lady Eleanoře ta tvoje vybíravost nelíbila. Tak to asi proto. Proto chtěla, aby ses co nejdříve vdala.“

„Tooley Grantham měl sklony k obžerství,“ ozvala se Lotka a na svých malých baculatých prstících začala vyjmenovávat Lauřiny výhrady k odmítnutým nápadníkům. „Wesley Trumble byl moc vlasatý. Huey Kleef srkal při jídle. A Tom Dil1more měl vždycky špínu za krkem a za ušima.“

Laura se otřásla. „Zdá se, že chcete, abych strávila zbytek života s nějakým mohutným zarostlým chlapem, který nemá ani trochu vychování a trpí nedostatkem hygienických návyků.“

„Mně to připadá lepší než strávit zbytek života čekáním na muže, který neexistuje,“ opáčil chmurně George.

„Přece víte, že jsem si chtěla vzít člověka, který by byl schopen pokračovat v otcově práci na farnosti. A většina mužů ve vesnici neumí ani číst. Natož aby se chtěli něčemu učit.“

Lotka si namotala na prst jednu ze svých dlouhých zlatých lokýnek. „Škoda, že nejsem starší já. Byla by to sice velká oběť, ale já bych se raději vdala pro peníze než z lásky. Pak bych se o tebe a o George mohla starat až do smrti. Navíc bych neměla žádné potíže se sháněním bohatého manžela. Budu totiž neuvěřitelně krásná, víte? Všichni to tvrdí.“

„Už teď jsi neuvěřitelně otravná,“ utrousil George. Pak pohlédl na Lauru. „Mohlas nám říct dřív, že potřebuješ manžela. Dokud bylo dost času na to, abychom našli někoho, kdo odpovídá tvým náročným požadavkům.“

Laura si sedla na rozvrzaný otoman a dlaní si podepřela bradu.

„Jak jsem mohla vědět, že někdo bude tohle zchátralé stavení chtít. Myslela jsem, že tu prostě budeme žít tak dlouho, jak se nám to bude líbit.“

Najednou jí do očí vyhrkly slzy. Sluneční paprsky pronikající východním oknem jen podtrhovaly ošuntělou eleganci obývacího pokoje. Růžičky vyšité na polštářích sedačky již dávno vybledly. Štuky nad dveřmi zdobily nevzhledné skvrny plísně a prastaré svazky v kůži vázaných knih podpíraly ulomené nohy u vzácného piana z růžového dřeva. Ardenské panství sice bylo jen skromné venkovské sídlo, které dávno ztratilo svou dřívější slávu, ale pro ně to byl domov.

Jediný domov, který od chvíle, kdy před sedmi lety přišli o rodiče, poznali.

Laura si uvědomila, že sklíčené tváře sourozenců vyjadřují též její vlastní pocity. Pomalu vstala a přinutila se k úsměvu. „Není nutné tvářit se tak zklamaně. Máme ještě celý měsíc, než ten lord Ďábel přijede.“

„Ale máme jen něco přes tři týdny do tvých narozenin,“ připomněl George.

Laura přikývla. „Vím, že se ta situace zdá bezvýchodná, ale musíme mít na paměti, co nás učil otec – musíme se modlit a vytrvat a Pán nám pomůže.“

„A za co se tedy máme modlit?“ zeptala se dychtivě Lotka a vyskočila na nohy.

Laura svou odpověď dlouho zvažovala. Její náboženské přesvědčení nakonec překonal jednoznačný plán. „Za muže.“

2

Zdá se to jako věčnost, co jsem naposled mohla pohlédnout na

tvou krásnou tvář…

Sterling Harlow se chystal domů.

Zavolal si Thaneova čeledína a nařídil, aby mu co nejdříve připravil jeho koně. Měl pocit, jako by jel jen na obvyklou projížďku po Hyde Parku. Vážně věřil, že ho nečeká víc než se usmívat a pokynout na pozdrav každé zajímavé krásce, kterou při vyjížďce potká. Pak by si jako vždy dal vydatný oběd, na půl hodinky se natáhl a večer se utkal s Thanem u hráčských stolků u Whitea nebo u Watiera.

Sterlingovy pocity však byly v rozporu s jeho chováním, když pobídl koně do trysku a zanedlouho opouštěl přeplněné ulice Londýna, před sebou širé venkovské lány.

Živé ploty a kamenné zídky ubíhaly podél hliněných cest lemovaných sytou zelení a rozlehlými loukami. Letní nebe bylo neuvěřitelně modré a malé bílé obláčky na něm vypadaly jako stádo oveček na azurové pastvině. Sterling zhluboka vdechoval čerstvý vzduch a čistil si plíce od městských sazí. Měl pocit, jako by byl opilý kyslíkem.

Tak jel tryskem bez přestávky téměř hodinu, než si uvědomil, že ho začínají naplňovat nečekané emoce.

Cítil zlost. Obrovskou zlost.

To zjištění ho šokovalo tak, že zpomalil koně do klusu. Jednadvacet let pracoval na tom, aby překonal pocity ublíženého dítěte a upravil je v pocity hodné dospělého muže. A nějaké venkovské huse stačily dvě minuty, aby jeho úsilí zmařila.

Schoval sice její dopis před třemi dny do Dianina psacího stolu, aby ho už nikdy nevidět ale ta slova mu stále zněla v hlavě – upjatá a uštěpačná, aby vzbudila výčitky, které Sterling po dlouhá léta svou lhostejností úporně potlačoval.

Ačkoliv jste po léta odmítal její prosby o smíření, zemřela s vaším jménem na rtech. Věřím, že vás tato zpráva příliš nezarmoutí.

Sterling si odfrkl. Jak to asi pro slečnu Lauru Fairleighovou muselo být obtížné, dělat mámě advokáta? Koneckonců, matka jí poskytla domov.

Domov, ze kterého jeho vykázala.

Bylo to až příliš jednoduché, představit si tu sebevědomou mladou pedantku usazenou v pohodlném křesle v obývacím pokoji ardenského zámečku. Nebo za psacím stolem, jak píše ten provokativní dopis, jak zamyšleně okusuje koneček brku, když hledá správná slova a fráze, kterými ho pošle ke všem čertům. Dokonce si dovedl představit i její samolibé sourozence, jak se nedočkavě dožadují, aby jim dopis přečetla nahlas a oni si z něj mohli dělat legraci.

A poté, co dopis zapečetila mohutnou dávkou roztopeného vosku, se zřejmě shromáždili u matčina zamilovaného piana, aby spolu zapěli oslavné písně a poděkovali Bohu, že jim dal sílu morálně zvítězit nad takovým nemilosrdným ničemou, jako je on.

Díky té představě si Sterling uvědomil ještě jednu skutečnost.

Žárlil. Bylo to směšné, patetické a velmi silné.

A navíc mu byl ten pocit naprosto cizí. Uměl dychtit po krásné ženě nebo kvalitním koni, který patřil jinému muži. Dosud mu ty výjimečné situace, kdy nedostal to, po čem toužit nepřinášely žádné utrpení.

Ale nyní žárlil na ty děti, které žily v domě, jenž byl kdysi jeho domovem. Sám si po léta nedovolil na Arden ani pomyslet a nyní téměř cítil ostré trny růží divoce se pnoucích po bělostných zdech panství. Vnímal pikantní směsici vůní z matčiny bylinkové zahrádky a viděl velkou zrzavou kočku, jak dřímá v poledním slunci na prahu u zadních dveří.

Sterling ucítil neobvyklou bolest v hrudi, nepříjemně blízko srdci. Silně kopl koně do slabin a pobídl ho do cvalu. Několik mil letěli vyčerpávajícím tempem, dokud mladík nezpomalil koně do mírného klusu. Uhnat královského kóně kvůli ženě? To by nešlo. Sterling

zaskřípal zuby.

Zvláště ne kvůli ženě jako Laura Fairleighová.

Zastavili se v chatrné venkovské hospodě, aby kůň dostal pít a trochu si před další cestou odpočinuli. Slunce dostoupilo svého vrcholu, a když se krajina začala zdát Sterlingovi povědomá, pomalu se sklánělo k západu. Mladík zastavil koně na liduprázdné křižovatce. Jestli mi paměť slouží, tak Arden musí ležet už za dalším kopcem, pomyslel si.

Nechtěl se setkat se zvědavými pohledy vesničanů, kdyby projížděl jejich osamělou vesnicí v tom ospalém čtvrtečním odpoledni. A taky nechtěl, aby někdo z nich běžel dopředu upozornit slečnu Fairleighovou. Čeká ho až za měsíc, a pokud ho pobyt u Napoleona a jeho oblíbenců něčemu naučit pak to bylo umění plně využít momentu překvapení.

Sterling svedl koně z cesty na sluncem zalitou pěšinu. Jedinou možností, jak se dostat k usedlosti a nebýt přitom zpozorován, bylo projet dubovým lesem, který tvořil západní hranici panství. ‚

Když přejížděl přes napadané chrastí, na jeho tváři se objevil zasněný úsměv. Jako chlapec byl přímo posedlý myšlenkou, že ten les je začarovaný, že v něm bydlí bezpočet skřítků a jiných tajemných bytostí, které ho chtějí svést z cesty. Matka mu ty představy příliš nevymlouvala. Zřejmě doufala, že ho strach z lesa udrží mimo něj, a tak ho uchrání od pádu do bystřiny nebo strmé rokle. Sterlingův úsměv povadl – nakonec mě vydala nestvůře horší, než jakou jsem si vůbec kdy dovedl představit.

Les se zdál temnější, než jak si ho pamatoval.

Hustá změť větvoví nad jeho hlavou nedovolila ani jedinému paprsku slunce proniknout k zemi a všechno bylo zahaleno nepříjemným šerem. Sterlingovy oči se snažily tomu tajemnému přítmí přizpůsobit. Mladík se soustředil na pěšinu před sebou, ale přesto měl pocit, že koutkem oka vnímá tu a tam nějaký pohyb. Avšak pokaždé, když za pohybem otočil hlavu, všechno bylo až strašidelně klidné, jako vzduch před bouří.

Znenadání vylétl z hlohového keře pták. Kůň nervózně poskočil, až málem vyhodil Sterlinga ze sedla.

„Jen klid, hodný,“ zamumlal mladík a pohladil koně po krku. Překvapilo jej, že ho po deseti letech strávených u vojenských kanónů může liduprázdný les tak zneklidňovat. Nikdy jsem se na

tohle proklaté místo neměl vracet, pomyslel si. Raději jsem měl té zbožné slečně Fairleighové panství rovnou věnovat.

Sterling zastavil poplašeného koně a sám se snažil udržet vlastní pocity pod kontrolou. Vracel se sice do místa svého dětství, avšak už dávno dítětem nebyl. Byl Sterling Harlow, sedmý vévoda z Devonbrooku, a brzy pán Ardenu.

Mladík koně výrazně pobídl a ten se dal radostně do kroku. Snažili se bez úhony co nejrychleji projít hustým lesním porostem. Sterling co chvíli skláněl hlavu nebo předkláněl celé tělo, aby se vyhnul spleti větví. Zanedlouho si všiml, že se stromy před nimi mírně rozestupují a les řídne. Krajkou listoví nad jejich hlavami začalo prosvítat slunce a naplňovalo vzduch příslibem svobody.

Náhle se před nimi nečekaně objevila hluboká skalnatá roklina.

Sterling odmítl propadnout panice. Jeho kůň už zdolal mnohem větší vzdálenosti a hlubší propasti při honech na lišku na Thaneově venkovském sídle. Naprosto mu důvěřoval.

Avšak jen do chvíle, kdy kůň na okraji rokliny zaryl přední kopyta do země a pronikavým ržáním mu dal najevo, že tento skok bude muset podniknout sám. Sterling přeletěl koni přes hlavu a otěže mu vypadly z rukou. Na vteřinu byl vděčný, že zem je pokryta vrstvou spadaného listí, avšak vzápětí před sebou zahlédl vzrostlý dub. Poslední zvuk, který zaslechl, byl tupý úder jeho hlavy o mohutný kmen stromu.

Laura měla starý dubový les vždycky ráda.

Milovala jeho divokost, ponurost, odvážný příslib pohanských slastí. Ačkoliv již od dětství znala zpaměti téměř každou skálu a skulinu, vždycky dokázala přesvědčit samu sebe, že by se přece jen mohla ztratit, což dodávalo jejímu usedlému životu tolik potřebné vzrušení.

Jako dítě věřila, že by mohla potkat scvrklého skřítka sedícího na muchomůrce nebo zahlédnout vílu, jak tančí v lesknoucím se kapradí. Jako mladá dívka si představovala, že uslyší údery kopyt a pak spatří neohroženého rytíře na krásném bílém koni, jak uhání mezi stromy.

Ten les byl tajuplným místem, kde mohla snít i osamělá farářova dcera.

Laura si klekla do měkké hlíny pod rozložitými větvemi jejího oblíbeného stromu. Dnes nepřišla do lesa snít. Přišla, aby starého přítele poprosila o pomoc.

Zavřela oči a sepjala ruce přesně tak, jak ji to učili matka s otcem.

„Hm, Bože…? Je mi moc líto, že tě obtěžuji, Pane, zejména poté, co jsem měla tolik nemilosrdných myšlenek o lordu Ďáblovi…“ Laura sebou trhla. „Chci říct lordu z Devonbrooku. Ale zdá se, že děti i já jsme tak trochu v pěkné kaši.“

Laura bude o Georgeovi a Lotce vždycky hovořit jako o „dětech“. I když už budou bezzubí a o holi. Nemohla si pomoct, ale stále měla potřebu je chránit před realitou, která byla, zejména pro ni, značně tíživá.

„Vážně se mi protiví tě obtěžovat, hlavně když vím, že jsem nebyla tak zbožná, jak bych měla,“ pokračovala Laura. „Zrovna minulý týden jsem se hned dvě rána za sebou zapomněla pomodlit. Usínám dříve, než dokončím večerní modlitbu. Snědla jsem poslední koláček, i když jsem věděla, že ho chce Lotka. A křičela jsem na Laskonku za to, že připálila kaši. A když jsem si spálila tvář kleštěmi na vlasy, tak jsem řekla…,“ Laura pootevřela jedno oko, aby se přesvědčila, že není na blízku nikdo, kdo by mohl vyslechnout to šokující přiznání, „hrozně škaredé slovo.“

Ve větvích zklamaně zašuměl vítr. Začít výčtem chyb asi nebyl ten nejlepší nápad, pomyslela si Laura a skousla si spodní ret.

„Vůbec bych tě neobtěžovala, ale pokud mám tomu lordu Ďáblovi…,“ Laura se opět otřásla, „lordu z Devonbrooku zmařit jeho plány… a udržet dětem střechu nad hlavou, pak se zřejmě musím vdát ještě před narozeninami. Jenže mi k tomu chybí jedna zásadní věc – muž, kterého bych si vzala.“

Laura si opřela čelo o sepjaté ruce a v rychlosti pokračovala.

„Takže tě prosím, abys mi toho muže poslal, Pane. Laskavého muže, spořádaného, muže, který si mne bude vážit a milovat mne po všechny roky, po které spolu máme žít. Byla bych ráda, kdyby měl dobré srdce, věrnou duši a kdyby se rád pravidelně koupal. Nemusí být nějak výjimečně pohledný, ale bylo by fajn, kdyby nebyl odporně

chlupatý a kdyby měl rovný nos a všechny zuby.“ Laura se ušklíbla.

„Nebo alespoň většinu zubů. Byla bych radši, kdyby mě nebil, ani kdybych si to zasloužila. A taky bych chtěla, aby miloval George a Lotku tak jako já. Jó, a kdyby mu nevadily kočky, to by celou situaci taky značně usnadnilo.“

Pak Laura usoudila, že by neškodilo učinit též pár slibů za sebe, a tak dodala: „A jestli mi sešleš muže, který umí číst, postarám se o to, aby pokračoval tam, kde otec přestal.“ Připadlo jí logické, že pokud bude Bůh tak velkorysý, že jí sešle muže, ona by měla být taky velkorysá a měla by jej sdílet s Bohem. V obavě, že už tak žádá příliš mnoho, vyhrkla Laura svůj závěr: „Děkuji ti za všechny tvé dary. Předej matce, otci a lady Eleanoře naše pozdravy. Amen.“

Laura pomalu otevřela oči a nedočkavě se rozhlédla. Nedovedla vyjádřit, co přesně v tu chvíli od Všemohoucího očekává. Prudkou bouři? Majestátní zvuk trubek? Skeptický výsměch?

Pátravým zrakem bloudila po nekonečné modři prosvítající skrz větve mohutného dubu, ale nebeská klenba se zdála být vzdálenější než elegantní londýnské bály.

Laura se postavila na nohy a smetla kousky listí, které jí ulpěly na sukni. Pomalu začínala své zbrklé modlitby litovat. Možná jsem se měla vyjádřit přesněji, přemítala. Koneckonců, Bůh mi už několik eventuálních manželů poslal. Samí milí, slušní vesničtí hoši, kteří by byli hrdí, kdybych se stala jejich ženou a Arden jejich domovem. Muži s věrným srdcem a statnými postavami, kteří se nebáli pracovat od úsvitu do soumraku, aby si udrželi střechu nad hlavou.

Dokonce i citlivá lady Eleanora, která se obávala, že neprovdanou ženu s mladšími sourozenci nečeká nic než chmurná budoucnost, ji hubovala, když jejich neobratné, přesto upřímné nabídky odmítala.

Co když mě teď Bůh bude chtít potrestat za to, že jsem byla pyšná? Není snad lepší způsob, jak mě naučit pokoře, než nechat mě po zbytek života holit záda Wesléye Trumblea nebo čistit uši Toma Dillmorea. Laura se otřásla hrůzou. Pokud jí Bůh nesešle do jejích narozenin nějakého džentlmena, nezbude jí než překonat svou hrdost a provdat se za některého z vesničanů.

V obavě, že by se Jeho odpověď mohla skrývat na louce za jejími zády v podobě neohrabané postavy Tooleye Granthama, se Laura

otočila a vyrazila hlouběji do lesa. Během posledních měsíců, kdy se starala o lady Eleanoru a po její smrti o celé panství, neměla na podobné vycházky mnoho času.

Záhadné stíny jako by ji zvaly dál. Ačkoliv byla Laura dost stará na to, aby věděla, že to nejnebezpečnější, co může potkat, je rozmrzelý ježek nebo trs jedovatých muchomůrek, iluze tajemného lesa jí pořád připadala neodolatelná. Když postoupila hlouběji do lesa, spleť větví nad její hlavou zhoustla a pohltila tak většinu slunečních paprsků. Vzduch byl prosycen zvláštním chladem.

Laura šla dál a dál a v myšlenkách se stále vracela ke svému problému. Jak bych si mohla vzít Hueye, Toma nebo Tooleye, když jsem vždycky snila o tom, že se provdám za Gabriela, Etienna nebo Nicholase? Kdybych si vzala Nicholase, mohla bych mu říkat Nicku, když bychom se škorpili, a Nicky ve chvílích vrcholné touhy. Laura sice dosud žádný okamžik vrcholné touhy nezažila, ale naději ještě neztratila. A on by mi mohl říkat jako nějakému mazlíčkovi, pokračovala Laura ve svých úvahách. Třeba… třeba myško. Dívka byla tak hluboce zabraná do představ o muži svých snů, že se málem zřítila do rokliny, která zkřížila její cestu.

Naštěstí se včas zastavila a po chvíli uvažování se vydala hledat nějakou kládu, kterou by mohla použít jako můstek. Vtom jej zahlédla.

Zarazila se a nevěřícně zamrkala víčky. Nebylo by to poprvé, kdy by musela v tomto lese mrkáním zahnat své živé představy. Jako dítě musela mnohokrát zastavit a silně zamrkat, aby si uvědomila, že ta odpudivá tvář je jen zkroucený kmen starého bezu nebo že prošedivělý skřet je ve skutečnosti malá skalka, kolem které právě procházela.

Tentokrát jí však horečnaté mrkání nepomohlo. Zavřela proto oči, napočítala do deseti a pak je znovu otevřela.

Byl tam pořád. Spal na mechovém polštáři na okraji rokliny pod širokými větvemi nejstaršího dubu v lese.

Laura se jako hypnotizovaná vydala k němu. Vlastně ho mohla klidně přehlédnout, kdyby paprsek slunečního světla nepronikl chladným šerem a neozářil jej svým jasem.

Klekla si vedle něj, ale když viděla, jak je klidný a bledý, přepadl ji strach. Roztřesenými prsty odepnula dva horní knoflíky jeho kabátu a opatrně pod něj vsunula dlaň. Krepový krejzlík mladíkovy košile se s každým jeho nádechem dotkl Lauřiny ruky.

Laura si ani neuvědomila, že zadržuje dech, až do chvíle, kdy se s úlevou opřela o jeho bok. Jeho srdce bilo silně a pravidelně. Byl naživu.

Ale jak se sem dostal? napadlo v tu chvíli Lauru. Pozorně si prohlédla okolí, ale nezaznamenala žádné otisky koňských kopyt, žádné stopy po nějaké šarvátce. Že by byl obětí násilného činu? Pokusu o únos nebo útoku loupežníka? Takové činy byly v klidné vesničce i jejím okolí takřka neslýchané. Jenže pohlední mladíci oblečení v elegantní parádě zrovna tak. Laura prošacovala cizincovy kapsy. Jeho peněženka byla nedotčená, stejně jako záhada jeho přítomnosti na tomto místě.

Vypadalo to, jako by spadl rovnou z nebe. Laura si dřepla a panenky se jí rozšířily.

Nebylo nejmenších pochyb o tom, že má tvář anděla. Tedy ne jako ti baculatí, růžovoučcí cherubíni, které s takovou oblibou kreslila Lotka do svých učebnic. Spíš jako impozantní serafín, který stráží s hořícím mečem v rukou nebeské brány. Vyzařovala z něj mužná krása. Krása silného čela a ostře řezaných čelistí. Jeho vysoké lícní kosti a mírně propadlé tváře mu propůjčovaly lehce slovanské vzezření. Náznak důlku v jedné z tváří ukazoval na to, že bude spíš veselé povahy.

Laura nachýlila hlavu, aby ho dál studovala svým kritickým okem. Ačkoliv měl hřbety rukou porostlé jemnými zlatavými chloupky, zdálo se, že většina ochlupení jeho těla se soustřeďuje na hlavě. Nikoliv v nose nebo v uších. Dívka se předklonila a opatrně začichala. Nad mužovým tělem se vznášela jemná vůně nějakého pánského mýdla. Jemná, avšak přesto osvěžující. Zavřela oči a zhluboka se nadechla. Dokonce i zemitý pach jeho potu byl jaksi podmanivý.

Laura otevřela oči a zjistila, že se téměř dotýká mladíkova nosu. Takřka neznatelný otok trochu kazil jeho dokonalý orlí tvar a propůjčoval mužově tváři roztomilý výraz.

Laura zavrtěla hlavou nad vlastním bláznovstvím. Jsem pošetilejší než Lotka, říkala si v duchu. Na maličkou chvilku si skutečně dovolila věřit, že by to mohla být odpověď na její modlitby. Jenže najít muže jen tak v lese a nechat si ho pro sebe asi dost dobře nejde, uvědomila si Laura. Toužebně vzdychla a všimla si bezchybného střih mladíkových kalhot i svůdné lokny jeho vlasů na naškrobeném límečku. Zvlášť takového muže. Toho budou vzápětí hledat, ať už se ztratil komukoliv.

Dívčin pohled zalétl k jeho rukám. Nenašla však žádný prsten, který by mohl znamenat, že na něj doma čeká strachující se manželka. Neměl ani žádný pečetní či jiný prsten, který by naznačil jeho totožnost. Aniž si to uvědomila, natáhla ruku, aby se dotkla jeho dlouhých, štíhlých prstů.

Pak si uvědomila, že ten neznámý muž mnohem více než její obdiv potřebuje měkkou postel a teplý obklad na čelo. Nehodlala vysvětlovat místním úřadům, jak zemřel, zatímco ona plýtvala drahocenným časem a toužebně pozorovala dokonalou křivku jeho plných rtů.

Laura se zvedla, pak však zaváhala. Když už jsem tu nečinně strávila tolik času, tak už mu snad pár vteřin neublíží. Nebylo by na závadu, kdybych se mu podívala na zoubek. To si alespoň Laura říkala, když se nad mladíkem opět sklonila.

Jak tak na jeho pohlednou tvář svítilo slunce, vypadal jako princ, který čekal tisíc let na někoho, kdo ho vysvobodí ze zakletého spánku. Jemné částečky, které se vznášely všude kolem, se třpytily ve slunci a vypadaly jako kouzelný prach.

O chvíli později by Laura mohla přísahat, že musela podlehnout kouzlu lesa. Bylo to jakési nevysvětlitelné náhlé hnutí mysli, které ji k tomu činu přimělo. Ona, zbožná farářova dcera, která až dosud dovolila svým nápadníkům pouze chytit ji za ruku, se sklonila a lehce políbila mladíka na rty.

Byly ještě měkčí a plnější, než se prve zdálo. Lauřin dech se ve vteřině smísil s jeho a dívka měla pocit, že se s ní zatočil svět. Vzhledem k tomu, že dosud žádného muže nepolíbila, trvalo jí nějakou chvíli, než si uvědomila, že on její polibek oplácí. Jeho rty se lehce pootevřely, a když se špičkou jazyka dotkl Lauřina dolního rtu,

zamrazilo ji varovně v zádech. Pochopila, že konečně našla ono nebezpečí, které po celý život hledala.

Mladík náhle hluboce zasténal. Laura se zarazila a vyděšeně zvedla hlavu. Pak pochopila, že on nesténá bolestí, ale slastí.

„Kdo…?“ zašeptal a pohlédl na Lauru zmatenýma jantarovýma očima.

Laura se cítila zahanbeněji, než kdyby se zrovna probudila z jednoho z těch snů, kdy se prochází ulicemi Ardenu oblečena jen do punčoch a svátečního čepce.

Rychle se od mladíka odsunula a nervózně vybafla: „Jmenuji se Laura Fairleighová, pane, a můžu vás ujistit, že bez ohledu na to, jak se to může jevit, rozhodně nemám ve zvyku líbat se s cizími muži.“ Dívka si shrnula pramen vlasů z rudé tváře. „Zřejmě si myslíte, že jsem nejnemravnější ze všech nestydatých děvčat. Opravdu nedokážu vysvětlit, co se to se mnou stalo, že jsem se zachovala tak odporným způsobem, ale ujišťuji vás, že se to nebude opakovat.“

Laura se chtěla postavit, ale mladík ji chytil za ruku.

„Kdo…?“ opakoval naléhavým hlasem. Přivřel oči ve snaze zaostřit její tvář. „Kdo…? Kdo jsem?“

Z prosebného výrazu jeho očí bylo zřejmé, že si nedělá legraci.

Zmáčkl Lauřinu ruku a žádal odpověď, kterou mu ona dát nemohla.

V tu chvíli ji něco napadlo. Uvědomovala si, že to zřejmě bude ten největší hřích jejího života, ale nedokázala potlačit ten něžný úsměv, který se jí usídlil na rtech. „Jsi můj.“

3

Někdy mám pocit, jako bys mi byl cizí…

Během svého života Laura nejednou snila o tom, jak její vyvolený přijíždí na ardenské panství žádat o její ruku. Někdy seděl na krásném vraníkovi s bílou hvězdou na čele, jindy se vynořil z nádherného kočáru zdobeného starodávnými erby nějakého slavného šlechtického rodu. Ale nikdy si jej nepředstavovala přehozeného hlavou dolů přes oslíka vedeného mrzutým Londýňanem, který nadává od chvíle, kdy ho téměř násilím odvedla od jeho stáda. Naštěstí byl Dowerův přízvuk i po čtyřiceti letech strávených na vesnici, z toho dvacet let službou u lady Eleanory, tak silný, že mu Laura sotva rozuměla.

Když se oslík dokolíbal na dvůr panství, z kuchyně vyběhla Laskonka, aby se přivítala se svým manželem. V rychlosti si utírala ruce do zástěry. „Panebože! Copak se tomu ubohému chlapci přihodilo?“

„Ano, ano. Ubohej chlapec!“ zasupěl Dower. „Beztak je to ňákej uprchlik, kterej unik šibenici. Určitě nás všecky hned dneska v noci zamorduje. To se vsadim.“

„Není to žádný uprchlík,“ pokoušela se již po desáté vysvětlit Laura. „Je to džentlmen.“

Dower vědoucně pokýval hlavou. „Znal sem jednoho takovýho džentlmena. Řikali mu Džentlmen Harry. Všecky kolem vokouzloval svym uhlazenym chovánim a krásnejma řečičkama, než se probudili s uříznutym nosem a bez peněženky.“

Laskonka znejistěla, a tak popadla cizince za vlasy a vytočila mu hlavu na stranu, aby si prohlédla jeho obličej. „Má upřímnou tvář, řekla bych. Asi je to džentlmen.“

Muž zasténal na protest proti nedůstojnému zacházení, které byl nucen strpět. Laura něžně vymanila jeho vlasy z Laskončiny pěsti a uhladila je podél límce. „Pokud ho nevezmeme dovnitř a

nepostaráme se o tu bouli na jeho hlavě, pak se obávám, že se toho, aby někomu mohl uříznout nos, ani nedožije.“

Náhle ze stodoly vyběhli George a Lotka s houfem strakatých koťat. Laura měla sto chutí zaúpět. Doufala, že je na nového hosta připraví dřív, než ji budou moci zahrnout desítkami zvědavých otázek.

„Kdo je to?“

„Jak se jmenuje?“

„Spadl z koně?“

„Nebo spadl ze stromu?“

„Přepadli ho lupiči?“

„Omdlel?“

„Je mrtvý?“ zeptala se Lotka a bázlivě píchla prstíkem do mladíka oblečeného v semišovém oděvu.

„Z tohohle úhlu to neodhadneš,“ upozornil ji George a dotkl se pevné látky mladíkova kabátu.

„Je to džentlmen,“ pronesla vlastnicky Laskonka.

Dower zavrtěl hlavou. „Je to uprchlik před zákonem, to si pište.

A zavraždí nás, jen co večer zavřem voči.“

Lotčiny blankytné oči se rozšířily nadšením. „Říkáš, že je to vrah? To je úžasné!“

Laura zaskřípala zuby. Přemítala, co ji chtěl dobrý Bůh naučit tím, že jí do cesty postavil rodinu bláznů. „Není to uprchlík ani vrah. Je to prostě jen ubohý pocestný, který potřebuje trochu křesťanské laskavosti.“ Vytrhla Georgeovi z ruky lem mladíkova kabátce a zvýšeným hlasem pokračovala: „A teď vám řeknu, co uděláme. My mu ji poskytneme. A uděláme to dřív, než díky naší liknavosti zemře!“

Všichni zůstali na Lauru zírat s otevřenými ústy. Dokonce i Dower, kterému šlo kletí mnohem lépe než spisovná angličtina, byl jejím projevem překvapen.

Laura si sebejistě uhladila vlasy. „A nyní bych, Dowere, velmi ocenila, kdybys našeho hosta bez další prodlevy přenesl do domu.“

Dower sice stále mumlal něco o uprchlících před šibenicí a uříznutých nosech ve spánku, poslušně si však přehodil muže přes rameno a vydal se k domu. Ačkoliv měl Dower už pokřivené nohy a

jeho tvář byla vrásčitá a snědá jako kus sušeného hovězího, ramena, hruď a paže měl díky rokům zápasení s tvrdohlavými hertfordshireskými ovcemi silné a svalnaté.

Čím víc se blížil k domu, tím byl jeho jazyk drzejší. „Neříkejte pak, slečno, že sem vás nevaroval. Pamatujte si, že nás tendle chlap všecky zničí, všecky.“

Jediné, co však v této chvíli mohla Laura dělat, bylo následovat je a modlit se, aby se ten stařík mýlil.

Cizincova tvář byla zalitá měsíčním světlem.

Laura seděla v křesle vedle postele a přemýšlela, zdali se ten mladík vůbec ještě někdy probere. Ačkoliv se nezdálo, že by nějak trpěl, od okamžiku, kdy ho před téměř sedmi hodinami Dower položil na pestrobarevnou pokrývku, se takřka nepohnul. Laura zkontrolovala teplý obklad, který Laskonka přiložila na tu nepěknou bouli na mladíkově hlavě. Pak mu sáhla na čelo, jestli nemá horečku. Začínala se obávat, že utrpení, jímž ten neznámý prošel, poškodilo víc než jen jeho paměť.

Všechny šokovalo, že trvala na tom, aby byl přenesen do ložnice lady Eleanory. Ačkoliv tam Laskonka pravidelně utírala prach a větrala peřiny, od smrti lady Eleanory si ani Laura, ani ostatní nikdy nedovolili porušit její posvátnou atmosféru. Hořkosladká vůně pomerančů, která se v pokoji stále vznášela, prostě vyvolávala příliš mnoho vzpomínek na poslední dny jejího života.

Její lože s elegantním baldachýnem však bylo tou nejpohodlnější postelí v domě a Laura trvala na tom, že ji musí svému hostu poskytnout.

Alespoň to mu určitě dlužím, říkala si v duchu.

Zpočátku Laskonka odmítala nechat ji s neznámým mladíkem o samotě s tím, že by pro svobodnou dívku „nebylo vhodné“, aby se starala o muže v ložnici. Teprve když Laura souhlasila, aby se Dower usadil v křesle přede dveřmi pokoje a s připravenou mušketou hlídal, Laskonka povolila. Přesto nevěřícně kroutila hlavou celou cestu zpátky do kuchyně. V této chvíli již staříkovo chrápání otřásalo dveřmi pokoje.

Cizinec ležel natažený na pokrývce s Lauřinou prachovou peřinou přehozenou přes nohy. Ačkoliv z něj Dower na Lauřin příkaz svlékl kabátec, zbylo na ni, aby mu povolila nákrčník a límec. Se zlatými vlasy rozhozenými na polštáři a dlouhými, jen o odstín tmavšími řasami vypadal spíš jako chlapec než jako muž. Ale zlatavé strniště, které začínalo rašit na jeho ostře řezané tváři, ji varovalo, že to nevinné vzezření je pouze klamnou iluzí.

Laura zoufale studovala mladíkovu tvář ve snaze objevit jakoukoliv známku života. Kdyby jeho kůže nebyla tak teplá, byla by přísahala, že je vytesán z mramoru – podobizna na hrobě hrdiny, který zemřel příliš mlád. Zatím mám čas, než budu muset dětem a služebnictvu vysvětlit svůj plán, přemítala. Pokud se už neprobudí, tak se o mém šíleném nápadu nemusí nikdo dozvědět. Teď, když už ze svého pobláznění nemohla vinit tajemnou atmosféru lesa, začala Laura přemýšlet praktičtěji. Jak ho přesvědčím, že je mým snoubencem? A jak bych si mohla ověřit, že není zadán jiné ženě?

Laura se sklonila nad mladíkem. Jeho dech byl pravidelný a hluboký, rty měl lehce pootevřené.

Už jednou ho svým polibkem probudila. Co kdyby …? Vypadal tak zranitelně, jak jen silný muž může vypadat, je-li vydán na milost ženě. Klidně mohl v tom dubovém lese zemřít, kdybych ho nenašla, uklidňovala se Laura, ale přesto se cítila provinile, jako kdyby to byla ona, kdo ho do této situace přivedl.

Přitáhla mu peřinu na hruď a vtiskla mu něžný polibek na čelo. To se mi snad jenom zdá.

Jak jinak si lze vysvětlit tu omamnou pomerančovou vůni a jemný dotek ženských rtů na čele? Něco hluboko uvnitř mladíka se pohnulo. Nějaký stin upředený z mlhy vzpomínek a snů. Ale dříve než jej mohl uchopit, zmizel z jeho dosahu. Zanechal za sebou jen slabý výkřik, slovo, které snad mohlo být jeho jménem, ale ten hlas byl tak tichý, že mu nebylo možno rozumět.

Toužil se za tím hlasem vydat, ale něco ho tížilo na srdci.

Otevřel oči a spatřil velkou zrzavou kočku, jak mu sedí na hrudi a zírá na něj moudrýma zlatýma očima.

„Nellie,“ zašeptal a pomyslel si, jak je zvláštní, že si dovede vybavit její jméno, avšak svoje nikoliv.

Vztáhl ruku, aby ji pohladil. Předpokládal, že se rozplyne, stejně jako ten předchozí přelud. Její srst však byla hebká a čistá. Když ji svou roztřesenou rukou hladil, její vmění rozeznívalo jeho vlastní nitro vlnou spokojenosti. Pomalu zavřel oči.

Jestli je to sen, pak se už nikdy nechci probudit.

Příštího rána Laskonka vtrhla do ložnice lady Eleanory s plným lavorem, ručníky zasunutými pod paží a s veselou písničkou na rtech. Když však pohlédla na postel, ustala v půli noty.

„No, já …,“ zašeptala a zavrtěla hlavou.

Někdy v průběhu noci už Laura nezvládla svůj úkol bdít nad zraněným mužem a spočinula hlavou na jeho hrudi. Usnula spravedlivým spánkem i přesto, že měla páteř nepohodlně ohnutou a jedna ruka jí volně visela podél pelesti k zemi. I mladík ještě spal. A však během noci propletl své prsty tím, co zbylo z Lauřina kdysi úhledného drdolu.

Laskonka se zamračila. Pokud ten darebák jakýmkoliv způsobem zkompromitoval její mladou slečnu, pak byla připravena ho bít plným lavorem po hlavě a odeslat ho k věčnému spánku.

Když však přistoupila trochu blíž, její obavy se rozplynuly.

Se zavřenýma očima a s pootevřenými ústy ti dva vypadali nevinně jako dvě nemluvňata.

Laskonka lehce zatřásla Lauřiným ramenem. Dívka se s leknutím posadila a neposedná lokna jí spadla přes oko. „Panebože, snad jsem neusnula? Je mrtvý, že?“

„Neblázněte. Samozřejmě že není mrtvý! Vaše péče mu dokonce vehnala i trochu barvy do tváří.“

Laura kradmo pohlédla na svého pacienta. Laskonka mluvila pravdu. Dýchal lehce a pravidelně a jeho tváře už nebyly tak mrtvolně bledé.

Laskonka vědoucně pokývala hlavou: „Teď už potřebuje jen pořádně vydrhnout.“

„Udělám to,“ opáčila automaticky Laura a sáhla po lavoru. Laskonka jej však podržela mimo Lauřin dosah. Výraz jejího obličeje vyjadřoval naprosté pobouření. „To byste snad neměla, slečno. Už dost na tom, že jsem vás u něj nechala přes noc. Kdybych vám ještě dovolila ho okoupat, lady Eleanora by se musela obrátit v hrobě.“

Pak zamířila prstem na postel. „Jsem provdaná za toho starého kozla už téměř čtyřicet let a to vám říkám, že tohle mládě nemá nic, co by stará ženská jako já neviděla už tisíckrát.“

Jako by si chtěla potvrdit své stanovisko, nadzvedla pokrývku, přičemž se postavila tak, aby Lauře zabránila ve výhledu. Vzhledem k tomu, že mladík měl stále na sobě jelenicové kalhoty, nemohla Laura pochopit, proč staré Laskonce tak náhle zčervenaly tváře.

Laskonka spustila pokrývku a ztěžka polkla. „Stará ženská to možná trochu přehnala, ale z toho si nic nedělejte, slečno.“ Chytila Lauru za ruku a táhla ji ke dveřím. S každým krokem vyšplouchlo z lavoru trochu vody. „Připravila jsem vám v kuchyni horkou lázeň. Tak jděte a pěkně se vykoupejte. Já se vám zatím postarám o toho džentlmena.“

Dříve než rozespalá Laura mohla protestovat, Laskonka jí zavřela dveře před nosem.

Určitě jsem mrtvý.

Jak jinak si lze vysvětlit ten rychlý, neosobní pohyb ženských rukou po mém těle? Mladík si sice nepamatoval své jméno, zato si však pamatoval, že ženské ruce jsou stvořeny k tomu, aby konaly potěšení: aby po jeho kůži bloudily se vzrušující lehkostí, aby laskavě objímaly jeho hořící touhu, aby své dokonale upravené nehty bořily do jeho zad, když rytmus jeho boků přiváděl ženu k bezbřehé extázi.

Během jeho života už se ho dotýkalo bezpočet žen těmi nejrozmanitějšími způsoby, ale ještě nikdy s takovou mechanickou bezohledností. Když ho ty ruce svlékaly a myly, nebyly drsné, ani jemné. Byly prostě slepě oddány práci, do které se pustily.

Proto to jediné, co mladíka napadlo, bylo, že jej ty ruce připravují na pohřeb.

Toužil vykřiknout, ale jazyk měl ztuhlý stejně jako paže a nohy. Největší pokoření však přišlo, když mu ty ruce stáhly kalhoty a ta, které patřily, obdivně hvízdla.

„Máma mi vždycky říkala, že bohatí jsou požehnaní, a já si myslela, že mluví o zlatě.“ Laskonka se sklonila nad mladíkem a zatahala ho za ucho. Pak jej poplácala po hlavě, jako by to byl toulavý pes, o několik nekonečných minut později byla očista u

konce a mladík cítil, jak na něj někdo položil něco měkkého a teplého. To musí být rubáš, blesklo mu hlavou. Otřásl se hrůzou. Jeho mučitelka si pohvizdovala jakousi beztvarou melodii a pobíhala při tom kolem postele. Pak cvakly dveře a hvízdání utichlo.

Mladík měl pocit, že je sám už celou věčnost.

Pak se dveře opět otevřely, ale tak pomalu a tiše, až mu přeběhl mráz po zádech.

Ďábel je tady. Přišel si pro mě, napadlo ho okamžitě.

Vždycky čekal, že se s ďáblem setká tváří v tvář na nějakém začouzeném bojišti, a ne když bezmocně leží na zádech v cizí posteli. A navíc v sobě nemá ani tolik slušnosti, běželo dál mladíkovi hlavou, aby přišel sám. Musel si s sebou vzít hordu démonů, kteří teď poskáčou celé moje ubohé tělo.

Jeden z nich ho chytil za palec a začal si jím čistit zuby, zatímco druhý se zlomyslným nadšením skákal po jeho nohou. Tohle všechno by však mladík strpěl, nebýt třetího démona, který se uvelebil mezi jeho nohama a zaťal svůj ostrý dráp do nejcitlivější části mužského těla.

Cizinec otevřel oči. Pokoušel se zvednout svou rozbolavělou hlavu a prokouknout tu mlhu okolo. Měl teď pocit, že postel není plná démonů, ale krys. Jekot, který drásal jeho nervy, však nebyl ničím v porovnání se šokem, jejž mu přivodilo poznání, že ďábel není rudolící džentlmen s rohy a spleteným ocasem, nýbrž zlatovlasé modrooké stvoření visící hlavou dolů z balustrády a intenzivně pozorující jeho tvář.

Mladík se ani na vteřinu nerozmýšlel. Vztyčil se v posteli a zařval z plných plic.

Když to peklo začalo, Laura se zrovna koupala v kádi teplé vody ukryté za plentou v rohu kuchyně.

V jedné minutě usínala s hlavou opřenou o okraj kádě a ve druhé už stála vyděšená a polonahá po kolena ve vodě a nechápala, co se děje.

Hluboký mužský řev byl sice jejím uším cizí, ale ty tenké hlásky, ty by poznala na míle daleko.

„Lotka!“ vydechla a oči se jí rozšířily zlostí.

Možná měl Dower pravdu a ten cizinec nás všechny povraždí, napadlo ji okamžitě. Lotka už musí být bez nosu. Jak jinak si lze vysvětlit ten její hrozný křik? Laura náhle zaslechla ještě další hlas. Vykoukla zpoza plenty a zahlédla Dowera, jak probíhá kuchyní, v ruce vidle a na jazyku lavinu ostrých slov.

Laura zpanikařila. Pokud se okamžitě nedostanu nahoru, tak je možné, že náš host nebude jediným, kdo vraždil, blesklo jí hlavou.

Na utírání a oblékání veškerého prádla, které si prve poskládala na úhlednou kupku vedle kádě, nebyl čas. Laura vyskočila ven, zaúpěla, když čelem narazila do těžkého měděného kotlíku, který visel na trámu, a rychle si přes sebe přehodila čisté šaty. Růžový mušelín se přilepil na její mokrou kůži. Laura zběžně zkontrolovala, zda šaty zakrývají to nejnutnější, vymotala se z plenty a naboso vyrazila z kuchyně. Proběhla halou a vydala se po schodech k horním pokojům.

Byla zrovna uprostřed schodiště, když ta ďábelská kakofonie ustala tak náhle, jak před malou chvílí začala. Lauře ztuhla krev v žilách. Rychle se chytila zábradlí.

Panebože, pomyslela si, Lotka je mrtvá! Jak jinak si vysvětlit to hrobové ticho, které se náhle rozprostřelo v celém domě? Strach přibrzdil Lauřiny kroky. Pomalu se blížila k otevřeným dveřím pokoje lady Eleanory. Vykoukla zpoza zárubní, téměř připravená na to, že uvidí koberec posetý zlatavými kadeřemi a zkrvavenými údy.

Uvítal ji však naprosto odlišný obrázek.

Lotka stála uprostřed postele a k hrudi si tiskla plnou náruč koťat. Dolní ret se jí třásl a velké modré oči měla zalité slzami. Lotčiny slzy však nebyly tím, co vzbudilo Lauřinu pozornost. To dítě bylo vyhlášené tím, že dokázalo propadnout hysterii jen proto, že George dojedl ke svačině poslední koláček.

Co Lauru rozrušilo, byl Dowerův ďábelský škleb. Ten muž v bojovném postoji se chystal mrsknout vidlemi po mladíkovi, který stál přilepený ke zdi mezi okny pokoje.

Lauře se rozbušilo srdce. Zdálo se, že se Sněhurka probudila.

Ačkoliv to byl mladík, kdo byl beze zbraně zahnán do kouta místnosti, dokázal vypadat nebezpečněji než Dower. Plavé vlasy měl rozcuchané a v očích divoký výraz. To jediné, co halilo jeho nahou

postavu, byla přikrývka, kterou si omotal kolem boků a křečovitě přidržoval, aby nesklouzla na zem. Laura, aniž si to uvědomovala, si mladíka beze studu prohlížela, fascinovaná jeho širokou hrudí porostlou zlatavými chloupky, které pokračovaly i níž, až k pevnému, plochému břichu.

Dower se znovu rozpřáhl vidlemi a mladík podvědomě vtáhl břicho. Když smrtonosné bodce těsně minuly jeho tělo, hoch vycenil bílé zuby a hlubokým hlasem zavrčel. I přes tento primitivní projev pociťovala Laura soucit s mladíkovou bezmocí.

„Odlož ty vidle a ustup stranou, Dowere!“ zavelela znenadání Laura.

„To mám dát tomu ďáblovi šanci, aby mi zlomil vaz? To snad raději ne, slečinko.“

Jak se zdálo, s Dowerem se Lauře pohnout nepodaří, a tak se rozhodla zkusit to s cizincem. Pomalu se k němu začala přibližovat a doufala, že nebude její napřaženou ruku považovat za hrozbu.

„Nemusíš se bát,“ řekla klidným hlasem a pokusila se vyloudit srdečný úsměv. „Nikdo ti neublíží.“

Její slova by snad mohla cizince přesvědčit, kdyby v tu chvíli nevtrhla do pokoje Laskonka se zkrvavenou sekyrkou v ruce a ječícím Georgem v patách.

George se opřel dlaněmi o kolena a snažil se popadnout dech.

„Slyšeli jsme ten povyk až na dvoře! Znělo to, jako když se zabijí prase.“

„Co se to tu, ve jménu božím, děje?“ zeptala se Laskonka a nervózně těkala očima z jednoho na druhého.

„Možná by ses na to měla zeptat mé sestry,“ navrhla Laura a podívala se na strnulou Lotku.

„Já jsem nechtěla nikomu ublížit,“ opáčila vyjeveně Lotka.

„Jen jsem se na něho chtěla podívat. Jenže on najednou začal řvát jako lev a úplně mě vyděsil k smrti; takže jsem spadla na postel a začala křičet a …“

„Ten ďáblík mi pustil do postele krysy.“

Všichni se naráz otočili a zůstali zírat na cizince, překvapeni hlubokým, kultivovaným hlasem, který vyšel z jeho úst. Když se mužův pohled přesunul k Lauřině sestře, Dower pomalu spustil vidle.

Lotka byla první, kdo si celou situaci uvědomil, a tak vytáhla jednu z těch nařčených potvůrek z chumlu ve svém náručí. „To nebyly krysy, pane. Byla to koťata.“

Mladík zasupěl. „Pro mě to moc velký rozdíl není.“ Lotka vyjeveně otevřela ústa.

Laskonka udělala dva rychlé kroky a už táhla Dowera z mladíkova dosahu. „Ach vy ubožáčku. Jsem si jistá, že vás naše malá Lotka nechtěla tak vyděsit.“ Její mateřské cvrlikání mohlo působit uklidňujícím dojmem, kdyby však stále nesvírala v ruce zkrvavenou sekyru. Když si všimla mladíkova nejistého pohledu, schovala zbraň za záda. „Toho si nevšímejte, pane. Zrovna jsem zabíjela pěknou vykrmenou slepici k obědu.“

„Možná by si dal raději dušené kočičí,“ ozvala se ledovým hlasem Lotka a nasadila ten nejpovýšenější výraz.

„Spíš bych měl chuť na vývar z malých uličníků,“ vrátil jí stejným cizinec.

Laura nevěděla, jestli se má smát, nebo brečet. „Prosím, nenamáhejte se tolik, můj pane. Utrpěl jste velký šok. A ještě to nejste zcela vy.“

V tu chvíli na ni cizí mladík vrhl zlý, divoký pohled. „Tak proč mi, k čertu, neřeknete, kdo teda jsem?“

4

Jindy mám však, pocit, jako bys byl stále mým drahým, malým

chlapcem …

Z mužova pohledu se dala vyčíst zlost i prosba. Bylo zjevné, že je naprosto zmatený. Laura si uvědomila, že pokud okamžitě nezačne jednat, někdo v místnosti řekne něco, co by mohlo její plán zcela zhatit.

„Ale miláčku.“ Laura vyloudila ten nejsoucitnější úsměv, přistoupila k mladíkovi a vzala ho za ruku. „Nemůžu se na tebe zlobit, že máš tak špatnou náladu po tom všem, čím jsi prošel.“

Mladík na Lauru nedůvěřivě pohlédl. „Proč mi říkáte miláčku?“

„Proč mu říkáte miláčku?“ opakovala podezíravým tónem Laskonka a vytáhla zkrvavenou sekeru zpoza zad.

Laura však nedbala jejich otázek, obrátila se ke zbytku osazenstva a pronesla: „Myslím, že si teď potřebuje spíš odpočinout. Zaslouží si trochu klidu.“

Muž zasupěl. „Tucet divokých koťat v posteli a harpyje se sekyrou v ruce opravdu člověku moc klidu nedodají.“

Dower se vymanil z Laskončina sevření a udělal krok vpřed. „Já tě uklidnim těmadle vidlema, jesli se eště jednou votřeš vo mou pani. To mi můžeš věřit!“

Laura se podvlékla pod ostrými hroty namířené zbraně a položila Dowerovi dlaň na prsa. „On nechtěl být neslušný. Je jen vyčerpaný a zmatený. A proto vás teď všechny žádám, abyste nás tu nechali o samotě.“

Dower spustil nový příval ostrých slov: „To ses asi musela praštit do hlavy, jeslí si myslíš, že tě tu nechám samotnou s tím divochem.“

„A ještě k tomu polonahým divochem,“ přidala se Laskonka a nervózně se zadívala na přikrývku zahalující dolní polovinu mužova těla.

„Nebuďte směšní. Víte stejně dobře jako já, že by mi neublížil.“

Laura se poočku podívala přes rameno na urostlého muže v naději, že se nemýlí. Když byl v bezvědomí, vypadal mnohem menší a bezbrannější.

„Jeslí se tě dotkne třeba jen prstem, tak zakřič a já vokamžitě přiběhnu,“ nabídl se tedy Dower a ještě jednou zahrozil vidlemi.

„Pokud ječí tak jako její sestra, tak to budu já, kdo bude utíkat,“ ujistil ho upjatě mladík.

Dower s Laskonkou tedy neochotně vyklidili pokoj a nechali Lauru, ať si sama poradí s Lotkou a jejími koťaty. Lotka však začala kopat nohama a fňukat, dokud se nad ní Laura nesklonila a nezasyčela: „Okamžitě se seber, mladá dámo, a už ať jsi venku. Nebo ti teprve poskytnu důvod k pláči.“

Zatímco Laura postrkovala Lotku ke dveřím, George stál dál opřený o zárubeň a jeho oči se zamyšleně leskly. Bratr znal Lauru nejlíp ze všech a už teď pojal jisté podezření, že na ně Laura něco chystá. Když na něj sestra vrhla výmluvný pohled, vycouval ze dveří, ale úsměvem jí dal jasně najevo, že jeho spolupráce nebude zadarmo.

„Sladké sny!“ zvolal směrem k jejich hostu těsně předtím, než mu Laura zavřela dveře před nosem.

Pak otočila klíčem v zámku a obrátila se ke svému společníkovi. Přemítala, zda se nakonec nepřepočítala. I když byl polonahý a zahalený jen do přikrývky, vypadal nevinně asi jako hladový lev.

„Proč jste mi řekla miláčku?“ zopakoval svou otázku, jako by odpověď právě na ni byla důležitější než to, jak se ocitl nahý v posteli lady Eleanory.

„Asi ze zvyku,“ odpověděla Laura s naprosto nevinným výrazem.

„Byl bys radši, kdybych ti říkala nějak jinak?“

„Třeba mým jménem,“ opáčil cizinec tónem, který dával jasně najevo, že teď už Laura pokouší jeho trpělivost.

„Tvým jménem?“ zasmála se váhavě. „No, nikdy sis na to nepotrpěl, ale když jinak nedáš …“ Laura byla vždy hrdá na svou upřímnost a pravdomluvnost a jen díky tomu, že si teď představila, jak o svatební noci čistí Tomovi Dillmoreovi nehty, dokázala dodat:

„ … Nicholasi.“

Mladík nešťastně zasténal. „Nicholas? Jmenuju se Nicholas?“

„A co má být? Pan Nicholas … Radcliffe,“ opáčila klidně Laura. Pohotově si vypůjčila příhodné příjmení od Lotčina oblíbeného autora románů.

„Nicholas Radcliffe. Nicholas Radcliffe,“ mumlal si mladík pod nosem. „Zatraceně! Vůbec mi to nedává smysl.“ Opřel se o zeď a rukou si třel obočí. „Kdybych tak mohl zastavit to ďábelské třeštění v hlavě …“

Laura se o kousek přiblížila.

„Ne!“ vykřikl cizinec a vymrštil proti ní ruku. Vypadalo to, jako by mu naháněla větší strach než bláznivý Dower s vidlemi v ruce.

V tu chvíli se Laura zahlédla v zrcadle, které stálo na toaletním stolku lady Eleanory, a uvědomila si, jaký na ni musí být pohled. Byla bosa, tváře jí hořely a vlasy měla ledabyle stažené do uzlu na temeni hlavy. Několik neposlušných pramenů jí teď splývalo podél obličeje. Zvlhlý mušelínový korzet těsně obepínal její prsa. Laura nevěděla, co dřív – upravit si vlasy, nebo si stáhnout šaty, aby zakryla bílé kotníky. Nakonec si jen nešikově složila ruce na prsou.

„Tak jsme tedy určili, kdo jsem já. Pořád mi však nedochází, kdo jste vy.“ Mladík sklonil hlavu a začal si Lauru prohlížet, čímž ji ještě víc upozornil na její neutěšenou vizáž. „Nebo proč máte potřebu oslovovat mě tak osobním způsobem.“

Cizinec si evidentně nevzpomínal na jejich první setkání v lese, ani na jejich první polibek.

Laura měla pocit, že založené ruce již nejsou dostatečnou ochranou proti jeho pronikavému pohledu, a tak se pokusila odlákat jeho pozornost tím, že z komody vytáhla jeden ze šálů lady Eleanory a přehodila si ho přes ramena.

„Je tu trochu chladno, nemyslíš?“

„Právě naopak. Zdá se mi, že je tu až příliš teplo. A vlastně si nejsem jist, jestli tuhle pokrývku ještě potřebuji.“

Mladík zřejmě hodlal pustit přikrývku, kterou si celou dobu přidržoval na úrovni boků. Laura zděšeně vytřeštila oči. „Rozhodně ji potřebuješ. Alespoň do doby, než ti Laskonka vypere kalhoty.“

Důlek v mladíkově tváři dal Lauře najevo, že s ní jen laškoval.

„Laskonka? Není to náhodou ta ježibaba s krvavou sekyrou?“

„Á, Laskonky se nemusíš bát. Neublížila by ani mouše.“ Laura se zamračila. „No, kuřeti asi ano, nebo nějakému jinému zvířeti, které se dá upéct a sníst…, ale mouše ne.“

„Troufám si říct, že nemůžete tvrdit totéž o tom muži, který se mě tu snažil přišpendlit vidlemi ke zdi.“

Laura však jen mávla rukou. „Na toho si také nemusíš dávat nějaký zvláštní pozor. Je to jen starý tvrdohlavý Dower.“

„A kdo to vůbec je‘?“

„Jeremiáš Dower. Laskončin manžel a taky muž pro všechno.

Stará se o panství. Laskonka vždycky omlouvá ten jeho kyselý výraz tím, že ho prý matka kojila šťávou z citronu. Jsem si jistá, že ti ve skutečnosti nechtěl ublížit. Zřejmě měl za to, že tě posedla nějaká násilnická touha. Propadal ses do bezvědomí a zase ses probíral od chvíle, co nám tě vrátili.“

„Vrátili? Odkud?“

„Ty si to vážně nepamatuješ, že?“ Laura si starostlivě povzdychla a pak se zadívala na řadu růžiček lemující její korzet, aby se mladíkovi nemusela dívat přímo do očí. „Doktor nás varoval, že se to může stát.“

„A copak to bylo za doktora?“

„No, přece doktor … doktor Drayton z Londýna. Víš, v Ardenu doktor není, ačkoliv Tooley Grantham, ten kovář, ten umí vyříznout vřídek nebo vytrhnout zanícený zub, pokud je potřeba. Takže to byl doktor Drayton, který nám řekl, že není nic neobvyklého, pokud člověk ztratí část paměti poté, co utrpěl tak vážné zranění v …“ Laura už málem vyslovila „v lese“, ale včas se zarazila a dodala: „Ve válce.“

„Ve válce?“ opakoval potichu mladík. „Na válku si pamatuju.“

„Vážně?“ zeptala se překvapeně Laura.

Cizinec se znovu opřel o zeď a zrak se mu zamlžil, jakoby kouřem: z nějakého vzdáleného bojiště. „Pamatuju si na pach střelného prachu, křik, rachocení děl.“

„Byl… byl jsi u dělostřelectva. Říkali, že jsi byl hrdina. Jak jsi vzal útokem ten kopec u Waterloo a chtěl zabrat jeden z francouzských kanonů, ale ten už měl zapálený doutnák.“

Mladík se narovnal. „Jste si jistá, že jsem hrdina? Zní to spíše jako akce nějakého zmateného prosťáčka.“

„Ale kdeže. Bylo to hrozně statečné. Kdyby ta střela mířila o pár centimetru vlevo, tak by tě rozmetala na kousky. Takhle tě to jen odhodilo stranou. Mohl jsi vyváznout zcela bez zranění, kdybys … kdybys … nedopadl na hlavu,“ zakončila rychle Laura, překvapená tím, jak ovládá umění lhát.

Cizinec si třel obočí svými dlouhými, elegantními prsty.

„Myslím, že to vysvětluje tu hroznou bolest hlavy.“

Laura okamžitě přikývla. „To určitě. Už jsme si začínali dělat starosti, zda se vůbec probereš z bezvědomí.“

„Stalo se,“ opáčil mladík a spustil ruku.

„Ano,“ souhlasila Laura, nervózní z rozdílu mezi klidným tónem jeho hlasu a divokým leskem v jeho očích.

„Díky vám.“

„Díky mně,“ opakovala Laura a opřela se o malý stolek za svými zády. Jak mě jen dokáže takhle sledovat, aniž by udělal jediný krok mým směrem, přemítala v duchu.

„Kdo k čertu jste?“ zahřímal náhle, až sebou Laura trhla. Stolek za jejími zády se nebezpečně zatřásl. Obrátila se, aby ho vyrovnala, a získala přitom trochu času. Bylo tak hrozné lhát o jeho jméně. Tak proč mi teď připadá nemožné říct pravdu o tom mém? Laura si hrála s drobnostmi na stolku. Prsty přejela přes saténový jehelníček a cínový náprstek. Když její ruka spočinula na koženém přebalu bible lady Eleanory, málem hanbou ucukla. Ale náhlý pocit vzdoru ji zastavil. Žádala jsem Boha, aby mi seslal muže, a On to udělal, přemítala v duchu. Tak proč by teď mělo být hříchem si ho nechat?

Laura zahnala poslední pochybnosti, otočila se k mladíkovi a zcela klidně, až ji to samotnou překvapilo, se mu podívala do očí.

„Copak si na mě navzpomínáš, miláčku? Jsem Laura Fairleighová. Tvoje snoubenka.“

Mladíkův obličej náhle zkameněl, jako by byl vytesán z mramoru. Překvapením ani nemrkl. „Jsme snoubenci?“

Laura přikývla. „Máme se brát?“

Opět přikývla a tvář se jí roztáhla úsměvem.

Mladík však zavřel oči a začal pomalu sjíždět podél zdi k zemi. Laura zmateně vykřikla. Nečekala, že ho ta lež tak silně zasáhne. Jeho kůže zbledla. Bylo zřejmé, že vydržet tak dlouho na nohou ho stálo mnoho sil. Tentokrát už neprotestoval, když mu Laura přiskočila na pomoc. Našel v sobě dokonce ještě dost síly na to, aby otevřel oči a přes husté řasy se na ni podíval.

Laura ho zachytila těsně předtím, než dopadl na zem. Nebylo to jednoduché, protože mladík vážil alespoň o dvacet kilo víc než ona. Objala ho jednou rukou kolem pasu a podepřela ho ramenem. Jen tak byla schopná udržet jej na nohou. Po chvíli balancování se pomalu vydali k posteli. Laura se pokusila ho na ni položit, ale látka prostěradla byla tak hladká, že spadla do peřin spolu s ním.

Zůstala ležet vedle něj. Lapala po dechu a ruku měla stále založenou pod jeho tělem. Nebyla si jistá, zda se jí dechu nedostává kvůli té námaze, kterou právě podstoupila, nebo díky tlaku horkého mužského těla ležícího vedle ní.

„Ještě že už jsme zasnoubeni,“ pronesl suše mladík a jeho horký dech pohladil Lauru u ucha. „Řekl bych, že jestli nás takhle načapá ten sluha, tak se budu ženit nabodnutý na vidle.“

Laura vytáhla ruku zpod jeho těla a posadila se na kraj postele. Zastrčila si spadlou loknu do drdolu. Tváře jí hořely nervozitou.

„Neblázni. Dower ví stejně jako já, že nejsi typ muže, který by chtěl poskvrnit čest své snoubenky.“

„Nejsem?“ zamračil se a vzhlédl k Lauře. „Jsi si tím absolutně jistá?“ přešel přirozeně na tykání.

„Samozřejmě že ano,“ ujistila ho Laura. „Vždycky ses choval naprosto perfektně.“

Mladík zasténal a položil si paži přes čelo. „Není divu, že jsem se chtěl vrhnout před kanon. Neměl jsem proč žít.“

Teď, když se nedíval, mohla si Laura pořádně prohlédnout svůdnou křivku jeho rtů. Připomněla si vzrušující okamžik, když se poprvé políbili.

„Měl jsi ten nejlepší důvod ze všech,“ pronesla potichu. „Aby ses mohl vrátit ke mně.“

Mladík spustil ruku podél těla. Jeho pocity byly ještě více zneklidňující než podezření zračící se v jeho očích. „Řekni, jak dlouho jsme byli od sebe?“

„Téměř rok.“ Laura si opřela čelo o kolena, aby schovala obličej. Jednak se styděla a jednak se cítila provinile. „Ačkoliv mi to připadá spíš jako celá věčnost.“

„A přece jsi na mě čekala.“

Laura zvedla hlavu a jejich pohledy se střetly. „Čekala bych na tebe až do smrti.“

Zdálo se, že ta slova mladíka zmátla. Jako by to malé semínko pravdy bylo krutější než všechny její předchozí lži. Cizinec se posadil a natáhl ruce proti Lauřinu obličeji. V tu chvíli si Laura uvědomila, jakou udělala chybu, že neunikla z jeho dosahu, když měla šanci. Teď by se jí to asi nepovedlo, ani kdyby se vzňalo povlečení.

V okamžiku, kdy byly jeho prsty jen na centimetr od dívčiny tváře, mladík vydal překvapený výkřik.

V záhybech pokrývky se zmítalo malé mourovaté kotě a s každým bujarým pokusem o výskok zatínalo své ostré drápky do mladíkova stehna. Laura, vděčná za to vyrušení, popadla kotě do náruče a prsty hladila jeho kulaté chlupaté bříško. „Tohle je tak malé, sestra ho musela přehlédnout.“

„Vyhoď ho odsud, prosím,“ procedil cizinec skrz zuby. „Já tyhle po tvory nesnáším.“

Laura si otřela kotě o tvář a usmála se. „Obávám se, že tě tvá paměť opět klame. Ty přece kočky miluješ.“

Mladík nevěřícně vytřeštil oči. „Opravdu?“

Laura přikývla. Cizinec pak už jen vyděšeně sledoval, jak mu dívka položila kotě na hruď. Muž a zvíře na sebe chvíli nedůvěřivě zírali. Nakonec kotě zívlo, stočilo se do klubíčka a uvelebilo se na teplém mladíkově těle.

Ten jen zakroutil hlavou. „Příště mě zřejmě budeš přesvědčovat, že mám rád i toho malého spratka, který na mě ty kočky vypustil.“

Laura teď volila slova obzvlášť opatrně. „Až na příležitostné konflikty jste si s Lotkou vždycky rozuměli.“

Mladík zavřel oči a odvrátil svou tvář, jako by to poslední prohlášení bylo víc, než dokáže snést. Laura ho opatrně přikryla. „Na jeden den už toho bylo víc než dost. Musíš nabrat sílu.“

Obrátila se k odchodu, když vtom ji mladík chytil za zápěstí. Bříškem palce jí přejel po vnitřní, citlivé straně zápěstí způsobem,

který se nebezpečně podobal pohlazení. „Lauro?“ Dívka se zhluboka nadechla. „Pane?“

„A tebe mám taky rád?“

Jediným způsobem, jak se bránit přívalu touhy, který jeho slova vyvolala, bylo je zlehčit. „Samozřejmě že mě máš rád. Jak bys mi mohl odolat?“

Laura se vyvlékla z jeho sevření a vydala se ke dveřím. Snad není předčasné gratulovat si, říkala si v duchu.

„Lže, jako když tiskne.“

Vzhledem k tomu, že v pokoji nikdo nebyl, směřoval mladík slova k mourovatému klubíčku na své hrudi. Kotě se probralo ze sna a ospale na něj zamžouralo.

Mladík je začal drbat mezi ušima. Navzdory prvotní nejistotě mu ten pohyb připadal důvěrně známý. Jako by to v minulosti dělal už tisíckrát. „Já vím, že lže. Ale jak jí to můžu dokázat, když si sám pravdu nepamatuju.“

Kotě zavřelo oči a začalo příst. Zívlo a ukázalo tak svůj růžový jazýček.

„Tebe to ale vůbec nezajímá, že? Jen mě chceš uklidnit tím, že se tváříš, jako že posloucháš.“ Kotě uraženě mňouklo. Mladík je nadzvedl a podíval se pod bříško. „Ženská,“ prohlásil a znechuceně zavrtěl hlavou. „To mi mělo být hned jasné.“

Mladík plácl kotě po zadečku a odhodil je na zem. Pak se posadil a spustil nohy přes okraj postele. V tu chvíli se s ním zatočila celá místnost. Cizinec vložil svou rozbolavělou hlavu do dlaní.

Bolelo by to míň, kdyby mi ji ta mizerná dělová koule rovnou ustřelila, přemítal v duchu.

Když začala bolest ustupovat, opatrně se rozhlédl po pokoji.

Jeho celková atmosféra vyvolávala dojem jakési ošuntělé vznešenosti, avšak nebyla nepříjemná. Zdi nebyly pokryty hedvábím, ale polepeny papírovými tapetami s vybledlým vzorkem s drobnými

růžičkami, které byly kdysi zřejmě růžové. Ošoupaný koberec pokrýval větší část dřevěné podlahy. Zařízení pokoje sestávalo ze židle, mahagonového prádelníku se zásuvkami, toaletního stolku, skříňky s porcelánovým umyvadlem a džbánem a odkládacího stolku, který byl pravděpodobně přenesen z jiného, nábytkem přeplněného pokoje. Ani čerstvé voskování nedokázalo zakrýt skutečnost, že původní mořidlo ze dřeva vymizelo časem i opakovaným čištěním.

Mladík se zhluboka nadechl a ucítil jemný závan pomerančové vůně, která mu přivodila nový příval slabosti. Zavřel oči a čekal, až pomine. V jedné věci Laura nelhala – tohle místo znám, uvědomil si. Znám ty zlatobílé vyřezávané sloupky, které podpírají baldachýn, a taky otlučené kamenné obložení krbu. Znám stíny, které se krčí ve štítu, a paprsky ranního slunce prosvítající vysokými okny pokoje. Na tom pokoji bylo něco opravdového, co nemohl popřít. Všechno mu připadalo tak známé.

Všechno, jen on sám ne.

Mladík pomalu vstal a pečlivě si upevnil pokrývku v pase.

Toaletní stolek s čalouněnou stoličkou a oválným zrcadlem se mu zdál na míle vzdálený a nechtěl, aby ho přistihl nějaký nečekaný návštěvník neupraveného. Každý šoupavý krok bolavě rezonoval v jeho hlavě. Když konečně došel ke stolku a s úlevou klesl na stoličku, jeho kůže byla lepkavá studeným potem a ruce se mu třásly. Chytil se okraje stolku a čekal, až se zklidní. Zatím se ještě neodvažoval pohlédnout do zrcadla, a tak mezitím studoval povrch stolu. Věci na stolku byly ledabyle rozloženy, takže to vypadalo, jako by dáma právě skončila svou toaletu a mohla se každou chvílí vrátit do pokoje. Plato se sponkami leželo pootevřené a na jejich perlových hlavičkách ulpěla jemná zrníčka rýžového pudru. V kartáči na vlasy se stříbrnou rukojetí uvízl chomáč rudých a šedivých vlasů. Mladík uchopil uzávěr lahvičky s parfémem. Silná vůně pomerančů jej

naplnila nevýslovným pocitem ztráty.

Z lakované krabičky vykukoval medailon vykládaný perletí. Cizinec ho vzal do ruky a chvilku zápasil s maličkým uzávěrem.

Uvnitř oválného přívěsku našel stočený pramínek plavých jemňoučkých vlásků. Zamyslel se, zda ho někdy někdo zbožňoval

natolik, aby si uchoval takovou připomínku jeho nevinnosti. Mladík medailon spěšně zavřel a vložil ho zpátky do krabičky.

Nemohl se však vyhýbat muži v zrcadle donekonečna. Nejistě se nadechl, lehce se předklonil a s napětím pohlédl do zrcadla, zvědavý, zda se v něm rozsvítí alespoň malé světýlko poznání.

Avšak ze zrcadla na něj zíral cizí člověk.

Hoch chtěl ucuknout, ale nemohl. Byl tím rozcuchaným satyrem s ostražitým pohledem, který na něj patřil, naprosto fascinován. Měl tvář, kterou by většina lidí označila za neuvěřitelně pohlednou, pokud by jim nevadil ten náznak arogance v držení hlavy a cynické vrásky kolem úst. Byla to tvář muže zvyklého dostat, co si zamane. Ten typ obličeje, který svému majiteli zajistí moc v tomto světě, ale ne díky jeho kvalitám, nýbrž jen a pouze díky přesvědčivosti jeho výrazu. Mladík musel uznat, že je to opravdu neodolatelná tvář.

Jen si nebyl jistý, jestli by takovou chtěl nosit.

Bez ohledu na to, co tvrdila Laura, neměl pocit, že by to byl obličej muže, který se za všech okolností ke své snoubence chová v souladu s nejlepšími mravy.

„Jak se vede,“ pronesl k muži v zrcadle. „Jmenuju se Nicholas.

Nicholas … Radcliffe.“ Mladík se zamračil. To jméno mu nešlo přes jazyk. Jako by to byla nějaká cizí řeč. „Jsem pan Nicholas Radcliffe,“ opakoval energicky, „a toto je moje snoubenka, slečna Laura Fairleighová.“

No, to už znělo o něco přirozeněji, říkal si v duchu. Její jméno mu splynulo z jazyka nenuceně jako oblíbená píseň.

Mladík si přejel rukou po plavém strništi rašícím na jeho tváři.

Ti dva sloužící musí mít opravdu hodně krátký rozum, když nechali tu nevinnou dívku napospas muži, který vypadá jako já, přemítal.

Tedy, pokud je ještě nevinná.

S tím tupým nosíkem, který se trochu krčil, když se smála, a lehce pihovatými, opálenými tvářemi tak skutečně vyhlížela, meditoval dál mladík. Husté hnědé vlasy stažené do uzlu na temeni hlavy, jemně vykroužené obočí vypadá husté a sladké jako káď rozpuštěné čokolády …

Laura nebyla klasická kráska, ale byla to ta nejkrásnější dívka, se kterou se kdy setkal. „Zatraceně,“ zamumlal potichu při pohledu na svůj odraz v zrcadle, „ze všeho, co si pamatuju, je ona tou jedinou ženou, kterou jsem kdy viděl.“ Tedy pokud nepočítám tu harpyji se sekyrkou v ruce a lehkým náznakem knírku nad horním rtem, dodal v duchu.

Planoucí oči cizince v zrcadle byly zcela nepochybně plné cynizmu. Mladík by každé ženě radil lhát tomu muži jen na vlastní nebezpečí.

Tak proč to Laura Fairleighová riskovala? Přemítal dál. Vlastně ani nebyl schopen říct, proč si je tím, že mu lhala, tak jistý. Měl pocit, že ho varuje nějaký instinkt, instinkt hlubší než paměť sama. Možná že nelhala ve všem. Jen mi nechtěla vy jevit plnou pravdu. Třeba bylo naše zasnoubení jen zaranžováno, bez opravdových emocí. Nebo jsme se nějak škaredě pohádali, než jsem odjel do války, pokračoval mladík ve svých úvahách. Při té další ho ale oblil studený pot.

Třeba mi byla za mé nepřítomnosti nevěrná. Zřejmě už ji nebavilo čekat, až se vrátím, a tak hledala útěchu v náruči nějakého jiného muže.

Pocit viny by tak vysvětloval její zadrhávání, její obavy pohlédnout mi do očí, to, jak se jí rozbušilo srdce, když jsem ji pohladil po zápěstí.

Ale stejně tak by se to dalo vysvětlit i nesmělostí, plachostí.

Pokud jsme byli od sebe tak dlouho, jak tvrdila, pak by to byla jen přirozená reakce na mou fyzickou přítomnost. Možná že stejně jako každá dívka jen čekala, že ji zase přivinu na svou hruď a zaplavím milými slovíčky a něžnými polibky.

Při vzpomínce na to, jak vlhký mušelín Lauřiných šatů těsně obepínal její křivky, musel přiznat, že by mu takový úkol zřejmě vůbec nevadil. Jeho snoubenka sice byla velmi štíhlá a dlouhonohá, ale její tělo bylo zároveň žensky svůdné. Uvědomil si to v okamžiku, kdy se spolu svalili na postel a její pevná ňadra se přitiskla k jeho boku. Mladík si upravil pokrývku. Jak zjistil, pulzovala mu i jiná část těla než jen hlava. Nepřineslo mu to však až takovou úlevu, jakou očekával.

„No dobrá, Nicholasi, hochu,“ oslovil svůj obraz v zrcadle.

„Dokud se tvá paměť nevrátí, nemáš jinou možnost než vyčkat času a mezitím se seznámit sám se sebou i s tvou mladou nastávající.“

Laura si sice mohla myslet, že svého cizince zapletla do pavučiny lží, ale v té síti uvízl také jeden drahokam pravdy – Laura Fairleighová je žena, kterou nebude těžké zbožňovat.

5

Chybě1 jsi mi tak, až jsem málem zeší1ela žalem …

„Copak jste ztratila rozum, dítě?“ zakvílela Laskonka a posadila se na balík slámy. „Nemůžete si přece jen tak vzít nějakého cizince.“

George udeřil pěstí do rozbité lavičky, na které obkročmo seděl.

„To teda nemůže! Protože já jsem jediným mužem v této rodině a rozhodně to nedovolím!“

„Nebuď hrubý, Georgi,“ opáčila automaticky Laura.

Dower se natáhl a lehce plácl chlapce za ucho. „Slyšels svou sestru, kluku. Nebuď hrubej. Není to křesťanský. A krom toho, pokud tady někdo nedovolí, aby si vzala toho slizkýho ničemu, pak to budu já.“

Laura vzdychla. Když si uvědomila Georgeovy tendence být přehnaně starostlivý, Lotčinu neschopnost šeptat a Dowerův barvitý slovník, svolala rodinnou poradu do stodoly, dost daleko od předmětu jejich diskuse. Poté, co vyložila svůj plán způsobem, o kterém si myslela, že je skvělou směsicí důvtipu a neoddiskutovatelné logiky, všichni vybuchli rozhořčením a nedůvěrou v její duševní zdraví. Dokonce i ta stará kráva, která vystrčila hlavu přes ohradu stání, o něž se Dower opíral, zamrkala svýma hnědýma vodnatýma očima a vyčítavě zabučela.

Ze seníku, kde Lotka vytvořila hnízdečko pro sebe a pro koťata, se ozvalo fňukání, které obyčejně předcházelo hlasitému nářku. „A co se stane, když zjistí, že jsme mu lhali? Asi zavolá biřice a nechá nás pověsit.“

„Oběsit,“ opravila ji klidně Laura.

Dower zafuněl. „A jak by to asi mohl udělat, když sám prchá před zákonem, he? Takovej chytrák jako von nebude riskovat, že ho taky pověsej.“

„Nikdy nám neuvěří,“ ozval se pochmurně George.

„Ale samozřejmě že uvěří,“ trvala na svém Laura. „Zkus se do toho vcítit. Nebude to o nic obtížnější než divadelní role, se kterými nám každé vánoce pomáhala lady Eleanora. Vždyť každý říkal, že

Lotčino ztvárnění malého Ježíška bylo tak dojemné, že dohnalo k slzám dokonce i kdejakého neznaboha.“

„I mně vhrkly slzy do očí,“ přidal se Dower. „Hlavně když sem se musel tahat s děckem, který vážilo přes třicet kilo, ke žlabu.“ Dower se poškrábal na zádech. „Vot tý doby už sem se housera pořádně nezbavil.“

„Alespoň jsi nemusel přesvědčovat ty vesnické balíky, že jsi panna,“ opáčila Laskonka. „Když jsem pronášela ten úžasný monolog o tom, jak jsem nikdy nepoznala muže, Abel Grantham se rozesmál tak, až spadl z osla do žlabu a málem nám rozdrtil Ježíška.“ Laura si na ten incident pamatovala moc dobře. To ona vyrazila, aby stáhla rozlíceného Abela z křičící Lotky. Ani mamutí dávka kadidla a myrty by nedokázala překrýt zápach whisky linoucí se od

toho Krále.“

Laura jim raději nechtěla připomínat další pohromy, které je při jejich amatérských vystoupeních potkaly, jako třeba případ, kdy Dowerova doutnající dýmka zapálila Georgeovi turban, nebo noc, kdy se pastýřům rozprchla stáda po všech koutech vesnického kostela, a tak se jen mile usmála. „Přesně tak byste se měli dívat na náš příští úkol. Jako na trochu uličnický, ale jinak neškodný herecký kus.“

Laskonka smutně pokývala hlavou. „To, co po nás chcete, dítě, není žádný herecký kus. Je to lež. A ze lži ještě pro člověka nikdy nic dobrého nevzešlo.“ Znepokojeně pohlédla ke dveřím stodoly.

„Hlavně pro člověka, jako je tamten.“

Lauřin milý úsměv zvadl. „To je možná pravda, ale já jsem si jistá, že z pravdy může kolikrát vzejít i mnoho horšího.“

Všichni obrátili svůj zrak k Lauře, zaskočeni tvrdostí jejího hlasu. Laura začala přecházet po stodole a jediný zvuk, který ji přitom provázel, bylo švitoření vlaštovek hnízdících v okapech. „Já to vidím tak, že nemáme na vybranou. Vzhledem k tomu, že se nehodlám provdat za některého z mužů z vesnice a protrpět zbytek života, pak nám zbývá jen jediná možnost, a totiž svěřit naše životy do rukou Sterlinga Harlowa. A pochybuji, že mu říkají Ďábel z Devonbrooku jen tak pro nic za nic. Nechci vás strašit, ale už se někdo z vás

zamyslel nad tím, jakou že to práci pro nás ten člověk asi zajistí?“

Laura se opřela o drsný sloupek a pohlédla vzhůru na seník.

Oči její sestry na ni zíraly ze stínu střechy. „Lotko, nemyslím, že by bylo až tak neobvyklé, aby byla dívka tvého věku uvězněna v sirotčinci. Tam pak budeš pracovat od úsvitu do půlnoci, dokud tě nezlomí na duši i na těle.“

„Nevadí,“ odsekla příkře Lotka. „Pokud si nebudeš muset vzít toho šíleného primitiva.“

„Ale co by se stalo s tvýma hebkýma ručičkama? A tvými vlásky?“

Lotka se roztřesenou rukou dotkla svých zlatých lokýnek.

Všichni věděli, že jediné, co si o svém otci pamatuje, je, že jí

říkal ty má malá zlatovlásko. „Myslím, že bych mohla nosit copy.“

Laura zavrtěla hlavou. V tu chvíli se nenáviděla přinejmenším tak, jak nenáviděla Sterlinga Harlowa. „Obávám se, že by to nešlo. Záhy bys dostala vši a pak by tě stejně ostříhali dohola.“

George vyskočil na nohy. „Tam by mě nikdy nedostal! Jsem dost starý na to, abych utekl a dal se k námořnictvu!“

Laura se k němu obrátila s lítostivým výrazem. „Ačkoliv se snažíš vydávat za muže, Georgi, ještě jím zdaleka nejsi.“

Lauřin bratr si zase schlíple sedl na lavici a sklopil zrak.

Laura si klekla před Laskonku a pohlédla do její zdrcené tváře.

„A co ty a Dower? Jak dlouho si myslíš, že vás tu bude vévoda držet jako své zaměstnance, ve vašem věku? Kdyby vás byla lady Eleanora nepovažovala za členy své rodiny, už dávno by vás byla poslala na odpočinek.“

„Tendle starej beran má rohy eště pořád plný síly,“ prohlásil Dower.

Laura se obrátila a vzala mužovu kostnatou ruku do svých dlaní.

„Ano, v létě, snad. Ale co v zimě, kdy ti klouby na rukou otečou a popraskají a krvácejí, až je můžeš jen stěží ohnout? Však víš, o čem mluvím, viď?“ obrátila se Laura zpět ke Laskonce. „Však jsi ho slyšela, jak přechází po chodbě celé dlouhé hodiny, protože mu ta bolest nedá spát.“

Když Laskonka odvrátila zrak, aby se Lauře nemusela dívat do očí, Dower Lauru vytáhl na nohy. „Nevadí, když všichni skončíme v

chudobinci se zlomenými zády a krvácejícíma rukama. Pořád si myslíme, že nemůžeme chtít, aby sis kvůli nám vzala toho cizince.“

Laura mu vytrhla ruku. Situace se zdála čím dál beznadějnější.

„To je přesně to, co po vás chci – myslete na mě! Přemýšlel někdo z vás o tom, co bude se mnou, když ten vévoda přijde a převezme celé ardenské panství?“

Dower se poškrábal na své prošedivělé hlavě. „Si vzdělaný děvče.

Mohla by z tebe bejt taková ta vychovatelka, co učí panský děcka.“ Laura si povzdechla. „Vím, že to pro vás pro všechny bude šok,

hlavně pro Lotku, která se vždycky považovala za výjimečnou krásku rodiny, ale existuje důvod, proč si mě chtějí všichni muži z vesnice vzít.“

Prázdné pohledy se stočily k Lauře.

„Jsem hezká.“ Laura ta slova pronesla, jako by to byla ta nejhorší vada. „Příliš hezká na to, abych byla vychovatelkou. I kdyby mě paní domu hezky přivítala, o čemž pochybuji, bylo by jen otázkou času, kdy by mě některý z mužů v domě – její bratr, syn, nebo možná i manžel – začal obtěžovat. Pak bych ztratila nejen místo, ale taky svoji pověst. A v tomhle světě, když žena ztratí svou pověst, stane se snadnou obětí všech možných lumpů a ničemů.“

Laura se zachmuřeně rozhlédla po ostatních. „A to není to nejhorší. Existuje ještě jedna možnost, kterou musíme uvážit. Řekněme, že bych se vévodovi zalíbila a on se rozhodl, že si ze mě udělá svou milenku?“

Dower se zarazil dřív, než vypustil nějaké rouhavé slovo, a Laskonka se pokřižovala, jako by Laura uvažovala o tom, že se stane konkubínou samotného ďábla.

„Kdo přinutí muže jeho bohatství moci a společenského postavení, aby se vyhnul chudé vesnické dívce? Myslím, že by se ve vesnici našli i takoví, kteří by tvrdili, že bych mu měla být za jeho ochranu vděčná.“ Laura nedbala horkosti, která se jí hrnula do tváří, a bojovně zvedla bradu. „Takhle se třeba vydám cizinci, ale alespoň to je cizinec podle mého výběru.“

Lauřina hrdá slova zůstala viset ve vzduchu a všichni cítili, jak je polévá stud.

Dower se pohladil rukou po krku. „Pokud je to beran, kterýho sis vybrala, pak mi asi nezbejvá než ti ho pomoct zahnat do vohrady.“

Laura staříka nadšeně objala a vlepila mu pusu na tvář. „Bůh ti žehnej, Dowere! Bez tebe bych to nezvládla. Hned ráno se musíš vydat do Londýna a pobavit se s některým z tvých starých přátel. Chci, abys zjistit jestli se tam náhodou nepostrádá nějaký mladý muž.

„Nebo utečenec,“ utrousil Dower mezi zuby.

„Budu raději, když se ukáže, že je to sirotek, druhorozený syn druhorozeného syna, který nemá žádné dědictví a nebo ještě miň.“ Laura opět začala přecházet po stodole. Její kroky teď byly mnohem lehčí než prve. „Pokud bychom se měli vzít ještě před mými narozeninami, pak musí být ohlášky vyvěšené v kostele po tři po sobě jdoucí neděle, z nichž první je pozítří. To znamená, že mám necelé tři týdny na to, abych zjistila, jestli už nemá někde nějakou manželku.“ Lauru překvapilo, jak silně ji ta myšlenka bodla u srdce, když si uvědomila, jak krátce se s oním mladíkem zná.

„Jsem rád, že ti zábrany nedovolí snížit se k bigamii.“ pronesl líně George. „Ale co budeš dělat, když Dower najde jeho rodinu … nebo jeho ženu?“

Laura vzdychla. „Pak nám asi nezbude než ho vrátit jeho zákonnému vlastníkovi.“

„Jako zbloudilou ovci.“ dodal Dower.

„Nebo ztracené prase,“ ozvala se škodolibě Lotka.

„A co když si toho chlapa vezmeš,“ zeptal se George, „a pak na ardenské panství přijede někdo z Londýna a pozná ho? Co potom?“

„A kdy naposledy navštívil naši bezvýznamnou vesničku někdo z Londýna?“ Lauřina otázka umlčela i George. To si nikdo z nich nevzpomínal.

Ale Lauřin bratr chtěl evidentně dokázat, že umí být stejně tvrdý jako jeho sestra. „Co když se do matriky podepíše falešným jménem? Budeš pak v očích zákona skutečně vdaná?“

Laura se zastavila v půli kroku. Na to nepomyslela. Potlačila ty roky duchovní výuky a se vztyčenou hlavou se obrátila čelem k bratrovi. „Budeme svoji v očích Boha, a pokud se mě týče, Jeho oči jsou ty jediné, na kterých záleží.“

Laskonka se beze slova zvedla z balíku slámy a vydala se ke dveřím ze stodoly.

Laura dokázala zachovat klid po celou dobu, kdy čelila Dowerovu reptání a Georgeově nedůvěře. Ale když mě teď odsoudí i dobrosrdečná Laskonka, říkala si v duchu, tak to asi nevydržím a rozpláču se. „Kam jdeš?“ zeptala se vyděšeně.

Laskonka se otočila a na její tváři se zračil lehký úsměv. „Jestli mám stihnout ušít vám svatební šaty do vašich narozenin, pak se nemůžu poflakovat mezi krávami a kuřaty. Myslím, že lady Eleanora schovala právě pro tento případ na půdě nějaký bílý krep.“ Služebná si okrajem zástěry utřela uslzené oči. „Kéž by se naše paní byla dožila toho, jak budete stát u oltáře s tím pohledným hochem. Byl to jeden z jejích velkých snů, víte.“

Laura zamrkala přes slzy. Snad jen jeden sen mohl být větší. Sen, že se jednoho dne vrátí její syn a vběhne jí do náruče.

Laura se zavěsila do Laskonky. „Myslíš, že by lady Eleanoře vadilo, kdybychom odpárali kousek té bruselské krajky ze záclon a olemovali jí rukávy?“

A tak Laskonka s Laurou vyšly ze stodoly zabrané do hovoru o kytičkách a svatebních koláčích. Dower, který je následoval, znechuceně vrtěl hlavou. „Měly zůstat ve stodole, tam patří. Jedině svatba může takhle pobláznit naprosto zdravou holku.“

Když dospělí odešli, bylo ve stodole dlouho ticho. Pak George znenadání vyskočil na nohy a zuřivě nakopl plechový kbelík na krmení. Zlatá zrnka se rozlétla po stodole a kbelík s řinkotem dopadl na zem. V napjatém tichu stodoly to znělo, jako když uhodí blesk.

„Tvrdí, že to dělá kvůli sobě, ale to není pravda!“ vykřikl George.

„Dělá to pro nás. Dělá to proto, že já jsem ještě tak zatraceně mladý, než abych se mohl postarat o vlastní rodinu.“ Zoufalý hoch se opřel o sloupek a ruce bezmocně zaťal v pěst. „Panebože, kdybych byl alespoň z poloviny dospělým mužem …“

Lotka seděla se zkříženýma nohama na seně nad ním a nejevila nejmenší známky hysterie, jak George očekával. Její drobná, kulatá tvář byla bledá a strnulá, její hlas zněl podivně klidně. „My jí to prostě nemůžeme dovolit. Nemůžeme dovolit, aby kvůli nám

obětovala svou čest. Zaslouží si víc než osud, který je horší než smrt.“

„Ty sis nevšimla, jak se na něho dívala,“ opáčil chmurně George.

„Vypadala, jako by tu smrt z jeho rukou vítala.“

„Tobě se to mluví. Ty nejsi žena.“

„Ani ty ne,“ připomněl George sestře.

Lotka si opřela bradu o dlaň. „Jestli se Laura vdá před svými jednadvacátými narozeninami, tak zdědí panství.“

„Zdá se, že o tohle právě jde,“ souhlasil George a všiml si, že Lotka o něčem usilovně přemýšlí.

„Ale v závěti lady Eleanory není nic o tom, že by taky musela zůstat vdaná.“

„Víš stejně jako já, že by Laura nikdy takovou hanbu, jako je rozvod, nepřežila.“

„A kdo mluví o rozvodu?“ Lotka dál klidně drbala šedivou kuličku ve svém klíně. „Zlotřilce, kteří v knihách slečny Radklifové chtějí připravit hrdinku o čest, stihne vždycky předčasná smrt.“

George s rukama v bok se zaklonil a pohlédl na svou sestru.

„Cože? Šarloto Anno Fairleighová, nemyslíš snad na vraždu toho ubožáka, že? Bez ohledu na to, co čteš v těch hloupých knihách, nemůžeš jen tak jít a někoho zabít, protože nemá rád kočky. Nebo tebe.“

„A proč ne?“ odsekla Lotka. „Jen uvaž, jaké to přinese výhody.

Jako vdova bude Laura užívat všech výhod manželství a zároveň nebude trpět nevýhodami. A pokud se tomu chudákovi taková nehoda stane po svatbě, ale ještě před svatební nocí, pak nebude muset snášet to hrozné ponížení, kdyby těma svýma prackama sahal po celém jejím těle.“

George si nemohl pomoct, ale poslední věta ho přesvědčila.

Vydal se ke dveřím ze stodoly v naději, že svěží vzduch vyžene zlost z jeho hlavy. Ohořelé sutiny fary, kterou kdysi obývali se svými rodiči, se krčily ve vzdáleném rohu panství, ale za teplých a větrných dnů, jako dnes, by George mohl přísahat, že stále cítí štiplavý zápach dýmu v nose a hořkou pachuť popela na svém jazyce.

„Kdyby tu byli táta s mámou, ti by věděli, co je pro Lauru nejlepší,“ pronesl polohlasně a obrátil tvář ke slunci. „Ti by věděli, co je nejlepší pro nás pro všechny.“

„Ale oni tu nejsou. My ano.“

George si povzdechl. „My tři jsme si tak dlouho dobře žili. Asi jsem si myslel, že to tak může zůstat na věky.“

„Může,“ ozvala se Lotka. „Jestli mi pomůžeš.“

George zavřel oči, ale pořád viděl obraz své sestry v náručí toho cizince. Trvalo mu dlouhou chvíli, než se rozhodl. Dokonce se zdálo, jako by i vítr zatajil dech a čekal na jeho odpověď.

Když se chlapec obrátil zpátky do stodoly, jeho rty byly zkrouceny zvláštním chmurným úšklebkem. „Černá Lauře vždycky moc slušela.“

Lotčiny bílé zoubky se zaleskly ve stínu seníku. „Já tvrdím totéž.“

6

Ty jsi byl vždycky takový andí1ek …

Nicholas Radcliffe byl vznětlivý.

Zjistil to někdy v době svačiny následujícího odpoledne, kdy dveře do ložnice vrzly snad už posté v tom nekonečném dni a opět vpustily dovnitř někoho jiného než jeho snoubenku.

Zdálo se, že té nepolapitelné slečně Fairleighové připadalo nejlepší nechat ho v péči kohokoliv, kdo šel právě kolem jeho pokoje. Dokonce i Dower ho dnešního rána krátce navštívil. Smrděl ovcemi a měl výraz posmrtné masky. Ten muž Nicholase informoval, že odjíždí do Londýna na dobytčí trh. V ruce mačkal svůj klobouk se širokou krempou a utrousil krátkou omluvu za to, že chtěl Nicholase nabodnout na vidle. Přitom ho stále pozoroval těma svýma černýma slídivýma očima, až Nicholasovi připadalo, že si ho měří pro rakev.

Pak se objevil Lauřin bratr a přinesl tác s uzenkami a vejci.

Tvářil se přitom jako kakabus. Když se Nicholas zeptal na jeho sestru, hoch zamumlal něco neurčitého a rychle opustil pokoj.

Když se po chvíli dveře opět otevřely, Nicholas se i přes přetrvávající slabost nervózně posadil na posteli. Měl tisíc otázek, z nichž většinu mohla zodpovědět jen Laura. Ale k jeho hlubokému zklamání patřil čepec křivě nasazený na prošedivělých kudrnách Laskonce. Nicholas jí z rukou vytrhl lavor, mýdlo, ručník a břitvu a trval na tom, že si pomůže sám. Neměl nejmenší chuť zopakovat si včerejší proceduru.

Když byla Laskonka na odchodu, Nicholas nevinně zamrkal očima a pronesl: „Nemusíš utíkat. Pochybuji, že mám tam dole něco, co by žena jako ty neviděla už tisíckrát.“ Posměšně pozvedl obočí a nahlédl pod pokrývku. „Nebo už jedenkrát.“

Laskonka zrudla a pak skryla svůj holčičí úsměv do zástěry.

„Ale jděte, pane. Vy jste teda zlobivý hoch.“

„Ale tvoje paní mi říká něco jiného,“ utrousil Nicholas, když se za Laskonkou zavřely dveře. Jeho úsměv zmizel a mladík zamyšleně

svraštil čelo. Mourovaté kotě stočené do klubíčka pod jeho kolenem se na něj tázavě podívalo. Ačkoliv se Nicholas už nesčetněkrát pokusil to otravné zvíře zahnat, ono se zjevně nehodlalo vzdálit od svého oblíbence na víc než několik minut.

Jak ubíhaly hodiny, Nicholas ztrácel trpělivost. Připadal si čím dál míň jako pacient, zato víc jako vězeň. Kdybych měl své kalhoty, mohl bych aspoň vstát a projít se po pokoji, říkal si v duchu. Ostrá bolest hlavy pomalu ustupovala a tupý tlak, který stále přetrvával, byl sice nepříjemný, ale nikoliv nesnesitelný.

Chvíli před svačinou, zrovna když usínal, začaly se dveře centimetr po centimetru otvírat. Když se neobjevila Laura, jeho instinkt mu radil hodit tím směrem něco rozbitného. Ze své polohy vleže viděl jen záplavu zlatých lokýnek svázaných růžovou stuhou. Zdálo se, že se jeho nynější návštěvník plazí po kolenou.

Malá baculatá ručka s růžovými nehty se objevila na kraji postele a začala šmátrat v pokrývkách, nebezpečně blízko mladíkových boků. Když ruka nenašla, co hledala, zpoza postele vy tryskla fontána zářivých kudrlinek. Když Lotka Fairleighová vykoukla přes bočnici, Nicholas přivřel oči do malinkatých škvírek a pozoroval ji skrz řasy.

„Tak tady jsi, ty jedno zlobivé zvíře,“ zasyčela Lotka a natáhla se pro kočku spící vedle mladíka.

„To není zrovna to nejhezčí oslovení muže, kterého si chce tvoje sestra vzít,“ utrousil Nicholas a opřel se o loket.

Lotka se leknutím skutálela zpátky na koberec, ústa otevřená dokořán.

„Měl bych tě varovat, že jestli začneš znovu křičet, tak já se přidám, a budeme zase tam, kde jsme začali.“

Lotka spěšně zavřela ústa.

„Tak, to je lepší,“ pochválil ji mladík. „Když neječíš jako meluzína, tak jsi docela snesitelná.“

„Kéž bych mohla totéž říct o tobě,“ odsekla Lotka, ale Nicholasovi to přišlo legrační. Vstala, aby si očistila šaty, a nasadila tón uražené důstojnosti. „Promiňte, že jsem vás vyrušila ze spánku, pane, ale přišla jsem si pro kotě.“

„No vidíš, a já si myslel, že jsi mě přišla udusit polštářem.“ Lotka trhla hlavou. Její modré oči vypadaly tak provinile, až bylo mladíkovi líto, že si ji tak dobíral. „Sice tvrdý, ale efektivní způsob, jak se zbavit nepohodlného hosta. Já však dávám přednost jedu. Existuje tolik druhů, ze kterých lze vybírat. Třeba ve starém dubovém lese jsem našel sedmnáct rozličných variant smrtelně jedovatých muchomůrek.“

Nicholas se posadil a nedůvěřivě se zadíval na tác se zbytky oběda.

„Kdybyste nás teď omluvil.“ Lotka vzala kotě do náruče. Zvíře se po ní ohnalo a škráblo ji až do krve.

„Au! Cos s ní udělal?“ Lotka si sála kapičky krve. Kotě už bylo zase zpátky u Nicholase a třelo svou hlavičkou o jeho nahou hruď.

Nicholas pohladil zvíře po hebkém kožíšku a pokrčil rameny.

„Navzdory tomu, co si myslíš, mám svoje kouzlo.“

„To měl i Napoleon. Nebo alespoň jsem to četla.“ Lotka mávla rukou, jako by to byl její nápad, odehnat kotě od sebe. „Můžeš si toho malého zrádce nechat, jestli chceš. Mám jich ještě spoustu.“ Povýšenecky zvedla nos a obrátila se ke dveřím. Evidentně doufala, že odejde důstojněji, než přišla.

„Šarloto?“ Když se Lotka bez zaváhání otočila, bylo Nicholasovi jasné, že uhodl její křestní jméno. Prohlížel si její obličej a doufal, že se v jeho mysli zatřpytí alespoň jiskřička poznání. Ale připadala mu stále tak cizí, jako jeho vlastní obraz. „Ačkoliv jsme oba asi dost tvrdohlaví, tvoje sestra mě ujistila, že jsme se měli docela rádi.“

Dítě se mu bez mrknutí podívalo do očí. „Pak je to asi pravda.“

Lotka vysekla poklonu a zanechala podrážděného Nicholase, aby se mohl zase v klidu natáhnout.

V době, kdy se chladné měsíční světlo začalo vkrádat do pokoje, začal Nicholas toužit po Lotčině hádavé společnosti. Měl pocit, že už ani o minutu déle nesnese být připoután k posteli jako nějaký slaboduchý invalida. Dokonce i kotě ho už opustilo a vyrazilo otevřeným oknem na lov kobylek.

Nicholas se obrátil na břicho a polštář si stočil pod sebe. Snesl bych být připoután na lůžko, kdyby tu byl někdo, kdo by je se mnou

sdílet říkal si v duchu. A nedalo mu moc práce představit si záplavu Lauřiných vlasů rozhozených na polštáři, představit si sám sebe, jak líbá každou pihu, která zdobí její tváře, a tiskne ji svou vahou do měkké péřové matrace.

Ty představy se mu líbily, ačkoliv se nehodily k bezchybnému charakteru, který mu Laura prve vnutila.

Starý dům se nakonec ponořil do ticha a pravidelného rytmu spánku, čímž ještě umocnil Nicholasův neklid. Posadil se, odhodil pokrývku a spustil nohy z postele. Ke svému překvapení zjistit že pokoj zůstává na svém místě. Že se s ním nepropadá, ani nehoupe, jak se obával.

V tu chvíli zahlédl na křesle svůj lístek ke svobodě. Kalhoty. Někdo je sem musel přinést, zatímco spal.

Nicholas zahnal poslední zbytky závratě a jistými kroky přešel ke křeslu. Natáhl si kalhoty a vychutnal si ten známý pocit. Zároveň si všiml, že přes opěradlo visí i jeho košile, taktéž pečlivě vypraná a vyžehlená. Dotkl se jí, ale látka se mu zdála příliš kvalitní na to, aby byla pořízena za plat řadového vojáka. Přehodil si ji přes sebe a všiml si, že několik děr bylo zašito tak pečlivě, že byly takřka neviditelné. Možná že tu košili odložil nějaký dobročinný oficír, uvažoval Nicholas.

Když byl oblečen, založil si ruce za zády a konečně si připadal sám sebou.

Ať už byl kýmkoliv.

Nicholas si prohrábl rozcuchanou hřívu, a když narazil na velkou bouli na temeni hlavy, sykl bolestí. Toho dne se o sobě dozvěděl ještě něco. Neměl rád, když ho držela nějaká žena jako rukojmí. Laura neměla právo mi říct, že jsme zasnoubeni, a pak mě klidně opustit, ať si to sám přeberu, říkal si v duchu.

Spolu se sílou nabral i rozhodnost, a tak vyklouzl do temné haly, nevěda, zda hodlá najít svou snoubenku, nebo sám sebe.

Laura poletovala po obývacím pokoji jako nějaký neklidný duch. Ani si nezapálila lampu, nebo alespoň svíci. Připadalo jí lepší, když bude její zmatené kroky provázet jen měsíční svit. Obávala se, že

není daleko od momentu, kdy sepne své bílé ruce, jako nějaká vynervovaná hrdinka z Lotčiných zamilovaných románků.

Jedna věc byla představit si, jak žije spolu s tím cizincem za jasného dne, ale sdílet s ním lůžko za temné noci, to bylo něco docela jiného. Už od dětství snila o tom vzít si takového muže. Ale ty sny končily vždy nějakým něžným vyznáním lásky a cudným polibkem, ne metrem osmdesát nezkrotného mužského v její posteli.

Laura tiše zasténala. Její snoubenec možná ztratil paměť, ale ona musela ztratit rozum, když zosnovala takový pošetilý plán.

Celý den se vyhýbala jeho společnosti a snažila se naučit nazpaměť příběh, který si o nich dvou vymyslela. Nedovolila si zapsat jediné slovo do deníku v obavě, že by ho mohl někdy později najít.

Tvé hříchy tě dohoní.

To bylo jedno z oblíbených otcových kázání a Laura měla pocit, jako by slyšela jeho tichý hlas. Jistě, otec by nikdy neuvěřil tomu, že jeho malá holčička může spáchat horší hřích, než že se zapomene naučit svou denní epištolu nebo že ukradne kostku cukru z dózy, když je matka otočená zády. Určitě ani jednoho z jejích rodičů nikdy nenapadlo, že by mohla štípnout celého člověka.

Lauře poklesla ramena. Už bylo pozdě přiznat, co spáchala, a žádat o odpuštění. Příliš pozdě na to, aby ho praštila svícnem po hlavě a odtáhla ho zpátky do lesa, kde ho našla. Teď byl její v dobrém i ve zlém.

„Seznámil nás bratranec,“ zamumlala Laura a uskočila stranou, aby nezakopla o otoman. „Druhý bratranec ze třetího kolena. Nebo to byl třetí bratranec ze druhého kolena?“ Laura si konečky prstů třela rozbolavělé spánky a říkala si, že by udělala líp, kdyby zůstala v posteli a naslouchala Lotčinu chrápání.

Starý sekretář z růžového dřeva se leskl ve svitu měsíce. Ležel na něm kus papíru. Osamocen, ale ne zapomenut. Byl to dopis, který napsala nějaká oblíbenkyně Sterlinga Harlowa. Laura tím arogantním vévodou opovrhovala čím dál víc. Koneckonců to byl on, kdo ji přivedl na tuto cestu jisté záhuby.

Opatrně přešla do kumbálu a vytáhla krabici s troudem. Škrtla zápalkou a přiložila plamen k rohu papíru. V okamžiku, kdy se papír začal kroutit a černat, měla pocit vítězství.

„Tak, ty bídný ďáble,“ zamumlala a podržela list papíru od těla.

„Kéž by ses smažil v pekle, kam patříš.“

„Ale nebe nezná nic horšího, než když se láska obrací v nenávist,“ ozval se něčí hlas za jejími zády, „a peklo nezná větší běsnění než běsnění zhrzené ženy.“

7

I když jsem jim dovolila, aby tě odvedli, vždycky jsem tě chovala ve svém srdci …

Při těch slovech, pronesených hlubokým a zároveň hebkým hlasem, se Laura otočila. Zcela nesmyslně se obávala, že svým rouháním přivolala samotného ďábla. Ale nebyl to král temnot, nýbrž její snoubenec, který se opíral o zárubeň. Odlesk plamenů v jeho očích jako by chtěl Lauře naznačit, že si hraje s něčím mnohem nebezpečnějším, než je oheň.

Když byl zabalen jen do pokrývky, vypadal jako nějaký vznešený divoch z džunglí Madagaskaru. V kalhotách a košili však nevypadal o mnoho civilizovaněji. Asi by bylo potřeba kabátu a kravaty, aby v něm uzavřely tu mužnou vitalitu, která jako by z něj tryskala v nekonečných vlnách. Jeho zlatohnědé vlasy, o něco delší, než velela současná móda, mu splývaly až na ramena a košili měl rozhalenou na hrudi. Laura sklouzla pohledem níž, ale vzápětí si přála, kéž by tak byla neučinila. Dobře padnoucí kalhoty z jelení kůže těsně obepínaly jeho nohy a dávaly tak vyniknout vypracovaným svalům na stehnech a lýtkách. Rozhodně to nebyl typ s pavoučíma nohama, který by musel používat piliny, aby své nohy vymodeloval do patřičných tvarů.

Lauru začaly pálit konečky prstů. S výkřikem upustila zbytky dohořívajícího dopisu a začala po nich dupat špičkou střevíčku. „To byl poslední účet od řezníka,“ vysvětlovala bez dechu a nadzdvihla si noční košili, aby v ní jiskry nevypálily dírky. „Když nedostane peníze prvního, tak dokáže být dost nepříjemný.“

Mladík sledoval Lauřin nemotorný tanec s jistým zájmem.

„Řekni mi, posíláš do pekel všechny své věřitele, nebo jen ty, kteří trvají na zaplacení?“

Aby nemusela odpovědět, strčila si Laura popálené prsty do úst.

„Ukaž, podívám se ti na ruku.“ Jak mladík přecházel po pokoji, stíny na jeho tváři způsobily, že vypadal ještě mohutnější a nebezpečnější než v ložnici lady Eleanory.

Laura měla pocit, že jí srdce vypovídá službu. Co když měl Dower pravdu? Co když přivedla do rodiny vraha nebo zloděje? Co když nebyl napaden nějakými lupiči, ale byl lupičem sám? Kterýkoliv lupič na jeho místě by jistě zvládl zahrát džentlmena. Možná dokonce prohlédl mou past a přišel dolu, aby mě uškrtil, běželo Lauře hlavou.

Aniž si to uvědomila, začala pomalu couvat.

Mladík se najednou zastavil. „Proč se chováš, jako by ses mě bála, když jsi mojí snoubenkou?“ Přistoupil ještě o něco blíž a zatvářil se tak dotčeně, až měla Laura pocit, že ho snad zranila.

„Copak jsem ti někdy ublížil nebo jsem ti zavdal příčinu, abys věřila, že bych mohl?“

„Ještě ne.“ Laura narazila rameny o krbovou římsu, až se porcelánová váza, která na ní stála, rozkymácela. Mladík natáhl ruce kolem Laury, aby vázu zachytil a zároveň zabránil Lauře v útěku.

„Chci říct, že ne.“

Když cizinec vzal její obličej do dlaní, dívka rázem zapomněla na rozbolavělé prsty. Bříšky rukou ji začal hladit po tvářích a Laura, ačkoliv se chtěla z jeho objetí vytrhnout, cítila, že mu podléhá.

Mladíkův chraplavý hlas působil naprosto uhrančivě. „Pokud jsem takový tyran a surovec, který je schopen pozvednout ruku na ženu, pak bych to udělal jen tehdy, kdybys mě vydala na milost Francouzům. Horší osud už bych si snad ani nezasloužil.“

Laura se sehnula a prošla pod jeho paží. Snažila se najít úkryt na měsícem zalité sedačce u okna. Posadila se mezi polštáře a ruce si složila v klíně. „Nebojím se tě,“ zalhala. „Jen myslím, že bude nejlépe zabránit jakýmkoliv nevhodným situacím.“

„Není na takové obavy trochu pozdě? Navíc, zatím jsme takové rozhovory vedli zásadně oblečení.“ Mladíkovy oči se zaleskly jízlivým humorem. „Alespoň pokud si pamatuju.“

Laura pohlédla na svou noční košili. Jednoduchý oděv s krajkovým živůtkem a vysokým límečkem zahaloval mnohem víc než ty zvlhlé šaty předchozího dne. Bylo to zvláštní, ale to, že se cítila tak odhalená, způsobovaly dlouhé rozpuštěné vlasy, které jí splývaly podél ramen. Jen manžel by je měl vidět tak rozcuchané, problesklo Lauře hlavou.

„Bez ohledu na tvůj stav,“ prohlásila nakonec Laura, „existují jisté zásady, které by se měly ctít.“

Mladíkův úsměv povadl. „Tak proto ses celý den vyhýbala mé ložnici? Abys ctila jisté zásady?“

„Prožil jsi něco hodně zlého. Měla jsem za to, že potřebuješ trochu klidu.“

„A kolik klidu asi vydržím? Podle toho, co říkáš, jsem se probíral z bezvědomí a zase do něj upadal už … „ Mladík roztáhl ruce po délce krbové římsy a zabubnoval prsty o její vyhlazený povrch. „Jak dlouho vlastně?“

Jak tam tak stál, rozcuchaný a bos, s naprosto uvolněným výrazem pozorně sledoval Lauřinu tvář. Snaží se najít pravdu? přemítala v duchu. Nebo známku podvodu?

Laura se přinutila pohlédnout mu do očí. „Dva velící důstojníci tě doručili k našim dveřím už téměř před týdnem. Vysvětlili nám, jaké zranění jsi utrpěl. Nebyli si jistí, jestli ještě vůbec někdy nabudeš vědomí.“

„Tak jsem ho nabyl. Asi mě budou očekávat zpátky v boji.“

„Ale ne,“ opáčila spěšně Laura. „Vzhledem k tomu, že Napoleon abdikoval a Ludvík je zpátky na francouzském trůnu, ujistili mě, že už tě nebudou potřebovat.“

„No, alespoň mě nepověsí jako dezertéra.“ Mladík se zamračil.

„A co moje rodina? Mají zprávy o mém návratu?“

Laura se nyní plně věnovala skládání sukně noční košile do úhledných záhybů. „Je mi líto, ale o své rodině jsi mi nikdy nevyprávěl. Měla jsem za to, že ses jim odcizil nějakou dobu předtím, než jsme se seznámili. Připadal jsi mi naprosto spokojený, jak ses tak sám protloukal světem.“

Mladíkova tvář náhle jako by potemněla. „To je hodně zvláštní,“ zamumlal.

„Copak?“ zeptala se Laura v obavě, že mu bezděčně připomněla něco, co probudí jeho paměť.

Mladíkovy rty se roztáhly melancholickým úsměvem. „To je od chvíle, kdy jsem se probral, první věc, která mi dává smysl.“

„To, že je člověk bez rodičů, je pro nás docela normální, víš. Můj otec a matka zemřeli v plamenech, když mi bylo třináct. Proto měl

asi bratranec Ebenezer pocit, že si tak dobře rozumíme. To je ten, co nás seznámil, když jsi s ním před dvěma lety přijel na vánoční dovolenou. Drahý Ebenezer Flockhart… je to můj druhý bratranec ze třetího kolena,“ dodala a trochu sebou trhla. Měla pocit, že to znělo značně nevěrohodně.

„Připomeň mi, abych mu poděkoval, až se zase uvidíme.“

„To asi nebude možné. On totiž … totiž …“

„Byl zabit ve válce?“ navrhl Lauřin snoubenec.

Laura měla sto chutí připravit smyšlenému Ebenezerovi noblesní smrt ve službách zemi a králi, ale zbytky svědomí jí to nakonec nedovolily. „Odcestoval do Ameriky. Byl to vždycky jeho velký sen a teď, když válka skončila i tam, ho mohl konečně uskutečnit.“

„Možná bychom ho mohli někdy navštívit. Když nás seznámil.

Jsem si jist, že bude nadšen, až uvidí veselé tvářičky našich dětí.“

„Dětí?“ opakovala vyděšeně Laura. „A kolik dětí by sis představoval?“

Mladík pokrčil rameny. „Nevím. Ale půl tuctu by mohlo stačit.“ Sklonil hlavu a věnoval Lauře zvláštně plachý pohled, který však ostře kontrastoval s divokými plamínky v hlubinách jeho očí. „Pro začátek.“

Laura měla pocit, že se jí začíná točit hlava. Během pouhých dvou dnů se dostala od kradmého polibku až k rození půl tuctu dětí.

Pro začátek.

Mladík se náhle hlasitě zasmál. „Nemusíš z toho být tak vyděšená, drahoušku. Jen jsem si tě dobíral. Nebo jsi mě zapomněla informovat o tom, že nemám smysl pro humor?“

„Já vím, že jsi mě jenom škádlil,“ ujistila ho Laura a nervózně se zasmála. „Vždycky jsi mi tvrdil, že chceš jen dvě děti – chlapce a děvče.“

„To je ode mne skutečně hezké.“ Mladík se svezl na sedačku vedle Laury a natáhl své dlouhé nohy. Dívka se okamžitě natlačila co nejdál od něj, jak jí to jen polštáře dovolily. Dřív než však mohla sklouznout až na zem, vzal její ledové ruce do svých teplých dlaní.

„Tvoje chování mě trochu překvapuje, drahoušku. Říkáš, že jsme byli od sebe tak dlouho, a přece se mi zdá, že nemáš moc velký zájem se opět… poznat blíž.“

„Musíš mi mou plachost odpustit, můj pane. Jsme zasnoubeni již téměř dva roky, ale vzhledem k tvým vojenským povinnostem nebyly tvé návštěvy tady příliš časté. Naše námluvy se povětšinou odehrávaly prostřednictvím dopisů.“

Mladík si Lauru přitáhl blíž. Posměšná světýlka v jeho očích vystřídal výraz opravdového vzrušení. „Máš moje dopisy? Mohly by pomoct mé paměti, nebo by mi alespoň naznačily, jaký jsem člověk.“

S takovou prosbou Laura nepočítala. „Bohužel je nemám. Byly zničeny.“

Mladík pustil její ruce. Ta slova ho evidentně zaskočila. „No, alespoň tě nikdo nemůže obvinit z plytkého sentimentu.“

„Ale ne, ty jsi mi nerozuměl!“ Aniž si to uvědomila, položila Laura ruku na jeho paži. „Každé slovo, které jsi napsal, jsem uchovávala hluboko ve svém srdci. Spala jsem s tvými dopisy pod polštářem…, no, a tak se taky stalo, že je Laskonka vyprala a vybělila s prádlem. Je mi to moc líto.“

„Mně taky.“ Mladík se opět opřel do polštářů a prsty projel Lauřinými vlasy. Z jeho hlasu se ozývala marnost. „Jak to, že si pamatuju každý zaprášený kout tohoto domu, ale ani minutu času, který jsem zde strávil?“

„To nevím,“ odpověděla Laura překvapená ještě víc než mladík sám.

„Šílím z toho, že si nemohu vzpomenout na nic o tobě. O nás.“

Znovu se předklonil a pohlédl Lauře zblízka do tváře. „Líbali jsme se někdy?“

Kdyby nebylo otázky v jeho očích, mohla by si myslet, že si z ní zase utahuje. Laura odvrátila tvář. Připadalo jí opravdu hrozné, že mu dokáže lhát, aniž by hnula brvou, ale zrudne, když mluví pravdu.

„Jednou.“

Mladík uchopil Lauřinu tvář do dlaní a jemně ji obrátil k sobě.

„To je tedy nejzvláštnější. Přísahal bych, že nejsem typem muže, který se spokojí jen s jedním polibkem tak sladkých rtů, jako jsou ty tvé.“ Bříšky palců lehce přetřel dívčiny rty, až se její tělo zachvělo nedočkavostí. „Nemusíš se bát, Lauro. Copak jsi to nebyla ty, kdo mě ujistil, že bych nikdy nepošpinil čest své snoubenky? Můžu ti přísahat, že ani pro toho nejzdvořilejšího ze všech ženichů není nic

neobvyklého, když ještě před svatbou ukořistí jeden či dva polibky své snoubenky.“

Měsíc se náhle skryl za mrakem. Všechno, co leželo mezi nimi, se rozplynulo, a oni se ponořili do naprosté tmy. Laura ucítila čistou vůni jeho čerstvě oholené tváře, teplý dech na svých rtech, těsně předtím, než na ně přitiskl ty své.

Laura už jednou muže políbila, ale dosud nikdy nebyla líbána.

Ten rozdíl byl jemný, a přece propastný. Zpočátku se zdálo, že mladíkovi postačí, když bude svými ústy přejíždět po těch jejích, tam a zpět, jako by si chtěl vychutnat jejich saténovou plnost. Dřív, než si to však stihla uvědomit, podvolila se jeho tlaku a její rty se samy pootevřely, aby ho přivítaly uvnitř. A že ho nemusela dlouho přemlouvat.

Když mladíkův jazyk pronikl do Lauřiných úst, zalapala po dechu. Vjel jí rukou do vlasů a přidržel její hlavu, aby mu neunikla. Jeho polibky jako by se ještě prohloubily.

Laura se mýlila. On si z ní utahoval. Ne snad těmi chytrými replikami nebo jemnou ironií, ale nevysloveným příslibem zakázaných slastí. Ačkoliv pro ni byla ta intimita šokující, nemohla se ubránit tomu, aby mu nevyšla vstříc, a ta náhlá smělost, s jakou se dotýkala jeho jazyka, ji doslova přiváděla v úžas. Mladík ji zlehka kousal, ochutnával a hladil. Každým novým místem byl zaujat tak, jako by se jejím ústům měl věnovat po celou noc.

V lese ho její polibek probudil ze spánku. Zde, v potemnělém obývacím pokoji, ji jeho polibky probouzely z dřímoty, která trvala po celý její dosavadní život. Probouzely její krev, která proudila ze srdce přímo do tajemných míst jejího těla, kde se ozývala neodbytným tlukotem.

V okamžiku, kdy Laura začala mít pocit, že by mohla z toho omamného kouzla omdlít, se jeho rty odtrhly. Laura si rychle uvědomila, že už je necítí ani na svých tvářích, ani na šíji, ani na jemné kůži za ušními lalůčky.

„Říkej mi miláčku,“ zašeptal a jemně chytil její lalůček mezi zuby.

„Hmm … „ Laura vydechla vzrušením, když se mladíkův jazyk vydal na průzkum, tentokrát do zátočin jejího ucha.

„Řekni mi miláčku. Celý den jsem to od tebe neslyšel. Chybělo mi to.“

Laura zaklonila hlavu a cítila, jak se mladíkův jazyk opět blíží k jejím rtům. Vjela mu rukama do vlasů a snažila se najít něco, co by ji udrželo v kontaktu se světem, který jí nebezpečně ujížděl pod nohama.

„Ách … miláčku,“ vydechla.

Ta kapitulace jí vysloužila další polibek, ještě sladší a hlubší než ten předchozí.

Jak se však zdálo, mladík se nehodlal jen tak s něčím spokojit.

„Říkej mi jménem,“ žadonil.

Laura měla náhle prázdnou hlavu. Byla tak zmatená, že si nebyla jistá ani svým vlastním jménem, natož tak tím, které dala jemu. „Hm

… mm … Nicholasi.“

„Ještě,“ zamumlal na jejích rtech.

„Nicholasi… Nicholasi… Nicholasi…,“ vydechovala mezi jednotlivými polibky. Pokud tohle nebyl okamžik absolutní vášně, pak si Laura nedovedla představit, co by jím mohlo být. „Ách, Nicky

…“

To hrdelní zavrnění vyvolalo v Nicholasovi neuvěřitelné pocity. Pokud Laura nelže, pak díky mně začne, problesklo mu hlavou a nebyl dalek toho dokázat, že je zrovna tím typem muže, který je schopen pošpinit čest své snoubenky. Mužem, který ji sevře do své náruče a hlubokými, opojnými polibky a sliby, které nemá ani v nejmenším úmyslu dodržet, umlčí všechny její protesty.

Až na to, že tentokrát by musel ty sliby dodržovat po celý zbytek života.

Tato skutečnost přiměla Nicholase, aby učinil nemožné. Přestal Lauru líbat.

Ani nevěděla, jak se ocitla v jeho náručí, s jednou jeho dlaní rozprostřenou nebezpečně blízko horkým vrcholkům jejích prsou. Nicholas cítil, jak jí prudce bije srdce, jako by bylo ozvěnou toho jeho. Když si Laura uvědomila, že ji přestal líbat, pomalu otevřela oči.

Pohled měla zamlžený, dětsky růžové rty naběhlé a lesklé od jeho polibků. Chutnala vášní a nevinností. Byla to omamná směs. Nicholas by mohl přísahat, že něco takového dosud neokusil.

„Stalo se to i tenkrát, když jsme se líbali poprvé?“

Obviňující tón jeho hlasu vytrhl Lauru z omámení. Náhle ztuhla v jeho objetí. „Musím říct, že ne, můj pane. Tehdy jsi byl vzorem dokonalé sebekázně.“

„Tak jsem zřejmě s pamětí ztratil i zábrany.“ Nicholas Lauře jemně shrnul rozcuchané vlasy z tváře a s překvapením zjistil, že se mu třesou ruce. „Raději bys měla jít do postele, dřív než ty ztratíš něco mnohem cennějšího.“

Jeho slova mohla být prosbou, ale Laura je raději považovala za varování. Sebrala tedy veškerou důstojnost, která jí zbyla, a vymanila se z jeho objetí. „Dobrá, můj pane. Přeji dobrou noc.“

Laura důstojně odkráčela z pokoje, ale jen co byla z Nicholasova dohledu, vystřelila vzhůru po schodech, jako by ji honilo stádo čertů.

Nicholas si přejel dlaní po tvářích.

Chtěl konejšit svou snoubenku cudnými polibky a sladkými slovíčky, a ne se jí zmocnit v samotném lůně její rodiny. Ta myšlenka mu okamžitě navodila představu Laury, jak leží na sedačce pod oknem s noční košilí vyhrnutou vysoko k pasu, zatímco on tlumí výkřiky její vášně svými polibky.

„Zatraceně,“ zaklel mladík a postavil se.

Došlo mu, že jeho odpověď na nevinný dotek jejích rtů byla prudká, instinktivní a majetnická. Podle toho, co Laura říkala, byli od sebe více než rok. Kolik času asi uplynulo od chvíle, kdy naposledy líbal ženu? Nicholase napadla zvláštní myšlenka. Tak, říkal si v duchu, šílím z pomyšlení, že mi mohla být nevěrná, zatímco vůbec nevím, jestli jsem já sám zůstal po tak dlouhou dobu oddaný jen jí. Možná že jsem stejně jako spousta jiných vojáků přede mnou hledal útěchu v náručí nějaké bujaré markytánky, zatímco jsem snil o ženě, se kterou se mám oženit.

Mladík pokýval hlavou. Ještě stále se docela nevzpamatoval z té vášně, která mezi nimi vzplála. Ten polibek potvrdil, že Laura nelhala v další věci – patřila jemu. O tom nemohlo být nejmenších pochyb.

Už už se chtěl Nicholas vydat do své ložnice, když si vzpomněl na zbytky papíru, který Laura spálila. Klekl si na zem a prsty začal jemně prohrabávat popel.

Najednou narazil na kousek roztopeného vosku. Byl stále teplý a jemný a poddajný, jako byla Laura. Pomalu se postavil a zmáčkl vosk mezi palcem a ukazováčkem. Nepamatoval si sice nic z toho, co se dělo až do včerejšího dne, ale jedním si byl takřka jistý. Vesničtí řezníci jen zřídkakdy, pokud vůbec, pečetili své účty drahým voskem.

8

Modlím se za tebe každou noc, bez výjimky …

Když se Nicholas příštího rána probudil, opět ucítil prudkou bolest v hlavě. Zasténal a přetáhl si polštář přes hlavu.

V tu chvíli mu však připadlo, že to bušení nevychází zevnitř jeho hlavy, ale zvenku, zpoza okna. Natáhl se pro kalhoty ležící v nohách postele, spěšně si je oblékl a při šoural se k oknu.

Otevřel je a vyklonil se nad sedlovou střechu. Přitom se zhluboka nadechl a nabral do plic čistý, svěží vzduch. Noc zanechala na trávě kapičky rosy, které se teď třpytily v ranním slunci. A ty zvony stále zvonily. Jejich zvuk se valil přes louky a kopce jako mohutná zvonkohra, zvesela a radostně. Byla to melodie, která by dokázala přinutit muže, aby překonal touhu po dobrodružství, melodie, která by dokázala přivolat muže zpět domů.

Pokud nějaký domov měl.

Nicholas opatrně zavřel okno. Ale ani když ho zamkl na petlici a zatáhl závěsy, nepovedlo se mu tu podmanivou melodii umlčet.

Vtom se za ním otevřely dveře. Byl rád, že už má na sobě kalhoty. „Copak v tomhle ďábelském domě neumí nikdo klepat?“

Ačkoliv měla Laura plnou náruč prádla, zvládla jedno nemotorné pukrle a zvesela zašvitořila: „Taky ti přeji dobré ráno, můj pane.“

V bílém mušelínovém plášti s modrými květy a modrou šerpou, která obepínala její hrudník těsně pod pevnými kulatými ňadry, vypadala Nicholasova snoubenka naprosto úžasně. Zpod vroubkovaného lemu vykukovaly štíhlé kotníky v bílých punčoškách a pár hedvábných střevíčku. Měla na sobě dokonce i slaměný klobouček ozdobený pentlí uvázanou pod bradou do veliké mašle. Jediné, co jí scházelo, aby mohla pózovat některému z věhlasných malířů pro portrét mladé pasačky, byla ovečka uvázaná a stužce.

Nicholas se zamračil. Po minulé noci neměl nejmenší zájem na tom, aby udělala ovci z něj. Zejména ne obětního beránka.

Laura položila prádlo na stolek. „Přinesla jsem ti nějaké sváteční oblečení. Laskonka je našla v podkroví. Asi už bude trochu nemoderní, ale pochybuju, že by si toho kdokoliv v Ardenu všiml.“

Mladík si založil ruce na prsou a podezíravě se na Lauru podíval.

„Proč bych měl to oblečení potřebovat? Nebereme se přeci dnes ráno, že?“

Dívka se zasmála. „Ne, nebereme.“

„Tak jdeme do kostela?“

„Ano. Je neděle.“

Nicholas dál prázdně zíral na Lauru.

„Vždycky jsme chodili v neděli ráno do kostela.“

„Opravdu?“

„No, já chodím, a podle toho, cos mi psal v dopisech, ty ses taky vždycky snažil nezmeškat bohoslužbu.“ Její oči zazářily obdivem:

„Jsi velmi zbožný.“

Nicholas se poškrábal na strništěm porostlém hrdle. „No, asi budu proklet. Kdo by býval řekl, že jsme spolu já a všemohoucí vůbec kdy mluvili?“ Podíval se vyzývavě na Lauru. „Taky bys mohla vědět, že ho nehodlám prosit za prominutí pro ten včerejší polibek. Necítím se ani trochu provinile.“

Ačkoliv Laura cítila, jak jí rudnou tváře, odvážně pohlédla Nicholasovi do očí. „Možná bychom se neměli modlit ani tak za odpuštění jako za sebeovládání.“

„A možná že to s tou sebekázní trochu přeháníš. Polibek přece nemůže být dostatečně nevinným projevem citu, ne?“

Laura sice byla v záležitostech lásky nezkušená, ale natolik zkušená, aby věřila, že ten včerejší polibek měl něco společného s nevinností, zase nebyla. „Řekla bych, že může být,“ souhlasila konec zdráhavě.

„A copak jsi mě právě ty neujistila, že jsem byl vzorem dokonalého sebeovládání, když jsme se políbili poprvé?“

Laura tušila, že se ta slova jednou vrátí, aby ji pronásledovala.

Už teď litovala, že mu lhala víc, než bylo nutné. „Něco o tom polibku jsem ti jaksi neřekla.“

Nicholas čekal, co bude následovat.

Dívka se zhluboka nadechla. „Byl jsi tehdy v bezvědomí.“ Nicholasovi se údivem rozšířily panenky.

„Bylo to zrovna tehdy, když tě přivezli, a myslím, že jsem se tím snažila přesvědčit samu sebe, že nejsi zraněn, ale že jen spíš. Ležel jsi tam tak zranitelný a sám – jako nějaký princ z pohádky, kterého stihla zlá kletba. Vím, že to byla jen dětinská fantazie, ale v tu chvíli jsem vážně věřila, že když tě políbím, tak tě probudím ze spánku.“

„No, slečno Fairleighová, já zírám! Nemůžu uvěřit tomu, že vy, takový vzor ctnosti a dobrých mravů, jste využila stavu bezmoci muže k tomu, abyste mu vnutila svou pozornost.“

Laura bez rozmyslu přešla místnost a položila mu ruku na paži.

„Ach prosím, nemysli si o mně nic špatného! Předtím jsem nikdy nic tak hrozného neudělala. Vůbec nevím, co to do mě vjelo. No, já …“

Vtom si Laura uvědomila, že on se vůbec nehněvá. Naopak.

Smál se nahlas a důlky v jeho tvářích způsobily, že vypadal spíš tak na Georgeův věk než na ten svůj.

Laura strnule ustoupila. „Nemusíš si ze mě dělat blázny. Bylo to jen drobné selhání v úsudku a morálním postoji. Můžu tě ujistit, že už se to nebude opakovat.“

Nicholas se zakuckal. „Bohužel.“

Laura škrobeně odfrkla. „Vzhledem k tomu, že naše zasnoubení nebereš s patřičnou důstojností, je mi jasné, že bude mým úkolem postarat se o, to, aby se naše rty už nesetkaly, a to až do okamžiku, kdy staneme před oltářem u Svatého Michaela, abychom složili manželský slib. Do té doby se prostě postarám o to, abychom se nikdy neocitli o samotě.“

„Ale teď jsme sami,“ upozornil Nicholas a bylo vidět, že se tou situací stále dobře baví.

Laura se rozhlédla po tmavé ložnici dobře si vědoma lůžka se zmačkaným povlečením, na kterém byl ještě stále patrný obrys jeho teplého těla. „Ano, řekla bych, že ano. Ale nedovolil by sis mě políbit, když je Lotka hned tady v hale a Laskonka pod schody Nicholas pozvedl jedno obočí. „Ach, vážně?“

Chytil Lauru za předloktí a přitáhl si ji do náruče. V tu chvíli, bůh jí pomoz, napůl doufala, že by to udělal.

Když jí však pohlédl do tváře, plamínek v jeho očích náhle vystřídala jakási zvláštní melancholie. „Byl jsem na tebe hodný, Lauro? Bral jsem ohledy na tvé pocity? Byla jsi se mnou šťastná?“

Laura se nejistě nadechla. Jeho takt byl ještě více odzbrojující než jeho šarm. „Byl jsi ten nejohleduplnější muž na světě. Psal jsi mi bez výjimky každý týden, a kolem mých narozenin dokonce dvakrát. A protože jsi nebyl tady, abys mi mohl nosit květiny, maloval jsi malé květy na okraj papíru. A když jsi přijel na návštěvu, vždycky jsi dovezl něco malého pro Lotku a George.“

Jak tak bez zvláštního přemáhání splývaly ty lži z Lauřiných rtů, uvědomila si, že vlastně popisuje muže svých snů. Snů, které se jí zhmotnily před očima.

„V těch dopisech jsi psal o tom, jak budeme šťastní, až se jednou vezmeme. Jak budeme každé ráno pít v posteli horkou čokoládu a procházet se za soumraku. Večer se pak sejdeme spolu s ostatními v obývacím pokoji, abychom si zahráli karty nebo zazpívali při klavíru. Že nám budeš číst, dokud se nám nebude chtít spát.“ Laura sklopila oči. Náhle se cítila nesměle. „A pak se rozejdeme do svých ložnic.“

Nicholasovy oči se jaksi zamlžily, jako by mu ty představy působily nějakou zvláštní bolest. „A nikdy jsem ti nedal důvod litovat, že ses mi zaslíbila?“

Laura zavrtěla hlavou. „Ne. Nikdy.“

Nicholas si ji přitáhl blíž a políbil ji na ústa. Sladký dotek jeho rtů Lauru zaskočil. A však dříve, než se mu mohla poddat, se odtáhl a na jeho tváři se objevil velmi zvláštní výraz. „Pak se jen mohu modlit, abych ti ho nedal ani v budoucnosti.“

Když Nicholas usedl do kostelní lavice vedle Laury a jejích sourozenců, přál si, aby byli všichni v Ardenu slepí, aby neviděli, jak hrozně je oblečen. Ačkoliv si na nic z předešlého života nepamatoval, nějak věděl, že se ještě nikdy necítil tak směšně. Už ty krátké kalhoty ho dostatečně pokořovaly, ale Laura k nim přidala ještě pruhované hedvábné punčochy, střevíce se sponou, vyšívanou vestu a rudý kabát s nablýskanými kovovými knoflíky. Perfektně by zapadal do kterékoliv domácnosti, ale asi tak před dvaceti lety.

Kdyby měl na hlavě napudrovanou paruku, mohl by se směle ucházet o místo královského lokaje.

Nicholas si na chvilku zacpal nos. Byl rád, že kostel čpí přeci jen o něco zatuchleji než on sám.

George se schoulil na kraji lavice, tak daleko od zbytku své rodiny, jak mu to jen dlouhá úzká lavice umožňovala. Lotka se usadila po druhém boku Laury. Její andělsky nevinný vzhled kazila jen taštička, která jí neustále padala z klína.

Nicholas kradmo pohlédl na Lauřin klidný profil. Zdálo se, že jeho nepříjemné pocity nevnímá stejně jako tlak jeho stehna na její bok. Rukama v bílých rukavičkách svírala modlitební knížku a upřeně hleděla k mahagonové kazatelně umístěné vysoko v kněžišti, odkud kněz kázal, aby jim poskytl požehnání. Když kostelní loď zaplavily první tóny Tisíckráte pozdravujem tebe, pobídla ho, aby povstal. Laura však nezpívala lehkým sopránem, jak očekával, ale hrdelním altem, který v Nicholasovi roznítil toužebný plamen. Mladík vrhl k nebi žalostný pohled a napůl očekával, že ho Bůh skolí mocným úderem za to, že ho v chrámu božím napadají tak lascivní myšlenky.

Když už nějakou dobu stáli, Nicholas si uvědomil, že ho něco zvláštně svědí za krkem. Poklepal si na límec v obavě, že se tam zachytil nějaký nešťastný mol, ale svědění neustávalo. Nicholas se tedy ohlédl za sebe a spatřil muže s jednolitým hustým obočím klenoucím se přes celé čelo, jak na něj vrhá nepřátelské pohledy. Když se mladík obracel zpět, zachytil další pohled, tentokrát od poďobaného hocha přes uličku, jehož tvář vypadala, že by potřebovala pořádně vydrhnout. Propichoval svými chladnými zraky Nicholase déle než minutu, až je nakonec zbaběle sklopil.

Zmatený Nicholas se tedy očima vrátil k oltáři. Když se nad tím zamyslel, uvědomil si, jak směšně je oblečen a že si zřejmě zvědavé pohledy mylně vyložil jako nepřátelské.

Když se lidé opět posadili do lavic, začal bělovlasý farář s monotónním kázáním, které Nicholase brzy ukolébalo.

Zrovna usínal, když farář promluvil zvýšeným hlasem, což Nicholase hned probralo. „ … mou ctí ohlásit zasnoubení pana Nicholase Radcliffea a slečny Laury Jane Fairleighové. Pokud někdo

z vás zná důvod nebo jen překážku, proč by tito dva lidé neměli být oddáni, ať je vy jeví. O to vás nyní žádám poprvé.“

Nicholas nebyl jediný, koho farářova slova překvapila. Namísto netrpělivého ticha, které obvykle po ohlášení zásnub nastává, se kostel naplnil nečekaným hlukem. Nicholas opatrně pohlédl vlevo a pak vpravo. Několik mužů na něj hledělo s neskrývaným odporem. Jediné, co Nicholas v tuto chvíli mohl dělat, bylo přemýšlet nad tím, zda je někdo z nich natolik vzdělaný, aby napsal tu zprávu, kterou se jeho snoubenka onehdy snažila spálit, a zároveň natolik výmluvný, že dokázal pohnout jejími city takovým způsobem, až její tvář hořela rozhořčením.

Laura dál zírala před sebe a tváře měla rudé. Její tělo ztuhlo. Měkkost a hebkost, kterou mu minulou noc nabízela, byla ta tam.

Když farář přistoupil k ofertoriu, vzal Nicholas Lauru za ruku a zašeptal:“Mohla jsi mě varovat, že to přijde.“

Laura svraštila nos nervózním úsměvem a šeptem odpověděla:

„Je to teprve první ohlášení. Máš ještě další dvě neděle na to, abys vyjádřil svůj nesouhlas s naším sňatkem.“

Nicholas jí palcem přejel po hřbetě ruky. „A proč bych to dělal, když mi zjevně závidí každý muž ve vesnici? Z pohledů, které mne tu neustále provrtávají, chápu, že moje nabídka nebyla tou jedinou, kterou jsi tu dostala.“

„Ale byla to ta jediná, kterou jsem přijala,“ připomněla mu Laura.

„Bylo tedy naše zasnoubení tajné, nebo všichni z tvých nápadníků ztratili paměť jako já?“

„Pss,“ sykla jen Laura a vymanila svou ruku z jeho. „Přišel čas žádat Boha o odpuštění za naše chování.“

Když stáli v řadě spolu s ostatními, Nicholas se k Lauře přiklonil a hlubokým, bručivým hlasem se znovu ozval: „A z jakého hříchu se může tak nevinné stvoření jako ty vyznávat?“

A zase to tu bylo. Ten záblesk strachu v očích, které nikdy neměly poznat ani stín utrpení. „Zřejmě jsi zapomněl i písmo svaté, můj pane. Není mezi námi nikoho bez hříchu. Nikoho.“ Když Laura poklekla, široká krempa jejího klobouku jí zastínila tvář.

Nicholas se na dlouhou chvíli zahleděl na její šíji, než neohrabaně poklekl vedle ní. V tom okamžiku by mohl přísahat, že není zvyklý

klekat před nikým, dokonce ani před Bohem. A ačkoliv svědomitě zavřel oči, modlení jen předstíral. Slova, která tak snadno splývala z Lauřiných měkkých růžových rtů, jako by jemu byla zapovězena.

„Je to hezký pár, viď?“ zahudroval George a strhl si puntíkovaného motýlka.

„Já mám pocit, že se k sobě vůbec nehodí.“ Lotka zvedla hlavu od ošuntělé kopie Vraždícího mnicha, kterou měla zastrčenou v modlitební knížce. „Je pro ni příliš vysoký a vůbec dost nepříjemný.“ Sourozenci zůstali stát na vrchu schodiště Svatého Michaela a pochmurně pozorovali dav gratulantů, který se na sluncem zalitém hřbitově shromáždil kolem Laury a Nicholase. Ačkoliv se většina bývalých Lauřiných nápadníků držela stranou, ostatní obyvatelé vesnice s nadšením přispěchali blíž, aby se těšili z nadcházející svatby a ze skutečnosti, že se mezi nimi objevil zdvořilý cizinec. Šarm, kterým se Nicholas chlubil Lotce, byl nyní naprosto zjevný, když přijímal srdečná poplácání od ženatých mužů a servilní úsměvy od jejich manželek. Dokonce i kyselá vdova Witherspoonová se usmívala jako školačka, když se svou kostnatou rukou přiblížila k

Nicholasovým rtům.

„Tak co, požádala jsi Boha o odpuštění té vraždy, kterou jsi plánovala?“ zeptal se George.

Lotka spráskla knihu. „Raději bych o tom neuvažovala jako o vraždě, ale jako o dobře načasované smůle.“

„Smůla je, když si někam založíš brýle nebo zapomeneš zavázat boty. Ne když padneš mrtev k zemi ani ne hodinu po vlastní svatbě. Přemýšlela jsi vůbec o tom, jak bys ten odporný čin provedla?“ George se zadíval na Lauru, jak se celá zářící usmívá na Nicholase.

„Já bych mu nejraději vrazil obličej do svatebního dortu a nechal ho, ať se udusí.“

Lotka zavrtěla hlavou a poškrábala chlupatou, vousatou hlavičku, která se vynořila z její kabelky. „Obávám se, že by to bylo příliš nápadné. Ve Walpolově Otrantském zámku byl Konrád nalezen rozdrcený obrovitou helmou zdobenou peřím. Já sama bych se přiklonila k jedu.“

„To je rozumný nápad. Vzhledem k tomu, že se ve farnosti nevyskytují žádné obrovité přilbice.“

„Jistě. Ještě jsem však zcela nezavrhla zbloudilou kulku nebo náhodné utonutí. Během příštích dvou týdnů hodlám provést několik pokusů a budu hledat tu nejvěrohodnější metodu, jak se zbavit nepohodh1ého ženicha.“

„A co budeš dělat, když žádný z těch experimentů nepřinese výsledky, v jaké doufáš?“

George sledoval Lotčin pohled, který zamířil vzhůru k nebi.

Vysoko na parapetu kosterní věže se rýsoval kamenný andělíček s velikými zvětralými křídly. Podle legendy měl anděl zahnat ďábla, který by se objevil v jejich středu. S baculatými tvářemi a špičatou bradou se překvapivě podobal Lotce.

Lotka zasněně vzdychla. „Pak budeme prostě vzhlížet k nebi a třeba se nám dostane nějaké boží inspirace.“

Laura přemýšlela, zda je to velký hřích, když stojí na kostelním dvoře a myslí na mužské polibky. Ačkoliv se usmívala, kývala hlavou a podávala si ruku s ostatními vesničany, kteří se kolem shromáždili, aby jí popřáli hodně štěstí, jediné, na co dokázala myslet, byl obývací pokoj zalitý měsíčním světlem a cizincovy omamné polibky.

Ten cizinec teď stál vedle ní a i ten nejjemnější dotek jeho lokte v ní vyvolával chvění. I když během kázání předstírala, že se soustředí, ve skutečnosti nebyla schopná vnímat farářova slova, když Nicholas seděl tak blízko ní. Když farář hovořil o ctnosti sebeovládání, ona v duchu znovu prožívala ty slastné okamžiky, kdy je téměř ztratila.

Betsy Bogworthová, koželuhova dcera, jejíž vyhlášený předkus a tendence krčit nos způsobovaly, že vypadala jako přerostlý králík, zatahala Lauru za rukáv. „Že se nestydíš, držet to v takové tajnosti! Proč jsi nám neřekla, že jsi zasnoubená, ty jedna divoško?“

„Vlastně to byl nápad pana Radcliffea, abychom se o našem zasnoubení nezmiňovali, dokud nebude uvolněn z armády,“ opáčila okamžitě Laura.

„Opravdu?“ Nicholasův nevinný výraz byl v naprostém rozporu s

ďábelskými jiskřičkami v jeho očích.

Lauře ztuhl úsměv na rtech. „Samozřejmě, miláčku,“

Betsyina sestra Alice, bledý přelud, spráskla ruce. „Tajné zasnoubení! Jak romantické! Jak jsi jen musela toužit po jeho návratu!“

„Á, to ano.“ Laura kradmo pohlédla na Nicholase a zrakem spočinula na jeho rtech. „Tak jsem ho zulíbala, že si to ani nedovedete představit.“

Alice pozvedla své světlé obočí. Všichni náhle zmlkli, zatímco Nicholas si jen odkašlal a šoupl špičkou boty.

Laura cítila, jak pomalu rudne. „Chtěla jsem říct, tak jsem ho

postrádala, že si to ani nedovedete představit“

Betsy se obrátila na Nicholase a nakrčila nos. „Každý jen trochu schopný muž v Ardenu se pokoušel získat Lauřino srdce, ale nikomu se to nepovedlo. Jak se to povedlo vám, když jsme vás ani jednou neviděli navštívit panství, abyste se jí mohl dvořit?“

Nicholas se roztomile usmál. „Myslím, že bude lepší, když na to odpoví má snoubenka.“

Ačkoliv si Laura nedovolila na Nicholase pohlédnout, cítila, jak ji zvědavě sleduje. „V prvním roce byly jeho návštěvy tak řídké a krátké, že jsme ani neměli možnost vyjít si do vesnice. A v minulém roce se naše setkání odehrávala takřka výhradně skrze korespondenci. Byly to právě jeho dopisy, které ve mně vzbudily opravdovou náklonnost. Jeho ústa dokáží být velmi přesvědčivá.“ Laura zaskřípala zuby. „Chci říct, jeho slova.“

Záchrana přišla ze zcela nečekaného směru. Halford Tombob si svou rákoskou rozrážel cestu davem gratulantů. Ten starý blázen odmítl nosit brýle a raději používal velikou lupu, která mu visela v knoflíkové dírce u vesty.

Dav zašuměl. Halford si skvrnitou rukou přiložil lupu k oku a pohlédl Nicholasovi zblízka do tváře, jako nějaký jednooký luční koník. Po chvilce napjatého ticha lupu opět spustil a s naprostým přesvědčením pronesl: „Já tu tvář znám.“

9

Někdy mne napadá, jestli si mne vůbec pamatuješ …

Lauře se na okamžik zastavilo srdce a pak se dalo zběsile do běhu. Ten stařík se musí mýlit, ujišťovala se. Pokud si dobře pamatuju, Halford Tombob neopustil Arden od doby, co Jiří II. usedl na trůn.

„Nechci se vás nijak dotknout, pane Tombobe,“ vypravila ze sebe nakonec a zasunula svou ruku pod Nicholasovo rámě, „ale to je docela nemožné. Toto je poprvé, co můj snoubenec navštívil tuto vesnici.“

Tombobovo už tak vrásčité čelo se ještě více svraštilo. „Jste si tím úplně jistá? Pak je to tedy velmi zvláštní. Byl bych přísaha!…“ Muž zavrtěl svou bělovlasou hlavou. „Asi jsem se zmýlil. Oči ani hlava už neslouží jako kdysi.“ Sklopil hlavu a obrátil se k odchodu.

„Počkat, pane.“ Ačkoliv Nicholas ta slova pronesl s respektem, byla z nich cítit autorita, kterou šlo jen těžko přeslechnout. Stařec se otočil a tentokrát Nicholas zíral do jeho tváře. „Můžete mi říct, proč jste si myslel, že mne znáte?“

Tombob zapíchl špičku své rákosky do trávy. „Připomněl jste mi jednoho chlapce, kterého jsem kdysi znal. Nemohu si vzpomenout na jeho jméno. Ale byl to velkorysý a dobrých hoch – neměl v sobě ani špetku drzosti.“

Nicholasovy rty se roztáhly úsměvem. ,,V tom případe má tato dívka pravdu. Já tím hochem být nemohu.“

Tombob i ostatní vesničané se Nicholasovu vtipu zasmáli. Ale Laura ho zatahala za rukáv. Její nervy už si za jeden den vytrpěly víc než dost. „Pojďme, pane Radc1iffe. Opravdu se již nesmíme zdržovat. Laskonka na nás čeká s obědem.“

Když o pár chvil později jejich otlučená bryčka zarachotila na dlážděném nádvoří panství, nečekala na ně Laskonka, ale Dower, který se právě vrátil ze své výpravy do Londýna. Vzhledem k tomu,

že ten muž měl ve svém arzenálu jen dva výrazy – chmurný a chmurnější –, bylo těžké odhadnout, jaké zprávy přináší.

Dřív než mohl Nicholas nabídnout Lauře pomoc při vystupování z bryčky, chvatně vyskočila, až si málem natrhla lem šatů. „Vítej zpátky, Dowere. Máš nějaké zprávy o tom beranovi, kterého chceme pořídit pro naše stáda?“

„Snad,“ pronesl záhadně Dower.

„Šlo nám to bez nového berana docela dobře.“ George se úkosem podíval na Nicholase. „Nechápu, proč bychom teď měli nějakého potřebovat.“

„Leda bychom ho hodili na rožeň,“ doplnila sladce Lotka. „Pojď, Dowere,“ usmála se křečovitě Laura. ‚jelikož se jedná o dobytek, bude asi nejlepší, když to probereme ve stodole.“

Dřív než mohly děti dál pokoušet Nicholasovo podezření, vydala se Laura ke stodole. Dower se belhal za ní tak rychle, jak mu to jen jeho křivé nohy dovolovaly. Sotva za nimi Laura zavřela vrata, už se obrátila na Dowera s první otázkou: „Tak co ses dozvěděl v Londýně, Dowere? Proslýchá se něco o nějakém postrádaném džentlmenovi?“

„Nespěchej tak na mě, děvče. Počkej, jen co popadnu dech.“

I přes veškerou netrpělivost Laura věděla, že když Dower nechce, tak nic neuspěchá. Jednou ho Laskonka přiměla, aby zanesl sousedům čerstvý koláč, a on jej přinesl o týden později zpět, o tři kousky menší a s plesnivějící polevou.

V Lauře to vřelo, zatímco Dower se jednou nohou opřelo převrácené vědro, vytáhl z kapsy fajfku, zapálil ji a dlouze potáhl. V okamžiku, kdy už Laura měla pocit, že si začne rvát vlasy, našpulil rty, vyfoukl obláček modrého dýmu a řekl: „Jo, chybí tam jeden džentlmen.“

Laura cítila, jak se jí podlamují kolena, a sesunula se na balík slámy. „No, tak to bychom měli. Všichni skončíme ve vězení.“

Dower si opět zhluboka potáhl z dýmky. „Ztratil se asi před tejdnem. Odešel do jednoho z těch oblíbenejch hráčskejch doupat, ale nikdy tam nedošel. Jeho žena vod tý doby ječí jako bez duše.“

„Ach.“ Laura se chytila za žaludek a měla pocit, jako by ji právě nabrala na roh jedna z krav. Jak se zdálo, Nicholas žádnou novou manželku nepotřebuje. Už jednu má.

Dower se pousmál. „No, některý říkaj, že asi zmizel do Francie se svou milenkou.“

Laura vztyčila hlavu. „On má ženu a k tomu ještě milenku?“ Dower uznale pokýval hlavou. Z nosních dírek mu vycházel dým.

„To se musí tomu chlápkovi nechat. Já sám mám dost práce s jednou ženskou, ne tak abych se musel starat vo štěstí dvou.“

Při vzpomínce na něžná slovíčka, která jí Nicholas šeptal do ucha, a horké doteky jeho rtů na své kůži se Laura nemohla ubránit hořkému tónu. „Jsem si jistá, že on ví moc dobře, co dělat, aby byla žena šťastná. Takové schopnosti jsou pro některé muže naprostou samozřejmostí.“·

Laura povstala a začala se procházet po stáji. Odsoudit Nicholasův charakter od ní nebylo moc fér, obzvlášť když ten její nebyl kdovíjak bezchybný. Měla by se do hloubi srdce stydět, a ne se cítit do hloubi srdce zraněná. „Ubohá jeho manželka. Jak asi trpí při představě, co hrozného se mu muselo přihodit!“

Dower souhlasně přikývl. „Řek bych, že ty vřískající děcka tomu taky moc nepřidaj.“

Laura se zastavila a pomalu se otočila tváří ke staříkovi.

„Děcka?“

„No jo. Pět, jedno votravnější než druhý.“ Laura po paměti usedla na balík slámy.

Dower vytáhl z kapsy zmačkaný list papíru a podržel ho Lauře před očima. „Todle koluje po celým městě v naději, že se zjistí, co se mu přihodilo.“

Laura vzala inzerát do ruky a začala studovat skicu hledaného muže, která ho však nemohla přesně vystihnout. Ani takoví mistři jako Reynolds nebo Gainsborough by nedokázali zachytit uličnický úsměv jejího snoubence nebo způsob, jakým přivíral oči v ostrém slunci.

Položila si list na kolena a uhladila ho. Uviděla však jen dvě prasečí očka, jak na ní zírají z baculaté tváře. Sklonila se blíž papíru. Husté licousy se snažily zakrýt široké lícní kosti. Muž na obrázku

měl kudrnaté, tmavé vlasy, které mu spadaly do čela a byly tak husté, že vypadaly takřka žensky.

Laura se opět narovnala. Žádný malíř, ani slepý, by nemohl být

tak neschopný.

Vyskočila na nohy a zamávala inzerátem na Dowera. „To není on! To není můj Nicholas!“

Dower se poškrábal na hlavě a vypadal opravdu zmateně.

„Však sem neřek, že je. Jenom ses mě ptala, jestli tam někdo byl.“

Laura nevěděla, jestli ho má nakopnout, nebo políbit. Nakonec smířlivě objala kolem krku. „Ty jeden zatracený, báječný chlap! Co bych si bez tebe počala?“

„Jen klid, děvče. Kdybych chtěl, aby mě někdo udusil, tak bych si šel rejpnout do mý pani.“ Dower se vymanil z Lauřina obětí a klepl fajfkou o list papíru. „Todle nám ale pořád nedává záruku, že nás ten váš mladíček nezamorduje přímo v postelích.“

Laura náhle pocítila zvláštní zvědavost. Neznala sice Nicholasovo pravé jméno, ale věděla, že kdyby ji v noci navštívil v její posteli, pak by jistě neměl v úmyslu ji zabít.

Ale Dowerova slova přece jen lehce narušila její pocit úlevy, byla tak nadšená tím zjištěním, že její snoubenec není záletný manžel s pěti ubrečenými dětmi, že úplně pominula fakt, že vlastně nemají jedinou stopu, která by vedla ke zjištění jeho skutečné identity.

„Máš naprostou pravdu, Dowere. Prostě se musíš za pár dní opět vydat do Londýna a pokusit se tam zjistit nějaké další informace. A jestli se mám vdát ve středu před mými narozeninami, tak už nám na to nezbývá moc času.“ Laura otevřela vrata stodoly vpustila dovnitř sluneční paprsky. Pohlédla vzhůru k oknům ložnice lady Eleanory.

„Nechápu, jak to, že ho nikdo nepostrádá, kdyby byl můj a ztratila bych ho, hledala bych ho dnem i nocí, dokud by nebyl zase u mne v bezpečí.“

„Ztratil se ti bratranec.“

Jedenáct let čekala Diana Harlowová, až uslyší ten hlas. Snila o okamžiku, kdy jeho vlastník vejde dveřmi do místnosti, ve které se zrovna bude nacházet. Představovala si tisíc možných reakcí, od

zdvořilého přijetí přes chladné odmítnutí až po absolutní pohrdání. Nikdy si však nepomyslela, že až ta chvíle opravdu přijde, bude schopna jen zůstat bezmocně zírat do velké účetní knihy ležící na stole před ní.

„Ztratil se ti bratranec,“ opakoval neohlášený host, když přecházel po studovně. Zastavil se na opačné straně stolu a dodal:

„Nevíš, kde by tak mohl být?“

Diana pomalu zvedla hlavu a zadívala se do ostrých zelených očí Thanea DeMillea, markýze z Gillinghamu a Sterlingova nejbližšího přítele. Ačkoliv čas a excesy typické pro každého mladíka z vyšších kruhů zanechaly na jeho chlapeckých rysech nesmazatelné stopy, vlasy měl stále tak husté a rudé, jak si je pamatovala. Záda už neměl pubertálně shrbená a ruce se nemotorně nekomíhaly. Stál zpříma a šedý žaket, stříbro-vínová vesta a světlé kalhoty mu skvěle padly. V ruce držel cylindr a vycházkovou hůl.

Diana obrátila svou pozornost zpět k účetní knize. Dobře si uvědomovala, že se jí z drdolu uvolnil pramínek vlasů a že má prsty špinavé od inkoustu. „Můj bratranec se mi s tím, kde hodlá pobývat, nikdy nesvěřoval. Ptal ses ve všech jeho oblíbených nálevnách – u Almacka? U Whitea? V Newmarketu?“ Namočila pero v kalamáři a začala zapisovat další úhlednou řadu čísel. „Pokud jsi ho ani v jedné nenašel, pak bych navrhovala salon u sester Wilsonových.“

Sestry Wilsonovy byly vyhlášené lehké dívky, jejichž nadšení pro bohaté džentlmeny překonávaly jen jejich schopnosti přinášet jim potěšení.

Ačkoliv byl Thane šokován tím, že Diana tuto společnost zná, nezabránilo mu to v tom, aby se o ní nezmínil v souvislosti se svou osobou. „Zcela náhodou jsem hovořil se slečnou Harriettou Wilsonovou zrovna včera v noci. Neviděla Sterlinga od chvíle, co se vrátil z Francie,“ pronesl jakoby mimochodem a posměšně se ušklíbl. Dianě vyklouzlo pero z ruky a z nuly byla devítka. Pomalu zavřela knihu a přes obroučky svých brýlí se zadívala na Thanea.

„Opravdu si nemyslím, že je to důvod k obavám. Stejně jako ty má můj bratranec širokou paletu zájmů a malé pochopení pro nudu. Prostě je někde venku a dopřává si nějakého významného zážitku.“

Thane svraštil rty. „Byl bych ochoten s tebou souhlasit, pokud by nebylo tohohle.“

Přešel ke dveřím, vložil si do úst dva prsty a hvízdl jako nějaký pasáček krav.

Do místnosti vběhli oba Sterlingovi mastifové se svěšenými hlavami a sklopenýma očima. Ani zdaleka se nepodobali nádherným, vznosným zvířatům, která jen před pár dny hrdě vpochodovala do místnosti za svým páníčkem. Bezcílně bloumali místností, jako by byli bez Sterlingova vůdcovského hlasu naprosto ztraceni. Jejich zájem nevzbudila ani bílá kočka odpočívající na krbu.

„Lehni, Calibane. Lehni, Cerbere,“ poručil Thane.

Psi na něj jen nevrle pohlédli a pak se odebrali k oknu, kde se posadili a s nosy přitisknutými na okno hleděli na zamlženou ulici.

„Nerozumím,“ zamračila se Diana.

Thane se natáhl do koženého ušáku naproti stolu.

Na to už téměř zapomněla. Nikdy si nesedal. Vždy se rovnou natáhl. „Bloumají tady po panství od okamžiku, co Sterling zmizel. Nejedí. Nespí. Půl noci vyjí a kňučí.“ Thane se zamračil a z klopy svého kabátu odfoukl strakatý chlup. „A strašně línají.“

Diana se snažila potlačit úsměv, ale příliš se jí to nedařilo.

„Možná bys spíš potřeboval sluhu než vévodu.“

Thane se předklonil a upřeně jí pohlédl do očí. „Už jsi někdy zažila, že by se Sterling vzdálil na delší dobu a nechal tady ty dvě bestie doma? Dokonce i Francouzi jim říkali chiens de diable ďábelští psi – a přísahali, že byli vysláni, aby doprovázeli jeho duši do pekel, pokud by padl na bojišti.“

Když se Diana nad Thaneovými slovy zamyslela, poprvé pocítila určitou nejistotu. Sebrala ze stolu kupku papírů, aby zaneprázdnila své neklidné ruce. „A jak dlouho je nezvěstný?“

„Už skoro týden. Ve čtvrtek ráno informoval jednoho z mých lokajů, že se jede projet do Hyde Parku. To bylo naposled, co ho někdo spatřil.“

„Nepředpokládáš ale, že by se stal obětí nějaké falešné hry?“

„Nakolik se to může zdát strašné, měli bychom brát v potaz i tuto možnost.“

Diany se zmocnila silná úzkost. Ačkoliv se se Sterlingem neustále o něco hašteřili, měla svého zlobivého bratrance ráda, stejně jako on ji. Pro zbytek světa klidně mohl být ďáblem, ale pro ni byl vždycky strážným andělem, na kterého dopadl největší nápor zlosti jejího otce, takže ona jí byla vcelku ušetřena.

„Snad se nemusíme obávat toho nejhoršího?“ zeptala se.

„Mohl se stát obětí únosu.“

„Myslím, že to je nejpravděpodobnější důvod. I když mu nikdo nevyhrožoval a nikdo taky nepožádalo výkupné. A navíc, pokud byl někdo natolik šílený, aby unesl tvého bratrance, nakonec nám bude muset sám zaplatit za to, že si ho vezmeme zpátky. Vždyť ten jeho jedovatý jazyk by zlomil i ty nejdrsnější padouchy.“

Diana se však cítila natolik znepokojená, že Thaneův chmurný humor nedokázala ocenit. „Kdo by chtěl Sterlingovi ublížit? Má snad nějaké nepřátele?“

Thane pozvedl obočí, aby jí naznačil, jak směšná je její otázka.

„Počkej, nech mě přemýšlet,“ pronesl a prsty zaklepalo opěradlo.

„Jsou tu ti dva nešťastníci, které v těch posledních soubojích zranil dřív, než vůbec stačili vystřelit. Pak tu máme lorda Reginalda Danfortha, bývalého vlastníka rozkošné venkovské usedlosti v Derbyshiru, která nyní patří tvému bratranci díky jeho šťastné ruce v pokeru. Á, a téměř bych zapomněl na tu vášnivou romanci s krásnou lady Elizabethou Hewittovou. Ve prospěch Sterlinga by snad mohl svědčit fakt, že netušil, že je drahá lady vdaná. To se dozvěděl až po onom flirtíku. Myslím, že její manžel v tom však rozdíl nedělá. Zřejmě by sám vyzval Sterlinga, kdyby se nedoslechl o jeho dřívějších soubojích a neobával se podobného pokoření.“

Diana sklíčeně vzdychla a sundala si brýle, aby si promnula oči.

„Existuje v Londýně někdo, kdo by mu nepřál něco špatného?“

„Ty a já.“

Thaneova měkce vyřčená slova Dianu píchla u srdce. Po jedenáct let je spojovaly jen ty nejvytrvalejší klepy, které nezapomněly na večer, kdy bylo jejich zasnoubení – a její srdce – neodvolatelně zničeno. Když tak na Thanea hleděla bez brýlí, měla pocit, jako by jí v očích četl myšlenky.

Rychle si nasadila brýle a začala cosi zapisovat na čistý list papíru. „Pak jsme ty a já ti jediní, kteří ho musí najít. Já najmu detektiva a ty se poptej u všech jeho známých. Bude nejlepší, když naše pátrání udržíme v tajnosti až do doby, kdy budeme mít nějaké stopy. Nechceme přece vzbudit paniku.“ Diana opět pohlédla na Thanea. „Myslíš, že bys mohl s tím plánem souhlasit?“

„Jsem polichocen už tím, že se vůbec obtěžuješ to se mnou konzultovat. Dříve to nebývalo tvým zvykem.“

Ačkoliv jeho pichlavá slova vehnala Dianě nach do tváří, odmítla se utkat ve slovní přestřelce, kterou by jen stěží vyhrála. „Pokud spolu máme pracovat pro Sterlingovo dobro, bude nejlepší, když zapomeneme na minulost a soustředíme se jen na budoucnost – jeho budoucnost, abych byla přesná.“

„Jak si přejete, má paní.“ Thane vstal a vzal do ruky svůj klobouk. „Zastavím se zítra odpoledne a probereme, co jsme zvládli udělat.“ Když zamířil ke dveřím, jeden z mastifů zoufale zavyl.

Diana se zašklebila na zvířata, která slintala na jeden z otcových bezcenných tureckých koberečků. „Nezapomněl jste něco, můj pane?“

„Hm? Ach ano, jistě.“ S naprosto nevinným výrazem se Thane vrátil ke křeslu a zasunul si pod paži vycházkovou hůl.

„Měla jsem na mysli ty psy,“ opáčila ledově Diana.

Mladíkův úšklebek byl stejně provokativní, jak si ho pamatovala.

„Ale to jsou teď vaši psi, má paní. Pokud potřebujete kompetentního sluhu, rád vám nějakého doporučím.“ Thane vysekl poklonu a zanechal Dianu tak, jak ji našel.

Samotnou.

10

Ačkoliv si to nezasloužím, Bůh mne obdařil novou rodinou …

Laura Fairleighová byla ženou slova.

Nicholas by si nikdy nemyslel, že bude této její kvality litovat, ale jak dny ubíhaly a Laura dodržovala svou přísahu, že nedovolí, aby kdy zůstali o samotě, začal si přát, aby se opět dopustila malého prohřešku vůči morálce. A ačkoliv jeho bolesti hlavy ustupovaly tak rychle, jako se zmenšovala boule na jeho čele, rozhodl se, že by mohl mdloby využít a doufat, že ho snad Laura bude opět chtít probudit polibkem.

Evidentně do svého poslání zaangažovala i všechny ostatní členy domácnosti. Pokud měl tolik štěstí, že vešel do obývacího pokoje, když tam byla Laura sama, stačili prohodit sotva několik neosobních šprýmů, a už tu byla Laskonka, aby si vyžádala souhlas slečny s látkou na šaty nebo zkušebním kouskem mandlového marcipánu na svatební dort. Pokud se náhodou setkali na chodbě před ložnicemi, z ničeho nic se objevila Lotka a mávala kusem papíru s povídkou nebo básničkou, kterou právě stvořila.

A když se mu podařilo zastihnout Lauru samotnou v kuchyni u odpoledního čaje, v tentýž okamžik vrazil dovnitř i George s náručí dřeva do kamen a jeho bezstarostné hvízdání způsobovalo, že se v Nicholasovi vařila krev.

Pokud by to tak mělo jít dál, omezil by se jejich styk na letmý dotek, když se míjeli na schodišti a kdy se Nicholas snažil zachytit alespoň závan vůně Lauřiných vlasů.

Laura se zároveň od okamžiku, kdy se celá rozrušená setkala s Dowerem ve stodole, snažila neučinit nic, co by mohlo vzbudit Nicholasovo podezření. Nicholas si byl jist, že ho Laura s tím šedovlasým staříkem nepodvádí, a tak se mu podařilo přesvědčit sebe sama, že je prostě od přírody nedůvěřivý a žárlivý a že bude dobře, když se bude snažit udržet tyto své pocity na uzdě.

A zvládal to až do onoho čtvrtečního odpoledne, kdy zahlédl Lauru, jak odchází stezkou se záhadným balíčkem pod pláštěm.

Pozoroval ji přes krajkové závěsy v okně obývacího pokoje zmítán pocity zvědavosti a hrdosti zároveň.

Dower už za svítání vyhnal stádo na pastvu a Laskonka něco kutila v kuchyni. Lotka s Georgem seděli ve studovně a hádali se nad hrou mikáda.

Zatímco George huboval Lotku, Že naskládala stébla do naprosto nemožného seskupení, Nicholas vyklouzl hlavními dveřmi a vydal se za Laurou. Šel tak rychle, aby ji měl stále na očích, ale zároveň se příliš nepřiblížil. Obloha byla zatažená a vál severní vítr. Vzduch byl cítit spíš podzimem než létem.

Laura nasadila svižné tempo, což však Nicholase nepřekvapilo. Během několika uplynulých dní poznal, že jeho snoubenka nepatří mezi křehké ženy oddané pouze vyšívání a malbě. Bylo možné ji spatřit, jak ze žebříku oprašuje římsy, stejně jako za pianem, jak cvičí novou skladbu. Tak jako Laskonka vládla kuchyni zamoučeným válečkem místo žezla, panovala Laura nad květinovými i bylinkovými záhony, a to s nadšením, které jí vhánělo barvu do tváří a zanechávalo roztomilé špinavé šmouhy na nosíku.

Laura se blížila k okraji vesnice, když vtom prudce zatočila směrem ke kostelu. Nicholas se držel zpátky a pozoroval její kroky zpoza mohutného kmenu starého dubu. Ačkoliv se cítil jako ten nejhorší mizera, nedokázal se odtrhnout a vrátit zpět. Ne v okamžiku, kdy možná může odkrýt tajemství toho závoje strachu, který tak často halí Lauřin jinak zářivý pohled.

Jen doufal, že se nepotvrdí jeho nejhorší obavy. Že jeho místo v Lauřině srdci nenahradil nějaký jiný muž. A pokud ano, byla by Laura natolik nestoudná, že by si s ním dávala schůzku v místním kostele?

Ona však jen minula hlavní schodiště a vydala se k sedlové brance, která vedla na hřbitov. Nicholas ji následoval, ale zůstal stát za brankou. Přestože ho Laura neustále ujišťovala, že je oddaným věřícím, stále se necítil být na posvátné půdě vítán.

Když Laura zmizela za velkým keřem, vklouzl dovnitř. Závan studeného větru zvedl spadané listí z náhrobních kamenů. Některé z nich byly tak staré, že již dávno nestály vzpřímeně, ale pod různými úhly se skláněly k zemi a nápisy na nich omšely deštěm a větrem.

Pak spatřil Lauru, jak klečí mezi dvěma starými náhrobními kameny na vzdáleném konci hřbitova. Zastavil se a tiše pozoroval, jak zpod pláště vytahuje záhadný balíček.

Byla to veliká kytice květů – straček, chryzantém, aksamitníků, irisů a lilií. Všechny byly čerstvě natrhané na zahradě, o kterou tak svědomitě vlastníma rukama pečovala.

Když Nicholas viděl, jak Laura něžně ukládá květiny u paty náhrobních kamenů, cítil se jako ten nejhorší lump na světě. Ona tu přišla složit poctu svým rodičům a on ji pronásledoval jako nějakého zločince. Kdybych měl v sobě jen trochu slušnosti, nenápadně bych se vytratil a nechal ji smutnit o samotě, říkal si v duchu.

Ale jeho touha být jí na blízku byla silnější než stud, který cítil.

A tak zůstal a pozoroval, jak se odvrátila od hrobů svých rodičů a odnesla zbytek květin ke dvěma dalším, nedaleko ležícím hrobům. Prvnímu z nich nevěnovala příliš mnoho pozornosti, zato u druhého uctivě poklekla. Jeho náhrobní kámen byl poměrně nový, bez jediné stopy lišejníku, který tak hojně halil nápisy na většině ostatních. Hlína ještě nestihla zarůst trávou a malý alabastrový andělíček se sepjatýma baculatýma ručkama tu držel věčnou stráž.

Nicholas se zachvěl. Nebylo to však při pohledu na čerstvý hrob, ale spíše na onoho andělíčka. Aniž si to uvědomil, vydal se kupředu, neúprosně přitahován tím osamělým strážcem.

Laura si mezitím sundala rukavice a začala vytrhávat plevel rostoucí po okraji hrobu. Byla tak zabrána do práce, že ani neslyšela Nicholasovy kroky.

Nicholas se nezastavil, dokud nebyl schopen přečíst nápis vytesaný do bílého kamene. Nápis, který byl silný a zároveň elegantní svou jednoduchostí.

Eleanora Harlowová, milovaná matka.

„Kdo to byl?“

*

Laura leknutím upustila náruč plevele a překvapeně se obrátila na Nicholase, jehož pohledná tvář byla neobvykle klidná a vážná.

Laura se chytila za srdce a zažehrala na černé svědomí, které je tak rozbušilo. „Strašně jsi mě vyděsil! Myslela jsem, že jsi duch.“

„Ty jsi nějakého čekala?“ zeptal se Nicholas a pokynul hlavou směrem ke hrobu.

Lauře chvíli trvalo, než pochopila, co tím chtěl Nicholas říct.

Nakonec zavrtěla hlavou. „Nikomu bych nepřála, aby se tu potuloval a strašil, méně než lady Eleanoře.“

Nicholas se sehnul a zvedl Lauru na nohy. Měla však od klečení ztuhlá kolena, a tak se o něj na okamžik opřela, čímž si jen potvrdila, že to není žádný duch, ale muž z masa a kostí. Muž, kterému koluje v žilách horká krev.

„Kdo to byl?“ opakoval Nicholas svou otázku a díval se přitom Lauře do očí.

Laura se však odtáhla a shýbla se pro zbytek květin. „Většina lidí by ji asi nazvala naší ochránkyní. Ale pro mne byla a je naším strážným andělem. To ona nabídla mému otci místo faráře v Ardenu.“ Laura položila bílou lilii na náhrobní kámen a teskně se usmála. „A když naši rodiče zemřeli, přijala mne a mé sourozence a poskytla nám nový domov.“

Nicholas si dřepl a prstem přejížděl po datech vytesaných do mramoru. „14. října 1768 až 2. února 1815,“ předčítal nahlas. Pak se obrátil na Lauru a zamračil se. „Ty věci v mém pokoji patřily jí, že? Krabice se šitím, bible, kartáč na vlasy?“ Zdálo se, že chce ještě něco dodat, ale zarazil se a pevně stiskl rty.

Laura se dotkla jeho ramene. „Doufám, že nejsi pověrčivý. Uložila jsem tě do její ložnice, protože jsem chtěla, aby ses cítil co nejpohodlněji, dokud se úplně neuzdravíš. Nemusíš se bát žádného půlnočního kvílení a řinčení řetězů. Lady Eleanora by nesnesla pomyšlení, že by nějakým způsobem rušila tvůj spánek. A tím méně klid tvé duše.“

„Já na duchy nevěřím,“ opáčil Nicholas a pohlédl na sousední hrob, který by se Eleanořinu podobal jako vejce vejci nebýt toho, že byl naprosto zanedbaný a zarostlý plevelem. Zdálo se, že k němu nikdo květiny nepokládá.

„Tam leží manžel lady Eleanory,“ pronesla suše Laura v odpověď na jeho nevyslovenou otázku. „Vždycky říkala, že měl být pohřben mimo posvátnou půdu,“

„Spáchal sebevraždu?“

„Svým způsobem. Upil se k smrti. Ale předtím už stačil zlomit srdce své ženy,“ dodala tiše Laura.

Nicholasovo čelo se ještě více zkrabatilo. „Znal jsem ji?“

Laura si dala s odpovědí načas. Pomalu upravovala květiny, zasunovala křehké stonky hvozdíku mezi houževnaté aksamitníky a chryzantémy. Jak jí připomněla Laskonka, jedním z největších přání lady Eleanory bylo vidět Lauru provdanou za nějakého dobrého a pohledného džentlmena. Laura se podívala na Nicholasův čistý profil a navzdory svému rozhodnutí nelhat víc, než je nutné, usoudila, že by v tomto případě neuškodilo, kdyby trochu rozvedla to, co se mohlo stát.

„Samozřejmě že jsi ji znal,“ pronesla přesvědčivě. „Měla tě hrozně ráda a vždycky jí dělalo velkou radost, když jsi nás přijel navštívit. Často říkávala, že má pocit, jako bys byl jejím synem.“

K Lauřinu zklamání se však Nicholasova tvář nerozjasnila.

Tady se píše ‚milovaná matka‘,“ zrozpačitěl Nicholas. „A co její vlastní děti? Proč jí nenosí květiny?“

Laura cítila, jak jí ztuhl úsměv na rtech. V obavě, že by mohla vyzradit víc, než bylo vhodné, poklekla vedle Nicholase a rychlými pohyby začala aranžovat květiny podél okraje hrobu. „Měla jen jednoho syna. Bohužel to je nesnesitelný, odporný chlap, který se stará jen a jen o sebe.“

Nicholas se ostrým pohledem zabodl do její tváře. „Ale, ale, slečno Fairleighová, ten muž ve vás vzbuzuje nějak mnoho vášně.“

Laura křečovitě zkroutila prsty na rukou, až se jí povedlo zlomit několik květů. „Právě naopak. Nemůžu říct, že ho nemám ráda. Já ho přímo nenávidím.“

Nicholas vymáčkl z Lauřiny ruky několik ubohých lilií. „Tak mi řekni, copak ten nešťastný chlapec provedl, že si vysloužil nepřátelství tak něžné duše? Nakopl koťátko? Nenavštěvoval nedění mše? Hrozil, že Lotce naplácá, jak si zasluhuje?“

„No, my jsme se nikdy neviděli. Což je jedině dobře. Protože kdyby se tak stalo, tak bych mu musela vynadat tak, že by na to kdy nezapomněl.“

„Bůh mu pomoz,“ zamumlal Nicholas a zrakem spočinul na Lauřiných rtech.

Ale ona byla natolik rozzlobená, že si toho ani nevšimla. „Není jen v tom, že by měl zlozvyky, které nesnáším, ale hlavně v jeho naprostém nezájmu o ženu, která mu dala život. Lady Eleanora mu psala pravidelně každý týden po celé roky, ale on se nenamáhal napsat jí byť jen formální pozdrav. Mohla jen v bulvárních článcích číst o jeho pozoruhodných činech, zrovna jako my.“ Laura vytrhla velký trs plevele a zlostně ho odhodila stranou. „Pokud se mne týče, tak je to jen odporný, bezcitný, malicherný, pomstychtivý mizera.“

„Znamená to, že bys ho nepozvala na naši svatbu?“

„No, to v žádném případě! To bych raději pozvala samotného Belzebuba.“

Při pohledu na důlky v Nicholasových tvářích v Lauře povolilo napětí. „Neměl byste si ze mě tak utahovat, můj pane,“ hubovala, ale vzápětí se sama pousmála. „To není příliš zdvořilé.“

Nicholas se otřásl dušeným smíchem. „V žádném případě bych nechtěl vzbudit váš hněv. Začínám věřit, že si ten hoch zaslouží spíš mou lítost než opovržení. Být vyhnán z výsluní vaší přízně musí být pro každého muže tím nejhorším trestem.“

Nicholas se lehce dotkl pramínku vlasů za Lauřiným uchem, tu chvíli už si tím, zda si z ní tropí žerty, jistá nebyla. Dokonce ani nedokázala uvědomit, jak došlo k tomu, že klečí na zemi tak blízko u sebe, že kdyby ji chtěl políbit, stačí jen sklonit hlavu a přitisknout ty jeho dokonalé rty na její.

Laura upustila zbývající květy a postavila se. „Pokud mne omluvíte, pane Radcliffe, potřebuji si promluvit s reverendem Tilsburym o jedné důležité věci. Řekněte, prosím, Laskonce, že se vrátím na čaj.“ Posbírala rukavičky a vydala se k bráně.

„Jestli nevěříš na duchy,“ volal za ní Nicholas a sám vstával na nohy, „čeho se potom tak bojíš?“

Tebe.

Napůl vyděšená, že to slovo vyřkla nahlas, spěchala Laura ze hřbitov a Nicholase zanechala za sebou uprostřed rozpadajících se mohyl. Jeho jediným společníkem tak zůstal jen alabastrový andělíček držící stráž u hrobu lady Eleanory.

Zvony začaly vyzvánět své uvítání do nedělního rána a Nicholas se ani nepokoušel udusit jejich melodii s hlavou pod polštářem. Prostě vyskočil z postele, přičemž vyděsil malé kotě, které si u jeho hlavy udělalo hnízdečko, a ošplíchl si obličej studenou vodou.

O chvíli později už uváděl George a Lauru do jejich lavice ve Svatém Michaelu. Usadil se vedle nich a vzápětí dorazila i Lotka. Nicholas necítil nic než určitý pocit odevzdání. Doufal, že tentokrát celou mši i ohlášky v klidu prodříme. Dnes by ho už nemělo nic nečekaného vyrušit. A když farář vystoupal na kazatelnu, pohodlně se opřel do lavice.

„Dnes,“ pronesl důrazně farář a upravil si brýle, „si rozebereme slova krále Šalamouna v přísloví devatenáct: „Je lépe být chudý než lhář.‘“

V tu chvíli George kopl Lauru do lýtka.

Ta vykřikla a rychle ztlumila hlas zmuchlanou rukavičkou.

Stejně však nezabránila tomu, aby se několik farníků neobrátilo jejich směrem s nesouhlasným kroucením hlavou. Nicholas se zamračil a zadíval se na George. Nechápal, co to chlapce tak z ničeho nic popadlo.

Dřív, než se mohl zeptat Laury, jestli je v pořádku, přistála mu na klíně Lotčina kabelka a něco začalo okusovat okraje Nicholasovy modlitební knížky.

„Promiň,“ zamumlala Lotka a s andělským úsměvem si vzala kabelku opět k sobě.

Nicholas si natáhl nohy a opřel tvář o dlaň. Cítil, jak mu víčka s každým farářovým slovem těžknou. Zatímco sluneční paprsky pronikající vysokými okny ohřívaly vzduch v zatuchlé chrámové lodi, ten malý muž stále drmolil nějaké nesmysly o lhářích, kteří upadnou do spárů ďábla.

Nicholas chvilkami upadal do mlžného snu, ve kterém líbal každou jednotlivou pihu na Lauřině mléčné pleti, když vtom zaslechl, jak muž říká: „Hned co bude nový kněz vysvěcen, já vás opustím.“

Dobrá, pomyslel si neuctivě Nicholas, aniž by alespoň otevřel či.

Škoda, že nás nemůžeš opustit okamžitě.

„Jak všichni víte, dělil jsem od chvíle, co reverend Fairleigh před sedmi lety opustil tento svět, svůj čas mezi tři farnosti. Ačkoliv jsem si časem Arden i vás všechny velmi oblíbil, musím přiznat, že pro mne bude velikou úlevou, až za pár měsíců předám všechny své povinnosti mému nástupci. Prosím, abyste spolu se mou uvítali muže, který už zanedlouho bude novým farářem naší farnosti – pana Nicholase Radcliffea!“

Nicholas se okamžitě probral a přemítal, jestli se mu to náhodou nezdálo. Avšak jediné, co měl jeho sen a tato noční můra společného, byla žena sedící po jeho pravici.

Laura hleděla přímo před sebe a její profil se zdál křehký jako porcelán. A kdyby nebylo pohybu jejího hrudníku, Nicholas by byl přísahal, že snad ani nedýchá.

Zíral na ni tak dlouho, dokud jí nezbylo než se otočit a podívat se mu do očí plných hněvu.

Pomalu ho chytla za ruku a nejistě se usmála. „Vítejte v naší farnosti, pane Radcliffe.“

11

Ty nejmenší miluji, ale bylo to nejstarší děvče, to mi ukradlo

srdce …

„Tak to je jejich první hádka. No, ono by to zlomilo srdce i staré ženské!“ zašeptala Laskonka a otřela si oči rohem zástěry.

„Jestli kvůli němu bude brečet, tak třeba zruší zasnoubení,“ opáčila s nadějí v hlase Lotka.

„Jestli kvůli němu bude brečet, pak mu zlámu krk,“ zasyčel George.

Dower se zamračil. ,,Jestli se hádaj, tak jak to, že neslyším žádnej křik? Bez rozbitýho nádobí to není žádná pořádná hádka.“

Díky svým rozdílným výškám a skutečnosti, že Lotka odmítla nosit kolena ven ze svátečních punčošek, mohli všichni čtyři najednou přiložit své uši na dveře obývacího pokoje.

„Koukni se klíčovou dírkou,“ navrhl Dower.

Lotka se vetkla mezi Georgeovy nohy a přimhouřeným okem se zadívala skrz kování. „Vidím jenom klíč. Myslím, že ji drží jako rukojmí.“

Dower si začal vyhrnovat rukávy. „Tak jo. Vyraz dveře, Georgi.

Já si zatím skočím pro vidle.“

„Neblázni, staříku,“ hubovala šeptem Laskonka a bouchla ho pěstí do paže. „Mladí milenci si musí své hádky vyřešit sami. Možná už si nepamatuješ, jak jsme se ošklivě pohádali kvůli té běhně z Heet Street, ale určitě jsi nezapomněl na to objímání, které následovalo, když jsme se udobřili.“

„To teda ne. A proč si myslíš, že si jdu pro ty vidle?“

„Pst,“ zasyčela Lotka a přitiskla ucho ke dveřím. „Myslím, že něco slyším.“

Ale mýlila se. Ve skutečnosti seděla Laura mlčky na otomanu a uvědomovala si, že vlastně dosud neviděla muže tak rozlíceného, že ani není schopen slova. Její otec byl jemná duše a považoval výkyvy chování za nemorální a nevhodné. Jednou ho viděla, jak mu upadla veliká bible na nohu a zlomila mu dva prsty. On však jen obrátil zrak

k nebi a prosil Boha za odpuštění, že byl tak nešikovný. Nikdy nezvedl hlas, natožpak ruku, ani na svou manželku, ani na jediné z dětí.

Laura sledovala Nicholase, jak pochoduje tam a zpátky po místnosti, a svým způsobem byla fascinovaná tím, že může člověk vypadat zrovna jako hladový lev přecházející v kleci Královské ZOO. Až na to, že v Královské ZOO by byla v bezpečí vně mříží, a ne spolu se lvem uvnitř klece. Malé kotě odpočívající u krbu sledovalo Nicholase se stejným zaujetím, jako by přemýšlelo, koho z nich dvou spolkne Nicholas dřív.

Nicholas se stihl převléci ze svátečních šatů do své volné košile a kalhot z jelení kůže. Každých pár kroků se otočil na podpatku a zahleděl se na Lauru. Otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale pak je zase zavřel a pokračoval v chůzi. Poté, co rituál několikrát zopakoval, uchýlil se jen k pokyvování hlavou a prohrabávání vlasů, až vypadal divoce a nebezpečně, tak, jak ho ještě stále viděl Dower.

Nakonec se zastavil zády k Lauře, opřel zaťatou pěst o krbovou římsu a velmi tiše pronesl: „Myslím, že nejsem typ, co moc nadává, že?“

Laura zavrtěla hlavou. „Jen za velmi extrémních okolností.“ Nicholas se otočil a pohlédl na Lauru. „A co bys za takové extrémní okolnosti považovala? Třeba probudit se nahý v cizí posteli a vůbec si nepamatovat, kdo jsi? Nebo nečekané zjištění, že si máš vzít ženu, která přísahá, že jsi nikdy neměl tu odvahu ji ani políbit? Nebo by to mohla být situace, kdy se spolu s ostatními obyvateli Ardenu dozvíš, že se máš stát jejich novým pastorem?“ Nicholasův hlas zesiloval.

„Nemyslíš, že jsi tu drobnost mohla probrat nejdřív se mnou, než ses o ni podělila s místním vyvolávačem?“

„Říkala jsem ti, že si musím promluvit s reverendem Tilsburym o něčem důležitém. A co by mohlo být důležitější než naše společná budoucnost?“ Laura si složila ruce do klína. „Myslela jsem, že budeš potěšen tím, že jsem ti zařídila místo. Arden je malá farnost. Ale když dáme dohromady peníze od farníků s penězi, které vydělají naše stáda, myslím, že nám nebude špatně. Nebudeme sice bohatí, ale taky nebudeme třít bídu s nouzí.“

Nicholas vzdychl. „Oceňuji tvou praktičnost, ale co když si nepřeji stát se duchovním? Napadlo tě to vůbec?“

„A proč by sis to nepřál? Na tom přece nic není – jen oddáváš, pohřbíváš a příležitostně křtíš. Můj otec měsíce studoval doma, a když pak přišel čas, velmi ho rozladilo, jak byla ta zkouška jednoduchá. Biskup se ho jen zeptal, jestli je synem Aurelia Fairleigha z Flamsteadu, pak ho poplácal po rameni a vzal ho do divadla na nějakou oplzlou hru.“

„Alespoň se mám na co těšit,“ utrousil Nicholas a znovu si rukou prohrábl vlasy.

„Můžu ti se studiem pomoct,“ pronesla upřímným hlasem Laura.

„Umím plynule hebrejsky i řecky.“

„No, to je inspirující. Možná bys měla být novým ardenským farářem ty.“

Nicholas se strnulou tváří otevřel dvířka sekretáře a začal odsunovat v kůži vázané knihy a zažloutlé listy papíru. Za nimi se objevila karafa z broušeného skla, kterou Laura ještě nikdy neviděla.

Když ji Nicholas vytáhl na světlo, Laura ostražitě poposedla.

Připadlo jí dost zvláštní, že věděl, kde hledat. Soudě podle vrstvy prachu na karafě, brandy uvnitř muselo být už dost staré.

Nicholas přenesl karafu k čajovému stolku a vzal do ruky čistou sklenici. Laura si lehce odkašlala.

Mladík vytáhl z karafy zátku.

„Nevím, jestli se mám o tom zmínit.,“ ozvala se váhavě Laura.

Proud koňaku naplnil sklenici po okraj. „Zvlášť při tak nevhodné situaci …“

Sklenice se dotkla Nicholasových rtů a plamen v jeho očích přiměl Lauru, aby pokračovala.

„… ale nikdy jsi alkoholu neholdoval.“

„Zatraceně, do horoucích pekel!“ Nicholas praštil sklenicí o stolek, až se polovina brandy přelila přes jeho zkosený okraj.

Ta slova mezi nimi visela jako varovné burácení hromu. Laura si nebyla jistá, jestli by se měla schoulit na divanu, nebo raději rovnou utéct. Ale pak se Nicholasova tvář náhle rozjasnila lehkým úsměvem. Ten úsměv byl tak smyslný, až se Lauře rozbrněly prsty v úzkých střevíčkách.

„Skvělý pocit,“ pronesl nadšeně Nicholas. „Zatraceně skvělý!“ Laura vyděšeně vytřeštila oči. Mladík pozvedl sklenici a jediným douškem ji vyprázdnil. Poživačně si olízl rty, jako by to byl ten nejsladší nektar, a slastně přivřel víčka. Když oči opět otevřel, leskly se odhodláním. Znovu si nalil brandy, vzdorně naznačil přípitek a v mžiku vypil celý obsah sklenice.

Pak dolil potřetí a přešel po pokoji, aby vložil sklenici do Lauřiných rukou. „Tady. Možná to budeš potřebovat“

„Ale já jsem nikdy …“

Nicholas varovně pozvedl jedno obočí. Dívka se tedy vzdala a poslušně si usrkla. Tekutina si razila pálivou cestu jejím hrdlem. Bylo to náročné, avšak nikoliv nepříjemné.

Nicholas zašel pro další sklenici a nalil si. Jednou rukou se opřelo krbovou římsu, v druhé držel sklenici s brandy. „Všiml jsem si, slečno Fairleighová, že kdykoliv jsem v posledních týdnech něco dělal, říkala jste mi, co mám a co nemám rád. ‚Dejte si ještě lívanec, pane Radcliffe,‘’’ šklebil se Nicholas. ,,,Vždycky jste je miloval.‘

‚Poslechni si tu básničku, co napsala Lotka. Vždycky se ti její básničky zdály zábavné.‘ ‚Proč si s Georgem nedáte ještě partičku, miláčku? Je tak rád ve tvé společnosti.‘“

Nicholas s každým slovem zvyšoval hlas. „Možná to pro tvou jemnou dušičku bude šok, má drahá, ale tvůj bratr pobyt v jedné místnosti se mnou nesnáší, Lotka je rozmazlený fracek, který by nenapsal slušné dvojverší, ani kdyby Will Shakespeare vylezl z hrobu a přišel jí na pomoc, a Laskončiny lívance jsou suché jako troud!“

Lauřin vyděšený vzdech byl téměř přehlušen triem výkřiků přicházejících zpoza dveří obývacího pokoje.

Nicholas odložil sklenici na římsu a vydal se ke dveřím. Prudce je otevřel. Hala sice byla prázdná, domem se však rozléhal dusot několika párů nohou. Vyčítavě se podíval na Lauru, pomalu zavřel dveře a otočil klíčem v zámku.

Dívka se znovu napila, tentokrát však zhluboka.

Nicholas se opřelo dveře a zkřížil si ruce na prsou. Pak pokračoval, jako by se vůbec nic nestalo. „Opravdu ti nechci zničit ten svatý obrázek mé osoby, který jsi evidentně poslední dva roky

nosila ve svém srdci, ale trávit odpoledne malováním s Lotkou mě k smrti nudí a skutečně nenávidím ty karetní hry, které má George zřejmě tak rád.“

Laura otevřela ústa odhodlaná ho přerušit dřív, než stačí říct, že ji nesnáší rovněž.

Ale Nicholas pozvedl ruku, aby ji pozdržel. „No, vzhledem k tomu, že jsem rozumný chlap, dokážu uznat, že i mužská duše může mít nějaký užitek z duchovních pokynů na nedělních mších.“ Jeho výraz trochu změkl. Zadíval se ke krbu, kde sedělo kotě a packami si otíralo fousky. „Dokonce jsem schopen se přesvědčit, že někteří členové druhu kočkovitých, nakolik jsou otravní, mohou vládnout i šarmem, kterému lze jen těžko odolat.“

Nicholas přešel k otomanu a poklekl. „Ale rozhodně se nepřesvědčím o tom, že nejsem typ muže, který by kompromitoval čest své snoubenky. Protože, a to tě můžu ujistit, jsem od prvního okamžiku, co jsem tě spatřil, uvažoval dost odlišně.“

Laura do sebe celá omámená vyklopila zbytek brandy. Nicholas jí jemně vzal skleničku z ruky a položil ji na koberec.

„Ale ty jsi vždycky … ,“ začala pomalu Laura.

Nicholas jí však položil dva prsty na rty a umlčel je. „Už dva týdny mi vykládáš, co mám chtít. Nyní přišla řada na mne, abych ti ukázal, co chci doopravdy.“

Když Nicholas uchopil Lauřin obličej do svých velkých, silných rukou, očekávala, že ji políbí na rty. Nečekala, že začne na jejích víčkách, spáncích, pihovatém nosíku. Jeho dech ji hřál na tváři, teplý a omamný jako zakázaná, hořkosladká chuť portského. Když ale přiložil své rty na její, horečka, která se rozlila Lauřinými žilami, neměla nic společného s brandy, zato však se smyslnou horkostí jeho jazyka, jenž něžně prozkoumával její ústa.

Dřív než si to Laura stačila uvědomit, svírala v dlaních Nicholasovu košili a hladově vítala každý nový průnik jeho jazyka. Jen stěží poznávala to malé divoké stvoření, které se k němu vzpínalo s takovou nevázaností. Připadalo jí, že ta ctnostná a slušná farářova dcera zmizela a zanechala místo sebe nestydatou prostopášnici.

Možná že tohle je ta narůstající podstata hříchu, před kterou ji otec neustále varoval. To, že zapomeneš ranní modlitbu, vede ke

lhaní a lhaní vede k únosu cizího džentlmena a únos cizího džentlmena vede k líbání a líbání vede k žádostivosti a žádostivost vede … no, Laura si nebyla zcela jistá, k čemu vlastně žádostivost vede, ale bylo jí jasné, že pokud Nicholas okamžitě nepřestane laskat její ucho, pak to určitě brzy zjistí.

Svůdný chrapot jeho hlasu však Laúru vytrhl ze zasněného opojení. „Odejdi se mnou, Lauro.“

„Co jsi říkal?“ Laura se odtáhla, aby mu pohlédla do tváře, avšak stále se ho držela za košili.

Nicholas ji pevně chytil za ramena a pohled měl stejně horoucí jako ruce. „Odejdi se mnou! Hned teď. Proč bychom měli čekat až do svatby do příští neděle, když můžeme hned odpoledne odjet do Gretna Green a sdílet spolu lože dřív, než bude týden u konce?“

Po těch slovech Laurou projelo zvláštní chvění – napůl strach a napůl napětí. Chabě se zasmála. „Vynechal jsi tu část, kde si mě vezmeš za ženu.“

„Pouhé nedopatření, to tě můžu ujistit.“ Nicholas hleděl Lauře do očí se zvláštní směsicí něhy a nedočkavosti. „Nenechávej mě už čekat. Chci, abys byla má. Už jsme promarnili příliš mnoho času.“

„A víc než polovinu z něj si ani nepamatuješ,“ zamumlala Laura a zabořila mu hlavu do ramene.

S takovým pokušením nepočítala. Kdyby mu dovolila, aby ji v zápalu této chvíle vzal do Skotska, kde by se tajně vzali bez konvencí, kterými jsou vázány anglické úřady, už by si nemusela dělat starosti kvůli falešnému jménu ve farní knize, už by se netrápila za bezesných nocí, jestli se mu paměť vrátí dřív, než vyřknou svá ano.

Ale taky by už nezbyl čas na to, aby poslala Dowera na další výzvědy do Londýna. Na to, aby se ujistila, že srdce jejího snoubence už není zadáno jiné ženě, dřív, než si ho vyhradí sama pro sebe.

A přesto stále cítila to pokušení. Pokušení podvolit se jak tomuto muži, tak kouzlu okamžiku a utéct jako bezpočet nevěst před ní do Gretna Green.

Mohli by pak sdílet jedno lože dřív, než skončí tento týden. Lauře se při představě útulného pokojíčku ve vesnickém hostinci zrychlil dech. V Gretna Green by takový pokojík sloužil jen jedinému účelu –

svádění. Na stole by bylo víno a sýry, v krbu by praskal oheň, aby vyhnal chlad vlhkého skotského povětří. Péřová přikrývka na měkké matraci by vyzývavě visela přes čelo postele. A taky by tam byl Nicholas, připravený okusit první potěšení jejich lásky.

Ale on mne nemiluje, říkala si v duchu Laura. Jen jsem ho triky přivedla k přesvědčení, že tomu tak je. A tato skutečnost Lauru víc než cokoliv jiného přiměla, aby se vymanila z Nicholasova sevření. Vstala a postavila se k němu zády. Otřásla se studem.

Nicholas se postavil za ni a zezadu ji objal. „Chtěl jsem, abys utekla se mnou,“ řekl potichu, „ne ode mě.“

„Nemám v úmyslu udělat ani jedno,“ opáčila Laura, vděčná, že jí Nicholas nevidí do obličeje. „V okamžiku, kdy bychom se vydali do Skotska, by má pověst byla na padrť.“

„Mně to nevadí,“ zamumlal mladík a rty se otřelo Lauřinu šíji.

„Pokud to budu já, kdo tě o tvou čest připraví.“

„Ale my nemůžeme myslet jen na nás samotné.“

Laura cítila, jak Nicholas pomalu spouští ruce z jejích ramenou.

„A to je přesně to, čeho se začínám bát.“

Lauru zamrazilo. Otočila se čelem k Nicholasovi. „Copak to nechápeš? Kdybychom utekli, zlomilo by to srdce všem. Laskonka pracuje dnem i nocí na mých svatebních šatech a nejlepším marcipánu pro svatební dort. Dower, který od své vlastní svatby nevstoupil do kostela, slíbil, že mě povede k oltáři. Lotka už se nemůže dočkat, až mi ponese vlečku. A George,“ Laura se nuceně usmála, „no, kdybys utekl s jeho sestrou, pak by cítil, že tě musí vyzvat na souboj. A já prostě nemůžu dopustit, abys zastřelil mého bratra.“

Nicholas se usmál, avšak v jeho očích bylo něco jiného. „Asi máš pravdu. Trpělivě jsi na mě čekala celé dva roky. Já bych pro tebe mohl dva týdny dělat totéž. Nebylo ode mne fér, že jsem tě chtěl odlákat od svatby, o které každá žena sní.“ Přitáhl si Lauru k sobě a jemně hladil její vlasy. „Jestli mi dáš šanci, abych to napravil, slibuji ti, že dohlédnu na to, abys dostala všechno, co si zasloužíš.“

Laura stála strnule v jeho vřelém objetí a nebyla schopna vydat ze sebe jediné slovo, natož přiznat, že to je přesně to, čeho se obávala.

Následující dopoledne strávil Nicholas touláním po kopcích obklopujících ardenské panství. Slunce zářilo na ostře modrém nebi a hřálo mu záda. Veselý větřík si pohrával s jeho dlouhými vlasy. Nicholas se dokonce nemusel obávat, že by mu den zkazil pohled do nevrlé Dowerovy tváře. Laura ho totiž už za svítání vyslala do Londýna, aby koupil dalšího berana.

Bylo to takové to ráno, kdy se člověk nemusí zabývat minulostí ani budoucností. Může se soustředit jen na přítomnost. Přesto se však Nicholas přistihoval, jak v duchu zabíhá ke včerejšku, jak si znovu a znovu promítá ten okamžik, kdy se Laura vymanila z jeho náruče a postavila se zády k němu.

Po většinu noci se snažil přesvědčit sám sebe, že vina je výhradně na jeho straně. Jen stěží jí mohl vyčítat, že s ním nechce zůstávat o samotě, když se pokaždé, když se tak stane, na ni vrhne jako nějaký zpustlý darebák. Zrovna tak jí nemohl vyčítat, že se odmítla poddat tomu bláznivému romantickému pohnutí utéct do Skotska jen proto, aby si ji mohl vzít do postele o pár dní dřív, než je stanoveno.

Sice se mnou odmítla utéct, přemítal Nicholas v duchu, to však ještě neznamená, že existuje něco – nebo někdo –, koho tu nechtěla zanechat.

Nicholas se snažil setřást ty nepříjemné myšlenky. Laura možná předstírá svou náklonnost, avšak ty sladké vzdechy, které vydává pokaždé, když ji vezmu do náruče, nebo měkkost jejích rtů pod mými doteky, to předstírat nemůže, říkal si v duchu. Nicholas cítil, jak se s ním při těch vzpomínkách něco děje.

Ve snaze zahnat ty nestydaté myšlenky vytáhl z kapsy v kůži vázaný Nový zákon a při chůzi se začetl do Markova evangelia. Tu knihu si vypůjčil bez Lauřina vědomí z domácí knihovny a s překvapením zjistil, že umí číst řecky zrovna tak jako anglicky. Stále nesouhlasil s Lauřiným šíleným nápadem udělat z něj vesnického pastora, ale taky tu myšlenku ještě zcela nezavrhl. Koneckonců bude muset nějakou obživu pro svou nevěstu a její rodinu zajistit. Ztratil sice paměť, ale hrdost, nikoliv.

Nicholas se tak začetl do úzkého svazku, že si ani nevšiml, že mu něco prosvištělo kolem nosu a s břinknutím narazilo do kmene olše, kolem které procházel.

Zastavil se a pomalu otočil hlavu směrem ke stromu. Ve kmeni trčel zapíchnutý šíp a stále ještě vibroval. Nicholas ho vytrhl a rozhlédl se po okolních lukách. Až na skřivana trylkujícího tklivou melodii ve větvích blízkého hlohu se zdály být pusté a prázdné.

o tom byl Nicholas přesvědčen až do okamžiku, kdy koutkem oka zachytil nějaký pohyb.

Něco vykukovalo zpoza nevelké vyvýšeniny napravo. Něco, co se až nápadně podobalo rozčepýřenému drdolu zlatých loken.

Nicholas zasunul knihu do kapsy a vydal se napříč loukou.

Jednou nohou vystoupil na vyvýšeninku a naklonil se, aby pohlédl do jámy za ní.

„Nepatří tohle čirou náhodou tobě?“ zeptal se a nastavil ruku se šípem.

Lotka pomalu vylezla ze svého úkrytu, ve vlasech jetel, v ruce luk. „Čirou náhodou. Učím se střílet, víš.“ Vrhla po Nicholasovi chladný pohled. „Připadá mi, že je to mnohem více uspokojující než poezie.“

Nicholas našpulil rty. „Ovšem mnohem nebezpečnější pro tvé obecenstvo.“

„Jen sportuju,“ protestovala Lotka. „A ještě to moc neumím.“

„Kde máš terč?“

„Tamhle.“ Lotka nekonkrétně mávla rukou někam ke vzdálenému seskupení stromů, opačným směrem, než se prve procházel Nicholas. Nicholas pozvedl obočí. „Bože, to jsi dost špatný střelec.“

Odebral Lotce luk a byl překvapen, jak je to přirozený pocit, držet ho v ruce. „Nemáš kousek křídy?“

Ačkoliv se Lotka stále tvářila rozmrzele, začala se prohrabávat kapsami své zástěrky. Nicholas trpělivě čekal, než vytáhla asi tucet stužek do vlasů, různé kamínky a větvičky, dvě staré sušenky a malou hnědou žabku. Nakonec nahmatala malý kousek křídy.

Pak s předstíraným nezájmem sledovala Nicholase, jak si to zamířil k olši a namaloval na jejím kmeni čtyři soustředné kruhy. Když se vrátil zpět, poklekl vedle Lotky a opatrně jí vložil luk do rukou.

„V klidu,“ zamumlal a pomalu s ní natáhl tětivu a zacílil.

Šíp vystřelil, prolétl vzduchem a zapíchl se do kmene přímo uvnitř toho nejmenšího kruhu.

Nicholas se zvedl, podrbal Lotku v rozcuchaných kudrnách a líně se na ni usmál. „Musíš jen pořádně zamířit, zlatovlásko, a pokaždé se trefíš.“

Vytáhl z kapsy rozečtený svazek a pokračoval ve své cestě.

Ani si nevšiml, že Lotku poprvé v jejím mladém životě něco vyvedlo z míry tak, že neměla slov.

Když George následujícího odpoledne vstoupil do kuchyně, po Laskonce nebylo vidu ani slechu. Setřásl si z vlasů kapky vody z odpolední přepršky a spatřil Lotku, jak stojí na podnožce za stolem a plně se věnuje zpracování hroudy mandlového marcipánu. Kulaté tváře měla zaprášené moukou a šedivé kotě se s předstíraným opovržením krčilo vedle hliněné mísy.

Když George viděl, jak se Lotka snaží smísit ty nešťastné ingredience do jedné kompaktní hmoty, nadzdvihl jedno obočí a pronesl: „Nechápu, proč ses dala na lukostřelbu, když bys mohla někoho klidně ubít k smrti touhle vařečkou.“

Počkal, až Lotka odejde pro skořici, a prstem si nabral z mísy. Sousto už bylo napůl cesty k jeho rtům, když se Lotka otočila a vykřikla: „Georgi, ne!“

George se zarazil uprostřed pohybu. Podíval se na sestru a zpátky do mísy a ucítil, jak se mu z obličeje vytrácí barva. Vzal si utěrku, kterou mu Lotka podala, a setřel si z prstu těsto až do posledního kousíčku.

Pak se nervózně podíval na dveře do obývacího pokoje a zašeptal: „Co si k sakru myslíš, že děláš? Myslel jsem, že ho hodláš zabít až po svatbě.“.

„Já vůbec nemám v úmyslu ho zabít,“ odpověděla šeptem Lotka.

„Jen se trošku roznemůže. Je to jediný způsob, jak ověřit dávkování.“

„Ale jestli mu po tomhle bude špatně, nedošlo ti, že tě bude podezírat, že jsi ho otrávila?“

„Samozřejmě že ne. Vůbec netuší, že mu chceme nějak ublížit.

Bude si prostě myslet, že jsem příšerná kuchařka.“ S odhodlaným výrazem přidala Lotka do mísy špetku něčeho, co George považoval

za skořici. „Cukr a mandle by měly překrýt hořkou chuť muchomůrek.“

George polkl naprázdno. Pomalu se začínal sám cítit lehce nesvůj. „Jsi si jistá, že to chceš udělat?“

Lotka praštila vařečkou, až kočka leknutím seskočila ze stolu.

„Nedal mi na vybranou! Copak nevidíš, co způsobuje tím, že se tváří jako dobrý a laskavý člověk, místo aby byl zlý a nesnesitelný? Jak by mohla dívka odolat těm jeho sladkým slovíčkům a podmanivým úsměvům?“

George se zamračil, zaskočen Lotčinou prudkostí. „Mluvíš o Lauře, ano?“

Lotka vrazila vařečku do mísy a jala se dál válčit s nepoddajnou hmotou. „Samozřejmě že hovořím o Lauře. Chceš, aby se věci vrátily tam, kde byly, dokud se neobjevil, nebo chceš, aby nám ukradl Lauru, stejně jako ukradl moje kotě? Protože jestli to udělá, tak ti můžu slíbit, že už ji nikdy nedostaneme zpátky.“

George by klidně dál diskutoval, kdyby si nevšiml, jak se Lotce skutálela po tváři slzička a skápla do mísy. Mandle možná zakryjí hořkou chuť muchomůrek, ale žádný cukr není dost sladký na to, aby zamaskoval hořkost slz jeho sestry.

Lotka se zarazila ve dveřích do obývacího pokoje a chvíli pozorovala svou oběť. Nicholas byl natažený v koženém ušáku, jeho dlouhé nohy spočívaly na otomanu. Oheň v krbu praskal v útulné protiváze k rytmu deště bubnujícího na okenní tabulky. Lampa ozařovala Nicholasův klasický profil narůžovělým světlem.

Už zase četl. Jeden z kůží vázaných atlasů Svaté země, který patřil jejímu otci, ležel otevřený na jeho klíně. Jeho studium rušila jen mourovatá kočka, která se mu snažila vyskočit na klín pokaždé, když otočil stránku. Zřejmě tak chtěla potrestat vetřelce, který obsadil její oblíbené místečko. Lotka sledovala, jak Nicholas už potřetí vzal kotě do dlaně a opatrně je posadil zpátky na koberec.

Ve strachu, aby neztratila své odhodlání, vmašírovala Lotka do místnosti a na stříbrném tácu nesla miniaturní svatební dortík, jako by to byla nějaká rituální oběť.

Nicholas vzhlédl od své knihy a otřásl se. „Ale ne. Prosím tě,

řekni, že to není další lívanec. Pokaždé, když otevřu pusu, tak mi do

ní Laskonka jeden strčí. A pak, když se ho snažím spolknout, tak mě štípe do tváří a říká: ‚Udělala jsem čerstvé těsto, jen pro vás, pane Nicku. Vím, jak je máte rád, a bála jsem se, že by vám ten zbývající tucet nestačil.‘“

Lotka se zdráhavě usmála. „Ne, žádný lívanec. Laskonka odešla na trh, a tak jsem si řekla, že zkusím sama upéct svatební dort.“

Nicholas převzal tác, který mu Lotka podala, a nedůvěřivě si prohlížel zhroucený dortík. „Víš, myslím, že by pro nás pro všechny bylo bezpečnější, kdyby ses vrátila k poezii.“

„Pro tentokrát, pane Radcliffe,“ opáčila Lotka a její úsměv povadl, „máte asi pravdu.“

Zanechala Nicholase se svou obětinou a obrátila se k odchodu o malou chvilku dřív, než se malé kotě znovu pokusilo vyskočit Nicholasovi na klín.

Lotka se stáhla do kuchyně a spolu s Georgem vyčkávala.

Když už to nemohla vydržet, pomalu se vyplížila zpátky k obývacímu pokoji. Na chvíli zavřela oči a pokusila se připravit na to, co by mohla spatřit, a pak zpoza zárubní nakoukla do místnosti.

Nicholas seděl v křesle, hlavu měl opřenou o dlaň a druhou rukou právě obracel poslední list atlasu. Lotka si prohlížela jeho obličej a snažila se najít nějaké známky nevolnosti. Jeho zrak byl jasný a ostražitý. Pleť neztratila ani tón zlatavého nádechu.

Možná že se dortu ještě nedotkl, napadlo Lotku. Nicholasův pevný kořínek ji trochu zaskočil. Ale pak si všimla, že tác leží na zemi vedle křesla a je prázdný.

A malé chlupaté tělíčko je natažené před krbem.

Lotka si ručkou zakryla ústa, ale už bylo příliš pozdě na to, aby zadržela výkřik.

Nicholas okamžitě vztyčil hlavu. Viděl, jak Lotka stojí ve dveřích a po tvářích se jí koulí slzy. Odložil knihu a postavil se. „Co se děje, Lotko? Copak se stalo?“

Třesoucí se rukou ukázala směrem za něho. „Ta kočka. Nedal jsi jí ten dort, že ne?“

„Ne,“ ozval se jemný hlas z okenního sedátka. „Dal ho mně.“ Kočka se probrala ze sna a zvedla hlavu. Ze sedátka pod oknem se zvedla Laura a její pleť byla bílá jako stěna. Lehce zavrávorala.

Nicholas okamžitě přiskočil a naštěstí ji stačil zachytit dřív, než mohla upadnout.

12

Má tu nejjemnější povahu, ale je tak trochu snílek …

O chvíli později se vrátila z trhu Laskonka a našla dům vzhůru nohama. Lotka seděla schoulená na schodech a mohla si oči vyplakat, zatímco horní patro rezonovalo mužným křikem.

„Co se to k sakru …?“ utrousila Laskonka a odložila košík na zem. Shodila si vlhkou kapuci a rozvázala čepec. „Co se děje, dítě? Proč tady všichni tak křičí?“

Lotka zvedla svou slzami zmáčenou tvář. „Nechtěla jsem to udělat. Přísahám, že nechtěla! Je to všechno jeho vína! Já jsem ji jen chtěla před ním ochránit!“ S novým náporem pláče Lotka proběhla kolem Laskonky, otevřela vstupní dveře a zmizela v deštěm zamlženém dvoře.

Laskonka, vyděšená víc než kdy předtím, se chytila zábradlí a tempem, které nenasadila už přes dvacet let, vyrazila vzhůru po schodech.

Našla Nicholase a George, jak stojí před otevřenými dveřmi pokoje lady Eleanory. Nicholas držel chlapce za ramena. „Musíš mi říct pravdu“, křičel. „Co dala Lotka do toho dortu? Vím, že chceš svou malou sestru chránit, ale jestli mi to neřekneš, Laura by mohla zemřít!“

George zavrtěl hlavou. Ačkoliv se mu horní ret třásl, křičel na Nicholase se stejnou energií. „Lotka by nikdy neudělala nic, co by mohlo Lauře ublížit! Vůbec nevím, o čem to mluvíš!“

V tom okamžiku uviděla Laskonka mladou slečnu, jak leží natažená na posteli a tvář má bledou jako smrt.

„Co se jí stalo?“ zeptala se důrazně, přispěchala k posteli a položila dlaň na Lauřino studené, vlhké čelo. „Co se stalo mojí ovečce?“

Nicholas a George ji zachmuřeně následovali. „Nejsem si zcela jist,“ opáčil Nicholas a vrhl na George temný pohled. „Podezírám, že se stala obětí nebezpečného žertíku, který byl namířen proti mně.“

Laskonka si vzpomněla na Lotčina pláčem přerývaná slova a obrátila se na George: „Běž dolů do kuchyně a přines mi konvici vařící vody a trochu sušeného černého kořene z košíku. A honem!“

Bylo vidět, jak je chlapec rád, že se může vytratit, a tak okamžitě zmizel.

Zatímco Laskonka pobíhala po pokoji a dávala dohromady nějaké ručníky, Nicholas se posadil na roh postele. Vzal do ruky Lauřinu bezvládnou dlaň a přitiskl si ji na rty. Oči ani na vteřinu nespustil z její bledé tváře. „Nemůžu ji probudit. Neměli bychom poslat do Londýna pro doktora?“

„Nebojte se, pane Nicku,“ uklidňovala ho Laskonka. „Není nutné shánět nějakého drahého mastičkáře, který by jen přiložil na slečniny krásné ruce pijavice. Já se o ni starala od chvíle, kdy byla maličké miminko. Ošetřovala jsem ji, když dostala těžký záchvat spály. Bylo to hned poté, co zemřeli její rodiče.“ Laskonka otřela Lauře čelo vlhkým ručníkem a pokývala hlavou. „Ani jako malé děvče se o sebe příliš nestarala. Všechen čas jí zabrala starost o sestru a bratra.“ Začala rozvazovat šňůrky na Lauřině korzetu, ale pak se zarazila a nejistě se zadívala na Nicholase. „Většina mužů je u nemocného k ničemu. Jestli chcete, můžete počkat dole.“

„Ne,“ odpověděl okamžitě a jeho bezmocný pohled se střetl s Laskončiným jistým zrakem. „Nemůžu.“

Nakonec mohla Laskonka děkovat, že Nicholas zůstal. Když se Lauřin žaludek začal bouřit po projímavém čaji, který do ní po lžičkách vpravila Laskonka, byl to právě on, kdo trval na tom, že jí bude držet hlavu nad lavorem. A když Laura vyčerpaně ulehla zpátky do podušek zmítána zimnicí, on shrnoval z jejího obličeje přilepené pramínky vlasů a balil ji do přikrývek. A když se nakonec probrala uprostřed noci z omámení, byl to on, kdo ležel natažený v křesle vedle postele.

Lauře chvíli trvalo, než si uvědomila, že není ve své posteli.

Zírala nahoru na krásný baldachýn a hluboce vdechovala čistou mužnou vůni, která ji obklopovala. Pak pomalu otočila hlavu a spatřila Nicholase, jak dřímá v křesle vedle ní.

I s vlasy volně splývajícími kolem obličeje a tmavými kruhy pod očima stále vypadal jako princ. V tuto chvíli Lauře připadal ještě přitažlivější než ten den, kdy ho našla v lese. Tehdy nebyl nikým víc než krásným cizincem. Teď už neobdivovala jen jeho půvab, ale také jeho inteligenci, vtip a tý mučivé záblesky temperamentu a něhy.

A jako kdyby Nicholas cítil její zamyšlený pohled, jeho oči se otevřely.

„Co se se mnou stalo?“ zeptala se, překvapená ochraptělostí svého hlasu.

Nicholas se posadil a naklonil se nad postel. Zmáčkl Lauřinu ruku. „Řekněme, že kulinářské schopnosti tvé sestry nejsou ničím, co by stálo za obdiv.“

„Měla jsem tě varovat,“ opáčila chraplavě Laura. „Nevykládala jsem ti, jak jednou zapekla do bábovky tucet červů a naservírovala ji reverendu Tilsburymu ke svačině?“

„Ne,“ odpověděl s křivým úsměvem Nicholas. „Ale kdybych to věděl, možná bych býval ten svatební dort odmítl.“

Laura při té vzpomínce zasténala. „Kéž bych tě byla varovala.“

„Ano. Až tě příště načapám, jak kradeš moje cukroví, musím v sobě najít dost síly, abych ti je odepřel.“ Nicholas uhladil Lauřiny zpocené vlasy. „Ačkoliv musím přiznat, že v tuto chvíli si nejsem jist, zda bych byl schopen ti cokoliv odepřít.“

Laura se dotkla rukou jeho tváře a s překvapením si uvědomila, jak je jí po tak krátké době drahá. On jí nabízel svět, zatímco ona mu odepírala to nejzákladnější – jeho vlastní identitu. V tuto chvíli věděla, co by měla udělat. Měla by mu všechno říct, i kdyby to mělo znamenat, že tak prozradí svůj podvod. Ale pak by se už na ni asi nikdy nedíval s takovou směsicí zmatku a něhy. Už nikdy by ji nevzal do náruče a nezahrnul svými polibky.

Laura obrátila tvář do polštáře, aby tak zakryla slzy, které ucítila ve svých očích.

Nicholas, který její žal považoval za vyčerpání, sfoukl svíčku a něžně ji políbil na čelo. „Spi, miláčku. Já zajdu říct ostatním, že už je ti lépe.“

„Kéž by to byla pravda,“ zašeptala Laura do ztemnělého pokoje poté, co Nicholas odešel.

Když Nicholas vklouzl do stodoly, měl pocit, že je tam sám.

Pak zaslechl kradmý šelest odněkud shora ze seníku, jako by se nějaké malé vystrašené zvířátko snažilo zavrtat hlouběji do svého hnízda.

Vystoupal tedy po žebříku na seník a snažil se prohlédnout tím zatuchle páchnoucím příšeřím. Nakonec si všiml zlatavého záblesku pod okapem. Lotka tam seděla v seně s koleny pod bradou a mokrými vlasy volně splývajícími podél obličeje. Hleděla přímo před sebe. Na Nicholase ani nepohlédla. Na tvářích jí vystupovaly zaschlé slzavé pramínky.

„Laura je mrtvá, že?“ zeptala se dřív, než mohl promluvit Nicholas. „Proto jsi přece přišel. Abys mi řekl, že je mrtvá.“

Nicholas se opřel o odřený trám. „Přišel jsem ti říct, že se tvoje sestra probrala.“

Lotka na Nicholase nevěřícně pohlédla.

Přikývl. „Bude v pořádku. Zítra ráno se už určitě postaví na nohy.“

Lotčiny oči zaplavil čerstvý nával slz, ale dřív než se jí mohly rozkutálet po tváři, podařilo se jí je potlačit, „Jak se jí teď budu moct podívat do očí? Nikdy mi to neodpustí. Jak by taky mohla?“

„Neví, že by ti měla něco odpouštět. Tedy až na špatné vaření. Nic jsem jí neřekl“

„Proč? Proč bys to dělal?“

Nicholas pokrčil rameny. „Ačkoliv si to nepamatuji, myslím, že mi taky někdy bylo deset. Ale nemyl se,“ dodal a přimhouřil oči,

„tohle byla dost škaredá věc, co jsi na mě chtěla zkusit. A já bych ti nedoporučoval, abys to zkoušela znovu.“

Lotka se postavila na nohy a mrzutě popotáhla. „Ten dort by takovému obrovi, jako jsi ty, tak špatně neudělal“

Vyrazila k žebříku, ale když míjela Nicholase, chytil ji pevně za paži a obrátil ji čelem k sobě. „Já vím, že mě nemáš ráda, Lotko, a docela si dovedu představit proč.“

Cítil, jak se její drobné tělíčko zachvělo. „Opravdu?“

Nicholas přikývl a zmírnil jak sevření, tak i tón hlasu. „Bez ohledu na to, čemu věříš, nemám v úmyslu nahradit tě v sestřině srdci. Pokud si to budeš přát, pak v našem domě bude dost místa pro tebe i pro George.“

Chvíli vypadala Lotka rozpolceně. Jako by si nepřála nic víc, než se mu vrhnout kolem krku. Místo toho se však vykroutila z jeho sevření a bez jediného slova se vydala dolů po žebříku.

Aby našel George, musel Nicholas zajít mnohem dál. Ve chvíli, kdy dorazil k vyhořelé ruině na hranici ardenského panství, přestalo pršet. Kam však oko dohlédlo, halil okolní svět lehký opar. Nicholas se sklonil pod zlomeným trámem a našel George přesně tam, kde Laskonka předpokládala – seděl na zborceném komíně tam, kde dříve musel být předpokoj skromné fary. Chlapec zíral na nebe dírou v prohořelé střeše.

Nicholas nečekal, až se hoch stejně jako Lotka uchýlí k nejhorší variantě. „Tvoje sestra se probrala. Bude v pořádku.“

„Já vím.“ George vrhl na Nicholase chladný, opovržlivý pohled.

„Nenechal bych ji s tebou samotnou.“

Nicholas přistoupil kousek blíž, přičemž si dával pozor, aby nepropadl prohnilou podlahou. „Tohle místo je dost nebezpečné. Překvapuje mě, že už to dávno nestrhli.“

„Lady Eleanora a Laura to chtěly udělat, ale já jsem o tom nechtěl ani slyšet. Pokaždé, když s tím vyrukovaly, tak jsem spustil takový řev, že Lotka vedle mě vypadala jako naprostý anděl.“ George dál zrakem prohledával nebe, jako by doufal, že mezi mraky zahlédne alespoň jedinou hvězdu. „Byl jsem to já, kdo tehdy nechal svítit lampu, víš. A Laura mi za to za celé ty roky ani jednou nevynadala.“

Nicholas se zamračil. „Byl jsi přece dítě. A byla to nehoda. Hrozná tragédie.“

George sebral kousek uhlíku a vyhodil ho do vzduchu. „Pamatuju si na ně, víš. Na rodiče.“

„Tak to máš velké štěstí,“ opáčil tiše Nicholas a pocítil zvláštní prázdno uvnitř vlastní duše.

George zavrtěl hlavou. „Někdy si tím nejsem tak docela jistý.“

Oprášil si ruce, postavil se a shrbil ramena. „Jestli jsi pro mě přišel, abych dostal svůj nářez, půjdu.“

Nicholas napřáhl ruku, aby chlapce zastavil. „Nevím, jestli máš něco společného s tou Lotčinou lumpárnou, a vlastně to ani nechci vědět. Proto jsem nepřišel.“

„Tak proč jsi přišel?“ zeptal se George a už se dál nesnažil skrýt své podráždění.

„Vzhledem k tomu, že tvá sestra zřejmě bude žít dost dlouho na to, aby si mne příští středu vzala za muže, potřebuji mládence. Doufal jsem, že bys to pro mne mohl udělat.“

Georgeovi překvapením poklesla brada. „Já nemůžu být mládencem,“ opáčil hořce. „Copak to nevíš? Jsem moc mladý.“

Nicholas však zavrtěl hlavou. „Muže nedělá mužem věk, ale to, jak dobře se stará o ty, kteří jsou na něm závislí. A já jsem viděl, jak mnoho tady děláš – jak kácíš stromy a pomáháš Dowerovi starat se o stáda a jak taky pečuješ o své sestry. A Laura mě ujistila, že mládenec musí mít jen dvě kvality – musí být svobodný a musí to být můj přítel.“ Nicholas napřáhl ruku. „Rád bych se ujistil, že máš obě.“ George se díval na Nicholasovu napřaženou ruku, jako by ji nikdy předtím neviděl. Ačkoliv jeho pohled zůstával ostražitý, nakonec přeci jen nabízenou dlaň přijal a pevně ji stiskl. Narovnal se a zvedl hlavu. „Jestliže potřebuješ někoho, kdo by u tebe stál na

svatbě, pak myslím, že jsem tvůj muž.“

Když se prodírali spáleništěm, chytil Nicholas George lehce kolem ramen. „Tys nevečeřel, že? Mám hlad jako vlk. Možná by nám Lotka udělala něco dobrého k snědku.“

Bylo zřejmé, že to pro George není jednoduché, ale dokázal si zachovat klidnou tvář. „To nebude nutné, pane. Jsem si jist, že Laskonka upekla čerstvé lívance jen pro vás.“

Jak dny ubíhaly a od Dowera nepřicházely žádné zprávy, stávala se Laura čím dál nervóznější. Stařík se sice nikdy nenaučil psát, ale Laura ho na cestu vybavila dostatkem peněz a instrukcemi, aby si v případě, že zjistí něco o zmizelém džentlmenovi, najal někoho, kdo

zprávu napíše. V koutku srdce si však přála, aby se do svatby nestihl vrátit. Aby zůstal pryč, dokud k ní Nicholas nebude připoután navždy, nebo přinejmenším na tak dlouho, jak budou oba živi.

Přípravy na svatbu horečnatě pokračovaly, bez oddychu, jako tikání nástěnných hodin v hale. Pokaždé, když se Laura objevila, byla Laskonka připravena přehodit jí přes ramena krajkový šál nebo jí zapíchnout do zadnice další špendlík. Ačkoliv si ta stará žena stále udržovala dobrou náladu, zejména pokud byl přítomen i Nicholas, Laura věděla, že má o Dowera stejné starosti jako ona. Dokonce i Lotka jako by ztratila svou nezkrotnou energii. Bud se potichu toulala domem, nebo dokonce na mnoho hodin mizela někde venku.

V neděli ráno byly potřetí a naposled přečteny ohlášky. Když se farář Tilsbury zeptal, jestli někdo ví, proč by ti dva neměli být spolu, seděla Laura strnule vedle Nicholase a bála se, že se neudrží, vyskočí na nohy a sama vykřikne, že nevěsta je podvodnice a lhářka. Jediné, co jí v tom zabránilo, byla představa Nicholasovy tváře plné odporu

– představa, která ji každou noc pronásledovala v hrůzných snech.

Zrovna se všichni shromáždili v obývacím pokoji u večeře, když zvonění rolniček přerušilo napjaté ticho. Laura upustila lžíci do talíře s polévkou, vyskočila na nohy a vrhla se k oknu. Snažila se ve ztemnělém dvoře zahlédnout jakýkoliv pohyb, když si George významně odkašlal.

Laura se pomalu otočila a uviděla černobílé kotě, jak po podlaze tahá stužku s rolničkami. Když dívka posmutněle usedla zpátky na svou židli, Lotka sebrala se země kotě i rolničky a umlčela tak ty veselé tóny.

Zatímco Laskonka odešla do kuchyně pro další chod, Nicholas si prohlížel zasmušilé tváře svých spolustolovníků. „Vím, že se to snažíte skrývat, ale je mi jasné, že máte strach o Dowera. Chtěli byste, abych zajel do Londýna a podíval se po něm?“

„Ne!“ vykřikli všichni najednou.

Nicholas se opřel. Jejich reakce ho naprosto vyvedla z míry.

Laura si otřela ústa ubrouskem a doufala, že si nevšimne, jak se jí třesou ruce. „Oceňuji tvou ochotu, miláčku, ale myslím, že bych to nervově nemusela zvládnout. Do naší svatby zbývají už jen tři dny.

Nedovedu si sice představit svatbu bez Dowera, ale bez ženicha ještě míň.“

„Nedělejte si kvůli nám starosti, pane Nicku.“ Ačkoliv Laskonka mateřsky poplácávala Nicholase po rameni, dívala se přímo na Lauru. „Ten můj starý prašivec zřejmě zapadl do nějaké hospody. Přitáhne na poslední chvíli. Bude čpět alkoholem a prosit o prominutí. Moc bych se divila, kdyby to bylo jinak!“

Jeremiáš Dower seděl za špinavým stolem ve stinném koutě hospody Boar Snout a proléval hrdlem již třetí panák džinu. Hospoda patřila k těm nejošuntělejším na nábřeží a nejedno utopené tělo bylo nalezeno v Temži po noci strávené užíváním si v jejím pochybném prostředí. Říkalo se, že pokud člověka nezabije některý z majitelů, pak levný džin určitě. Nebo se člověk mohl zapomenout s některou ze špinavých holek, které se potulovaly po loděnici, a zemřít na neštovice pomalou, hnilobnou smrtí. Už několik mladých zajíčku ztratilo svou nevinnost, peněženku, a dokonce i život mezi těmi teplými, měkkými stehny.

Dowerova matka byla jednou z nich. Strávil své dětství v hospodě, jako byla tahle, čištěním tabákových skvrn a vyléváním kbelíku se zbytky. Poté, co jeho matku uškrtil jeden z jejích kunčaftu, nemohl se dočkat, až vymění dusivý kouř a opilecké řvaní za čistý vzduch úsvitu v Hertfordshireu a Laskončin úsměv.

A zrovna po tom úsměvu zatoužil, když se opřel do židle a pozoroval různorodý dav. Celý týden strávil tím, že pročesával okolní ulice a doky a snažil se zachytit jakoukoliv zprávu, že se postrádá džentlmen. Dokonce zašel až do blázince v Newgate v naději, že se dozví o někom, kdo se v poslední době ztratil. Ale dosud jeho hledání vyznívalo naprázdno a čas nelítostně ubíhal.

Pokud se do úterního večera nevrátím do Ardenu se zprávou, že je slečnin záhadnej cizinec zadanej, bude Laura muset projít svatebním obřadem, říkal si Dower v duchu. Slečinka byla vždycky taková dobrá duše, ale když si něco vzala do hlavy, pak ji nic nesvedlo z cesty. A toho mladýho hezouna si rozhodně do hlavy vzala.

Dower se zamračil. Ten chlap sice nemusel utýct před zákonem nebo z blázince, ale to ani v nejmenším neznamená, že není pro takový nevinný děvče nebezpečnej, pokračoval ve svých úvahách..

Dower se chystal zaplatit účet a odejít, když k němu skrz dav zamířil zrzavý hoch s ústy plnými křivých, zažloutlých zubů. Sklonil se nad Doweruv stul a ukázal palcem za sebe směrem k zadnímu východu. „Tam venku čeká ňákej chlap a říká, že s tebou chce mluvit. Říká, že by moh mít něco, co bys rád slyšel.“

Dower přikývl a vyřídil hocha jednou z mincí, které mu dala slečna Laura. Aby nevzbudil dojem, že hoří zvědavostí, dal si načas a v klidu dopil džin. Pak si otřel ústa hřbetem ruky a vstal. Vyhrnul si rukávy košile a vychutnal si žádostivý pohled lehké ženy sedící obkročmo na klíně nějakého vousáče u vedlejšího stolu. Ze zkušenosti věděl, že si kterýkoliv kapsář rozmyslí okrást slabého staříka, když uvidí silné provazy svalu, které obepínají jeho paže.

Dower vyšel do zamlžené noci. Když se za ním zavřely dveře a uvěznily opilecký rámus uvnitř hospody, uvědomil si před sebou siluetu muže. Dower očekával, že půjde o nějakého žebráka, který se bude snažit vydělat rychlý šilink. Záhy však bylo jasné, že tento muž jeho peníze nepotřebuje.

Na hlavě měl vysoký plstěný klobouk a v ruce s rukavicí držel vycházkovou hůl s mramorovým zdobením. Měl kulatý, nezáživný obličej, který by si člověk snadno spletl s tisíci dalšími. „Doufám, že mne omluvíte, že jsem vás vytrhl z večerního rozjímání, pane …?“

Dower si založil ruce na prsou. „Dower. A nejsem žádnej pán.“

„Dobře tedy. Dowere. Neobtěžoval bych vás, ale doslechl jsem se, že jste tady na nábřeží zjišťoval nějaké informace.“

„Nic takového jsem nedělal,“ odmítl Dower. „Jen jsem se zeptal na pár otázek.“

Muž se usmál. „Podle mých společníku jste se ptal na vysokého muže s plavými vlasy, s vybranou mluvou a ztepilou postavou, který se mohl ztratit asi tak před čtrnácti dny.“

Dowerův zátylek se orosil zlou předtuchou. Chtěl slečnu Lauru dostat ze spárů toho cizince, a ne ji dostat za mříže za únos. „Ti vaši společníci asi nevědí ani zdaleka tolik, kolik tvrdí.“

„Můžu vás ujistit, že jsou velmi důkladní. A to mne přivedlo k závěru, že zřejmě hledáme téhož muže.“

Dowerova zvědavost málem zvítězila, ale něco v mužových plytkých hnědých očích ho přimělo zůstat ostražitý. ,,Je mi líto,. hochu,“ opáčil klidně. „Nejsem tím, koho hledáte. Všechno, co pro dnešní večer hledám, je láhev džinu a nějaká ta sukně, která mi zahřeje postel.“

„Za odměnu, kterou nabízí moji zaměstnavatelé, byste si mohl koupit tolik džinu a žen, kolik byste unesl.“

Když bylo dost chladno, Dower cítil, jak mu na čele vystoupil pot. „A proč je ten chlápek, kterýho hledáte, tak cennej?“

Muž si přehodil hůlku z jedné ruky do druhé. „Když půjdete se mnou, tak vám to ukážu.“

Dower se nikdy nenechal jen tak zastrašit. Obzvlášť, když se výhrůžky ukrývaly pod rouškou kultivované řeči a uhlazených způsobů. Roztáhl rty do zažloutlého úsměvu. „Obávám se, že vás budu muset odmítnout. Mám mnohem lákavější pozvání od jedný rusovlásky vedle od stolu.“

Dower se obrátil a chytil za kliku.

„To je škoda, pane Dowere. Obávám se však, že budu muset trvat na svém.“.

Dřív než se mohl Dower otočit, dostal ránu do zátylku a odporoučel se k zemi. Ještě zahlédl naleštěné kožené boty, ale vzápětí jedna z nich přistála na jeho obličeji a Dower upadl do bezvědomí.

13

Někdy jedná dřív, než myslí, aniž by domyslela důsledky …

Měla to být ta nejšťastnější noc v Lauřině životě.

Zítra ráno v deset bude stát před oltářem svatého Michaela a slibovat své srdce a život muži, kterého chtěla dřív, než vůbec zjistila, že existuje, On ji vezme něžně za ruku, podívá se jí hluboko do očí a slíbí, že bude až dokonce života patřit jen jí.

Laura by měla být zavrtaná pod peřinou a svírat nervózně polštář a snít o zítřku. Místo toho přecházela po ložnici pološílená zlou předtuchou. Zastavila se u Lotčiny kovové postele a odhrnula jí z tváře neposednou kudrnu. Záviděla jí ten nevinný spánek.

To byl luxus, který si Laura pořádně nedopřála už ode dne, kdy našla Nicholase v lese. A pokud se jí nepodaří udržet na uzdě výčitky svědomí, pak se taky může snadno stát, že už si toho luxusu nedopřeje nikdy. Téměř očekávala, že Bůh pošle Dowera, aby se přiřítil dlouhou klikatou cestou se zprávou, že Nicholas má snoubenku, která na něj v Londýně čeká.

A i kdyby se Dower nestihl do svatby vrátit, věděla, že na očistu není nikdy pozdě. Vše, co by musela udělat, bylo projít ztemnělou chodbou k ložnici lady Eleanory a ke všemu se přiznat. Vydat se napospas muži, ze kterého by se náhle stal cizinec.

Pak by ale nenastalo žádné slunečné svatební ráno, nebyly by žádné bílé svatební šaty lemované bruselskou krajkou, žádný svatební dort s mandlovým marcipánem. Neviděla by rozzářenou Laskončinu tvář v okamžiku, kdy si upevní do vlasů růžový věneček, Lotka by nedržela dlouhou vlečku, George by nepronesl neochotné gratulace poté, co byl přinucen uznat, že její plán byl skutečně dobrý.

A Nicholas by nepřitiskl své rty na její, aby zpečetil manželsky slib.

Laura cítila, jak jí pokušení svírá srdce, zákeřně a hříšně jako had v rajské zahradě. Aby mu unikla, otevřela okno a posadila se na široký dřevěný parapet. Noc byla teplá a větrná a voněla jasmínem a

zimolezem. Veliký srpek měsíce ozařoval nebe a nedával spěchajícím oblakům žádnou šanci.

Byla to noc, která byla cítit pohanskými kouzly, noc, která vždycky zrychlila Lauřin tep a lákala ji odhodit pouta jejího bezpečného, spořádaného života. Nyní však znala cenu toho, když se člověk poddá těm nebezpečným svodům.

Kdybych se tak mohla vrátit do okamžiku, kdy jsem našla spícího Nicholase v lese, přemítala v duchu. Možná by se do mě zamiloval tak jako tak. Ale to se nikdy nedozvím, protože jsem mu nedala šanci.

Laura si zoufale povzdechla a opřela se o okenní rám. Lhát sama sobě bylo zrovna takovým hříchem jako lhát jemu. Muž jako Nicholas by pravděpodobně o takové obyčejné vesnické děvče jako já ani okem nezavadil, uvažovala dál. Děvče, jehož tváře jsou posety pihami jen proto, že bylo příliš líné, než aby nosilo čepec. Děvče, jehož nehty postrádaly pravidelnou manikúru a byly poškozené neustálou prací v zahradě. Získat jeho lásku by bylo stejně nepravděpodobné, jako kdyby čekala, že z nebes sestoupí sám Apollón, aby ukojil své choutky s obyčejnou smrteh1icí. Možná že by ho bavilo strávit s ní pár letních dní, ale celý život, to určitě ne.

Laura zírala přes rozlehlé pláně k lesu plnému stínů a tajemství. Tak moc chtěla věřit tomu, že Nicholas spadl z nebe jako odpověď na její modlitby, že se nikdy příliš nezajímala o racionálnější vysvětlení jeho přítomnosti, která ji od toho dne bez ustání pronásledovala. U starého dubu nebyly žádné otisky koňských kopyt, ale bylo docela možné, že ho kůň přehodil z druhé strany průrvy. A pak, vyděšený z toho, že je bez jezdce v neznámém lese, mohl utéct zpátky stejnou cestou, jakou přišel.

Laura najednou věděla, co musí udělat. Nemůže se sice vrátit k tomu okamžiku, kdy ho našla, ale může se vrátit na to místo. Možná tam najde nějaké stopy vedoucí k odhalení jeho identity, které prve přehlédla – tabatěrku, řetízkové hodinky, papíry, které mu mohly vypadnout z kapsy. Nezbývá než hledat. Alespoň tolik mu jistě dlužím, říkala si Laura, i kdyby to znamenalo, že ho navždy ztratím.

V obavě, aby z ní odhodlání nevyprchalo, se nezdržovala oblékáním. Jen si obula boty a přes noční košili přehodila plášť.

Když vyklouzla z pokoje, začaly nástěnné hodiny v hale odbíjet půlnoc.

Měla to být druhá nejšťastnější noc v Nicholasově životě.

Ta úplně nejšťastnější přijde zítra, až ulehne do postele se svou nevěstou s požehnáním církve i krále. Pak bude mít nezadatné právo vytáhnout z Lauřiných vlasů sponky a spustit je podél jejího obličeje. Právo rozvázat mašli u její noční košile a stáhnout jí hladký satén z ramen. Právo položit ji na měkkou matraci a zahalit její mléčné tělo nedočkavým horkem toho svého.

Měl by spát a nabírat sílu pro příští noc, nikoliv procházet po pokoji jako lev v kleci. Bolesti hlavy se vrátily a tupě tlačily na jeho čelo jako píseň, kterou zcela jistě někdy slyšel, ale kterou si nebyl schopen vybavit. Přetřel si čelo horkou dlaní a měl sto chutí zajít si do obývacího pokoje pro karafu s brandy.

Ale otupit své smysly by znamenalo otupit zároveň své instinkty. Což by nebylo tak hrozné, pomyslel si a chmurně se ušklíbl, kdybych si mohl dovolit se zase obelhávat a přesvědčovat se, že má nevěsta neukrývá nějaké nebezpečné tajemství, kvůli kterému zrudne, zajíká se a téměř vyskočí z kůže pokaždé, když vstoupím do místnosti.

Nicholas se opřel o toaletní stolek a sklonil se, aby si v zrcadle prohlédl svou tvář. Nemohl vinit Lauru, že ji ten pohled děsí. Vlasy měl rozcuchané a čelist ostře řezanou. Ústa měl pevně sevřená a důlek v bradě byl ten tam. Nevypadal jako muž, který už za několik hodin bude stát se ženou, již miluje, před oltářem. Vypadal spíše jako potenciální zločinec.

Odněkud z nitra domu odzvonily hodiny půlnoc a každé smutné bim-bam ho přibližovalo k okamžiku, kdy bude muset vykročit chodbou k Lauřině ložnici, vzít za kliku a požádat ji, aby ty její krásné, ale prolhané rty vyjevily pravdu.

Znechucený až na samou hranici snesitelnosti Nicholas udeřil pěstmi do stolku. Lahvička s parfémem, která stála na kraji, se odporoučela na koberec a zaplavila pokoj vůní pomeranče. V tu chvíli jako by Nicholasovi projela hlavou jehla. Zaklel a vydal se k oknu, které prudce otevřel.

Teplý noční vítr prolétl pokojem a voněl sladce a tajemně jako kůže ženy. Nicholas se opřel o rám a zavřel oči. Nechal vítr, ať pročesává jeho vlasy a chladí čelo i zjitřené pocity podezření.

Když oči opět otevřel, zahlédl, jak po louce běží štíhlá zahalená postava a tmavé vlasy za ní vlají.

Mladík oněměl, krev mu ztuhla v žilách. Napadl ho jen jediný důvod, proč žena opustí útulné teplo své postele a vydá se napospas nebezpečím noci před svatebním dnem. Úzkými štěrbinami očí sledoval, jak splynula se stíny lesa, vděčný za ochromení, které umlčelo bolest v jeho hlavě i srdci.

Kmeny starých dubů se rýsovaly ve tmě, jako by tvořily průchod do jiného světa. Jejich zohýbané větve šuměly ve větru a kývaly Nicholasovi na uvítanou s milostnou grácií. Stál na samém okraji lesa, kde mu prve jeho snoubenka zmizela z očí. Věděl, že nemá na vybranou a že musí za ní.

Měsíc osvětloval větve nad jeho hlavou, ale až dolů k temné úzké pěšině nedosáhl. Čím hlouběji do lesa se Nicholas dostával, tím temnější byly stíny, až měl nakonec pocit, že ho temnota pohltí docela. Tiché ševelení listů přerušil jen divoký kvikot nějakého malého, bezmocného tvora, který se právě setkal se svým osudem. A ačkoliv ten zvuk otřásl Nicholasovou duší oním primárním pocitem strachu, jeho krok zůstával pevný a jistý. Hluboko v srdci věděl, že se nemá čeho bát.

Protože to on je tím nejnebezpečnějším lovcem, který tuto noc prochází tímto lesem.

Laura se ještě nikdy neodvážila vstoupit do lesa v noci.

Jak procházela labyrintem stromů, byla zmatená tím, jak se její slunečné království přeměnilo v pevnost šera a tísně. Byla by přísahala, že zná každičkou skalku a mechem zarostlou díru, ale divoká síť stínů a měsíčních paprsků měnila i ta nejznámější místa v neznámá a odpudivá.

Les už nevypadal jako příjemný domov víl a veselých trpaslíků, ale spíše odporných skřetů hledajících panenskou nevěstu pro svého krále.

Laura zrychlila krok. Snažila se předejít tomu, aby ji dětské

představy docela přemohly. Bez sluncem zalitého azurového nebe nad hlavou strach z nebezpečí nějak ztratil svou přitažlivost.

Laura už potřetí prošla kolem téže pokroucené břízy, než si uvědomila, že chodí ve stále se zužujících kruzích. Opřela se tedy o kmen stromu a snažila se dát jak fyzicky, tak psychicky trochu dohromady. Její procházka se teď zdála spíš jako nápad šílence. Ale i kdyby nenašla ani jednu stopu odhalující Nicholasovu identitu, bude vědět, že se o to alespoň pokusila, až vedle něj bude zítra stát před oltářem.

Vytáhla si z vlasů ulomenou větvičku a nasadila svižný krok, odhodlána najít starý dub, u kterého ho nedávno našla. Právě přecházela přes úzký potůček, když něco za ní děsivě vykviklo. Pak zvuk umlčel zřejmě nějaký silnější tvor. Noha jí sklouzla do ledové vody. Ohlédla se přes rameno a nebyla schopna zbavit se pocitu, že i ji by mohlo něco pronásledovat se stejnou potřebou nasytit se.

Tichý, ale přesto nezaměnitelný zvuk praskajídch větviček jí dolehl k uším. Laura se dala do běhu. Skláněla se pod větvemi a přeskakovala vyčnívající kořeny, které se ji dřevěnými prsty snažily zachytit za lem pláště. Mohla by takhle běžet donekonečna, kdyby se náhle neocitla na mýtině, kterou celou dobu hledala.

Starý dub stál na stráži u okraje trhliny a jeho široké větve slibovaly unaveným pocestným klidné odpočinutí. Měsíční paprsky procházely mezerou v listoví stejně jako slunce onoho dne, kdy našla Nicholase, a zahalovaly místo tajemstvím starším než lidstvo samo.

Laura zamrkala. Měla pocit, že to, co vidí, lze vysvětlit jen jediným způsobem. Určitě v okně ložnice usnula a všechno se jí jenom zdá.

*

Pod rozložitými větvemi dubu stál Nicholas s jednou nohou opřenou o vyčnívající kořen. Měsíční světlo se mu lesklo ve vlasech a vrhalo stín pod jeho vystouplé lícní kosti.

Postoupila o kousek blíž a pocítila, že nemůže odolat, stejně jako tenkrát v to letní odpoledne.

„Opravdu není třeba skrývat zklamání, drahá,“ ozval se Nicholas a jeho hlas zněl něžně a posměšně zároveň. „Vypadá to, že jsi čekala někoho jiného.“

Ta slova Lauru probudila z omámení. Začala si uvědomovat, jak nepříjemně jí při každém kroku čvachtá v promočených střevících, jak ji pálí škrábance na rukou a jak těžký je plášť s navlhlým okrajem, kterým zametá zem za svými patami.

„Nevím, o čem to mluvíš,“ opáčila. „Je půlnoc. Nečekala jsem nikoho.“

Rysy v Nicholasově tváři ztvrdly, takže vypadal cizeji než kdykoliv předtím. „Už bys mě mohla ušetřit těch lží, Lauro. Vím všechno.“

14

Bojím se, že by ji její impulzivní povaha mohla svést na špatnou

cestu

Nebyl to sen. Byla to noční můra. „Všechno? Víš všechno?“ vykvikla Laura.

„Všechno,“ opakoval Nicholas a vykročil směrem k Lauře.

„Jistě si nemyslíš, že bys mě mohla vodit za nos donekonečna, že?“

Laura o krok ustoupila. „No, spíše jsem doufala …“

„Musím připustit, že to bylo velmi přesvědčivé. Jsi taková malá herečka. Neuvažovala jsi, že bys zkusila své štěstí na divadle?“

„Ne, to ne.“ Laura energicky zavrtěla hlavou. „To Lotka zdědila veškerý dramatický talent. A ačkoliv by lady Eleanora nikdy neřekla na účet mých schopností křivého slova, vždycky mne při vánočních představeních obsazovala do takových rolí, jako je zadní půlka osla, kde nebylo zapotřebí hovořit.“ Laura si povzdechla. „Když na to tak myslím, skutečně se cítím spíš jako zadní půlka osla.“

„Asi přemítáš nad tím, jak jsem na to přišel, že? Zřejmě tě překvapí, když ti řeknu, že jsem měl jisté podezření od samého počátku.“

Laura strnula. „A přece ses ani slovem nezmínil?“ Nicholas se přiblížil na dotek. „Doufal jsem, že se mýlím.“

Hořce se zasmál. „Ale nemusíš se trápit, miláčku. Koneckonců, můžu vinit jen sám sebe.“

„Jak … jak to můžeš říct?“

„Protože jsem byl naprostý blázen, že jsem tě vůbec kdy opustil. To na prvním místě. Nebylo ode mne fér chtít po dívce tak citlivé a vášnivé, aby na mne čekala tak dlouho. Měl jsem se s tebou oženit, hned jak jsem tě poprvé spatřil.“ Ta slova nebyla o nic méně matoucí než něžné doteky jeho prstů na Lauřině tváři i smutný tón lítosti v jeho hlase. „Odpověděla bys mi na jedinou otázku? Myslím, že tolik mi dlužíš.“

„Jistě,“ zašeptala Laura fascinovaná stínem smutku, který zbarvil jeho oči do jantarova.

„Přišla jsi sem, aby ses se svým milencem rozloučila, nebo jsi chtěla v tom vztahu pokračovat i po svatbě?“

Laura na Nicholase zírala v němém úžasu a snažila se pochopit, na co se jí vlastně ptá. „Cože? Já … já …“

Nicholas položil palec na její roztřesené rty, aby zastavil to koktání. „To je škoda, že slova pravdy nesplývají z těch tvých sladkých rtíků tak snadno jako lež. Možná jsem se měl zeptat, jestli jsi na něj myslela pokaždé, když jsem tě vzal do své náruče.“ Nicholas Lauru objal jednou rukou kolem pasu a přitáhl si ji k sobě.

„Byla to jeho tvář, kterou jsi viděla za zavřenými víčky?“ Dotkl se rty jejích řas a Laura roztřeseně zavřela oči. Jeho rty pokračovaly dolů po tváři až ke koutku jejích úst. „Třeseš se a vzdycháš žádostí pokaždé, když se jeho rty dotknou tvých?“

To nebyl vzdech, ale sten, který vydala Laura v okamžiku, kdy se Nicholasova ústa ujala plné vlády nad těmi jejími. Nechvěla se, ale přímo třásla. A kdyby ji Nicholas neobjal i druhou rukou a nepřitáhl pevně ke svému silnému tělu, docela dobře by se mohla sesunout k zemi. To nebyl polibek, kterým se nápadník snaží svést svou nevěstu. Byl to pirátský polibek – polibek, který neznal slitování a nebral na nic ohled. Polibek, který chtěl ukrást to, co se jen tak nedává. Nicholasův horký jazyk uchvátil Lauřina ústa a zabořil se hluboko, až měla Laura pocit, že splývají v jedno. Bezmyšlenkovitě objala Nicholase kolem krku a při tiskla si ho ještě blíž.

„Zatracená ženská!“ utrousil mladík a zabořil tvář do jejích vlasů. Ačkoliv jeho slova zněla drsně, jeho paže objaly Lauru ještě pevněji a při tiskly ji ještě blíže jeho divoce bijícímu srdci! „Jak mě můžeš takhle líbat, když tvé srdce patří jinému?“

Ta slova konečně pronikla až do Lauřina omámeného mozku.

Konečně se jí ulevilo. Odtlačila se od Nicholasovy hrudi a vytrhla se z jeho objetí. Příliš pozdě však překryla dlaní svá rozesmátá ústa.

Nicholas na ni vrhl temný pohled. „Nejdříve zneuctíš mé city a teď se mi ještě vysmíváš. Gratuluju, slečno Fairleighová. Jste ještě bezcitnější, než jsem čekal.“

Ať se snažila jakkoliv, Lauře se nepodařilo potlačit cukání rtů ani pobavený výraz v očích. „Ty jeden blázne! Tak tomu tedy věříš? Že jsem sem přišla na schůzku s milencem?“

„A není to tak?“ otázal se Nicholas a snažil se přitom vypadat nebezpečně a zranitelně zároveň.

Laura bezmocně zavrtěla hlavou a přistoupila o krok blíž.

A ještě blíž. „Samozřejmě že ne. Měl bys vědět, že něco takového není možné.“

„Proč?“

Laura vztáhla ruku a pohladila jej po tváři. Nicholas stál bez hnutí. „Protože ty jsi jediný muž, kterého jsem kdy chtěla.“

Postavila se na špičky a políbila Nicholase na rty. Políbila ho tak, jak se tehdy, když s ním byla v lese poprvé, neodvážila. Bez zábran a plná nevinnosti se k němu přisála tak, že prolomila veškerou Nicholasovu obranu. Objal ji pevně kolem pasu a přitiskl ji vší silou k sobě.

Jednou rukou vjel Lauře do vlasů a zaklonil její hlavu tak, aby mohl pohlédnout do těch hlubokých, zářivých očí.

„Když jsi sem nepřišla na schůzku,“ pronesl chraplavým hlasem,

„proč jsi tedy přišla?“

„Pro tohle,“ zašeptala Laura, jejíž duše tentokrát odmítla poskvrnit tuto vzácnou chvíli bezohlednou lží. „Přišla jsem kvůli tomuhle.“ A dřív, než se Nicholas mohl začít ptát, chytila ho za košili a přitáhla si ho zpět ke svým rtům, čímž mu dala tu jedinou odpověď, kterou potřeboval.

V tu chvíli bylo Lauře jasné, že byla zrovna tak hloupá jako on.

Nebyl to les, nebo měsíční svit, co opředlo její srdce kouzelnou sítí. Byl to tento muž. Propadla jeho kouzlu ve chvíli, kdy se její rty poprvé dotkly těch jeho. A zatímco jeho rty nyní čarovaly, jeho

ruce pracovaly na jinem tajemném kouzlu, které rozvázalo její plášť a odkrylo, co zahaloval.

Nicholas se kousek odtáhl, aby si Lauru prohlédl. Vzrušeně vydechl. Čekal v podstatě cokoliv, jen ne noční košili.

„Ty malý blázne,“ zamumlal, ale ta slova zněla spíš láskyplně než zlostně. „Chceš prochladnout a umřít?“

„Z toho strach nemám,“ ujistila ho Laura a zachvěla se pod tíhou jeho lačného pohledu. „Právě naopak. Zdá se, že dostávám horečku.“ Nicholasovy rty se přisály k jemné kůži Lauřina krku a on ucítil,

jak jí divoce bije srdce. „Pak by sis možná měla lehnout.“

Kdyby v tu chvíli byli v obývacím pokoji, pak by Nicholas zřejmě z jejích úst uslyšel nejisté protesty. Avšak zde, na tomto divokém, pohanském místě jí připadalo naprosto přirozené, že plášť sklouzne z jejích ramen a rozprostře se na lůžku z listí za jejími zády. A ještě přirozenější bylo, že ji Nicholas na toto lůžko něžně položil. Když se nad ní sklonil, a zastínil tak světlo měsíce, bylo Lauře jasné, že už s nebezpečím neflirtuje, ale že ho s otevřenou náručí vítá. Ať by byl princem, nebo králem skřítků, Laura by Nicholase následovala, kamkoliv by chtěl.

A on ji vzal s sebou. Vzal ji s sebou do sladkého a tajemného labyrintu touhy, ve kterém jí byl jediným světlem na cestě. Tíha jeho těla nebyla drtící, ale hýčkající, a jejich polibky splynuly v něco mnohem plnějšího a odvážnějšího. Nicholasova ruka sklouzla podél Lauřina těla dolů k plným křivkám jejích stehen a hýždí. Hladil je tak dlouho, dokud nenastal vhodný okamžik k tomu, aby se dotkl jejích ňader. Přes tenounkou látku Lauřiny noční košile byla její prsa horká a Nicholas přejel palcem přes pevnou bradavku.

Laura vzdychla. Najednou vnímala tisíce pocitů, které do té doby vůbec nepoznala. Když Nicholas dráždil její bradavky palcem a ukazováčkem, cítila, jak se jí po celém těle rozlévá pocit rozkoše a zase se slévá do jednoho bodu mezi jejími stehny. Když je chtěla přitisknout k sobě, náhle se mezi nimi objevilo Nicholasovo koleno, které se k ní pevně přitlačilo a dráždilo ty vzdouvající se vlny uvnitř jejího těla.

Laura propletla prsty Nicholasovy hedvábné vlasy a instinktivně se prohnula v pase ve snaze uvolnit ten intenzivní tlak, který se začal někde hluboko uvnitř jejího těla vytvářet. Mladík to vzal jako výzvu a vložil se mezi její stehna. Byl horký, tvrdý a těžký. Tenká kůže jeho těsných kalhot ho takřka nemohla pojmout. Začal se pohybovat v té horké kolébce způsobem starším, než byl ten nejstarší dub, který je ukrýval pod klenbou svých spletitých větví. Zároveň Nicholas

nepřestával Lauru líbat. Vpíjel se do ní a lokal její vzdechy, jako by to byl ten nejsladší nektar.

A pak, někde mezi polibky, Lauřin svět explodoval. Lesem zazněl její výkřik – přerušované lkaní, které se táhlo ozvěnou do nekonečna, stejně jako extáze, která se v Lauře vzdouvala ve zničujících vlnách.

Nicholas zaklonil hlavu a naslouchal té krásné hudbě. Ačkoliv mu paměť nesloužila, byl ochoten se vsadit, že za celý život neviděl nic úžasnějšího než Lauru v tuto chvíli. Řasy měla vlhké a tváře jí hořely. Lesklé rty měla pootevřené a sukně její noční košile byla zmuchlaná mezi třesoucími se stehny. Pohybem samozřejmějším než dýchání Nicholas zasunul ruku pod Lauřinu košili, a když prsty zabloudil mezi zvlhlé kudrnky, zasténal slastí a utrpením zároveň. Otevírala se mu jako květina a lákala ho, aby do ní vstoupil.

Laura otevřela oči. Ačkoliv byly stále zamlžené úžasem, ten vyplašený výkřik a třas, který probíhal celým jejím nezkušeným tělem, se nedal s ničím zaměnit. Byla tím, za co se prohlašovala. Byla nevinná. A byla jeho.

Nebo alespoň bude jeho za pár hodin, až onen služebník páně požehná jejich spojení a předá jim tak vládu nad jejich těly. Ale Nicholas nechtěl čekat na požehnání. Chtěl Lauru teď.

A ona chtěla jeho. V jejích očích se sice zrcadlil strach, ale zároveň též důvěra. A ta důvěra byla tak plná něhy, že Nicholas věděl, že i kdyby se pokusil ji zklamat, ona by se ho nepokusila zastavit.

Nicholase překvapil pocit radosti, který v něm náhle převládl. Když se v podobě smíchu vydral z jeho úst, pevně Lauru objal a převalil se přes ni, až nakonec ona byla nahoře a on ležel pod ní.

Opřela se předloktím o jeho hruď a zadívala se mu do očí.

Zatvářila se dotčeně. „Těší mě, že ti má nezkušenost připadá tak zábavná.“

„Ale já se ti nesměju, andílku. Směju se sám sobě.“ Odhrnul jí vlasy z tváře a ruka se mu z toho blízkého setkání s extází stále třásla. „Zdá se, že jsi o mně měla naprostou pravdu. Nejsem typ muže, který by kompromitoval svou snoubenku. Alespoň ne noc před svatbou.“

Laura nad tím, co Nicholas právě vyřkl, chvíli přemýšlela, její pihovatá tvář však neztrácela na vážnosti. „A co noc po naší svatbě?“

Nicholas se ušklíbl. „To budu nanejvýš šťasten, když ty

zkompromituješ mne.“

Kočár kodrcal po zamlžených londýnských ulicích. Kočí byl zachumlaný do tlusté vlněné šály a na hlavě měl vysoký černý klobouk. Kočár doprovázely zvědavé pohledy opilců a lehkých žen rozesetých po úzkých uličkách, jeho vínově červené záclonky však byly zataženy a na dveřích chyběly jakékoliv znaky, které by mohly prozradit identitu jeho osazenstva.

Kdyby někdo viděl Dianu, jak jede uprostřed noci v kočáře sama jen s neslavně proslulým markýzem z Gillinghamu, způsobilo by to nenapravitelné trhliny v její bezchybné reputaci. Představa, jak se lítostivé pohledy všech těch žvanilů náhle mění v pohledy plné šokovaného pohoršení, jí však nečekaně přinášela zvrácenou radost. Co kdyby si za vějíři a paravány šeptali pro změnu o ní!

Diana si uhladila vlasy a kradmo se zadívala na muže roztaženého na sametovém sedátku proti ní. Navzdory svému netečnému výrazu byl jako obvykle bezvadně oblečen a nikdo by na něm nepoznal, že byl, stejně jako Diana, vytažen o půlnoci z postele. Silná vůně jeho kolínské prosytila vzduch v kočáře, až se Dianě zdálo, že je jím lehce omámená.

„Docela jsi vyděsil mé služebné, když jsi uprostřed noci zabušil na dveře,“ pronesla Diana. „Jen doufám, že je tvůj objev hoden toho, abys mne takhle tahal z postele.“

Thane si zkřížil dlouhé nohy, a ačkoliv ulička byla dost široká na to, aby se jí nedotkl, Diana zasunula své nohy víc pod sebe.

„Hluboce se vám omlouvám, že jsem vás vytrhl ze sna, má paní,“ opáčil ospale Thane. „Když jsem dostal zprávu od toho detektiva, co jsi najala, byl jsem už taky v posteli, ale ještě jsem nespal“

„No, to mne příliš nepřekvapuje,“ zamumlala Diana a snažila se udržet si nezaujatý výraz.

Thane přivřel své zelené oči. „Také jsem byl sám.“

Diana cítila, jak rudne. Odvrátila zrak od jeho tváře, přitáhla si rukavičky a upravila saténovou mašli u krku. „Myslíš, že ten Watkins bude mít tentokrát nějakou konkrétní stopu?“

„Pevně doufám, že ano. Pokud ne, tak nám zbude jen ten jediný závěr, který jsme byli schopni během uplynulých čtrnácti dnů učinit

– že se tvůj bratranec i s koněm prostě vypařili.“

Kočár prudce zatočil. Diana poodkryla závěs. Právě míjeli řadu opuštěných skladišť, jedno zchátralejší než druhé. Kočár nakonec zastavil před odpudivou budovou s vytlučenými okny, která zírala do noci jako bezduché oči.

Kočí sestoupil ze svého sedátka a otevřel dveře kočáru. Diana usoudila, že nebudou daleko od přístaviště. Těžký zápach hnijících ryb se takřka nedal snést.

„Počkej tu na nás,“ nařídil Thane kočímu, když sestupovali po schůdkách z kočáru.

„Jste si jistý, že je to rozumné, pane?“ zeptal se muž a nervózně se rozhlédl po opuštěné ulici.

„Ne, ani v nejmenším,“ odpověděl Thane. „Ale takové jsem dostal instrukce.“

Když je spolkly stíny polorozpadlého domu, Diana, aniž si to vůbec uvědomila, se při tiskla k Thaneovi. A když ji chytil za loket, vůbec ji nenapadlo protestovat. Thane minul hlavní dveře a vedl Dianu dál úzkou uličkou mezi dvěma rozpadajícími se cihlovými budovami.

Ze tmy se vylouply jednoduché dřevěné dveře. Thane na ně krátce zaklepal. Nic se však nedělo.

„Jsme tady na správné adrese?“ zeptala se Diana a kradmo se podívala přes rameno.

Dřív než Thane mohl odpovědět, začaly se dveře se skřípáním otevírat. Ze tmy se vynořil obrovský chlap se špičatými zuby a zamaštěnými licousy. V mocné ruce držel velikou ohlodanou kost se zbytky masa. Diana se musela ptát sama sebe, zdali to není stehenní kost posledního z těch, kteří si dovolili rušit tohoto muže li večeře.

Thane však ani nemrkl. „Mám se tu setkat s Watkinsem. Poslal pro mne.“

„Tudy.“ Muž mávl kostí směrem ke dveřím za jeho zády.

Z úzké chodby se dostali do prostorné haly, ve které se nepříjemně rozléhal každičký krok. Diana zahodila všechny zbytky hrdosti a přilepila se zezadu na Thanea. Když ucítil, jak ho vyděšeně tahá za kabát, sáhl za sebe a chytil ji za ruku.

Na dvou prohnilých bednách před nimi stály dvě lucerny a prostor mezi nimi vypadal jako špatně osvětlené jeviště. O jednu z těch beden se opíral muž, ruce měl svázané za zády. Kdyby Dianin nedobrovolný výkřik nepřiměl toho muže zdvihnout hlavu, byla by si myslela, že je mrtvý.

Díval se na ně tím okem, které nebylo oteklé, ale přesto se kolem něj rýsoval černý monokl. Ačkoliv mu z koutku úst crčela krev a na tváři měl čerstvý šrám, jeho postava nevykazovala žádné známky bití.

„Lorde Gillinghame,“ ozvalo se za jejich zády. „Děkuji, že jste přišel tak brzy.“ Ze stínů se vynořil Theophilus Watkins a jeho upravený zjev kazily jen skvrny zasychající krve na bílém nákrčníku. Thane se na něj obrátil: „Co to má znamenat, Watkinsi? Lady vás najala, abyste našel jejího bratrance, a ne abyste zmlátil nějakého

vychrtlého staříka.“

Vychrtlý stařík hluboce zasténal, čímž si vysloužil Dianin vyděšený pohled.

Watkinsův úsměv se změnil v úšklebek. „Omlouvám se, jestli jsem se dotkl vašich jemných citů, můj pane, ale on ví, kde její bratranec je. A nechce mluvit.“

„Taky nevím, jak by s tím špinavým roubíkem v puse mohl,“ odsekl Thane.

Watkins se na svého zajatce temně zadíval. „Má bohužel tendence mluvit, když se ho na nic neptám. Myslel jsem, že byste ho snad vy, džentlmen a tak, mohl přivést k rozumu. Říkal jsem mu o odměně, ale nezdá se, že by ho to nějak zvlášť zaujalo.“

Po chvilce uvažování Thane vyštěkl: „Rozvažte ho.“

„Ale pane, nemyslím, že by to bylo zrovna … „

„Rozvažte ho,“ zopakoval Thane. „Okamžitě.“

Watkins neochotně kývl na svého mohutného nohsleda. Muž vytáhl velmi nebezpečně vypadající nůž a sehnul se k zajatci.

Když byly provazy i roubík uvolněny, Thane pronesl: „Pan Watkins vám nelhal, pane. Za informace, po kterých pátráme, byla skutečně vypsána odměna.“

Stařík si třel odřená zápěstí. „A copak to je, mylorde? Třicet stříbrnejch?“ opáčil posměšně.

Dřív než mohli Thane s Dianou zareagovat, Watkins muže nakopl do žeber. „Neubylo by tě, kdyby ses tady k pánovi a dámě choval s náležitým respektem,“ zavrčel. „Ale rozhodně tě ubude, když se tak chovat nebudeš.“

Diana znechucená detektivovou brutalitou prošla kolem Thanea a poklekla vedle staříka. Chytila ho za ramena, zatímco se snažil popadnout dech. Pak vzala jeho špinavou ruku do svých bez ohledu na to, co to udělá s jejími drahými bílými rukavičkami. S překvapením zjistila, že se jí oči zalévají slzami. Ještě větším překvapením pak byl Thaneův uklidňující dotyk na jejím rameni.

„Prosím, pane,“ promluvila ke staříkovi. „Můj bratranec zmizel už téměř před měsícem a já šílím strachy. Jestliže víte cokoliv o tom, kde by mohl být, prosím vás, řekněte nám to.“ Muž se na ni obezřetně zadíval. Diana zašmátrala hluboko ve své kabelce a vytáhla miniaturku Sterlinga, která byla zhotovena na zakázku k jeho osmnáctým narozeninám. Podržela ji muži před očima a ruka se jí přitom třásla rozrušením. „Je teď o deset let starší, ale je si stále dost podobný.“

Staříkův kamenný pohled putoval od miniaturky k Dianině tváři.

„A kdo vlastně je ten váš bratranec, slečno?“

„Vy to nevíte?“ opáčila překvapeně Diana a pohlédla přes rameno na zasmušilého Watkinse. „Vy jste mu to neřekl?“

Detektiv si nejistě odkašlal. „V případech, jako je tento, se snažíme nevyzradit identitu našich klientů, ledaže je to naprosto nevyhnutelné.“

„Takhle až mý zpuchřelý tělo vyplave v Temži,“ opáčil jedovatě stařík, „už asi svejm kámošům neprozradím, ledaže mě tam šoupl.“

Watkins zavrčel. Diana si ho však nevšímala a pronesla tichým hlasem: „Muž, kterého hledáme, byl naposledy viděn v Londýně ve čtvrtek dvanáctého července. Je to Sterling Harlow, sedmý vévoda z Devonbrooku.“

Z mužova vyzáblého obličeje se vytratila veškerá barva, čerstvé škrábance ještě více vystoupily do popředí. Vyděšeně pootevřel ústa a jeho stisk zesílil, až Diana sykla bolestí.

„Thane!“ vykřikla Diana, vyplašená mužovou reakcí. Thane poklekl vedle ní a objal muže kolem ramen.

„Bože na nebi,“ zašeptal stařík a zapřel se o Dianinu ruku, jako by to byla jeho jediná naděje. „Musíte mi pomoct! Musíme ji zastavit, než, prodá svoji duši samotnýmu ďáblovi!“

15

Kéž by tak měla muže, jako jsi ty, který by o ni pečoval …

Nicholas se probudil do zvuku zvonů a zpěvu ptactva. Vyskočil z postele a doširoka otevřel okno. Pestrobarevná pokrývka širých, květy posetých zelených plání tečkovaná bílými, chundelatými ovečkami se rozprostírala pod zářivou modrou klenbou. Radostný zvuk kostelních zvonů jako by volal jeho jméno a zval ho, aby se přidal k nějaké úžasné oslavě. Nicholas se opřel o parapet a vyklonil se z okna. Zhluboka se nadechl sluncem prohřátého vzduchu.

Byl nádherný letní den. Byl to jeho svatební den.

Zašklebil se a protáhl si ztuhlé svaly. Ačkoliv bylo už téměř nad ránem, když s Laurou vklouzli do domu a snažili se ututlat své kroky i výbuchy smíchu, necítil se ani trochu unavený. Nakonec se Laura přeci jen přiznala, proč se toulala po lese v tak nekřesťanskou hodinu. Hledala lístky planých růží, aby mohla ozdobit koktejl, kterým ho chtěla Laskonka překvapit u svatební snídaně. Nicholas musel nad těmi záhadnými cestami ženského uvažování zavrtět hlavou.

Nechal okno otevřené a přešel k židli. Oblékl si kalhoty a zběžně pohlédl do zrcadla na toaletním stolku. Byl blázen, když si myslel, že se v něm pozná. Byl by spokojený, i kdyby byl jen polovičním mužem, kterého zahlédl v Lauřiných milujících očích. Teď už bylo jedno, kým byl předtím, než ztratil svou paměť. Jediné, co ho zajímalo, bylo, kým bude, až skončí tento den – Lauřiným manželem a otcem jejich budoucích dětí.

Natáhl se pro košili. Malá chlupatá hlavička se objevila u jeho kotníků. Mourovaté kotě se otřelo o Nicholasovy nohy a jeho chraplavé mručení připomínalo spíše malého tygra.

Nicholas je vzal do dlaně a při tiskl si jeho hebké plyšové tělíčko na holou hrud. „Víš, že ti nemůžu odolat, ty malá, nenasytná liško, ale musím tě varovat. Tohle je poslední ráno, kdy mě máš celého jen pro sebe.“

Někdo zaklepal na dveře.

„Můžeš vejít, Laskonko,“ zvolal. „Nejsem oblečen.“

Laskonka strčila hlavu do dveří a její obličej pod domácím čepcem plál studem. „Měl byste se stydět, pane Nicku, takhle škádlit starou ženu. Kdybych tady vtrhla a vy byste na sobě neměl nic než ten váš uličnický úšklebek, pochybuju, že by moje staré srdce ten šok přežilo.“

„Vsadil bych se, že je to tvoje ubohé staré srdce silnější, než si dovedeš připustit. A co je tohle?“ ukázal na úhlednou kupku oblečení v jejím náručí. „Čekal jsem tác s čerstvými vdolky.“

„No, slečniny šaty mi nezabraly všechen čas, víte.“ Laskonka podala Nicholasovi nové šaty a stydlivě sklopila zrak.

Nicholas věci převzal a objevil tak stylový frak střižený z jemného plátna odstínu španělské modře a pár okrových kalhot.

„No tohle, copak jsi to udělala?“ zamumlal a pohladil úhledné stehy. „Myslím, že jsem nikdy neviděl krásnější svatební šaty.“

Laskonka však jen mávla rukou. „Jen jsem našla v podkroví nějakou starou látku. Chtěla jsem, aby na vás byla dneska moje holčička pyšná, až budete stát před všemi těmi všetečnými vesničany.“ Laskonka znepokojeně pohlédla na Nicholasův zadek.

„Doufám, že vám ty kalhoty budou sedět. Musela jsem vaši velikost odhadnout.“

Nicholas pomalu zvedl hlavu a podíval se jí do očí. Nevinně zamrkal.

Laskonka se znovu začervenala a začala couvat ke dveřím, přičemž zvedla ukazováček v káravém gestu. „K čertu s vámi, vy jeden nestoudný koketo! Jestli si nevyženete z hlavy ty hříšné myšlenky, tak teď hned poběžím za slečnou Laurou a řeknu jí, že si vás nemůže vzít, protože jste blázen do mě.“

Nicholas zaklonil hlavu a hlasitě se zasmál. „Pak bude Laura bojovat s Dowerem o jeho vidle a já budu zpátky tam, kde jsem začal“ Po Laskončině tváři jako by proběhl stín. Nicholas zvážněl.

„Řekni, už od něj přišla nějaká zpráva?“

Laskonka pracně vykouzlila úsměv. „Jen se o toho mého starého divocha nestarejte. Udělal by cokoliv, jen aby nemusel do kostela. Uvidíte, přiběhne, jen co ucítí teplou šunku na svatební snídani.“

Laura sklonila hlavu a zadržela dech. Lotka jí posadila do vlasů korunku z růžových poupat. Laura se narovnala a pohlédla do velkého zrcadla, které George snesl z půdy. Většinu vlasů měla staženou do volného drdolu na vrcholku hlavy, ale několik lokýnek jí spadalo podél obličeje.

Všechna ta píchnutí špendlíkem, která v posledních čtrnácti dnech vytrpěla, stála za to. Šaty princesového střihu jí perfektně padly. Nadýchané rukávky byly lemovány bruselskou krajkou a dávaly vyniknout jejím štíhlým pažím. Na nohou měla něžné střevíčky stažené krémovou saténovou stuhou.

Laura se necítila jako nevěsta. Cítila se přímo jako princezna.

„Lotko, štípni mě trochu do tváří, ať mám barvu. A prosím tě, určitě s sebou vezmi trochu čpavkové vody, kdybych náhodou během obřadu omdlela.“ Laura se objala kolem těla a pokusila se ztlumit kručení v břiše. „Nikdy by mě nenapadlo, že člověk může být tak šťastný a vyděšený zároveň.“

„Máš plné právo cítit se šťastná,“ opáčila jistě Lotka a štípla Lauru do pravé tváře. „Za dva dny ti bude jednadvacet a ardenské panství bude navždy tvoje.“

Laura se zadívala na svou malou sestru, jako by jí náhle vyrašila další hlava. Nejen že zapomněla na své narozeniny, ale zapomněla taky na to, proč vlastně původně Nicholase na panství dotáhla. Od té doby se mnohé změnilo. Teď věděla, že žádný rozpadající se dům, bez ohledu na to, jak jí byl drahý, bez něj nebude pravým domovem.

Snažila se najít vhodná slova, jak tento svůj pocit vysvětlit Lotce, když se ve dveřích objevil George a tvář mu plála rozčilením.

„Lauro! Laskonka mi příliš naškrobila límec, takže mě píchá do uší!“

„Tak raději neotáčej hlavou, Georgi,“ poradila mu Laura.

„Mohl by sis vypíchnout oko.“ Obrátila se zpátky k sestře a krátce, ale pevně ji objala. „Myslím, že ti důvody mého štěstí nemusím vysvětlovat. Jednou to sama pochopíš.“

„A jednoho dne to pochopíš i ty,“ zašeptala Lotka, když sledovala rozesmátou Lauru, jak odvádí George z pokoje.

Na Lauřin svatební obřad se dostavila celá vesnice.

Betsy a Alice Bogworthovy si jemně otíraly oči a někteří z Lauřiných odmítnutých nápadníků hlasitě troubili do svých

kapesníků. Proslechlo se, že se Tom Dillmore pro tuto příležitost dokonce vykoupal, ačkoliv postarší vdova, která seděla vedle něj, si pevně tiskla kapesník k nosu. Všichni vesničané také vydechli údivem, když do kostela vstoupil Welsey Trumble a byl čerstvě oholený. Tedy až na chomáče chlupů trčící z jeho uší. Ačkoliv bylo teprve půl desáté ráno, opilý Abel Grantham už vyprávěl všem, kteří byli ochotni naslouchat, historku o tom, jak musel seskočit z osla a zachránit malou Lauru, která při jednom z vánočních představení upadla do žlabu. Jeho syn Tooley usnul s rukama zkříženýma nad mohutným břichem ještě dřív, než začal obřad, a nyní hlasitě chrápal. Bezpochyby sbíral energii na svatební snídani, která se bude po obřadu na panství servírovat.

Laskonka seděla osamocena v lavici určené pro rodinu. Hezký klobouk měla lemovaný peříčky vytrženými z jednoho z kuřat, která zabíjela ještě tohoto rána. George se držel zpříma po boku Nicholase a v motýlku a na škrobeném límci vypadal tak na čtrnáct. Lotka stála vedle Laury a držela její svatební kytici ze straček a lilií tak pevně, až jí bělaly klouby na rukou.

Laura však měla oči jen pro Nicholase. Ačkoliv byli oba obráceni čelem k oltáři, stále po něm zpod sklopených víček kradmo pokukovala a uvědomovala si věci, kterých si nikdy dřív nevšimla – jemné vrásky, které lemovaly jeho rty, i když se nesmál; to, jak se vlasy na jeho zátylku snaží zkroutit podle svého; malou řeznou ranku na krku, zřejmě od holení. Minulou noc se svými rty toho krku vášnivě dotýkala a chutnala jeho pružnou kůži, zatímco Nicholas se svými krásnými, zručnými prsty dotýkal jí na místech, kterých se sama nikdy dotknout nedovolila. A přece se jí dneska zdál cizejší než kdykoliv předtím.

Farář Tilsbury dál a dál drmolil pasáže z modlitební knížky a Laura jeho hlas přes hučení ve svých uších sotva slyšela.

Pak se ten hlas najednou prohloubil a každé slovo dostalo svůj smysl. „A nyní vás oba žádám, jak se budete zpovídat v den vašeho posledního soudu, kdy jsou všechna tajemství srdce odhalena, pokud znáte jakýkoliv důvod, proč byste neměli být právoplatně oddáni, abyste ho nyní vy jevili.“

Lotka si hlasitě povzdechla. George si dvěma prsty zatahal za límec.

Laura měla pocit, jako by se to ticho kolem ní rozpínalo a ubíralo jí kyslík z plic. Zmateně pohlédla na Nicholase. Ten na ni mrkl a srdečně se usmál. V tu chvíli se Laura zase mohla v klidu nadechnout.

Už jí nebyl cizí. Byl to ten muž, kterého milovala. A pokud jednou bude stát před Bohem a bude muset vy jevit tajemství svého srdce, tak to udělá. Protože on byl tím jediným tajemstvím, které kdy stálo za to udržet.

Laura tedy držela jazyk za zuby až do okamžiku, kdy se měla vyslovit pro svého manžela. A učinila tak bez zaváhání. Její hlas zazněl sluncem zalitou chrámovou lodí čistě, když slibovala lásku, péči a poslušnost v dobrém i ve zlém, v bohatství i v chudobě, v nemoci i ve zdraví, dokud je smrt nerozdělí.

Farář před sebou podržel svou modlitební knížku a netrpělivě si odkašlal. Náhle si Laura s hrůzou uvědomila, že Nicholas pro ni nemá prstýnek. To si alespoň myslela, dokud nevytáhl z kapsy své vesty tenký zlatý kroužek a nepoložil ho na knihu.

Farář předal prstýnek zpátky Nicholasovi a ten ho nasadil Lauře na prst. „Našel jsem ho ve šperkovnici lady Eleanory,“ zašeptal.

„Jestli byla tak štědrá, jak o ní tvrdíš, tak myslím, že by jí to nevadilo.“

Laura se zadívala na lesklý šperk, který kdysi patřil babičce lady Eleanory, a pak se na Nicholase usmála skrz slzy, jež se jí vlily do očí. „Myslím, že by měla velkou radost.“

Rozzářený farář Tilsbury spojil jejich ruce. Podržel je ve vzduchu a hlasitě pronesl: „Co Bůh spojil, člověk nerozděluj.“

„K tomu bud srdečný amen!“ vykřikla Laskonka, načež zbytek osazenstva vybuchl v mohutný potlesk.

George vyšel z kostela a hned za ním se objevila Lotka. Zatímco Laura s Nicholasem procházeli svým prvním manželským svatým přijímáním, Lauřini sourozenci vyšli za ostatními farníky na hřbitov, aby se připravili na gratulace.

George zamířil do stínu nedalekého dubu. Zkušeným pohybem si oprášil nažehlené manžety, jak to už mnohokrát viděl u svého

novopečeného švagra. „Víš, Lotko, říkal jsem si, že jsme se asi v Nicholasovi docela zmýlili. Možná není až tak špatný.“

Lotka se zatvářila zasmušile,

George si povzdechl. „Já vím, že vy dva si moc nerozumíte, ale kdybys dokázala alespoň na chvíli vypnout tu svou mrzutou náladu, tak by sis možná všimla … „ George se obrátil a zjistil, že mluví do prázdna. Jeho sestra byla ta tam.

„Lotko?“ George prohledával pohledem zurčící dav na hřbitově, ale zlaté lokny své sestry nikde nezahlédl.

Nicholas s Laurou se objevili ve dveřích kostela a usmívali se zářivě jako ranní slunce. Sestoupili jen o jediný schod a už je obklopil hlouček gratulantů. George se probojoval mezi nimi a s rozcuchanými vlasy a křivým motýlkem se vynořil u Lauřina boku.

Ostře ji zatahal za rukáv. „Lauro! Neviděla jsi Lotku?“

Laura, stále svírající Nicholasovu paži, se na něj usmála, zjevně omámená samým štěstím. „Cože? Lotku? Jistěže jsem ji viděla. Že vypadala v těch nových růžových šatech sladce?“

Dřív než mohl George vysvětlit situaci, odvrátila se od něj k dalším gratulantům. Chlapec si uvědomil, že z této strany se mu pomoci nedostane, a tak se vydal opět po schodech dolů. Laskonka se spolu s několika dalšími ženami, které si vybrala, aby jí pomohly nachystat snídani, zrovna snažila vyškrábat na vozík tažený koňmi.

Když vybídla koně do kroku, objevil se u boku vozíku George.

„Lotka se ztratila. Neviděla jsi ji?“

Laskonka se srdečně zasmála. „Opravdu si myslíš, že najdeš svou sestru tam, kde je něco na práci? Pokud se nepletu, tak se objeví, jen co bude prostřeno a na stole se objeví její oblíbené sladkosti“

Laskonka práskla otěžemi. George se otočil na patě a horečnatě pátral pohledem po hřbitově. Ačkoliv Lotku nebylo nikde vidět, slyšel její hlas, a to tak zřetelně, jako by mu šeptala přímo do ucha.

V románech slečny Radcliffové se ničemové, kteří se pokoušeli kompromitovat čest hrdinek, vždycky setkali s předčasným koncem dřív, než mohli ve svém odporném snažení uspět.

Po té nešťastné aféře s jedem George usoudil, že Lotka svůj plán už opustila. Ale co když se mýlil?.

Bedlivě sledoval stíny mezi starými duby, když koutkem oka zachytil zlatavý záblesk ve zvonici kostelní věže. Tam stál na římse kamenný anděl a jeho rozepjatá křídla mířila k nebi. Přesně pod ním stála na schodišti Laura s Nicholasem. Dav kolem nich konečně proříd1.

A co uděláš, když žádný z těch tvých experimentů nevyjde? zeptal se George tenkrát Lotky, když spolu seděli na místě, kde teď stáli Laura a Nicholas.

Lotka se zadívala nahoru na anděla a tajemně se usmála. Pak budeme prostě vzhlížet k nebi a třeba se nám dostane nějaké boží inspirace.

„Ne,“ zašeptal George a vyděšeným zrakem stoupal po věži kostela až k andělovu obličeji. „Ó Bože, prosím, ne.“

Nikdo se o tom nemusí dozvědět. Jestli stihnu Lotku zastavit dřív, než vyvede něco hloupého, nikdo se o tom nemusí nikdy dozvědět, opakoval si v duchu George, když odstrkoval Halforda Tomboba, aby se dostal ke dveřím do kostelní věže.

Stařík na něj zahrozil svou holí. „Za mých mladých let jsme měli alespoň nějaké vychování!“

Ale na omluvy teď nebyl čas. George neměl čas ani na to, aby nechal oči přivyknout příšeří uvnitř věže. Zakopl o změť lanoví, ale ustál to. Pak se vydal nahoru točitým kamenným schodištěm. Srdce mu v hrudi bušilo o závod.

Konečně vrazil do zvonice a spatřil něco, co jeho srdce málem zastavilo docela.

Lotka seděla na římse za andělem a kovovým dlátkem odlupovala maltu kolem něj.

George zůstal stát bez dechu. Bál se jakkoliv pohnout, aby Lotku nevyplašil.

Lotčina drobná tvářička byla nezvykle soustředěná. Aniž by vzhlédla od svého díla, nečekaně pronesla: „Ani se nesnaž mě zastavit. Už jsem se s tím pěkně nadřela. Pracovala jsem na tom každičký den, zatímco ty ses před zrcadlem učil vázat kravatu, abys neudělal před oltářem jeho lordstvu ostudu. Takže jestli mi chceš pomoct alespoň teď, tak se vrať dolů a koukej odlákat Lauru pryč ze schodů.“

„Okamžitě toho nech, Lotko. Ty to přece nechceš udělat.“

„Pročpak by ne? Musíš uznat, že je to skvělý plán, hodný i toho nejnapínavějšího gotického románu. Všichni si budou myslet, že to prostě byla jen nešťastná náhoda. Laura bude mít ardenské panství. My budeme mít Lauru. A všechno půjde dál tak, jak to šlo předtím, než se objevil on.“

George zavrtěl hlavou. „Ne, nepůjde. Nic už by nebylo takové jako předtím, protože bys tím zlomila Lauře srdce.“

„Časem mi to odpustí,“ trvala dál na svém Lotka a odloupla velký kus malty. „Nikdy se na mě nedokázala zlobit déle než hodinu. Pamatuješ si tu historku, jak jsem nechala Slečnu Chlupatou porodit koťata na Lauřině oblíbené šále a ona mě pak nazvala odporným, sobeckým frackem? Brečela jsem tak, až jsem nemohla chytit dech, a už za chvíli se mi omlouvala za to, že jsem kvůli ní zmodrala.“

„Tvoje slzy tentokrát stačit nebudou.“ George přikročil ke své sestře a pak potichu dodal: „Ona ho miluje, Lotko.“

Lotka náhle strnula. Kovové dláto jí vyklouzlo z ruky a s řinkotem dopadlo na kamennou podlahu. Když konečně zvedla zrak k Georgeovi, její modré oči byly zality slzami. „Já vím. Však já taky.“

George tak tak stačil přeběhnout k výklenku. Lotka se zhroutila a pak se mu v náručí rozplakala. Ne však jako mladá dáma, kterou se tak úpěnlivě snažila být, nýbrž jako malá holka, kterou stále ve skutečnosti byla. „Řekl mi zlatovlásko!“ vzlykala. „Hrábl mi do vlasů a řekl mi zlatovlásko. Zrovna jako to dělal táta!“

George ji nemotorně poplácal po rameni. Jeho uklidňující slova však přehlušil náhlý úder zvonu.

Celé jeho tělo se rozechvělo.

Zvony! Uvědomil si a zaťal zuby. Kostelník musí zazvonit tu radostnou zprávu do světa. Uvnitř věže však ta nebeská hudba zněla spíš jako pekelná kakofonie.

Lotka se mu s výkřikem vytrhla z náruče a připlácla si dlaně na uši. Dřív, než ji mohl George zachytit, začala couvat, až vrazila přímo do anděla.

Socha se rozkolébala. A když se i poslední kousek malty, který ji držel na místě, rozdrtil v šedivý prášek, poroučela se k zemi. George

se po ní natáhl, ale už bylo pozdě. S Lotkou mohli jen s hrůzou v očích sledovat, jak letí dolů na schodiště.

16

Žiješ dost dlouho na to, abys věděl, že lidé občas dělají špatné

věci …

„Slyšíš ty zvony?“ zvolal Nicholas, když se věž nad nimi rozezněla radostnými tóny.

„Žádné zvony, miláčku,“ křičela Laura, „to andělé zpívají pokaždé, když se ti podívám do očí.“

Nicholas pozvedl jedno obočí a s výrazem, který připomínal spíš ďábla než anděla, přitiskl ústa k Lauřinu uchu. „ Slibuju ti, že dnes v noci zažiješ opravdový ráj na zemi.“

„Proč čekat až do večera?“ odečetl z Lauřiných rtů. Jazykem si je navlhčila a vyzývavě se na Nicholase zadívala.

Už už chtěl její pozvání přijmout, když něco temného, padajícího z nebe, zastínilo slunce. Laura stála na schodech se zavřenýma očima a pootevřenými rty. Nicholasovi nezbývalo než ji v rychlosti žduchnout ze schodů.

Pak se ozvala strašlivá rána a vzduch zamořil oslepující oblak prachu. V příští sekundě bylo slyšet křik a mohutné kašlání. Laura se několik minut nebyla schopna pohnout a jen strnule ležela v trávě, kam dopadla. Ano, Nicholasovy polibky na ni sice měly překvapivé účinky, ale žádný dosud nezpůsobil, že by upadla ze schodů.

Laura rozehnala prachový závoj před svým obličejem a pokusila se vstát. Ty nádherné šaty, které daly Laskonce tolik práce, teď byly umazané od trávy a na mnoha místech potrhané. Růžový věneček jí spadl přes oko. Takřka si neuvědomovala ten zmatek, který panoval všude okolo. Zmatené výkřiky lidí zanikaly v neutichajícím dunění zvonů. Jediné, na co se dokázala soustředit, bylo dostat se zpět k Nicholasovi.

Nejistým krokem, jako nějaká opilá lesní víla, se vydala nahoru po schodech. Byly posety kousky rozdrcené malty a kamene. Zrovna překračovala jeden velký kus, když zaslechla známý hlas:

„Lauro!“

Laura se otočila a zahlédla Lotku, jak vybíhá zpoza rohu kostela a v těsném závěsu za ní George. Když se jejich oči střetly, Lotčiny tváře zrudly jako plamen svíčky, ale stejně rychle zase zbledly. Obě děti se náhle zastavily a zadívaly se na něco za Laurou.

Vesničané ztichli a zvony přestaly vyzvánět. Andělé přestali zpívat. Když se Laura začala obracet, připadlo jí, že i čas se jaksi zpomalil. Prach pomalu usedal a na zemi u kostelních dveří se vynořila silueta muže.

„Nicholasi?!“ zašeptala vyděšeně Laura.

Poklekla vedle jeho těla. Kromě pramínku krve vytékajícího z nevelké rány na jeho čele vypadal naprosto klidně. Jako by spal. Laura zamrkala, aby se ujistila, že předmět, který leží vedle něj, je skutečně ulomené křídlo. Zvedla oči k obloze a konečně si uvědomila, co se vlastně stalo.

Když se socha anděla uvolnila z parapetu kostelní věže, Nicholas do ní strčil, aby ji dostal mimo nebezpečí, a sám se té vražedné ráně postavil.

Když se vesničané začali trousit po schodišti vzhůru k nim, Laura rychle vsunula dlaň pod Nicholasovu vestu. Jeho srdce bilo silně a pravidelně jako tenkrát v lese.

Laura pocítila obrovskou úlevu, a pak dokonce radost, to když se Nicholasovy oči začaly pomalu otevírat. Avšak zamlžený výraz v jejich hlubinách ji opět vystrašil. Jestliže ho první rána do hlavy zbavila paměti, bylo by možné, aby mu ji ta druhá znovu vrátila?

Laura vzala Nicholase za klopy a jemně jím zatřásla. „Poznáváš mě, Nicku? Víš, kdo jsem?“

Jeho oči se snažily zaměřit na její obličej. Laura cítila, jak vesničané zadržují dech spolu s ní.

„Samozřejmě že vím, kdo jsi.“ Nicholas natáhl ruku a upravil jí růžový věneček. „Jsi moje žena.“

Laura se mu vrhla do náruče a skrz záplavu slz se rozesmála.

I vesničané se začali radovat. Nicholas se s Lauřinou pomocí postavil na nohy a vysloužil si tak ještě jednu mohutnou pochvalu od přihlížejících obyvatel vesnice.

Laura ho objala kolem pasu tak pevně, jako by ho už nikdy nechtěla nechat odejít. „Vystrašil jsi mě k smrti! Už jsem myslela, že je po tobě.“

„Neblázni, zlato. Muž, který se umí vyhnout dělové kouli, si nenechá spadnout na hlavu obyčejnou sochu.“ Nicholas si přetřel čelo a ucukl, když se dotkl bolestivého šrámu. „Skryl jsem se pod rámem dveří, ale to křídlo mě muselo pěkně praštit do hlavy.“ Zamyšleně se zadíval na prázdnou římsu. „Co myslíš, že ten pád způsobilo? Mohly to být ty zvony?“

Dříve než mohla Laura odpovědět, snesli je nadšení vesničané dolů po schodech a na dvůr kostela. Zatímco Tooley Grantham poplácal Nicholase po zádech tak silně, až zavrávoral, Tom Dillmore mrkl na Lauru a pronesl: „Ještě že ses probral, chlape. Už jsem chtěl kondolovat mladé vdově.“

I ostatní z bývalých Lauřiných nápadníků se shromáždili kolem a blahopřáli Nicholasovi k jeho statečnosti i rychlým reflexům. A všichni byli tak rozjařeni, že si nikdo ani nevšiml nablýskaného černého kočáru, který právě vjížděl branou na dvůr kostela.

Vdova Witherspoonová vrazila loktem Lauře do boku. „Uhni mi z cesty, děvče! Ty už jsi měla možnost políbit ženicha. Teď jsem na řadě já.“

Laura neměla na vybranou. Musela ustoupit stranou a nechat chichotající se vdovu vlepit polibek na Nicholasovu tvář. Rozesmála se nad Nicholasovým dobře míněným úšklebkem, ale v tu chvíli si všimla kočáru. Byla však ještě příliš omámená štěstím z toho, že je Nicholas naživu, než aby v ní ten pohled vzbudil víc než běžnou zvědavost. Zlatem olivrejovaný lokaj seskočil z kozlíku a otevřel dvířka bohatě zdobená erbovními znaky.

Avšak když se z přítmí kočáru vynořily dvě odporné obludy, zorničky se jí rozšířily údivem. Byly příliš velké na to, aby to byli psi. Určitě to jsou vlci, blesklo jí hlavou.

„Podívej, mami!“ vykřiklo nějaké dítě. „Podívej na ty medvědy!“ Alice Bogworthová vyděšeně vykřikla, a když se ty bestie rozběhly po dvoře, vesničané se začali rozprchávat. Laura zůstala stát strachy bez sebe. Nemohla ani utíkat, ani křičet. A však ty obludy

proběhly bez zájmu kolem ní. Místo toho se obě vrhly na Nicholase a povalily ho na zem.

Laura čekala, že mu prokousnou hrdlo, ale ony začaly svými dlouhými růžovými jazyky olizovat jeho tvář. Nicholas chvíli bez dechu ležel v trávě. Pak však odstrčil jejich mamutí hlavy. „Dobrý bože, přestaňte po mně slintat. Už jsem se dneska koupal. Děkuji pěkně.“

Vyškrábal se na nohy a chytil se za hlavu. Psi však dál skotačili a dováděli kolem něj a vůbec ho nechtěli nechat být.

Tak to šlo až do chvíle, kdy mu jeden ze psů silně stoupl na nohu.

Nicholas zaklonil hlavu a vykřikl: „Calibane! Cerbere! Sednout!“

Všichni kolem včetně Laury sebou trhli. Psi se posadili a najednou vypadali neškodně jako dvě sochy.

Nicholas se podíval na Lauru a zmatek v jeho očích dával najevo, že je svým chováním vyveden z míry stejně jako ona. Ale na nějaké úvahy nebyl čas, protože z kočáru vystoupila cizí dáma a vydala se směrem k nim.

Propukla v pláč, vrhla se Nicholasovi kolem krku a začala ho zasypávat polibky. „Ty jeden lumpíku, ty žiješ! Opravdu žiješ! A já už jsem téměř ztratila veškeré naděje!“

Nicholas stál zpočátku naprosto strnule. Ale pak začal pomalu zvedat paže. „Diana?“ Třesoucí se rukou jí pohladil lesklé černé vlasy. „Jsi to ty? Opravdu jsi to ty?“

Laura odvrátila tvář. Déle již toto něžné shledání nebyla schopna sledovat. Počínaje saténovými střevíčky a konče pavími péry na klobouku, ta žena byla vším, čím Laura nikdy nebude. Byla krásná, elegantní, kultivovaná. A evidentně obdivovaná mužem v jejím náručí.

Nicholas jí slíbil kousek nebe na zemi, a jak se zdálo, víc asi opravdu nedostane.

Lotka vložila svou malou ručku Lauře do dlaně. Muž s vycházkovou holí prošel kolem nich, aniž by na ně byť koutkem oka pohlédl.

Nicholas na něj několik sekund prázdně zíral, než se jeho zrak naplnil poznáním. „Thane? Thane! Co tu k čertu děláš?“

Muž ho plácl po rameni a široce se usmál. „Přispívám k tvé záchraně, co jiného. Stejně jako ty jsi mě už mnohokrát zachraňoval na bitevním poli. Snad si nemyslíš, že bych mohl jen tak nečinně přihlížet, když se chceš nechat spoutat nějakou hloupou vesnickou nánou.“

Nicholas zamrkal a zavrtěl hlavou, jako by se právě probouzel z nějakého dlouhého a bláznivého snu. „Já tomu všemu nějak nerozumím.“ Zabořil obličej do dlaní. „Jen kdyby mně ta hlava přestala tak třeštit …“

Cizí žena ho vlastnicky chytila za ruku. „Neboj se, Sterlingu. Až budeš zpátky v Devonbrooku, kam patříš, zase ti všechno začne dávat smysl.“

Laura by byla přísahala, že ten nejhorší okamžik svého života už prožila. Mýlila se.

Ta chvíle přišla teprve teď, když se muž, kterého si před chvílí vzala, obrátil a přivřenýma očima na ni pohlédl. Skoro by přísahala, že vidí, jak z nich mizí něha a nechává za sebou jen chlad a vypočítavost, ostrou jako úlomek zmrzlého jantaru. Když si Laura uvědomila, že se právě prodala Sterlingu Harlowovi, samotnému Ďáblu z Devonbrooku, udělala to jediné, co jí zbývalo.

Omdlela.

Druhá část

Pán temnot je džentlmen.

William Shakespeare

17

… z těch nejlepších důvodu.

Laura seděla na kraji své postele. Na sobě měla stále ty roztrhané svatební šaty a pomačkaný růžový věneček. Byla tak zabrána koukáním do prázdna, že ani nemrkla, když kolem ní prošel pár baculatých nohou v růžových punčoškách a dětských střevíčcích.

Vše, co bylo vidět, byl Lotčin malý kulatý zadeček. Klečela na kolenou a prohrabovala se věcmi na dně Lauřiny šatní skříně. Každých několik sekund za sebe hodila kus oblečení, které pak George složil do brokátové cestovní tašky ležící na opačné straně postele.

„Nechápu, proč si s tím děláte takové starosti,“ pronesla Laura tichým hlasem bez výrazu. „Ve vězení mi ty věci stejně nenechají.“

„Ale ty nejdeš do vězení,“ opáčila prudce Lotka a hodila Georgeovi zmačkanou noční košili. „Ty jenom utíkáš.“

Laura si povzdechla. „Nevím, jestli jste si toho všimli, ale před dveřmi stojí poměrně statný lokaj. Pokud bych se pokusila proklouznout, což v žádném případě nehodlám učinit, jsem si jistá, že by na mě Jeho Milost s nadšením pustila jednoho z těch svých ďábelských hafanů.“

George otevřel okno a vyklonil se ven. Zkoumavě si prohlížel ostrý sklon cihlových tašek. „Mohli bychom svázat pár prostěradel a dostat tě dolů tudy.“

„No to je tedy skvělý plán,“ zareagovala suše Laura. „Alespoň mu ušetřím práci a zlomím si vaz sama.“

Lotka se posadila na paty a vyčerpaně se podívala na George.

„Nemůže tě držet pod zámkem navždy, víš,“ trval na svém George.

„A proč by ne? Je to bohatý a mocný člověk. Může se mnou dělat, co se mu zlíbí.“ Laura se bezděky otřásla. „A i kdyby se mi podařilo utéct, kam bych šla? Není jediné místo, kde bych se mohla skrýt, aniž by mě našel.“

Lotka se posadila na postel vedle Laury a poklepala ji po ledově studené ruce. „Možná ještě není pozdě vydat se mu na milost. Kdyby ses pořádně rozplakala, možná by ti odpustil.“

Laura se pomalu otočila a pohlédla na svou sestru. „Lady Eleanora ho prosila o odpuštění déle než šest let. Nesčetněkrát jsem ji načapala, jak kvůli němu pláče. A on si na ni ani nevzpomněl.“ Laura svůj zrak obrátila zpátky k vybledlým fialkám na tapetě. „Odmítám žádat o milost muže, který žádnou milost nezná.“

„Podívej se na to z té lepší stránky,“ ozvala se Lotka a položila hlavu Lauře na rameno. „Třeba zapomene na všechno, co se událo od chvíle, co ztratil paměť.“

Laura studovala jemný granátový kroužek, který jí navlékl na prst teprve před hodinou. „Toho se obávám nejvíc ze všeho,“ zašeptala a opřela se svou tmavovlasou hlavou o Lotčiny zlaté lokny.

Sterling Harlow, sedmý vévoda z Devonbrooku, stál v obývacím pokoji ardenského panství poprvé po jednadvaceti letech. Už si nebyl jistý, jestli ho zradil čas, nebo vlastní paměť. Byl si jist pouze tím, že ta místnost bývala větší a světlejší, že růžičky vyšité na polštářcích bývaly rudé, nikoliv růžové, a že matčinu piánu nechybělo půl nohy. Nicholas Radcliffe si těch maličkostí nikdy nevšiml, ale Sterlinga bily do očí stejně jako vlhká mapa na omítce.

Prudce otevřel dvířka sekretáře a odsunul trouchnivějící účetní knihy. Karafa brandy byla přesně tam, kam ji jeho otec vždycky schovával. Matka se tvářívala, jako že o tom neví. Dokonce i tehdy, když se otec dobelhal nahoru do ložnice po dlouhé noci strávené v účetních knihách.“ V knihách, které postrádaly veškerá čísla, protože otec prohrál v jedné z těch mnoha pekelných chýší v Covent Garden jak své skromné dědictví, tak matčino věno.

„Dáš si drink?“ zeptal se Thanea. „Vím, ještě je brzy, ale myslím, že si člověk ve svatební den zaslouží přípitek.“

„Rád se toho ujmu,“ opáčil Thane a přijal sklenku, kterou mu Sterling nabídl. Mladý markýz se natáhl na sedačce pod oknem a přeložil si nohu přes nohu.

„Už z toho bude dobrý ročník. Patřila mému otci,“ informoval ho Sterling. „Na alkohol on byl odborník. To byla asi jeho jediná hodnota. Dával přednost portskému. Zvládl i tři láhve za noc.“

Thane si lokl. „Není divu, že jsi měl vždycky tak vybraný jazýček.“

Nikdy se neoddávej alkoholu.

Ozvěna těch dobře míněných slov ťala Sterlinga do srdce jako ostrý nůž. Jeho ruka pevně sevřela sklenku. To bylo to jediné, co mohl udělat, aby jí nemrštilo krb. Místo toho ji přiložil ke rtům a jediným lokem ji vyprázdnil.

Diana si jemně odkašlala. Sterling pochopil. Nalil další sklenici a podal ji své sestřenici sedící na otomanu.

Thane pobaveně nadzdvihl jedno obočí. „Netušil jsem, že dámy holdují taky něčemu silnějšímu než sherry. Dala by sis i šňupeček?“

Diana se na něj sladce usmála přes okraj sklenice. „Ne, díky.

Dávám přednost dýmce.“

Sterling si nalil další sklenici a Thane pozdvihl tu svou k přípitku.

„Na svobodu.“

„Na svobodu.“ opakoval zachmuřeně Sterling.

„Svobodu.“ zamumlala Diana a znepokojeně se zadívala na svého bratrance, který se opět zhluboka napil.

Sterling se svalil do pohodlného koženého ušáku a bezohledně odhodil ošuntělý Nový zákon na podlahu. Už neměl nejmenší chuť číst o odpuštění a spáse.

Thane naklonil hlavu, aby si přečetl titul na hřbetu knihy, a pak vybuchl smíchy. „Pořád nemůžu uvěřit tomu, že z tebe ta holka chtěla udělat pastora. Počkej, až hoši u Whitea uslyší, jak nechvalně známý Ďábel z Devonbrooku málem vyměnil své rohy za svatozář.“

„A jsi si naprosto jistý, že neměla nejmenšího tušení, kdo jsi?“ zeptala se Diana.

„Ne, to bych o tom věděl.“ odvětil toporně Sterling.

Diana zavířila brandy ve sklenici a její jemné čelo se v zamyšlení zamračilo. „To mě na tom všem překvapuje vůbec nejvíc. Když se nesnažila dosáhnout na tvůj majetek, tak k čemu to promyšlené divadlo?“

Thane se předklonil. „Podle toho chlápka, toho Dowera, řekla té dívce Sterlingova matka, že pokud se vdá před svými jednadvacátými narozeninami, což bude právě pozítří, tak panství připadne jí.“

„To je nemožné,“ vyštěkl Sterling. „Panství nepatřilo mé matce, aby je mohla darovat. Podle práva připadly dvě třetiny majetku mého otce v okamžiku jeho smrti mně. Neměla nejmenší právo nabídnout ho nějakému ambicióznímu nalezenci.“

Thane pokrčil rameny. „Však znáš ženy. Nechej je na chvíli svému osudu a vyrukují s nějakým bláznivým a romantickým nápadem.“

Diana si opět odkašlala, tentokrát o něco důrazněji.

„Tedy, některé ženy, samozřejmě,“ dodal Thane a snažil se potlačit úsměv. „Tohle není Londýn, víš. Tvoje matka by zřejmě bez problémů našla nějakého nezkušeného úředníka, který by jí rovněž bez problémů sepsal jakýkoliv oficiálně vypadající dokument. Možná si myslela, že ti to bude jedno. Tvůj otec zemřel před více než deseti lety a ty jsi neprojevil ani nejmenší zájem ujmout se svého dědictví. Až teď.“

Diana se podívala na Sterlinga a nejistě zavrtěla hlavou. „To ale pořád nevysvětluje, proč si ta holka vybrala právě tebe. Když to pro ni bylo tak riskantní.“

„Tak proč se jí nezeptáme?“ navrhl Thane a vyskočil na nohy.

„Řekl bych, že už měla dost času na to, aby se vzpamatovala z těch skvěle načasovaných mdlob. Hned pro ni zajdu.“

„Ne!“ vykřikl Sterling a oba tím překvapil. Thane se zase pomalu posadil.

„Nechci ji vidět,“ dodal potichu Sterling. „Ještě ne.“

Thane si s Dianou vyměnil zarmoucený pohled. Ve snaze uniknout jejich zkoumavým zrakům poodstoupil Sterling k oknu na severní straně a odhrnul závěs. Caliban s Cerberem se proháněli po Lauřiných květinových záhonech a jejich řádění podtrhovalo radostné štěkání a poletování polámaných květin.

„Nemělo by být složité dostat se z této situace,“ promluvila opatrně Diana. „Ten sňatek je samozřejmě právně neplatný, když jsi podepsal farní knihu pod falešným jménem.“

„A dokonce i tak malá vesnice musí mít strážníka,“ zdůraznil Thane. „A pokud ne, tak tu malou čarodějnici vezmeme s sebou do Londýna. Soudy nenahlížejí na únosce královské šlechty právě příznivě. Bude ráda, když ji nepověsí“

Sterling dál mlčky zíral z okna.

„Jestli chceš, zařídím všechno potřebné.“ Tentokrát si odkašlal Thane. „Ledaže by tu samozřejmě byly nějaké… polehčující okolnosti.“

„Chce prostě vědět, jestli jsi ji zkompromitoval,“ vysvětlila s nadšením Diana. Thane se při mohutném loku brandy zakuckal.

Nejsi typem muže, který by kompromitoval čest své snoubenky. Vzpomínka na to prohlášení, které Laura pronesla s nejčistší upřímností, způsobila, že měl Sterling sto chutí prorazit pěstí okenní tabuli, před kterou stál. Tak moc si přál, aby ji býval zkompromitoval. Aby jí býval vyhrnul noční košili a v tom měsícem zalitém altánu ji zneuctil jako nějaký starodávný pohanský satyr. Kdyby býval tušil, že už nedostane druhou šanci, býval by to udělal. To a mnohem víc.

„Myslím, že to není konverzace vhodná pro smíšenou společnost,“ prohlásil Thane, když se uklidnil.

„Ale proboha, Thane,“ opáčila Diana. „Skutečně nemusíš být tak blahosklonný. Nepatřím k těm červenajícím se klevetnicím, se kterými se tak rád stýkáš. Na rozdíl od většiny tvých přítelkyň jsem navíc dost stará na to, abych si sama zavázala boty.“

„Jsem polichocen. Ty jsi studovala mé zvyky,“ pronesl unyle Thane. „Řekni, máš své špiony ve všech londýnských salonech, které navštěvuji? Nebo jen v některých ložnicích?“

„Ha!“ zasmála se Diana. „Nepotřebuju žádné špiony, když tvoje avantýry propírají všechny bulvární plátky a šeptá se o nich za každým vějířem!“

„Odpusťte mi, má paní,“ pronesl tiše Thane. „Zapomněl jsem, že jste vždy věřila více pomluvám než mně samotnému.“

V místnosti zavládlo napjaté ticho. Pak se Diana obrátila opět ke Sterlingovi. „I kdybys ji zkompromitoval, nemyslím, že by to na věci cokoliv měnilo.“

„Tedy alespoň na něčem se shodneme,“ opáčil strnule Thane.

„Ta bláznivá holka může vinit jen sebe samu. A taky si sama ponese následky toho podvodu. Třeba dokonce zjistíš, že nejsi první šlechtic, kterého se snažila svést ke svatbě.“

Sterling dál nehnutě stál u okna, jako by je vůbec neslyšel. „Ach, Sterlingu,“ vykřikla Diana. „Většinou býváš tak opatrný. Neulítl jsi a nečekáš s ní dítě, viď?“

Vždycky jsi mi říkal, že chceš jen dvě děti – chlapce a holčičku. Sterling zavřel oči. Mohl tak sice uniknout posměšnému pocitu, který v něm vzbuzoval ten krásný letní den, avšak Lauřin sladce podmanivý hlas ze své mysli vymazat nedokázal. A stejně tak i obrázek pihovatého, hnědookého kluka a zlatovlasé holčičky, které nikdy nebudou mít.

Pomalu se otočil. „Opravdu si vaší starostlivosti vážím, ale myslím, že bude lepší, když budeme v tomto rozhovoru pokračovat až zítra.“

Thane chtěl protestovat, ale Diana poslušně vstala a uhladila si sukni. „Samozřejmě. Respektujeme tvé přání.“

Thane ji tedy následoval. Ještě jednou zachmuřeně pohlédl směrem k oknu. „Jsem zvědav, jestli se tady v tom necivilizovaném místě najde něco k snědku.“

Ačkoliv to Sterlingovi na očích vidět nebylo, poprvé od chvíle, kdy opět nabyl paměti, se usmál. „Můžeš se zeptat Laskonky, jestli nezbyly nějaké vdolky. Ale vynechal bych svatební dort, být tebou. Má tendence zanechávat na jazyku hořkou pachuť.“

Nicholas Radcliffe kdysi řekl Lauře, že nevěří na duchy. Proto to byl pro Sterlinga Harlowa opravdový šok, když se teď začali kolem něj shromažďovat a svými stíny zaplňovat obývací pokoj.

Nejdřív se zjevil jeho otec a prošel kolem něj s lahví v jedné ruce a s kloboukem ve druhé. „Jedu do Londýna, hochu. Jestli chceš udělat draka, tak si zajdi za matkou. Já na takové nesmysly nemám čas.“

Jeho matka však klečela u dveří a po krásné tváři se jí kutálely slzy. A když duch malého chlapce, kterým kdysi býval, prošel bez povšimnutí kolem jejích rozepjatých paží, začala chřadnout.

„Mami,“ zašeptal Sterling, ale už bylo pozdě. Už byla pryč. Otočil se a u krbu spatřil starého Granvi1lea Harlowa. Rty měl

zkřivené svým obvyklým úsměškem. „Nikdy jsem na rozmazlování dětí nevěřil,“ pravil vévoda a vycházkovou hůlkou se plácal do otevřené dlaně. „Z toho chlapce udělám zakrátko dospělého muže.“

Sterling mrštil poloprázdnou sklenicí s brandy o krbovou římsu a odeslal tak staříka zpátky do pekel, kam patřil.

Po něm se však objevily další stíny. Stín Laury a muže, kterému říkala Nicholas Radcliffe. Radcliffe se opíralo krb a zubil se na Lauru jako blázen, kterého z něj udělala. Pak spolu leželi na lehátku pod oknem, spleteni v něžném, a přesto vášnivém objetí. On klečel před otomanem a bral do dlaní její milý obličej. Pak přitiskl své rty na její. Ona omdlela a on včas přiskočil, aby ji zachytil, vzal do náruče a podržel blízko svému srdci.

Sterling klesl do koženého ušáku a zaťaté pěsti si položil přes oči.

Zdálo se, že duchové nestraší ardenské panství, ale jeho.

Náhle ticho přerušilo hluboké mručení. Něco hebkého a teplého se otřelo o jeho nohu.

„Nellie.“ Hlas se mu zlomil. Automaticky sáhl k zemi a zajel prsty do plyšové srsti. „Bože, Nellie, kde jsi celou tu dobu byla?“

Když však otevřel oči, zjistil, že to není Nellie, ale malé strakaté kotě, které se jí tak moc podobá. Pak se podíval ke dveřím. Byly pootevřené, tak akorát, aby se jimi mohla protáhnout.

Sterling pomalu stáhl ruku. Stejně jako všechno ostatní na ardenském panství, i kotě bylo pouhým přeludem. Bolestnou připomínkou života, který nikdy nebude žít.

„Jdi pryč,“ poručil příkře a šťouchl do kočky špičkou boty.

„Nemám na takové nesmysly čas.“

Kotě se však nehnulo. Jen se posadilo a smutně mňouklo. Prosilo o přijetí zpátky do jeho klína i přízně.

Sterling vyskočil na nohy. Zbytky jeho sebekontroly vyprchaly.

„Už jsem ti jednou říkal, že nesnáším kočky!“ zakřičel. „Tak proč mě nenecháš na pokoji!“

Kotě se postavilo na všechny čtyři a zamířilo ke dveřím. Sterling instinktivně cítil, že už se nevrátí.

Zaťal pěsti a obrátil se ke krbu. Napůl očekával, že zaslechne strýcův ironický smích. Avšak duchové zřejmě zmizeli a zanechali ho o samotě.

Laura ležela na své straně postele a v mihotavém světle svíček pozorovala sestřinu prázdnou polovinu. Všemocný vévoda zřejmě rozhodl, že Lotka nesmí sdílet vězení se svou sestrou. Krátce po poledni lokaj s kamennou tváří vyvedl z pokoje George i Lotku a zanechal Lauru samotnou, aby vyčkala předvolání, které však dosud nepřišlo.

Čekala, že dostane k večeři suchý chléb a vodu, ale Laskonka poslala nahoru tác naložený všelijakými masy a jinými delikatesami. Laura udělala na tácu pár změn, aby Laskonku neznepokojilo, že se jídla, které mělo být původně servírováno ke svatební snídani, ani nedotkla.

Představovala si, co si asi vesničané museli o tom ranním debaklu myslet. Zřejmě jim to připadalo mnohem více fascinující než kterékoliv z představení lady Eleanory, dokonce i to, kdy Georgeovi chytil turban a po kostele pobíhala splašená ovce.

Když padla noc, Laura se převlékla do noční košile a vlezla si do postele, jako by to byla jen další z tisíce běžných nocí. Jako by nestrávila minulou noc v náručí muže, kterého milovala. Jako by ji nestrávila polibky, smíchem a spřádáním společných plánů. A zakoušením mučivých potěšeni, která byla jen stínem toho, co měla zažít tuto noc.

Laura bolestí zavřela oči. Jediné paže, které ji dnešní noci budou objímat, budou její vlastní, ale ty nemají dost síly na to, aby utišily ten vnitřní třas. Toužila se rozplakat, ale zdálo se, že jí slzy zamrzly v ledové rampouchy někde hluboko v hrudi. Každé nadechnutí bodalo tak, že si téměř přála přestat dýchat.

Po celý den vládl na panství takový podivný šum, jako by někdo zemřel, a nikdo si nedovolil mluvit jinak než šeptem. O to víc teď zaujalo Lauřinu pozornost zvonění rolniček a klepot podkov o dláždění, které k ní doléhalo oknem vedoucím do dvora.

Rychle odhodila pokrývku, přiběhla k oknu a odhrnula závěs.

Elegantní kočár, který přivezl do jejího domu pohromu, teď uháněl cestou mezi poli směrem k vesnici.

Nebo k Londýnu.

Lauřino přání se splnilo. Náhle jako by nemohla dýchat vůbec. Možná že ji Sterling Harlow nepředvolal proto, že došel k závěru, že mu za to vůbec nestojí. Že vlastně není hodna jak jeho pozornosti, tak jeho opovržení. Možná se rozhodl vrátit k zářivému, vzrušujícímu životu, který vedl v Londýně, a na uplynulé tři týdny zapomenout. Kdyby se Laury někdo ještě před vteřinou zeptal, co by pro ni bylo horším trestem – setkat se s ním dnes večer, nebo se s ním nesetkat už nikdy –, nebyla by schopna odpovědět.

Ale když teď pozorovala kočár, jak nenávratně mizí v temnotě, bylo jí to náhle jasné.

Zrovna se dobelhala do postele a přetáhla přes sebe péřovou přikrývku, když se dveře do ložnice rozletěly dokořán. Vylekaně se posadila. Tentokrát to však nebyl lokaj, kdo si dovolil rušit její soukromí. Byl to sám vévoda z Devonbrooku.

Zavřel za sebou dveře a opřel se o ně. Ruce si složil na hrudi a zkoumavě se zadíval na Lauru sedící na posteli pokryté zválenými pokrývkami. „Nemusíš se tvářit tak překvapeně, že mě vidíš, miláčku. Nebo jsi zapomněla, že dnes je naše svatební noc?“

18

Přísahám, že jsem ti nikdy nechtěla ublížit …

Lauřin otec se ji snažil varovat. Jestli prodáš duši ďáblu, je jen otázkou času, kdy si pro ni přijde. Otec ji však nikdy nevaroval, že ďábel může být tak krásný, že bude ochotna vzdát se své duše bez boje.

Se rty vykrouženými do ironického úsměšku a blond vlasy splývajícími podél obličeje vypadal Sterling Harlow jako padlý anděl. Rukávy měl vyhrnuté, takže odhalovaly svalnatá předloktí pokrytá jemnými světlými chloupky. Uvolněná kravata visící kolem jeho krku jen podtrhovala pochybnou atmosféru, která jej obklopovala.

„Jestli chceš, můžeš křičet,“ nabídl milým hlasem. „Má sestřenice Diana mě sice obdivuje, to však neznamená, že by snesla, abych se zapletl do hovoru s bezmocnou mladou dámou v její ložnici. A když budeš křičet dost hlasitě, možná přiběhne ze stodoly Dower. S vidlemi v ruce, samozřejmě.“

Laura však ani v nejmenším nehodlala křičet. Tohle byl tanec jen pro ně dva. „To, že jsem omdlela před sestrami Bogworthovými, mě ponížilo už dost. Nehodlám vzbudit celou domácnost a vystrašit děti tím, že budu ječet jako nějaká vyděšená panna z Lotčiných románů.“

Sterling pokrčil rameny. „Jak je libo. Jen nezapomeň, že jsem ti dal šanci.“

Jeho zrak líně sklouzl níž. Jak se Laura tak spěšně posadila, přikrývka i noční košile kousek spadly a poodhalily její krémově bílé rameno. Laura se pokusila vypadat klidně a vyrovnaně a natáhla se k patě postele pro přehoz. Sterling tam byl však o vteřinu dřív.

„Nechápu, proč se chceš namáhat s tímhle starodávným nesmyslem,“ pronesl, vytáhl jí přehoz z ruky a hodil ho na Lotčinu postel. „Ty nejlepší hovory jsme vedli, když jsi byla jen v noční košili.“ Ačkoliv Sterlingův hlas zněl chladně a ostře, jeho oči žhnuly jakýmsi neznámým plamenem.

„Ty jsi pil,“ odtušila Laura, opřela se o polštáře a uhladila si pokrývku na klíně.

„Už od rána,“ přiznal Sterling. „Ačkoliv jsem byl před chvílí donucen přestat, když jsem dorazil otcovy zásoby brandy. Věděla jsi, že jednu láhev schovával v piánu?“ Sterling zavrtěl hlavou. „Asi neměl hudební sluch, ale jeho vynalézavost je nutné ocenit.“

„Podle toho, co jsem slyšela, se na tom muži dalo obdivovat ještě něco.“

„To ti řekla lady Eleanora?“ Sterlingův hlas zněl ošidně lehce.

„Ach ano, drahá, svatá lady Eleanora! Byl jsem jako její syn, ne?“

Laura sklopila zrak. Styděla se za to, jak hrozně byla krutá, nakolik to bylo netušené. Byla by si teď raději ukousla jazyk, jen kdyby mohla vzít ta bezcitná slova zpět.

Sterling se na ni zamračil. „Zklamala jsi mě, drahá. Doufal jsem, že se mi vrhneš k nohám a budeš prosit o odpuštění.“

„A bylo by to k něčemu?“ Laura na Sterlinga pohlédla zpod přivřených víček a napůl doufala, že řekne ano.

„Ne,“ uznal však Sterling. „Ale bylo by to docela zábavné.“

Jedním ramenem se opřel o sloup paravánu. „Kromě pití jsem dneska taky hodně četl. Víš, že podle zákona lorda Hardwicka z roku 1753 je zápis do matriky pod falešným jménem se zlým úmyslem považován za hrdelní zločin?“

„Jestli mě chceš nechat pověsit, pak si přeju, abys nelenil a povolal kata,“ vyštěkla Laura. Bezmoc způsobila, že se cítila naprosto bezstarostně. „Jistě bude v lepší náladě než ty.“

„Vzít ti život není přesně to, co mám v úmyslu. Opravdu bych na tebe neměl být tak tvrdý, viď? Koneckonců jsi utrpěla téměř stejný šok jako já. Muselo to být skutečné utrpení zjistit, že sis právě vzala za muže člověka, který se nezajímá o nic a o nikoho než sám o sebe – bezcitného, odporného a pomstychtivého mizeru.“

„Vynechal jsi slovo vulgární,“ připomněla mu zachmuřeně Laura.

„Je to vlastně docela ironické, že? Když si uvědomím, že bys mě na svou svatbu ani nepozvala, že bys stokrát raději pozvala samotného Belzebuba.“

Laura při těch slovech, která kdysi sama vyslovila, zavřela oči.

„Nemůžu ti mít za zlé, že mě nenávidíš.“

„Správně,“ souhlasil ostře Sterling.

„Asi mi nebudeš věřit, ale udělala jsem to, abych ochránila děti. Když jsi napsal, že si přijedeš převzít ardenské panství, nenechal jsi mi mnoho na výběr.“

„Opravdu sis myslela, že bych vyhodil nevinné děti na ulici?“

„Ne. Věřila jsem, že bys je dal do sirotčince.“

„Asi nebudu až tak strašný. Hodlal jsem najít Georgeovi a Lotce domov u nějaké slušné rodiny.“

Laura se mu podívala drze do očí. „A co já? Co by se stalo se mnou?“

„Pokud si dobře pamatuju, chtěl jsem tě provdat za nějakého prosťáčka.“ Sterling zavrtěl hlavou a potichu, hořce se zasmál.

„Myslím, že přesně to jsem udělal.“ Přešel kolem postele. Každý jeho krok byl odměřený stejně jako jeho slova. „Nemůžu tě vinit za to, že mě považuješ za zlotřilce. Moc dobře jsi znala můj nekonečný nezájem o ženu, která mi dala život, mé zhýralé zlozvyky…„ Sterlingův hlas se vytratil a nechal ta nebezpečná slova viset ve vzduchu mezi nimi.

Laura ucítila ostře sladký zápach pálenky a pak se jí Sterling dotkl. Klekl si jedním kolenem na postel a zabořil dlaň do jejích vlasů. Laura se dívala přímo před sebe. Odmítala reagovat na vemlouvavé teplo jeho prstů na svém krku, ale odolávat mu bylo rovněž nemožné.

Sterling přiložil rty k jejímu uchu a zamumlal: „Pamatuješ si, cos mi slíbila, pokud bychom se měli někdy setkat tváří v tvář?“

„Laskončin vdolek?“ zkusila Laura.

Sterlingovy rty sklouzly po její tváři a lehce se zakously do koutku jejích úst. „Tak ostrý jazyk, že na to nikdy nezapomenu.“

Kdyby byl na Lauru tvrdý, kdyby si ji chtěl vzít silou, pak by snad Laura byla schopna odolávat. Ale on byl ďábelsky mazaný. Špičkou jazyka dráždil její rty, až se jemně pootevřely, a pak se jich ujal s naprostou nadvládou. Možná byl ďáblem, ale stále líbal jako anděl. Laura se už nedokázala dál vzpouzet zničující sladkosti těch hedvábných doteků, jejich rty splynuly v jedno a ona mu dala ten ostrý jazyk, který mu kdysi slíbila. Sterling zasténal. Zvyšující se

intenzita jeho polibků dávala Lauře pocítit chuť bolesti a hladu, které spočívaly hluboko pod jeho železnou sebekontrolou. Dříve než si vůbec uvědomila, co dělá, klekla si na kolena a přitiskla se k jeho štíhlému, pevnému tělu.

Sterling se odpoutal od jejích rtů a jednou rukou ji chytil vzadu za vlasy. Zvrátil jí hlavu vzad a přinutil ji tak podívat se mu do očí.

„Zatraceně, Lauro, chci znát pravdu! Tohle mi dlužíš. Proč? Proč sis vybrala zrovna mě? Když jsi nevěděla, kdo jsem, pak to nemohlo být pro peníze nebo titul. Navíc jsi evidentně neměla o nápadníky nouzi. A pokud jsi věřila tomu, co ti řekla má matka, tak sis mohla vzít kteréhokoliv muže z Ardenu a tohle zpropadené panství by ti připadlo.“ Lauřiny polibky vymazaly ze Sterlingovy tváře ten posměšný výraz a nechaly na ní jen pevný a odhodlaný dotaz: „Proč já?“

Laura na něj pohlédla. Oči měla lesklé slzami i vzdorem.

„Protože jsem tě chtěla. Zahlédla jsem tě onoho dne v lese a chtěla jsem tě jen pro sebe!“

Sterling jako by přestal dýchat. Pak zavrtěl hlavou. V jeho očích se odrážela i Lauřina bezmoc. „Nikdo mě nikdy neobvinil z toho, že bych nedal ženě, co si žádá.“

Když se jejich rty setkaly tentokrát, byla v nich veškerá dosud ukrývaná síla. Spadli na postel a ústy spřádali čarovnou síť rozkoše. Sterling odkopl peřinu, která oddělovala jejich těla. V tom okamžiku se k němu Laura přisála vší silou a povolila otěže vlastní vášni. Nebyl to sice její Nicholas, ale taky to nebyl žádný cizinec. Byl to její manžel. A měl právo vejít do její postele, stejně jako ona měla právo ho v ní přijmout. A to i tehdy, kdyby to mělo znamenat procházku temným a nebezpečným lesem, ve kterém by mohlo být potěšení pro její duši nebezpečnější než žal.

Laura by mohla přísahat, že vyčerpala poslední zbytky Sterlingovy trpělivosti a že jí nenáleží víc než tvrdé a bezohledné zacházení. Ale ani v nejžádostivějším okamžiku se k ní nezachoval bezcitně. Po celou dobu, kdy jí vyhrnoval noční košili, zaléval její hrdlo horkými, něžnými polibky. A než se Laura stihla nadechnout, ležela v jeho náručí nahá. V tu chvíli by nedokázala říct, co se stalo s její noční košilí, stejně jako by nedovedla vysvětlit, kam se poděla

Sterlingova košile. Věděla jen, že konečně může přitisknout své rty na jeho nahou hruď a probíhat jazykem po těch chloupky pokrytých, pružných svalech. Jeho zlatavá pokožka chutnala stejně výborně, jak vypadala, jestli ne lépe.

Svíčka zapraskala a zhasla. Zahalila je tak do tmy, ve které byly jediným vjemem Sterlingovy sametové dlaně na Lauřině hladkém těle. Když se jejich rty opět setkaly, divoké, sladké šílenství přimělo Lauru, aby prohnula své tělo a naplnila jeho dlaně svými rozbolavělými prsy.

Sterling nepřestával zahlcovat Lauřina ústa hlubokými, omamnými polibky. Zároveň však třel její bradavky, až začaly nabíhat. A právě v okamžiku, kdy měla Laura pocit, že už to nádherné mučení nevydrží ani o vteřinu déle, Sterling sklouzl jazykem k jejímu pravému ňadru. Nejdříve dráždil naběhlou bradavku špičkou jazyka a po chvíli ji celou obkroužil svými rty a začal mohutně sát. Laura sevřela svá rozechvělá stehna, překvapená záchvěvy zvláštních pocitů mezi nimi. Bylo to téměř takové, jako by se jí tam Sterling dotýkal.

A pak to taky udělal.

Laura vzdychla. Sterling jedním prstem zajel mezi její zvlhlé kudrny. Ani nepotřeboval své koleno, aby rozevřel Lauřin klín. Stačilo, když se hbitým prstem dotkl pulzující perly zasazené právě uprostřed těch kudrlinek. Když Laura uvolněně rozložila nohy, okamžitě se překulil na bok a uvěznil jednu její nohu pod svou tak, aby je nemohla opět stisknout, ani kdyby sebevíc chtěla.

Což však rozhodně nebyl ten případ.

Sterling držel její nohu přikovanou pod svou, zatímco jeho ruka začala hrát s Laurou svou hříšnou hru. Laskala, dráždila a hladila její nejtajnější místa, dokud Laura nevzdychala tou nejzákladnější potřebou.

Sterling po většinu života potěšení spíše přijímal, než aby ho dával. A ačkoliv si vysloužil pověst dokonalého milence, vždy každý svůj polibek a dotek odměřoval podle toho, co dostane na oplátku. Ale s Laurou to bylo jiné. Stačilo mu ležet v jejím stínu, pozorovat záblesky extáze tančící po jejím křehkém těle, zahrnovat krémovou

kůži jejích ňader horkými polibky a nasávat vzdechy, které vycházely z jejích zářících rtů.

„Prosím,“ ozvala se Laura šeptem a ani nevěděla, oč vlastně Sterlinga prosí. „Prosím …“

Sterling to však věděl. A neměl nejmenší důvod neuposlechnout. Sáhl dolů, aby se vyprostil z bolestivého sevření úzkých kalhot.

Dosud neměl kvůli své velikosti žádný důvod k lítosti, když však vklouzl mezi Lauřina štíhlá stehna, pocítil jistou úzkost.

Opřel svou váhu o předloktí a vzal její tvář do dlaní. „Bude to bolet,“ pronesl přidušeně, „ale přísahám, že to nedělám proto, abych tě potrestal. A pokud tomu nevěříš, tak okamžitě přestanu.“

Laura nad jeho slovy krátce uvažovala. „Bude tě to bolet víc než mě?“

Ta slova Sterlingovi vyrazila dech. „Bohužel ne. Ale slibuji, že udělám, co budu moct, abych ti to co nejvíce zpříjemnil.“

Pomalu přikývla a jazykem si navlhčila rty.

Laura sice vzala Sterlinga za slovo, ale stejně to byl pro ni šok, když se začal koupat v nektaru, který prve vylákaly z jejího těla jeho šikovné ruce. Byl horký a hebký a naprosto nepoddajný. Dokonalá poklona její něžné měkkosti. Klouzal nahoru a dolů mezi těmi zvlhlými okvětními lístky, až se pod ním Laura zakrátko začala zmítat a vzdychat, omámená až na samý pokraj šílenství.

Stačil už jen jediný dotek. Laura se přisála ke Sterlingovu tělu a měla pocit, jako když se kutálí z kopce, jako když se veze na chvějícím se proudu čisté extáze. Její vlny neutuchaly, když Sterling znovu zvedl své boky a vklouzl hluboko do ní.

Laura mu zabořila nehty do kůže na zádech a spolkla výkřik bolesti.

„Jsme teprve v půli cesty, miláčku. Vem si mě,“ naléhal a slíbával slzy z Lauřiných tváří. „Vem si mě celého.“

Ačkoliv cítila velkou bolest, nedokázala té něžné prosbě odolat. Objala Sterlinga nohama kolem pasu, zabořila svou tvář do jeho krku a zvedla boky. On na oplátku tlačil proti ní, až se cele vnořil do jejího klína.

Sterling měl pocit, že ho paměť opět opouští. Ať se snažil jakkoliv, nedokázal si vybavit tvář jediné ženy, se kterou se kdy

miloval. Byla tu jen Laura – pod ním, kolem něj, objímající ho chvějícími se půvaby svého mladého těla.

Začal se pomalu pohybovat tam a zpět. Hlubokými pohyby do různých stran, jako by měl tomuto svatému aktu věnovat celou noc. Bral si Lauru tak dlouho, dokud mu nepřipadalo, že musel být už odjakživa její součástí. Dokud jí nezačaly lomcovat nekontrolovatelné stahy, dokud mu nezabořila paty do zad a nezasténala: „Á, Nicku …“

Sterling se zarazil v půli pohybu. Laura překvapeně otevřela oči.

Shlížel na ni svrchu a jeho tělo se třáslo napětím. „Opravdu si přeju, abys mi tak neříkala.“

Laura mu pohlédla do očí a její láskyplné vzdechy se změnily v nabručené funění. „A jak bych ti tedy měla říkat? Vaše Milosti?“

Na vteřinu si Sterling myslel, že se rozesměje. „Za těchto okolností by mi mohlo stačit ‚můj pane‘.“

Pak Lauru okamžitě políbil, aby tak utišil jakékoliv protesty.

Jeho boky se opět daly do pohybu, který postupně zrychloval, aby mohli oba na svá jména co nejdříve zapomenout.

Až příliš pozdě si Laura uvědomila, že se mýlila. Nakonec přece jen bude křičet. A kdyby Sterling nezadusil její výkřik svými ústy, pak by pravděpodobně vzbudila všechny v domě, jestli ne v celé farnosti. I ze Sterlingova hrdla však vzápětí unikl mohutný vzdech, když se celé jeho tělo prohnulo jako luk, zatímco stále spočíval uvnitř jejího hořícího nitra.

Laura se stále ještě otřásala doznívajícími vlnami extáze. Pověsila se na jeho tělo a přerušovaně vzlykala: „Ach … ach, můj … „ A dřív než mohla zastavit samu sebe, slova z ní bezděčně vylétla. „Je mi to tak líto! Udělala jsem chybu, když jsem ti lhala. Měla jsem ti říkat pravdu od samého počátku. Jenže já … Nejenom že jsem tě chtěla. Já jsem milovala …“

Sterling jí přitiskl dva prsty na ústa a zavrtěl hlavou. „Už žádné lži, Lauro. Ne tady. Ne dnes v noci.“

Laura chtěla protestovat, ale něco v jeho tváři ji zastavilo. Místo toho tedy vpletla své ruce do jeho vlasů a přitáhla si ho ke rtům. Koneckonců budu mít ještě dost času na to, abych ho o pravdě přesvědčila, říkala si v duchu.

Ještě celý život.

Příštího rána někdo ostře zaklepal na dveře Lauřiny ložnice a vytrhl ji tak ze zaslouženého spánku. Vystrčila hlavu zpod pokrývky a snažila se vzpomenout, jak se dostala hlavou k patě postele a nohama na polštář.

Když si vzpomněla, musela zabořit hlavu zpátky pod pokrývku, aby zadusila uličnický smích. Kdyby nebylo toho zvláštního pocitu mezi jejími stehny a neobvyklé vůně prostěradel, mohla by si myslet, že celá noc byla jen nějakým divokým, erotickým snem, výplodem nervózní fantazie osamocené farářovy dcery.

Opět se ozvalo ono zaklepání. Znělo nedočkavě. Lauře se zrychlil tep. Cítila zvláštní směs zvědavosti a studu. Určitě je to Sterling a nese tác naložený těmi největšími lahůdkami z Laskončiny kuchyně, říkala si. Její prázdný žaludek zakručel a připomněl jí, že se mu včera nedostalo ani oběda, ani večeře.

Překulila se na polštář a naaranžovala si přikrývku tak, aby jí lehce zakrývala prsa. Pak zvolala: „Dále!“

Nebyl to však Sterling, kdo se objevil ve dveřích, ale jeho sestřenice. Lady Diana Harlowová se zastavila u nohou postele a zadívala se na Lauru přes ten svůj aristokratický nosík, jako by Laura byla nějaká štěnice, se kterou je potřeba udělat krátký proces.

„Promiňte, že váš vyrušuji, ale Jeho Milost si přeje, abyste přišla do studovny.“

„Ach, opravdu?“ opáčila obezřetně Laura a přitáhla si přikrývku až k bradě. Až příliš dobře si uvědomovala rozdíl mezi ležérní elegancí sebe sama a dokonalou elegancí oné ženy. Dokonce i Dianiny temné vlasy svázané do úhledného drdolu vypadaly naškrobeně.

Diana rázně přešla k oknu a rozhrnula závěsy. Místnost zalilo ostré sluneční světlo, až si Laura musela zastínit unavené oči.

„Možná jste zde na vesnici zvyklí válet se v posteli celé dopoledne, ale v Londýně dáváme přednost …“

Diana se náhle zarazila a přimhouřila oči. Laura měla pocit, jako by se v nich viděla – růžové rty opuchlé od Sterlingových polibků, rozcuchané vlasy splývající po nahých zádech, jemná kůže na krku poškrábaná od vousů. Ani v nejmenším nepochybovala, že vypadá

přesně tak, jak vypadat má. Jako žena, která strávila noc vášnivým milováním s mužem, který se v tom skutečně vyznal.

Laura si poposedla a beze strachu se podívala Dianě do očí.

Měla na svém kontě mnoho hříchů, z nichž by se měla zpovídat, ale předešlá noc k nim rozhodně nepatřila. „Nemusíte se tvářit tak pobouřeně, má paní. Byla to přece naše svatební noc.“

Diana se ledově usmála. „Je mi líto, že vám to musím říct právě já, ale vy jste na žádnou svatební noc neměla právo. Podvedla jste mého bratrance a on podepsal matriční zápis pod falešným jménem. Nemá k vám naprosto žádné závazky a také nehodlá tento výsměch manželství respektovat.“

„Lžete,“ opáčila klidně Laura, ačkoliv cítila, jak se jí po zádech pomalu rozbíhá mráz.

„Na rozdíl od vás, slečno Fairleighová, to nemám ve zvyku. Vím, že můj bratranec dokáže být velmi okouzlující a přesvědčivý, ale vy můžete vinit jen samu sebe, pokud jste byla takový blázen a přijala jej zpátky do své postele poté …“

Dřív než mohla Laura opravit Dianinu mylnou domněnku, že byli už dříve milenci, Diana ustala v půli slova, zrak zabořený do postele. Pokrývka napůl sklouzla na zem a odkryla tak prostěradlo i tmavé skvrny na něm.

Dianin nevěřícný pohled se vrátil zpátky k Lauřině tváři, výraz pohrdání, kterým teď Diana Lauru počastovala, se však minul účinkem a nepřiměl Lauru, aby zrudla hanbou. A však následná lítost Lauru opravdu rozohnila.

„Bůh pomoz vám oběma,“ pronesla potichu Diana a potřásla hlavou. „Nevím, kdo z vás je větší blázen.“

Kdyby se v tu chvíli Diana neobrátila na podpatku a neodešla z místnosti, Laura by jí na to bývala odpověděla.

Laura sestupovala po schodech, jako by kráčela na šibenici. Oblékla si šaty v barvě holubičí šedi, bez mašlí nebo jiných ozdob, a omyla ze sebe poslední zbytky Sterlingovy vůně. Vlasy si stáhla do drdolu a mohla teď hrdě konkurovat Dianě. Ani jediný pramínek nesměl uniknout. Laura si dokonce stáhla z prstu prstýnek. Nikdo se neměl dozvědět, že ho pověsila na stříbrný řetízek a schovala hluboko pod svým korzetem.

S překvapením zjistila, že je hala liduprázdná. Napůl očekávala, že Sterling shromáždil rodinu, aby se stala svědkem jejího ponížení. Nyní byla opravdu vděčná, že tak neučinil. Nechtěla, aby George a Lotka viděli, jak se jejich milovaná sestra nechala napálit.

A to více než jedenkrát.

Pro Sterlinga to byla bezpochyby dokonalá pomsta. Ona mu připravila falešnou svatbu a on jí poskytl falešnou svatební noc. Teď ji mohl s klidem a s vědomím, že ji bude ta noc pronásledovat po celý zbytek života, předat spravedlnosti. Jistě, pokud se rozhodne, že ji nechá pověsit, pak to nebude trvat dlouho. Lauřiny kroky náhle znejistěly. Pocítila silný odpor k sobě samé. Už se nedivila, že Sterling nechtěl slyšet její něžné vyznání lásky.

Zaťatou pěstí krátce zabušila na dveře studovny.

„Vstupte.“ I nyní, když věděla, jaké zrady je schopen, stále v ní ten hluboký, plný hlas vyvolával zvláštní pocit. Až příliš snadno si připomněla ta hříšná slovíčka, která jí šeptal do ucha jen před několika málo hodinami. Ty hrdelní vzdechy, bezdeché výkřiky.

Laura zahnala bolestné vzpomínky a otevřela dveře. V dohledu nebylo ani jedno kotě. Bezpochyby proto, že u krbu odpočívali ti ďábelští psi, mohutné hlavy položené na neméně mohutných tlapách. Když Laura vklouzla do místnosti, jeden z nich zvedl hlavu, vycenil na ni zuby a hluboce zavrčel. Zdálo se, že by ho mohla snadno uklidnit, kdyby mu hodila kus klobásy. Nebo svou ruku.

Vévodova oddaná sestřenice a jeho přítel seděli v ošuntělých ušácích u okna a netvářili se o nic méně nepřátelsky než ti psi. Lauru by vůbec nepřekvapilo, kdyby i Diana vycenila zuby a zavrčela. Avšak kupodivu se ta žena Lauřinu pohledu vyhýbala.

Sám vévoda z Devonbrooku seděl za psacím stolem a psal cosi na kus papíru. Jeho sestřenice mu zřejmě přivezla z Londýna nějaké šaty, protože měl na sobě vínově červený kabát střižený z nejlepšího kašmíru. Volány jeho bílé naškrobené košile vystupovaly z hlubokého výstřihu šedé saténové vesty protkávané stříbrnou nití. Na prsteníčku pravé ruky měl okázalý pečetní prsten zdobený rubínem. Jeho zlaté vlasy, ledabyle rozcuchané, jak velela poslední móda, vypadaly, že by mohly absorbovat veškerou sluneční záři v pokoji. Ačkoliv si Laura myslela, že něco takového už není možné, její

naděje se zdály být ještě menší. Tento aristokratický cizinec se ani v nejmenším nepodobal tomu divokému, vášnivému muži, který minulou noc přišel do jejího pokoje a postele.

Lauře taky bylo jasné, proč dal přednost málo používané studovně před útulným obývacím pokojem, když s ní hodlal zůčtovat. Psací stůl mu totiž dobře poslouží jako umělá bariéra mezi nimi. Laura tedy přešla po ošlapaném tureckém koberci a postavila se před stůl v očekávání rozsudku.

„Dobré ráno, slečno Fairleighová.“ Sterling se zadíval na sluneční paprsky proudící do pokoje francouzským oknem. „Nebo bych měl říct ‚dobré odpoledne‘?“

Slečno Fairleighová. To formální oslovení Lauře potvrdilo její nejhorší obavy. Nebyla jeho ženou. Byla nevěstka. Poprvé od onoho požáru byla téměř ráda, že jsou její rodiče po smrti. Hanba z jejího úpadku by je stejně zabila.

„Dobrý den, Vaše Milosti,“ odpověděla chladně. „Nebo byste radši, abych vám říkala ‚můj pane‘?“

Laura měla pocit, že Sterlingovi škublo ve tváři. Hned se však dál klidně věnoval psaní. Jen na chvíli svou činnost přerušil, aby pokynul směrem k židli, která byla přisunuta k rohu stolu. „Sedněte si. Za chvíli se vám budu věnovat.“

Poslechla. Jak rozdílná byla dnešní strohá slova oproti láskyplným příkazům, které jí dával minulou noc: Obrať se na bříško, miláčku. Ještě jednou, andílku! Nestyď se. Ještě jednou jen pro mě; zvedni nohu kousíček výš…, ach, bože na nebi, to je úžasné

…

„Zdá se, že jsme se dostali do nepříjemné situace.“

Laura sebou trhla a zrudla, čte snad moje myšlenky? Říkala si v duchu. Ale pak si uvědomila, jak je směšná. Sterling může být všemocný, ale vševědoucí není.

Každopádně se však opřel v křesle a spekulativním pohledem si ji prohlížel. „Jak moje sestřenice, tak můj věrný přítel a rádce markýz z Gillinghamu si myslí, že bych vás měl předat do rukou zákona.“

„Tak byste asi měl. Podle toho, co o vás vím, by tyto ruce měly být spravedlivější a milosrdnější než ty vaše.“

Thane a Diana si vyměnili pobavené pohledy evidentně překvapeni Lauřinou odvahou. Sterling však ani nemrkl. „Ačkoliv si jejich názoru vážím, myslím, že jsem došel k více … řekněme … uspokojivějšímu řešení situace, ve které se nacházíme. Jak moc dobře víte, jsem sedmým vévodou z Devonbrooku. Spolu s titulem přichází též mnoho povinností a odpovědnosti. V neposlední řadě je to též povinnost zajistit dědice, aby mohl rod pokračovat dál“

Ale ne, pomyslela si Laura a žaludek se jí bolestně stáhl. Chce mi nabídnout místo vychovatelky svých budoucích dětí. Je horší než ďábel sám.

Sterling se předklonil a soustředěně se na Lauru podíval.

„Bohužel, člověk si nemůže pořídit dědice, aniž by si předtím nepořídil ženu. Tak jsem doufal, že byste mi udělala tu čest a stala se mou ženou.“

19

Chtěla jsem pro tebe jen to nejlepší …

Sterling ji tedy nechce nechat pověsit. Chce si ji vzít.

Zatímco Thane a Diana vyskočili z křesel a vyrazili ke stolu, Laura klidně seděla a se zamilovaným výrazem se snažila vstřebat to, co právě proběhlo. Ona a Sterling se budou brát. Budou spolu žít život, který chtěla žít s Nicholasem. Bude mít ty vysněné dlouhé procházky při západu slunce a horkou čokoládu v posteli každé ráno.

Thane udeřil zaťatou pěstí o stůl. „Zbláznil ses, Sterlingu? Proč bys ji měl za její podvod odměnit tím, že z ní uděláš vévodkyni?“

Sterling se pohodlně opřel a kolem rtů mu pohrával úsměv.

„Zřejmě přeceňuješ můj šarm. Existují tací, kteří by tvrdili, že život se mnou není žádnou odměnou. Možná že právě to, že bude mou manželkou, ji potrestá víc než cokoliv jiného.“

Diana zavrtěla hlavou tak energicky, až se jí z drdolu uvolnil jeden neposlušný pramen vlasů. „Nikdy tě nepochopím. Nechceš se ženit z lásky, ale z pomsty?“

„Kdo tady mluví o pomstě? Není důvodu, proč bych nemohl uvažovat stejně prakticky jako tady naše slečna Fairleighová.“ Sterling vrhl na Lauru ledový pohled. „Potřebuji dědice. A ona mi ho může dát. Než jsem opustil Devonbrooke, tak jsem vám přece říkal, že si hodlám najít nevěstu. Takhle se alespoň nebudu muset otravovat s tím vším dvořením a namlouváním.“

Diana ztišila hlas, přesto ji však Laura dobře slyšela. „Jestli chceš napravit tu drobnou nerozvážnost ze včerejší noci, tak existují i jiné, mnohem moudřejší způsoby.“

„Jakou nerozvážnost?“ ozval se nahlas Thane. „Ale k sakru, copak jsem zmeškal nějakou nerozvážnost?“

„Můžeš dát té dívce pěkně ‚naducaný měšec.“ zasyčela Diana a vrazila loktem Thaneovi do žeber. „Nebo jí můžeš vyplácet měsíční kapesné. To by mohlo tvé svědomí utišit.“

Sterling se na ni káravě podíval. „Hele, Di, dobře víš, že já nemám žádné svědomí. Tak proč bych měl nějaké tišit?“

„Možná chceš, aby svět věřil právě tomuhle, ale já vím nejlépe, jak to je. Minulou noc jsi udělal hloupou chybu, ale to neznamená, že musíš zbytek života strávit tím, že za to budeš pykat. Kdyby sis měl vzít každou dívku, kterou jsi kdy svedl, tak by Devonbrooke překypoval nevěstami.“

„Bohužel musím uznat, že má tvoje sestřenice pravdu,“ vložil se Thane. „A pokud se chceš opravdu oženit, pak si můžeš vybrat kteroukoliv krásku z Londýna. Nemusíš si brát nějakou prolhanou malou …“

„Thane.“ Sterlingovy přimhouřené oči jeho příteli jako varování naprosto stačily. „Já to vidím tak, že té dívce dlužím přinejmenším své jméno, když už nic jiného.“

„Ne, děkuji.“ Lauřin hlas zazněl do ticha jako zvon. Diana a Thane ukročili, když se zvedla a s pevnými rameny a vztyčenou hlavou se postavila před stůl. „Obávám se, že budu muset váš štědrý návrh odmítnout, Vaše Milosti. Nechci vaše jméno. Nechci nosit vašeho dědice. Nechci vaše jmění. A zcela rozhodně nechci vás. Vlastně, když uvážím vaši kolosální aroganci, tak budu raději viset, než abych si vás vzala za muže.“

Diana i Thane hleděli na Lauru s pootevřenými ústy. Evidentně ani jednoho z nich nikdy nenapadlo, že by obyčejná vesnická holka mohla mít tu drzost odmítnout vévodovu nabídku. Ale Sterling téměř nepohnul ani brvou.

Ačkoliv nespustil z Laury oči, tiše pronesl: „Asi bude nejlepší, když nás dva necháte o samotě.“

„Já si vážně nemyslím … „ spustila Diana.

„… že by to bylo nejrozumnější,“ dokončil za ni Thane. Sterling si začal hrát s nožíkem na dopisy a protahoval jeho ostří mezi svými dlouhými aristokratickými prsty. „Můžete počkat hned za dveřmi, jestli chcete. Lépe pak uslyšíte její výkřiky. Nebo moje.“

Stále znepokojeni opustili Diana s Thanem místnost a zanechali Lauru tváří v tvář Sterlingovi.

Sterling ukázal nožíkem na židli. „Prosím, slečno Fairleighová, posaďte se.“

Laura se tedy posadila. Cítila se však tak trochu jako jeden ze Sterlingových poslušných psů. A Sterling si určitě všiml, jak sebou lehce trhla.

„Jste v pořádku?“ Prohlížel si její tvář s výrazem, který by se dal snadno zaměnit za opravdový zájem. „Obávám se, že jsem byl včera jaksi … přehnaně pozorný. Bylo to ode mě bezohledné. Obvykle zvládám brandy s větší sebejistotou.“

Bylo už dost na tom, že jejich svatební noc degradovali na

„hloupý omyl“ a „malou nerozvážnost“. Vzápětí mi řekne, že si ani nepamatuje, že za mnou přišel do ložnice, říkala si v duchu Laura. Že všechny ty něžné, jemné okamžiky, které jsme spolu sdíleli, se rozplynuly v nějakém opileckém omámení.

„‚Bezohledné‘ je zapomenout na něčí narozeniny,“ zareagovala stroze Laura, „ne když přijdeš do ženiny postele a předstíráš, že jsi její manžel, a přitom moc dobře víš, že jím nejsi.“

„Kdybys věděla, že je naše manželství neplatné, poslala bys mě pryč?“

Laura sklopila zrak. Ta otázka nebyla fér a oba to věděli.

„Z ničeho tě neviním. Muž mého postavení by se měl umět lépe ovládat. Můžu tě ujistit, že už se to nebude opakovat.“ Místo úlevy však Laura pocítila jen prázdnotu. Sterling odložil nožík na dopisy.

„Jeden z mých lokajů podnikl včera večer na můj příkaz malý výlet do vašeho kostela.“

Laura, překvapená tou náhlou změnou tématu, se zamračila.

Vzpomněla si na kočár, který včera v noci viděla ujíždět z panství chvíli předtím, než Sterling vrazil do její ložnice. „Za jakým účelem?“

„V tom rozrušení z příjezdu mé sestřenice jsem téměř zapomněl na andílka, který přilétl z nebe jen chvíli poté, co jsme složili náš manželský slib.“

Laura pokývala hlavou. Ona na ten okamžik, kdy se otočila a zahlédla jeho tělo, jak leží jako bez ducha u kostelních dveří, nikdy nezapomene. „Byla to hrozná nehoda.“

„Tomu jsem také chtěl věřit. Dokud můj lokaj nenašel v kostelní věži toto.“ Sterling otevřel jednu ze zásuvek a vytáhl nějaký kovový předmět. Zpočátku si Laura myslela, že je to další nožík na dopisy.

Pak si však uvědomila, že se jedná o majzlík. Jeho ostrá strana byla ještě stále zaprášená od malty. „Zdá se, že to vůbec nebyla nehoda, ale pěkně zpackaný pokus o vraždu. Tak mi řekněte, slečno Fairleighová,“ Sterling se pohodlně opřel do křesla a pohledem laskal Lauřinu tvář, „chtěla jste mě za muže, nebo jste mě chtěla vidět v rakvi?“

Ačkoliv se Lauře zdálo, že od chvíle, kdy stála na kostelních schodech v náručí svého milovaného ženicha, uplynulo už spoustu let, náhle se jí ty okamžiky začaly jasně vybavovat. Vzpomněla si, jak se po pádu sochy opět postavila na nohy, vyškrábala se po schodech a zaslechla, jak někdo volá její jméno zrovna ve chvíli, kdy se Lotka s Georgem vynořili zpoza rohu kostela. Jasně viděla výraz v Lotčině tváři – směs strachu, provinění a úlevy. A vzpomínky se Lauře vracely ještě dál do doby, kdy spolu s dětmi seděla v obývacím pokoji a poprvé se dozvěděli, že se Sterling Harlow hodlá ujmout vlastnictví na ardenském panství.

Mohli bychom ho zabít. Lotčina slova plná radostného nadšení zazněla v Lauřiných uších. A pak zaslechla sebe, jak neuváženě reaguje: Na to by asi byla potřeba stříbrná kulka nebo kůl do srdce.

Nyní to však bylo její vlastní srdce, které bylo probodnuto. Ne kůlem, ale sekáčkem ve Sterlingově ruce.

Mohla by ho přesvědčit o tom, že je nevinná. Věděla, že tohle je ještě stále v její moci. Koneckonců, kdyby ji nepostrčil pryč, byla by to ona, kdo by ležel rozdrcen pod velikou sochou. Slova na její vlastní obranu by však vrhla podezření na George a Lotku. A Laura pochybovala, že by kterýkoliv soud hleděl na pokus o vraždu člena Sněmovny lordů smířlivě jen proto, že viníci sotva odložili bryndáky. Co dělat? Lehkovážně se stát Sterlingovou vévodkyní a uchránit tak George a Lotku před šibenicí nebo shnitím v nějaké díře v Newgateu?

S vědomím toho, že navždy pohřbí veškeré naděje na šťastnou budoucnost, se Laura podívala Sterlingovi zpříma do očí a chladně pronesla: „Chtěla jsem ardenské panství. A byla jsem ochotna udělat pro to cokoliv, dokonce i zbavit se nepohodlného manžela.“

Sterling neřekl ani slovo. Jen na Lauru apaticky zíral.

A Laura, ačkoliv věděla, že bez hřívy zlatých vlasů to nebude mít velký efekt, pohodila hlavou tak, jak to už tisíckrát viděla udělat Lotku. Její jedinou nadějí teď bylo myslet jako sestra. „V závěti lady Eleanory stálo, že si mám najít ženicha. Neříkala nic o tom, že bych si ho musela nechat. Věděla jsem, že když budeš z cesty, budu moct vést ardenské panství podle svého, bez toho, aby se do našich záležitostí vměšoval nějaký cizí člověk. Nemohla bych se s tebou rozvést. Takový skandál by se zle podepsal na našem dobrém jménu. Tak jsem se rozhodla, že, nejmenším problémem bude tě zabít.“

Sterling se podrbal na bradě a přitom si dal dobrý pozor, aby si zakryl rozesmátá ústa. „Tím, že mi necháš spadnout na hlavu anděla.“

Laura se povýšeně usmála. „Jedině tak jsem mohla dostat všechno – panství i svobodu. A kromě toho každý ví, že vdovy mají mnohem víc práv než manželky.“

Sterling bez jediného slova vstal od stolu a přešel ke dveřím.

Otevřel je a zvolal: „Šarloto!“ Pak se v poklidu vrátil do svého křesla za stolem.

Než se Lotka stihla dostavit, spustila Laura zmatenou řeč.

„Přinutila jsem Lotku, aby mi pomohla. Vyhrožovala jsem jí, že

… že… „ Laura se spěšně snažila vymyslet nějakou dostatečně významnou hrozbu, „…že utopím všechna její koťata ve studni. Prosila mě, ať ji nenutím ti ublížit, ale já jsem jí nedala na výběr. Já… „ Laura se zarazila v půli věty a zůstala zírat na svou sestru.

Lotčina zástěra byla čistě naškrobená, kapsy nepřekypovaly klubky koťat nebo tajnými zásobami. Dokonce i růžová mašle, která obepínala její drdol, byla bez jediného kazu.

Připochodovala ke stolu, vystřihla dokonalé pukrle a bez sebemenšího náznaku vzdoru opáčila: „Prosím, pane.“

Laura si přikryla ústa dlaní. „Panebože, co jste to s ní udělali?“

Sterling si jí však nevšímal a rozhodl se směřovat veškerou svou pozornost na její sestru. „Lotko, drahoušku, nevadilo by ti, kdybys řekla Lauře to, co jsi mi pověděla dnes ráno?“

Lotka se otočila k Lauře, velké modré oči sklopené k zemi.

„Byla to moje vina, že vás ten anděl oba málem zabil. To já jsem ho uvolnila, a když se rozezněly zvony, tak jsem do něho chtěla

vrazit, aby spadl. Chtěla jsem ho shodit na Nicholase… „ Lotka ztěžka polkla a sklíčeně pohlédla na Sterlinga.

„To je v pořádku,“ uklidňoval ji jemně. „Pokračuj.“

„Chtěla jsem říct na hlavu Jeho Milosti. Ale pak jsem si uvědomila, že to asi není nejlepší nápad. Hlavně když mi George vysvětlil, jak moc ho miluješ …“

„Děkuji, Lotko,“ uzavřel rozhodně Sterling. „Oceňuji tvou upřímnost. Můžeš jít.“

Laura počkala, až se sestra vytratí z pokoje, a pak pozvedla planoucí oči ke Sterlingovi. „Ty jsi mě podvedl!“

„Není to moc příjemný pocit, že?“ Mladík vstal a přešel k oknu.

Zůstal stát zády k Lauře a slunce prosvítalo jeho plavými vlasy jako svatozář. „Ty nemáš smysl pro pravdu, že, Lauro? Nejsi jiná než ostatní ženy. Nejsi jiná než …“

„Tvoje matka?“ doplnila ho tiše Laura. „Já to vidím tak, že jí tvůj otec nedal moc na vybranou, stejně jako teď ty nedáváš mně.“

Sterling se otočil, ústa stažená. „Máš pravdu. Měla bys mít na vybranou. Takže, chtěla by ses stát mojí ženou, nebo mou milenkou? Jako milenka bys měla právo na dům, štědré kapesné dost na to, aby ses postarala o George a Lotku –, pěknou garderobu, šperky a taky určitý sociální status, i když trochu pochybný. Za to bych očekával, že mě přijmeš do postele, kdykoliv zatoužím po rozptýlení. A samozřejmě, když se ožením, tak se musím spolehnout též na tvou diskrétnost. Ale my už jsme si dokázali, že umíš udržet tajemství, viď? Takže si můžeš zvolit, Lauro. Byl bych ale rád, kdyby ses rozhodla co nejrychleji.“ Sterling se znechuceně rozhlédl po studovně. „Už jsem vyplýtval dost drahocenného času v tomhle zaostalém pekle.“

Laura, která rozčilením téměř nemohla dýchat, vyskočila ze židle a vyrazila ke dveřím. Už měla ruku na klice, když Sterling dodal:

„Dřív než odmítneš mou nabídku k sňatku, by sis měla uvědomit, že je možné, že nosíš moje dítě.“

Lauře se stáhlo hrdlo. Položila si ruku na žaludek a pocítila zvláštní směs pocitů – zčásti zlost a zčásti touhu.

Pomalu se otočila čelem ke Sterlingovi a nevěřícně zavrtěla hlavou. „Ty prostě přistoupíš k čemukoliv, jen aby bylo po tvém, že?“

Sterling líně pozvedl ramena. „A co bys od takového ďábla jako já očekávala?“

20

Každý den se modlím, abys našel ženu, která s tebou bude sdílet

tvůj život…

Lauřina druhá svatba se ani v nejmenším nepodobala té první. Krátce poté, co dorazili do Londýna, začal padat studený déšť, a bezměsíčná noc tak vypadala ještě temnější. Místo rozzářeného faráře Tilsburyho vedl ceremonii mrzoutský arcibiskup, kterého vytáhli z postele, aby na vévodovu žádost vystavil zvláštní povolení k sňatku. Sterling a Laura byli oddáni ve velkém pokoji arcibiskupského paláce pouze za přítomnosti Sterlingovy sestřenice a samolibě se usmívajícího markýze. Ačkoliv si Diana krajkovým kapesníčkem otírala slzy, Laura věděla, že to nejsou slzy radosti, ale slzy smutku.

Nebyla tu Lotka, aby podržela Lauře kytici, a nebyl tu ani George, aby stál hrdě a vzpřímeně po boku ženicha. A když je arcibiskup prohlásil za muže a ženu, žádná Laskonka nevykřikla své srdečné „amen!“.

Laura obětovala poslední zbytky své hrdosti, když žádala Sterlinga, aby jí dovolil vzít s sebou do Londýna děti. On však odmítl s tím, že se nemůže neustále koukat přes rameno, jestli ho někdo nehodlá shodit ze schodů ve vlastním domě.

Tak se Laura musela rozloučit se svou rodinou na příjezdové cestě k panství. Sterling celou scénu pozoroval, aniž by se na jeho krásném obličeji projevily jakékoliv emoce.

Dower stál s kloboukem zmačkaným v dlani a jeho vrásčitá tvář byla plná neštěstí. „To já za to všechno můžu, děvče. Myslel sem, že tu svatbu zastavím, abys nemusela bejt po zbytek života připoutaná k tomu ďáblovi.“

Laura se dotkla jizvy na jeho tváři. Stále se cítila provinile za to, že kvůli ní musel tak trpět. „To není tvoje chyba, Dowere. Můžu vinit jenom sebe samu.“

Laskonka čekala, až bude moct Lauru obejmout. Její moukou zaprášená zástěra voněla skořicí a muškátovým oříškem. „Jen

neklesejte na mysli, ovečko,“ zašeptala. „Člověk, který je ochoten spolykat tucet suchých vdolků jen proto, aby ušetřil city staré ženy, nemůže být tak zlý, jak o něm ostatní tvrdí.“

Laura se otočila a spatřila George a Lotku, jak stojí u otevřených dvířek kočáru. Ačkoliv se Lotce třásl horní ret, dokázala vykouzlit nejistý úsměv. „Každý ví, že já jsem ta největší kráska v rodině. Kdo by si pomyslel, že zrovna ty chňapneš bohatého manžela.“

„Udělá nejlíp, když se o tebe dobře postará,“ ozval se George a pohlédl na Sterlinga způsobem, který však byl spíš bolestný než výhrůžný. „A jestli ne, tak se mi bude zodpovídat.“

Laura přidušeně vzlykla a poklekla, aby objala své sourozence.

Nebyla schopna slova. Díky štědrosti lady Eleanory se nikdy nemuseli rozdělit byť na jedinou noc. Laura si ani nikdy nepředstavovala, že by mohl přijít okamžik, kdy nebude moct natáhnout ruku a pohladit Lotku po zlatých kudrnách nebo setřít špinavou šmouhu z Georgeovy pihovaté tváře.

Chvíli se pevně objímali, než se Laura odtáhla a statečně se přes slzy usmála.

Sterlingova tvář ani na okamžik nezměnila svůj kamenný výraz. Ani když ji uváděl do kočáru, ani když projížděli kolem hřbitova, na kterém byla pochována jeho matka.

„…pokud někdo z vás zná důvod, proč byste nemohli uzavřít manželství, ať ho sdělí nyní.“ Arcibiskupův nosový přízvuk vrátil Lauru zpět do chladné místnosti.

Sterling se k ní sklonil a zašeptal: „Chtěla by ses o něco podělit?“ Laura zavrtěla hlavou, rty pevně sevřené.

Když arcibiskup nastavil bibli, Sterling si stáhl z prstu pečetní prsten a položil ho na knihu. Kněz mu ho pak podal zpět a Sterling prsten navlékl na Lauřin prsteníček. V jeho očích však nebyl láskyplný obdiv jako tenkrát ve Svatém Michaelu. Byly spíš potemnělé, ostražité. Laura musela sevřít dlaň v pěst, aby jí prsten nesklouzl z prstu. Už samotný rubín musel mít nesmírnou hodnotu, avšak jeho váha Lauru tížila jako železná pouta. Sterling neměl nejmenšího tušení, že matčin prstýnek stále visí na laciném stříbrném řetízku na Lauřině hrudi.

Než si Laura stačila vůbec uvědomit, že byla v průběhů dvou dnů již podruhé provdána, seděla v kočáru a ujížděla směrem k Devonbrooku. Když schouleni přebíhali z kočáru do vstupní haly, stihla si Laura jen letmo všimnout vysokých lomených oken a vysokých zdí zabírajících celý blok jednoho z nejprestižnějších náměstí ve West Endu.

Někdo poslal předem zprávu, že vévoda a jeho nevěsta přijíždějí. V hale na ně čekal komorník s prořídlými vlasy a malým hrbem. V ruce držel těžký mnohoramenný svícen. Světlo svíček jako by to příšeří panující všude kolem ještě zdůrazňovalo. Skrz podrážky střevíčků Laura ucítila chlad mramorové podlahy.

Okamžitě přiběhl lokaj, aby jí pomohl z navlhlého pláště a čepce, komorník zdvořile pozdravil: „Dobrý večer, Vaše Milosti.“

Když Laura neodpovídala, Diana ji lehce pošťouchla. „Mluví k tobě.“ zašeptala.

Laura se ohlédla za sebe a zjistila, že Sterling už mezitím zmizel v útrobách rozlehlého domu a psy a markýze vzal s sebou. „Á!“ vykřikla. „Dobrý večer také vám, pane.“ Nešikovně se poklonila, načež si uvědomila, že vévodkyně se sloužícím zřejmě neklaní.

Naštěstí byl komorník natolik galantní, nebo natolik dobře vycvičen, že na její výstup nijak nereagoval. „Kdybyste byla tak laskavá a následovala mě, Vaše Milosti, uvedu vás do apartmá vévodkyně. Služební strávili celé odpoledne, aby ho připravili k vaší spokojenosti.“

„To je od nich velmi milé,“ opáčila Laura. „Opravdu se však nemuseli kvůli mně tolik namáhat.“

Diana hlasitě vzdychla a vzala svícen muži z rukou. „Můžete odejít, Addisone. Ukážu vévodkyni pokoj sama,“

„Jistě, paní.“ Komorníkova poklona sice patřila Dianě, avšak Laura by se byla vsadila, že ten záblesk v koutku jeho očí byl určen jen jí.

Diana vyrazila po širokém schodišti takovým tempem, že Laura byla nucena popobíhat, aby jí vůbec stačila. „Nemusíš sloužícím děkovat za to, že ti slouží. Jsou za to placeni. A když své povinnosti neplní uspokojivě, vědí, že budou …“

„Zbičováni?“ skočila jí do řeči Laura. „Utopeni a rozčtvrceni?“

„Vyhozeni,“ odsekla Diana a zlověstně se podívala přes rameno. Kráčely nekonečnou chodbou, jejíž zdi byly obloženy tmavým, těžkým mahagonem. „Nejsem zas až taková nestvůra, za jakou mě považuješ.“

„Stejně jako já nejsem intrikánská lovkyně věna. Slyšela jsi přece dneska ráno svého bratrance. Téměř mě musel nutit, abych si ho vzala.“

Diana se otočila s takovou prudkostí, až musela Laura uskočit zpět, aby jí od svíček nechytily vlasy. „A nutil tě taky, abys s ním šla do postele?“ Diana s velkým zadostiučiněním sledovala, jak se Lauře rozlévá červeň po tváři. „Nemyslím. Sterling má mnoho nedostatků, ale nikdy jsem neslyšela, že by spal se ženou proti její vůli.“

Diana se obrátila zpátky a Laura ji musela následovat, nebo riskovat, že se navždy ztratí v tom spletitém bludišti schodišť, chodeb a galerií.

Apartmá vévodkyně, které sestávalo z ložnice, šatny a čítárny, bylo rovněž obkládané mahagonovým táflováním a zaplněné stejným tíživým luxusem jako zbytek domu. Ložnici dominovala postel s nebesy z mačkaného sametu. Byla přinejmenším třikrát tak velká jako elegantní lůžko lady Eleanory.

Laura se rozhlédla po spojovacích dveřích. „A kde najdu apartmá vévody?“

„V pravém křídle.“

Laura na okamžik zaváhala. „A v jakém křídle se nacházíme nyní?“

„V levém.“

„Aha.“ Lauru prostě nenapadlo, že by se Sterlingem neměla sdílet ložnici. Její rodiče měli jednu dohromady. Ještě dnes si uměla vzpomenout na to, jak usínala za zvuku matčina nesrozumitelného hlasu a otcova tichého smíchu.

Když Diana položila svícen na odkládací stolek a vzala si z něj jednu svíčku pro sebe, Laura se nejistě zeptala: „A kde spíš ty?“

„V severním křídle.“

Laura se podivila, že dům s tolika křídly nevzlétne. Z její tváře zřejmě musel vyzařovat zmatek, který cítila, protože Diana utrápeně vzdychla. „Zítra promluvím se Sterlingem, jestli by ti nenajal

komornou. Mohla by spát v šatně. Do té doby ti můžu půjčit svou.“ Natáhla ruku, aby shrnula zplihlý pramen vlasů z Lauřina obličeje.

„Skvěle češe.“

„To nebude nutné,“ pronesla Laura s posledními zbytky hrdosti.

„Umím se o sebe postarat sama.“

V Dianiných očích se opět objevil ten znepokojující výraz lítosti.

„Možná že je dobře, že ses vdala za mého bratrance.“

Diana za sebou zavřela dveře. Laura se o ně opřela a poslouchala, jak její rychlé kroky mizí v dáli.

Sterling očekával, že ho budou do Devonbrooku pronásledovat i duchové, avšak nepočítal s Thanem. Markýzovy neutichající kročeje ho následovaly celou cestu dolů širokou mramorovou chodbou až do knihovny. Když byl dítětem, stávala se knihovna se svými vysokými regály plnými knih a zářivými sádrovými bystami jeho jediným útočištěm. Mezi zatuchlými stránkami Arturských tradic nebo románů Daniela Defoea byl schopen, byť jen na pár hodin, zapomenout na strýcovy zničující urážky a jeho prchlivé nálady. Jak se však nyní zdálo, svému dobrému příteli zřejmě uniknout nemohl.

„Ačkoliv si velmi cením toho, že jsi kvůli mně a mé svatbě zůstal tak dlouho vzhůru,“ obrátil se na něj Sterling, „myslím, že o svatební noci tvých služeb už nebude zapotřebí.“

V krbu praskal oheň. Bezpochyby díky přičinlivému Addisonovi. Psi se pomalu šourali pokojem, aby se natáhli v blízkosti tepla, a Thane se pohodlně usadil do měkkého křesla. „Jsi si tím tak jistý? Zdá se, že minulou svatební noc jsi moc šikovně nezvládl.“

Sterling se usmál. „Soudíš tak jistě z reakce nevěsty na mou nabídku k sňatku, nemýlím-li se.“

Thane pokýval hlavou. „Nikdy bych si nepomyslel, že se setkám se ženou, která bude mít tolik odvahy, aby odmítla tvou žádost o ruku. A ještě k tomu s takovou elegancí! ‚Myslím, že bych raději visela, než bych si vás vzala za muže!‘ Téměř jsem čekal, že dupne tou svou malou nožkou a dodá: ‚Nech mě na pokoji, ničemo!‘ Jestli z toho manželství nic nebude, myslím, že ji čeká skvělá budoucnost na prknech, co znamenají svět. Víš, že herečky se mi vždycky líbily.“

Sterling vytáhl z krabičky ze santalového dřeva tenké cigáro a připálil si. Opřel se o krbovou římsu a natáhl vytoužený kouř do plic.

„Můžu tě ujistit, že nic nehrála. Její pohrdání mou osobou bylo zcela opravdové.“

Thane pozvedl jedno obočí. „Opravdovější než tvé vůči ní?“ Místo odpovědi Sterling vypustil dokonalý obláček dýmu.

Teď, když se mu vrátila paměť, si nemohl dovolit zapomenout na to, jak dobře ho jeho přítel zná.

„Ulítl jsi a dostal ses do pěkné bryndy, viď ,Dever‘ ozval se tiše Thane a stará přezdívka, kterou použil, ještě více zdůrazňovala, jakou má pravdu.

Sterling pokrčil rameny. „Však víš, co vždycky psaly všechny bulvární plátky. Postavte se Ďáblovi z Devonbrooku na odpor a škaredě za to zaplatíte.“

„Ale jakou cenu to bude mít pro tebe?“

Sterling odhodil zbytek cigára do ohně a zrudl zlostí. „Opravdu si nemyslím, že zrovna ty máš právo mě poučovat o ceně hrdosti

Na vteřinu nabyl dojmu, že zašel příliš daleko, ale Thane jen zavrtěl hlavou a smutně se usmál. „Jsme skvělá dvojka, že? Jeden příliš tvrdohlavý na to, aby se pověsil na nějakou ženskou, a druhý příliš tvrdohlavý na to, aby ji nechal jít.“ Vstal a vydal se ke dveřím.

„Jestli se rozhodneš se zase oženit, víš, kde mě najdeš.“

Pak odešel a nechal Sterlinga o samotě jen s jeho duchy a hrdostí.

***

Někdo se postaralo to, aby vévodova nevěsta neměla ničeho nedostatek. V krbu ložnice hořel oheň a jeho tančící plameny se ukrývaly pod masivní krbovou římsou vytesanou z bílého mramoru. Ve vedlejší místnosti ležel na stolku stříbrný tác. Laura odklopila víko a našla velký kus masa politý hustou krémovou omáčkou. Rychle víko zase přiklopila a zatoužila po kousku Laskončina čerstvého, ještě teplého perníku.

Přešla zpátky do ložnice. Musela sebrat odvahu, aby odhrnula těžké závěsy okolo postele. Trochu se obávala, že by mohla najít vybělené kosti poslední vévodkyně, která obývala toto apartmá.

Jediné, co však objevila, byly čistě povlečené pokrývky úhledně ustlané pod saténovým přehozem, velké péřové polštáře, průsvitná noční košilka a ladící župánek z lesklého bílého hedvábí. Laura zvedla noční košilku do výšky a s překvapením zjistila, že je opravdu velmi průsvitná. Vzhledem k tomu, že kufry s jejím oblečením měly přijet z Ardenu až zítra, vypadalo to, že nezbývá než si ji obléct, nebo spát v košili, kterou měla na sobě.

Laura neobjevila nic zajímavého, čím by se zabavila, a tak se svlékla a nalila z konve trochu levandulí provoněné vody do porcelánového umývátka. Když se umyla, vyčistila si zuby a rozpletla vlasy, vklouzla do noční košilky. Tenoučká látka ji pohladila po kůži, ale příliš nezahřála. Ačkoliv v krbu praskal oheň, ve vzduchu byl cítit zvláštní chlad, jehož vlhkost podtrhovaly ještě proudy deště, které bičovaly vysoké okenní výplně. Pokoj s vysokými stropy zřejmě musí být v zimě studený jako hrob, napadlo Lauru. Otřásla se, zatáhla závěsy a vlezla si do postele.

Zapadla do péřové matrace a na obrovské posteli si připadala ztracená. Jako v moři peřin. Zatoužila po Lotčině přítomnosti. Byla by si vlezla k ní pod peřinu, při tiskla se a chichotala se té směšné výstřednosti všeho okolo.

A však nebude to Lotka, kdo s ní bude dnes v noci sdílet lože, ale její manžel.

Laura se náhle posadila a přitiskla si kolena pod bradu. Byla to její svatební noc a opět nevěděla, kde je její ženich. Zabarikádoval se snad v některém pokoji v přízemí a posilňuje se brandy, aby unesl pohled na ni?

Vytáhla si granátový prstýnek zpod košile a podržela ho proti ohni. Připomněla si Sterlingův něžný pohled, když jí ho nasazoval na prst. Pohled, který už zřejmě znovu neuvidí. Laura si sundala řetízek z krku a uložila ho do bezpečí pod polštáře. Po krátké úvaze si stáhla z prstu vévodův pečetní prsten, poodhrnula závěs a hodila ho na blízký stolek.

Pak si zase lehla a zavřela oči. Melancholicky si povzdechla.

Zřejmě usnula, aniž si to uvědomila, protože když oči opět otevřela, s pocitem vyčerpání a rozladěnosti, zaslechla, jak někde v

domě začínají odbíjet hodiny. Počítala jejich údery, až napočítala dvanáct.

Pak hodiny přestaly bít a všude se rozhostilo tak zvláštní ticho, až měla pocit, že je snad jedinou živou duší v domě. Nebo na světě.

Její ženich nepřicházel. Ta pravda se ozývala v tichu zřetelněji než ten nejsilnější výkřik.

Laura se obrátila na bok a pomyslela si, že by vlastně měla cítit úlevu. Nebude muset strpět předstíranou něžnost Sterlingových doteků. Nebude muset přemýšlet nad tím, jestli si z ní dělá legraci, když jí šeptá milá slůvka a vášnivě líbá.

Ale jak tam tak ležela, toporně jako pohrabáč, uvědomovala si, že se cítí čím dál víc naštvaná. Vzpomněla si, jak Sterling celé roky ignoroval dopisy od své matky, jak se lady Eleanora každé ráno, když přišel pošťák a nepřinesl očekávaný dopis, donutila vykouzlit statečný úsměv. Ačkoliv Laura svou patronku velmi milovala a obdivovala, nikdy se nenaučila být tak trpělivá a tolerantní jako ona. Velmi rychle si uvědomila, že by dokázala snášet Sterlingovo opovržení, avšak lhostejnost nikoliv. Byla by radši, kdyby na ni křičel, než aby si jí nevšímal.

Laura se posadila a odhodila pokrývku. Možná to bude pro Jeho Povznesenou Milost šok, ale Laura ani v nejmenším nehodlala strávit zbytek života tím, že si bude vyměňovat urážky s jeho rozmrzelou sestřenicí a že se bude válet v posteli a čekat, zda se vůbec uvolí ji někdy v jejím pokoji navštívit. A pokud tedy on nehodlal přijít o svatební noci za ní, pak ona půjde za ním.

Když se Laura probojovala skrz těžké závěsy, přehodila si přes sebe převlečník a převázala ho v pase šerpou. Jednu svíčku zasadila do stříbrného svícnu a vylétla z pokoje.

Během pěti minut byla Laura naprosto ztracená a pochybovala, zda ještě vůbec někdy najde své apartmá, natož tak to vévodovo. Usoudila, že pokud se bude držet stále v jednom směru, mohla by se dostat do západního křídla. Ale dům byl labyrintem nekonečných chodeb, z nichž každá byla delší a dezorientovala ji víc než ta předchozí. Laura tak šla velmi dlouho, aniž by zahlédla jakoukoliv známku života. Byla by přivítala i myš, kdyby nějaká proběhla po chodbě.

Nezeptala se sice, na jakém patře západního křídla se vévodovo apartmá nachází, doufala však, že všechny ložnice budou na stejném poschodí. Tato naděje se však rázem rozplynula, když chodba náhle končila a ústila ve schodiště.

Laura se pokusila vrátit, kudy přišla, ale došla jen na nějaký neznámý balkon. Když z něj shlédla dolů, uviděla jen zešeřelý prostor, který vypadal jako obrovský taneční parket, jenž by zabral celé ardenské panství i se zahradami. Laura vzdychla a zkusila si vybavit, co by v takové situaci udělala Lotka. Asi by si sedla na bobek a začala brečet tak hlasitě, dokud by ji někdo neuslyšel a nepřišel na pomoc. Laura měla sto chutí udělat přesně totéž, ale bála se, že by ji stejně nikdo neslyšel, nebo by se nenamáhal přijít ji vysvobodit.

Červený turecký koberec, který byl natažený po celé délce balkonu, tlumil její kroky. V rozích vysokého stropu se shromažďovaly stíny a zahlušovaly malinký plamínek její svíčky. Když se do plamínku opřel zvláštní průvan, zaclonila ho rukou a její kroky znejistěly.

Když zahnula za další roh, objevila se před ní galerie portrétů ve vší ponuré slávě. Za dne ta místnost musela být strašidelná; v noci byla hrůzostrašná.

„Neblázni, Lauro,“ napomínala se rozechvělým hlasem. „Tlupy mrtvých lidí se přece není třeba bát.“

V tu chvíli zalitovala nešťastně zvolených slov a přinutila se vykročit kupředu. Pevně soustředila zrak na vyřezávané dvoukřídlé dveře na vzdáleném konci galerie, stále však cítila, jak ji podezíravé pohledy Sterlingových předků pronásledují na každém kroku.

***

Když konečně došla ke dveřím, ulevilo se jí tak, že si ani nevšimla portrétu v životní velikosti, který visel nad nimi. Když na něj dopadlo světlo její svíčky, téměř se vyděsila.

Byl na něm muž, který na Lauru shlížel ledovýma očima plnýma pohrdání. Laura si přečetla měděnou tabulku pod portrétem a zjistila,

že se dívá do vyzáblé tváře samotného Granvillea Harllowa. Byl oblečený do černého a v bledé ruce svíral stříbrnou vycházkovou hůl. Bylo těžké uvěřit tomu, že takový muž mohl kdy zplodit děvče.

Laura si v tu chvíli nebyla jistá, koho má litovat víc – Dianu, nebo její matku. Lady Eleanora mluvila o vévodovi, který adoptoval jejího syna, jen velmi zřídka. Teď bylo Lauře jasné proč.

Poprvé se pozastavila nad tím, jak se asi Sterling musel cítit tu první noc v tomhle mauzoleu plném průvanu. Prodán vlastním otcem, odtržen od matky, kterou miloval, skrčil se pod peřinu a třásl se v nějaké cizí posteli? Nebo procházel těmito prostory, sám a ztracený, věda, že kdyby se rozbrečel, tak ho stejně nikdo neuslyší?.

Vedle vévody seděl skvrnitý mastif, který mohl být rodičem Sterlingových psů. Jestli byl ten pes výsledkem malířovy snahy učinit svůj objekt přívětivějším, tak se tedy naprosto minula účinkem. Mužovy hubené prsty svíraly psův obojek, jako by se už nemohly dočkat, až jej vypustí na nějakého mladého zpupníka, který se mu dovolil postavit.

Z temnoty za Lauřinými zády se ozvalo hluboké zavrčení, které jí zježilo chlupy na celém těle. Až do této chvíle si na Sterlingovy ďábelské psy ani nevzpomněla. Měla si uvědomit, že je v noci zřejmě nechává volně pobíhat po domě. Jak jinak by mohli natrhávat hrdla nežádoucích vetřelců? Nebo bezmocné, nevěsty, která byla tak hloupá, že opustila bezpečí své postele?

Zavrčení se ozvalo znovu a byla z něj cítit hrozba. Laura vykřikla a upustila svíčku. Celá galerie se ponořila do tmy. Pomalu se otočila a přitiskla se zády na dveře. Jediné, co spatřila, byl nenávistný, rudý lesk dvou párů cizích očí.

„Hodní pejsci,“ zašeptala a pokusila se klidně dýchat. „Hodní pejsci. Nemáte hlad, že? Doufám, že ne, protože já na sobě nemám moc masa. Laskonka se mě snažila vykrmit, ale moc se jí to nepovedlo.“

Oba psi se přiblížili natolik, že cítila jejich horký, vlhký dech. Laura zakňučela a obrátila hlavu na stranu.

Ještě si stihla říct, že nebude křičet, že se oddá osudu alespoň se špetkou důstojnosti. V tu chvíli se jeden ze psů rozhodl, že zaboří svůj studený, vlhký čumák Lauře do klína.

Laura vydala ohlušující výkřik. Dveře za ní se náhle otevřely a ona se svalila zády na podlahu pokoje. Pomalu otevřela oči a spatřila svého manžela, jak nad ní stojí s rukama v bok.

„Ale, ale,“ pronesl s pozvednutým obočím. „Koukejme, co nám psi přitáhli.“

21

… ženu, která tě bude milovat tak, jako jsem tě vždy milovala já.

Laura pomalu zvedla hlavu. Ty dvě bestie, které jí ještě před vteřinou chtěly vyrvat vnitřnosti z těla, teď seděly na zadních a s vyplazenými jazyky vypadaly spíš jako dvě přerostlá štěňata, jejichž jedinou životní náplní je dělat radost svému pánu. Pánu, který však v tuto chvíli nevypadal ani trochu potěšen.

Sterling váhavě nabídl Lauře pomocnou ruku. Laura ji přijala a nechala ho, aby ji vytáhl na nohy. Pak se rozhodla předstírat, že si nevšimla, jak ruku zase rychle odtáhl.

Laura si otřela neviditelný prach ze svého župánku a snažila se ukonejšit svou zraněnou hrdost. „Máš štěstí, že nebudeš muset zítra ráno překračovat mé vykuchané tělo. Samozřejmě, jak říká tvůj přítel markýz, neměl bys nejmenší problém najít si za mě náhradu.“

„Ale kde bych našel někoho, kdo je tak nadšen intrikami?“ Zdálo se, že se Sterling rozhodl tu zeď mezi nimi udržet, byť by to měl dělat jen tím, že si složí svalnaté ruce na nahé hrudi. Laura si vzpomněla, jak slaně chutnala jeho kůže na jejím jazyku, a v tu ránu jí vyschlo v ústech. Sklopila zrak, ale hned si přála, aby tak byla neučinila. Dva horní knoflíky na Sterlingových kalhotách byly rozepnuty a odhalovaly tak trojúhelník kůže o odstín světlejší, než byla ta na hrudi.

Sterling sledoval směr jejího pohledu a okamžitě se obrátil, aby donesl dva silné plátky vepřového z jeho vlastního, rovněž nedotčeného tácu s večeří. Rozdal je psům a láskyplně je při tom podrbal za ušima. Psi se obrátili a odběhli zpátky do tmy portrétové galerie. Sterling za nimi zavřel dveře.

„Copak bys jim asi dal, kdyby ti přinesli mé žebro?“ zeptala se pobouřeně Laura. „Kus jehněčího?“

Sterling se opřel o dveře. „Sice tak nevypadají, ale ti psi jsou naprosto neškodní. Spíše by tě ulízali k smrti než cokoliv jiného.“ Ačkoliv ta provokativní slova Laurou otřásla, Sterlingův nevrlý výraz zůstával neměnný.

Aby mu unikla, obrátila se a začala si prohlížet místnost. Vévodovo apartmá bylo ještě okázalejší než to její. Masivní postel byla dvakrát tak velká. Sametové závěsy okolo v barvě pařížské modři na každé straně stahovaly zlaté šňůry. Ačkoliv měl Sterling rozcuchané vlasy a ztěžklá víčka, peřiny byly nedotčené.

„Tak to je tvoje apartmá,“ zamumlala Laura a zadívala se do ohně praskajícího v krbu pod římsou z černého mramoru, pak na klenuté střešní okno ze skleněné mozaiky, samostatně stojící sloupy z broušeného jaspisu a vysoké zrcadlo v pozlaceném rámu postavené u postele.

„To je apartmá mého strýce,“ opáčil suše Sterling. Když se na něj Laura překvapeně podívala, dodal: „Diana byla jediným obyvatelem Devonbrooku od doby, kdy před šesti lety zemřel. Já jsem byl přes deset let u armády. A když jsem příležitostně zavítal do Londýna, tak jsem raději přespával u Thanea.“

Laura si dovolila rozpačitý úsměv. „Asi jsi nebyl u dělostřelectva, že?“

„Byl jsem důstojník,“ informoval ji vlídně Sterling.

Laura měla nutkání postavit se do pozoru a zasalutovat. „Tak proto jsi asi zvyklý na to, že všichni skáčou, jak ty poroučíš.“

„Všichni, až na tebe, samozřejmě.“ Sterling přešel ke stolu a nalil do sklenice nějakou jantarově zbarvenou tekutinu.

Asi jsem se ohledně brandy mýlila, pomyslela si Laura. Tohle se zdála být jeho první sklenice toho večera. Možná že potřeboval posilnění jen tehdy, byla-li mu na dohled.

Sterling přehodil nohu přes sedátko křehce vypadající židle a obkročmo se na ni posadil. Rukou, ve které držel sklenici, pokynul Lauřiným směrem. „Tak, mohla bys mi vysvětlit, proč se procházíš touhle zatuchlou hrobkou uprostřed noci?“

Laura se posadila na lehátko naproti Sterlingovi, Polštáře na jednom konci byly stále ještě teplé, jako kdyby na nich někdo spal.

„Ztratila jsem se,“

„Tak to tě upřímně lituji.“ Sterling si lokl likéru. „Když jsem byl dítě, tak jsem se v tomhle domě ztrácel neustále. Jednou jsem skončil v atriu a až do vyčerpání jsem bojoval se psím vínem. Diana mě tam

našla až ráno. Spal jsem schoulený na zemi a kolem krku jsem měl stále omotaný jeden šlahoun.“

Ačkoliv Sterlingova slova nenesla ani stopu sebelítosti, Lauře se při té představě sevřelo srdce. „Kdyby byl tvůj strýc ještě naživu, nikdy bych se neodvážila vyjít z pokoje.“ Dívka se otřásla. „Ti psi nebyli ani zdaleka tak strašliví jako jeho portrét.“

„To je poměrně lichotivé srovnání. Vždycky jsem říkal, že určitě tomu umělci zaplatil něco navíc za to, že vynechal rohy a ocas a že mu místo vidlí namaloval vycházkovou hůl“

„Hádám, že vy dva jste si nebyli moc blízcí.“

„Byli jsme si tak blízcí, jak jen dvě lidské bytosti v zápase na život a na smrt mohou být.“

„Ale on zemřel. A ty jsi pořád tady. To by ukazovalo na tebe jako na vítěze.“

Sterling s pohledem upřeným kamsi do dálky zavířil brandy ve sklenici. „Někdy si tím nejsem úplně jistý.“ Jeho pohled se zostřil a zaměřil se na Lauru. „Ještě jsi mi neodpověděla na otázku. Čím to, že tě tvá vycházka dovedla až sem? Do mé ložnice.“

Co mu mám říct? přemítala horečnatě Laura. Že mi bylo smutno? Že jsem se cítila sama? Nebo naštvaná, že mě o svatební noci opustil?

Sterling sklonil hlavu na stranu. „No tak, drahoušku. Téměř vidím, jak ten tvůj chytrý mozeček rychle vymýšlí nějakou kouzelnou příhodu. Proč to nezkusit s pravdou? Časem si zvykneš.“

Laura se napřímila a zadívala se Sterlingovi do očí. „Dobrá. Už mě nebavilo čekat, až za mnou přijdeš ty, a tak jsem se rozhodla jít za tebou.“

Naštěstí si Sterling zrovna přihnul ze sklenice, a tak pocítila Laura zadostiučinění, když se zakuckal. Položil sklenici na koberec a mnul si zaslzené oči. „Ale jdi. Musím říct, že je tvá upřímnost docela osvěžující.“

„No, je docela běžné, že ženich navštíví o svatební noci svou nevěstu. Jistě, není to ode mne úplně fér. S přihlédnutím k poměrně nekonvenčním okolnostem našich… ehm, námluv, nemám nárok očekávat konvenční průběh našeho manželství.“

„A já myslím, že nakonec zjistíš, že je docela konvenční. Zvláště ve srovnání s ostatními v okruhu lidí, mezi kterými se budeme pohybovat.“

Laura se zamračila. „Jak to?“

Sterling pokrčil rameny. „Samotná podstata manželství jako takového naznačuje, že nejšťastnější je to, které je založeno na potřebách.“

Laura se rozzářila. Konečně rozumné slovo. Nenapadlo ji nic, co by v tu chvíli potřebovala víc než jeho náruč.

Sterling si složil ruce na opěradle židle. „Titulovaný džentlmen, jehož marnotratný otec rozházel celý rodinný majetek, se ožení s bohatou kupeckou dcerou, aby se nabalil. Mladá dáma se slabostí pro karty si najde džentlmena s prostředky, aby se mohla dál nerušeně oddávat své zálibě. Druhorozený syn si namluví mladou dívku z dobré rodiny, která jakoby náhodou dostane bohaté věno.“

Lauřin úsměv opadl. „Ale co se stane s city? Oddaností? Touhou?“ Spolkla poslední slovo, které ji zabolelo, jen si na ně vzpomněla.

Sterling s milým, téměř lítostivým výrazem zavrtěl hlavou.

„Většina dam a pánů z mého okolí dává přednost takovým potěšením mimo manželství.“

Laura chvíli tiše seděla, pak vstala a přešla ke krbu. Zahleděla se do hypnotizujících plamenů a s velkou péčí vážila slova, která vyřkne. „Takže sis mě vzal jen proto, že potřebuješ dědice a já jsem byla v situaci, kdy bych ti ho mohla dát. A teď, když sis odbyl svou povinnost, je nutné jen počkat, aby se vidělo, jestli jsem i já splnila tu svou.“

„Myslím, že jsi to řekla docela hezky.“

Laura se začala pomalu otáčet ke Sterlingovi. Zároveň si uvolnila šerpu, a když mu stála tváří v tvář, sklouzl jí župánek z ramen a lehce se snesl na vyhřátou mramorovou podlahu u krbu.

Sterling strnul, v jeho očích se roztančily plamínky. Laura se v nich téměř viděla. Cítila, jak světlo z ohně prochází hedvábím její průsvitné noční košile a zdůrazňuje její dlouhé, štíhlé nohy, růžová prsa a nezřetelný stín jejího klína.

Pomalu se pohnula směrem ke Sterlingovi. Se sváděním neměla velké zkušenosti, ale náhle jí to přišlo jaksi přirozené. Byla naprosto vážná. „Vzhledem k tomu, že je předčasné tvrdit, že vaše snahy byly úspěšné, můj pane, jistě by se našli tací, a to dokonce i v našich kruzích, kteří by vás mohli nařknout, že jste nebyl dosti přičinlivý.“

Když došla až ke Sterlingovi, mladík se postavil a jedinou překážkou mezi nimi zůstala jeho obezřetnost. „Co myslíš, že děláš, Lauro?“

„Svou povinnost.“ zašeptala, jednou rukou ho jemně chytila za týl a přitáhla si jeho rty dolů ke svým.

Jejich dech se smísil na malý okamžik předtím, než Sterling hluboce vzdychl. Pak už mezi nimi nebyla jediná překážka. Byl tu jen jeho jazyk divoce ochutnávající sladkost jejích úst, jeho paže, které ji pevně objímaly, jeho tělo, které se snažilo těsně přitisknout ke všem jejím oblinám, jako by většinu života strávil tím, že se je snažil zapamatovat. Když Laura ucítila, jak se otírá o její měkké břicho, bylo jí jasné, proč si ji celou dobu držel od těla. Proč trval na tom, aby byla ubytována v apartmá na druhém konci světa. Jeho srdce jí ten podvod možná nikdy neodpustí, ale jeho tělo se nemohlo dočkat, aby přijalo její omluvu.

A nabídlo, cokoliv si ona bude přát.

Ačkoliv to byla Laura, kdo měl činit pokání, Sterling padl k jejím nohám. A když ucítila jeho spalující dech na svých bradavkách, zaklonila hlavu. Sterling olizoval ta citlivá místa a pak na ně zlehka foukal. Laura cítila, jak jí rozkoš pulzuje v konečcích nervů jako tekutý samet a jak se jí podlamují kolena. Naštěstí tu však byl on, aby ji včas zachytil. Aby sevřel její měkké půlky ve svých silných rukách. A ještě jednou při tiskl své rty na jemné hedvábí, tentokrát na tmavý trojúhelník mezi jejími stehny, a jeho polibek byl šokující a neodolatelný zároveň. Jazykem ji laskal přes zvlhlou látku, až Laura vykřikla jeho jméno hlasem, který ani sama nepoznávala.

Chytila se ho kolem ramen a Sterling ji vzal do náruče a odnesl do postele. Laura čekala, že si lehne vedle ní, ale on místo toho zajel rukama pod její košili a přitáhl ji za boky až k samému okraji postele. Pomalu jí vyhrnul košilku, až před ním ležela naprosto nahá a naprosto zranitelná. Místo toho, aby cítila strach nebo stud, pocítila

nadšení. Byl to přece její manžel, takže mu nic nebylo zakázáno. Stejně tak jako jí. Nic nebylo hříchem.

Nevypadal jako ďábel, ale jako pohanský bůh stojící mezi jejíma nohama ve světle ohně s očima ztěžklýma touhou. Laura si přála jen jediné – obětovat se na oltáři jeho potěšení. Když však Sterling poklekl a přitiskl své krásné rty na zvlhlé kudrny mezi jejími stehny, s nadšením si uvědomila, že ona je tím oltářem a že on se rozhodl přinést potěšení jí. A že ví, jak na to.

Laura se prohnula v zádech. Cítila, jak ji plameny vášně laskají výš a výš. Sterling možná byl ďáblem, ale jeho šikovné rty jí dávaly ochutnat samotného nebe. Laura se vrtěla a vzdychala. Tahala ho za vlasy, dokud ji jeden obzvlášť ďábelský dotek jeho jazyka neodeslal rovnou do ráje. Místo aby se snažil její výkřik ztlumit, vložil do ní dva prsty a snažil se jimi dosáhnout co nejhlouběji.

Když se postavil, Laura na něj udiveně hleděla, unavená a sytá, stále však plná touhy. Překvapila sebe i jeho, když se natáhla po jeho kalhotách a rozepnula zbývající knoflíky. Jeho pevný úd se uvolnil z hnízda zlatavých chloupků a opět přivedl Lauru v úžas.

„Vím, že minulou noc byla u mě v pokoji tma, ale nechceš mi

říct, že…?“ Laura zavrtěla hlavou a nevěřícně na Sterlinga pohlédla.

„Určitě jsem nemohla… jsem…“

„Ale ano. A dodávám, že docela pohodlně.“ Když ho Laura pohladila po celé délce, Sterling vtáhl vzduch skrz zaťaté zuby. „Ale jestli mi nevěříš, pak je jen jediný způsob, jak ti to dokázat.“

A hned se do toho dal. Zdvihl ji za boky tak, aby mohli oba sledovat, jak v ní centimetr po centimetru mizí. Laura vzdychala touhou. Přetrvávající pocity z minulé noci ji činily zvlášť citlivou na každý jeho pohyb. Vnímala, jak její srdce bije v souzvuku s tím pradávným rytmem pulzujícím v místě, kde se setkávala jejich těla. Cudnost vyžadovala, aby zavřela oči, ale ona je nemohla odtrhnout od jeho krásné tváře, která teď byla napjatá touhou a lesklá potem.

Sterlingovo silné tělo se chvělo, avšak on je pořád držel pod kontrolou, pohled upřený do jejích očí. „Kdo jsem?“

„Můj manžel,“ zašeptala bezmocně Laura a vztáhla ruku, aby ho pohladila po hrudi.

Sterling z ní vyklouzl ven a pak opět vnikl tak hluboko, že věděla, že bude navždy její součástí.

„Kdo jsem, Lauro? Komu se dáváš? Kdo si tě bere?“ V jeho tváři se objevil naléhavý výraz, jako kdyby vše, čím kdy byl, a vše, čím kdy bude, záleželo na její odpovědi.

„Sterling,“ vzlykla Laura a vyslovila tak jeho křestní jméno poprvé za celou dobu, co se znali. Odvrátila hlavu a z očí jí vytryskly slzy. „Ach, Sterlingu …“

Laura zmáčkla v pěstech hedvábný přehoz. Sterling do ní pronikal silně a hluboko, divoce i něžně zároveň, a sunul ji směrem tam, kde si ji mohl vzít jen on. V okamžiku, kdy se na to místo dostala, byli už oba napůl šílení rozkoší. A když se jejím tělem rozlila pulzující vlna extáze, která ničila všechno, co jí stálo v cestě, Sterling se prohnul v zádech, zaklonil hlavu a vykřikl. Jeho nektar volně proudil hluboko do poháru Lauřina lůna.

Sterling ležel na své polovině postele, hlavu opřenou o dlaň.

Sledoval svou ženu, jak spí, a podivoval se nad tím, jak může nějaká žena vypadat tak nevinně a prostopášně zároveň. Laura ležela na břiše na zmačkaných pokrývkách, jednu tvář zabořenou do polštáře a ruce stažené v pěst volně položené po stranách hlavy. Sterling ji zakryl přehozem, aby ji ochránil před nočním chladem, ale hladký satén se svezl po jejím těle a odhalil tak elegantní křivku jejích zad a měkkou oblinu krémově bílého zadečku.

Nemohl jí zazlívat, že podlehla vyčerpání. Během posledních dvou nocí toho moc nenaspala. Sám na to dohlížel.

Sterling zavrtěl hlavou, stále ještě v údivu nad tím, že v sobě našla tolik odvahy a drzosti, aby ho sama vyhledala. Mimo postel mohla být malou intrikující lhářkou, avšak v posteli byla naprosto upřímná. A na rozdíl od mnohých zkušenějších žen, které‚ kdy poznal, nezastírala, že její vášeň patří jen jemu.

Ať už byl kýmkoliv.

Sterling se skulil z postele a natáhl si kalhoty. Nalil si pořádnou dávku brandy, ale ani její silná chuť nedokázala spláchnout z jeho úst tu Lauřinu.

Od prvního okamžiku, kdy před jednadvaceti lety vstoupil do tohoto domu, věděl, kým je a co se od něj očekává. Dokud se

neobjevila Laura Fairleighová se snůškou lží a polopravd a neroztříštila všechny iluze, které kdy o sobě měl. Nyní se cítil ve své kůži mnohem cizeji, než se cítil jako muž bez paměti na ardenském panství.

Když se poprvé dozvěděl o Lauřině podvodu, myslel si, že se prostě vrátí ke svému životu a bude tím samým mužem, kterým byl předtím, než roztopila tu ledovou hradbu kolem jeho srdce. Takový muž by však nikdy nebyl natolik šílený, aby ji přijal zpět do své náruče. Nebo postele.

Ani by ji nenutil, aby s ním zůstala jen proto, že nedokázal snést představu, že by odešla. Možná měla Diana pravdu, přemítal Sterling. Možná to nebyla sobeckost, co ho přimělo učinit Lauře nabídku k sňatku, ale nějaká zvrácená potřeba pomsty. To však nevysvětlovalo něhu jeho doteků, když se teď nakláněl nad postelí a jemně shrnoval vlasy z Lauřiny tváře.

Nic si nepřál víc než vklouznout za ní pod přehoz a hladit ji tak dlouho, až znovu bude příst rozkoší. Místo toho ji však vzal i s přehozem do náručí a zamířil ke dveřím.

„Hmmm,“ zamumlala Laura a důvěřivě ho objala kolem krku. Ani se nenamáhala otevřít oči. „Kam mě neseš?“

„Do postele,“ zašeptal Sterling a zabořil rty do jejích levandulí provoněných vlasů.

Na to asi Laura nedokázala nic říct, a tak se jen zabořila hlouběji do jeho náručí a tváří se mu opřela o prsa.

Laura se probudila stejně jako předchozího rána – sama ve své vlastní posteli, bez jediného kousku oblečení na sobě.

Posadila se a přitiskla si pokrývku na prsa. Nebyla si jistá, jestli už náhodou nezačíná bláznit. Klekla si a vykoukla zpoza závěsu. Ačkoliv majestátními okny prosvítalo pár slunečních paprsků, nedalo se říci, že by bylo její apartmá o mnoho útulnější, než když je bičoval déšť.

Posadila se zpátky a začala pochybovat o vlastních smyslech.

Bylo to noční setkání s manželem jen dlouhým, překrásným snem? Zavřela oči a okamžitě si vybavila sebe a Sterlinga, jak klečí na temně modré saténové pokrývce před velkým zrcadlem. Objal ji zezadu a přiměl ji tak, aby se podívala do zrcadla a viděla, jak je

krásná. Jemně chytil její ňadro a druhou rukou jí pomalu sjížděl po hladkém břiše. Laura sledovala, jak se jeho dlouhé, elegantní prsty zabořují hluboko do ní, uchvácena kontrastem mezi jeho silou a svou hebkostí.

Nebyla jsem krásná. Byli jsme krásní spolu, pomyslela si Laura. A pak, když ji něžně líbal na krku a vstoupil do ní zezadu …

Laura vzdychla a rychle otevřela oči. Její představy byly většinou velmi živé, ale nikdy ne tak živé.

Nakoukla pod pokrývku. Kromě toho, že na sobě neměla svou noční košilku, zpozorovala ještě další, mnohem méně patrné důsledky Sterlingovy posedlosti – příjemnou únavu ve svalech, zrůžovělé bradavky, jemné škrábance na vnitřních stranách stehen.

V tu chvíli Lauře vytanuly na mysli další obrazy, každý z nich provokativnější než ten předchozí. Laura hluboce vzdychla. Po poslední noci už nikdo nebude moci vévodu z Devonbrooku obvinit, že nebyl v plnění svých povinností dostatečně důsledný. A pokud ještě stále nenosím jeho dědice, říkala si v duchu Laura, pak to jistě není z důvodu nedostatku úsilí na jeho straně. Ani na mé, pomyslela si a ucítila, jak jí při vzpomínce na vlastní smělost rudnou tváře.

Možná bych měla být vděčná za to, že jsem se neprobudila ve Sterlingově náručí. Nejspíš bych se zakoktala a zrudla a vyhrkla spoustu nějakých nevhodných slov. Takhle alespoň budu mít dost času nasadit si tu masku důstojné vévodkyně.

Laura si omotala pokrývku kolem sebe a sklouzla z postele.

Její vznešený postoj však záhy vzal za své, když se jí jedna noha zamotala do dlouhých závěsů kolem postele. Začala poskakovat po jedné a snažila se vymanit z masy látky. V tu chvíli někdo zaklepal na dveře.

Dřív než mohla Laura vklouznout zpátky do postele, dveře se otevřely a do místnosti vpochodovala služebná. „Dobré ráno, Vaše Milosti. Lady Diana mne poslala, abych vám vyřídila, že dorazily vaše kufry.“ Dívka si změřila Lauru a zarazila se. Lauře nezbylo než jí důvěřovat. Dívka ani nemrkla, a když viděla svou novou paní, jak stojí na jedné noze oděná jen do pokrývky, dodala: „A vidím, že akorát včas.“

Poté, co Lauru několik služek navedlo pokaždé nesprávným směrem, poté, co několikrát špatně zahnula, a po dvaceti minutách chůze bludištěm propojovacích místností se jí konečně podařilo najít jídelnu. Její manžel seděl v čele stolu, který byl přinejmenším šest metrů dlouhý, a svou pozornost soustředil na stránky Morning Postu. Diana seděla spíše uprostřed a z delikátního šálku srkala ranní čaj. Další prostřené místo bylo na druhém konci stolu. Laura se vážně zabývala myšlenkou, že by je ignorovala a sedla si blíže ke Sterlingovi, když se zničehonic objevil nějaký sluha, aby jí podržel židli.

Laura se usadila a lehkým úsměvem mu poděkovala. Muž pak přešel k servírovacímu stolku, aby jí připravil snídani. Laura mezitím pozorovala nekonečnou mahagonovou desku stolu a cítila se naprosto neviditelná.

„Dobré ráno,“ pronesla nahlas. Jen stěží odolala nutkání přiložit si dlaně ke rtům a zavolat Ahoj! jak by to bezpochyby udělal George.

Diana cosi zamumlala.

Sterling, aniž by zvedl zrak, obrátil stránku a pronesl: „Dobré ráno, Lauro. Doufám, že ses dobře vyspala.“

Takže takhle to teď bude, uvědomila si Laura a mile se usmála.

„Ano, velmi dobře. V podstatě si ani nevzpomínám, kdy jsem naposledy spala tak hluboce.“

Tác s Lauřinou snídaní vyklouzl sluhovi z ruky a s řinkotem dopadl na stůl těsně před ni. Diana se zakuckala a pak si kapesníčkem otřela ústa.

Sluha se rychle vytratil. Sterling mezitím pomalu spustil noviny a podíval se na Lauru způsobem, který by roztopil i roztomilé růžičky másla na jejím tácu.

Složil noviny do úhledného obdélníku, zasunul si je pod paži a vstal od stolu. „Těší mě, že se ti tvé ubytování líbí. A nyní, dámy, pokud budete tak laskavé a omluvíte mne …“

„Jedeš na vyjížďku s Thanem?“ zeptala se Diana a plně se soustředila na svůj toast s marmeládou.

Sterling zavrtěl hlavou. „Hodlám strávit den ve studovně a projít si účetní knihy. Už jsem své povinnosti zanedbával dost dlouho.“ Poklepal Dianě na rameno. „Teď, když jsem se vrátil, už se nebudeš

muset otravovat s těmi hloupými účty a nudnými sloupci čísel. Co kdybys vzala Lauru na nákupy a pořídily jste jí nějaké pořádné oblečení?“

Diana nastavila Sterlingovi líčko k obvyklému polibku, avšak zbavena svých povinností se netvářila o nic šťastněji, než se cítila Laura.

Laura počkala, až Sterling dojde až ke dveřím, a pak se zeptala:

„A pro svou nevěstu polibek nemáš, miláčku?“

Sterling se obrátil na podpatku, rty pevně sevřeny. Přešel k Lauře a sklonil se, aby ji políbil na tvář. V tu chvíli Laura pootočila hlavou tak, že se dotkl koutku jejích rtů.

Slyšela, jak se zhluboka nadechl, viděla, jak přivírá víčka, aby skryl svůj žhavý pohled. Ale když se narovnal, tvářil se stejně formálně jako předtím. „Hezký den, má paní.“

Když za Ster1ingem zaklaply dveře, Diana odložila svůj šálek čaje. „Nemá rád, když si s ním někdo zahrává. Hraješ nebezpečnou hru.“

Laura zabořila vidličku do velkého kusu čerstvého koláče a s překvapením zjistila, že má náhle obrovský hlad. „To moc dobře vím. Ale doufám, že zisky vysoce převáží rizika.“

22

Doufám, že ji budeš rozmazlovat stejně, jak bych si já přála

rozmazlovat tebe …

Ďábel z Devonbrooku se oženil. Brzy odpoledne, když Laura s Dianou procházely obchody na Oxford Street a Bond Street, už toho byl plný Londýn. Bylo obtížné odhadnout, koho ta novina bolí víc – posedlé krásky, nebo jejich ambiciózní matky, které doufaly, že pro své maličké uloví jednoho z nejbohatších a nejvhodnějších mládenců z lepší třídy.

Když Diana s Laurou vstoupily do jednoho z luxusních obchodů s textilem plného oslepujících metrů hedvábí a mušelínů, ale také zákaznic čekajících, až budou moci vyslovit své požadavky, klokotná konverzace okamžitě ustala. Laura musela snést několik významných pohledů, z nichž některé byly otevřeně nepřátelské.

Jedna z prodavaček k nim rychle přiběhla a nespokojeně pomlaskávala nad světle žlutým mušelínovým pláštěm, který, se Lauře, když si ho ráno oblékala, zdál naprosto v pořádku. Dřív než mohla vysvětlit, že nemluví italsky, malá tmavovlasá žena ji odvlekla do malého zástěnku, aby si ji mohla změřit a několikrát do ní dloubnout s tak krutou bezohledností, za kterou by se nemusela stydět ani Laskonka.

Po několika minutách strávených v potupě, kdy dvě cizí osoby plynulou italštinou diskutovaly o kvalitách Lauřina poprsí, prodavačka odspěchala pro další balíček špendlíků, kterými by ji mohla opět mučit. Laura byla na chvíli ponechána svému osudu. Stála na nízké stoličce a oblečená jen ve spodničce se třásla zimou, Teplota v jejím zástěnku klesla tak rapidně, až měla pocit, že uvidí páru vlastního dechu.

Když si uvědomila, že si za závěsem povídají dvě ženy. Ty, bohužel hovořily anglicky.

První hlas byl měkký, ale plný nenávisti. „Věřila bys, že si vzal nějakou chudou vesnickou holku bez věna a bez titulu? Dokonce se

říká, že je… „ Laura se přiklonila blíže k závěsu a nastražila uši, aby porozuměla, co žena šeptá.

„Ne! To nemůžeš myslet vážně! Dcera faráře?“ Druhá žena by se zřejmě nechichotala o nic méně nevěřícně, kdyby si Sterling býval vzal za ženu uklízečku. „Dá se vůbec uvažovat o tom, že by to udělal z lásky?“

První žena se ušklíbla. „To teda ani náhodou. Slyšela jsem, že byli načapáni v kompromitující situaci a že byl proti své vůli přinucen si ji vzít.“

Laura zavřela oči. Ta slova ji bodla u srdce.

„Ale podle toho, co jsem o něm slyšela, nepatří k mužům, které by se dalo přinutit k něčemu, co by opravdu nechtěli.“

„Ve většině situací asi ano, ale pokud se jedná o mužskou čest, pak udělá cokoliv, jen aby ji ochránil. Dokonce se i ožení pod svou úroveň.“

„Možná že to děvče potřebuje jen trochu vypulírovat.“

„Může pulírovat, jak dlouho bude chtít, ale stejně z toho vždycky vzejde jen hrouda uhlí. Nikdy ne prvotřídní diamant.“ Ženin hlas náhle přešel v hrdelní mručení. „Ta holka nemá nejmenší ponětí, jak ho uspokojit. Copak jsi zapomněla, že já vím, jak náročný dokáže být v posteli? Ta malá prosťačka ho za chvíli bude nudit…, pokud tomu tak není už teď. V tu chvíli budu na řadě zase já. Ona možná dostala jeho jméno, ale jeho srdce nikdy nedostane.“

Laura se málem neudržela, aby se i přes závěs nevrhla na onu dámu a neukázala jí, jak prostá umí být. A však náhle se z vedlejší zástěny ozvalo nějaké šustění.

„Ale, lady Diano,“ ozvala se tiše žena, která plánovala dostat Lauřina manžela do postele. „Ani jsem si nevšimla, že navštěvujete tento obchod. Je mi potěšením, že vás konečně potkávám. Jsme s vaším bratrancem velmi dobrými přáteli.“

„Skutečně?“ Laura si ani nemusela představovat ten ledový pohled, který Diana na obě ženy vrhla.

„Nikdy o vás nehovořil. Ačkoliv si vzpomínám, že s oblibou vzpomínal na vašeho manžela. A jakpak se má lord Hewitt? Doufám, že je v plné síle.“

Podlézavý tón ze ženina hlasu vyprchal a zanechal jej tak chladným, jako byl ten Dianin. „Můj Bertrám tráví spoustu času na našem venkovském sídle.“

„Nemůžu říct, že by se mu to dalo vyčítat.“ Když druhá žena překvapeně vydechla, Diana jemně dodala: „Tohle léto je tak horké, že? A nyní, když budete tak laskavé a omluvíte mne, musím najít nevěstu mého bratrance. Vyslal mě, abych jí pomohla vybrat vhodné oblečení. Ten drahoušek se cítí sám tak trapně za to, že ji přiměl aby se vzali tak spěšně, ale on by to bez ní nevydržel ani den. Obdivuje ji, víte, a je odhodlán dát jí vše. Prostě ji chce rozmazlovat.“

Laura cítila, jak jí nečekaně vhrkly do očí slzy. Byly to slzy vděčnosti a touhy zároveň. Jednou, v jiném životě, by se snad Dianina slova mohla vyplnit.

Když Laura o chvíli později vystoupila zpoza zástěnku, našla svou nečekanou zastánkyni, jak si unavenýma očima prohlíží módní stránky v La Belle Assemblée.

„Slyšela jsem, co jste řekla těm ženám.“ řekla jemně Laura.

„Opravdu vám moc děkuji.“

Diana sklapla časopis a vstala. Vzdorovitě vysunula svou malou bradu. „Nedělala jsem to pro vás, ale pro sebe. Ty tupé krásky jako Elizabeth Hewittová strkaly po celá léta nos do mých záležitostí jen proto, že se mi nestalo to neštěstí, abych se provdala za nějakého starého, dnou postiženého opilce, který se o svou manželku zajímá méně než o své výstavní kokršpaněly.“

„Jestli mluvíte o lordu Hewittovi, pak bych řekla, že jeho kokři musí být rozhodně loajálnější než jeho manželka.“

Nedalo se říct, že se Diana usmála, ale v jejích očích Laura zahlédla pobavený záblesk. „Myslím, že máte pravdu. Jen těžko lze muži vyčítat, že dává přednost čtyřnohým čubkám před těmi dvounohými.“

***

Zbytek odpoledne uplynul pro Lauru v opojném víru. Jak s Dianou pobíhala po široké dlážděné Oxford Street od kloboučnice přes parfumérie k obuvníkovi, uvědomovala si jen, jak by se asi takové dobrodružství líbilo Lotce. Ačkoliv sobě Diana pořídila jen

nějakou lacinou tretku, trvala na tom, aby se Laura vybavila jen tím nejlepším – několika čepci zdobenými ovocem, peříčky a květinami; rukavičkami z kůzlečiny a hedvábnými punčochami; ručně malovanými vějíři; parfémovými lahvičkami z broušeného skla; kašmírovými šálami; zdobenými paraplíčky; parfémovanými mýdly; pastelovými střevíčky a ne jedním, ale hned dvěma páry nankinových holínek; stříbrnými hřebeny a korunkami; perlami vykládanými čelenkami; a dokonce trošku šokantními dlouhými podvlékačkami, o nichž ji nadšená prodavačka ujistila, že jsou v londýnských salonech posledním výkřikem módy. Všechno to zboží mělo být spěšně dopraveno do Devonbrooku.

V okamžiku, kdy se vynořily z roztomilého obchůdku, ve kterém se prodávala jen a jen krajka, Lauře už začínala třeštit hlava. Už si ani nebyla schopná vybavit, co všechno vlastně koupily. A jestli počítala správně, pak utratily za jediný den tolik, kolik vydělá ardenské panství za celý rok.

Když se procházely ulicí k čekajícímu kočáru, v rukou teplé pistácie od pouličního prodavače, odkudsi se vynořil lampář, aby začal v padajícím soumraku zapalovat pouliční lampy. Jejich měkké světlo dopadalo na výklady obchodů a způsobovalo, že vystavené zboží vypadalo ještě lákavěji.

Když procházely kolem bohatě vyzdobené výlohy hračkářství, Laura se zastavila a nadšeně vykřikla.

Za výkladem seděla porcelánová panenka ve volánkových šatičkách s krajkami a baculaté tváře měla zbarvené do růžova. Od drdůlku zlatých vlásků a zvednutého nosíku až po miniaturní dětské střevíčky na nohou byla dokonalou napodobeninou Lotky.

Diana se zkoumavě zaměřila na zboží ve výloze. „Co se děje?“

„Jen mě napadlo, jak moc by se tahle panna líbila mé malé sestře,“ opáčila Laura, a aniž si to uvědomila, přimáčkla ‚ukazováček ke skleněné výplni.

Diana pokrčila rameny. „Tak jí ji kup.“

Laura si s překvapením uvědomila, že jí Diana začala tykat.

Zasunula ruce zpátky do svého nového rukávníku z labutího peří a opáčila: „Myslím, že bych neměla zneužívat vévodovy štědrosti víc, než se stalo. Už se toho dneska narozhazoval.“

Diana na Lauru podivně pohlédla. „Sterling není žádný skrblík. Možná ti upírá své odpuštění, ale peněženku nikdy. A když nemůžeš dostat to první, pak si užij alespoň toho druhého.“ Diana se se zvláštním melancholickým výrazem v obličeji lehce dotkla vitríny.

„To je jedna z mála lekcí, které mi dal můj otec.“

Když Laura téměř o hodinu později vycházela z obchodu, měla náruč plnou hraček pro své sourozence, mimo jiné koupila pro Lotku též švihadlo a hned tři lesklé balíčky karet pro George. Nechtěla svěřit ty drahocennosti cizím rukám a nechat je doručit do domu, a tak je raději odnesla sama. Diana trpělivě čekala, zatímco se Laura vnořila do obchůdku s pánským prádlem, aby koupila Dowerovi pár měkkých kožených rukavic pro jeho bolavé ruce. Také se rozhodla, že pošle Laskonce jeden z těch čepců, které si vybrala pro sebe. Ten zdobený pavími péry.

Když obě ženy přicházely ke kočáru, Diana se nečekaně zastavila, až do ní Laura zezadu vrazila. Zatímco lokaj seskočil ze sedátka, aby sesbíral rozsypané balíčky, Laura pohlédla Dianě přes rameno a zahlédla markýze z Gillinghamu, jak stojí ležérně opřený o pouliční lampu, v ruce drží klobouk a lesklou vycházkovou hůlku má zasunutou pod paží.

Narovnal se a elegantně se uklonil. „Vaše Milosti, lady Diano. Zahlédl jsem váš kočár, když jsem odcházel od svého krejčího, a řekl jsem si, že chvilku počkám, abych vám mohl popřát hezký večer.“

„Dobrý večer i vám, můj pane.“ Diana odměřeně prošla kolem markýze a přijala lokajovu nabízenou ruku, aby ji uvedl do kočáru.

„Teď, když se můj bratranec vrátil ze svého malého dobrodružství, tak už vás zřejmě tak často vídat nebudeme.“

„Právě naopak,“ pronesl líně Thane a málem srazil lokaje, když se sám nabídl Lauře, aby jí pomohl do kočáru. „Když se teď vévoda hodlá natrvalo usadit v Devonbrooku, plánuju, že vás svou přítomností budu obtěžovat poměrně pravidelně.“

„To by vám nemělo dělat velké potíže.“ Diana se dívala přímo před sebe, zatímco lokaj zajišťoval dvířka kočáru. „Jsem si jistá, že vás můj bratranec přijme s nadšením.“

Thane si prohlédl Dianin profil, přičemž palcem a ukazováčkem jemně mnul okraj klobouku. „A co ty, Diano?“ zeptal se měkce.

„Také mě přijmeš s nadšením?“

Dřív, než mu mohla odpovědět, dal se kočár do pohybu.

„Nesnesitelný člověk,“ utrousila jen, prudce si stáhla rukavičky a hodila si je do klína.

Laura, fascinovaná barevnými skvrnami na Dianině tváři stejně jako jejím neobvyklým projevem citů, se vyklonila z okýnka kočáru. Thane tam stál s kloboukem v ruce a s pohledem upřeným za kočárem.

Když dorazily do Devonbrooku, Addison už na ně čekal ve foyeru. „Jeho Milost vás čeká ve studovně,“ informoval Lauru a předal její plášť a rukávník sloužícímu.

Lauře náhle vynechalo srdce. Možná chce Sterling přestat s tím předstíráním, že se minulá noc vůbec nestala, možná chce uznat, že není možné, aby si muž vzal ženu takovým způsobem a nedal nic ze sebe na oplátku. Uhladila si vlasy a vyrazila k nejbližší chodbě. Doufala, že si její až dojemné nedočkavosti nikdo nevšiml.

Addison si zdvořile odkašlal. „Tudy, Vaše Milosti,“ pronesl a pokynul opačným směrem. „Sedmé dveře nalevo, hned za mramorovou fontánou.“

Laura se otočila o sto osmdesát stupňů a vděčně se na komorníka usmála.

Laura vklouzla do místnosti a našla Sterlinga, jak sedí za obrovitým mahagonovým stolem obloženým několika vysokými stohy účetních knih a jiných dokumentů. S úlevou zjistila, že psi nejsou nikde v dohledu. I když ji Sterling ujistil, že jsou to laskaví obři, stále je podezírala, že v koutku duše touží po tom, aby jí utrhli nohu a zahrabali ji někde v soláriu.

Sterlingův kabát ležel nedbale přehozený přes odkládací stolek. Muž byl jen v pomačkané vestě a rukávy košile měl vysoko vyhrnuté. Laura si prohlížela jeho zaujatý obličej a uvědomovala si, jak málo ho vlastně zná. Nebyl žádným výtvorem její fantazie, ale komplikovaný muž tvarovaný krutými i vlídnými vlivy okolí. Přála si, aby ta skutečnost způsobila, že po něm bude toužit méně. Zdálo se však, že to funguje přesně naopak.

Ačkoliv by přísahala, že nevydala ani hlásku, Sterling náhle vzhlédl a načapal ji, jak si ho prohlíží. Nasadil ten přívětivý obličej, který Laura začínala pomalu nenávidět. „Tak jste se vrátily z té výpravy po obchodech? Věřím, že jsi našla všechno, co jsi chtěla.“

„Všechno ne,“ pronesla chmurně Laura a vydala se ke koženému křeslu umístěnému proti psacímu stolu.

„No, tak snad ti tohle pomůže utišit tvé rozčarování.“ Sterling se předklonil a podal jí složený list pergamenu. „Šťastné narozeniny.“

Laura zůstala nevěřícně zírat. Na něco takového připravená nebyla.

„Snad sis nemyslela, že bych na ně zapomněl?“

„Upřímně řečeno, jsem to já, kdo zapomněl. A opravdu bych nečekala, že ty si to budeš pamatovat.“ Laura stydlivě sklopila, zrak.

„Nebo že mi dáš dárek.“

„Ale, no tak,“ pronesl chlácholivě Sterling a opět jí podal list papíru. „Otevři to.“

Laura pomalu rozložila oficiálně vypadající dokument a prolétla očima elegantní písmo. Nebyla si zcela jistá, na co se vlastně dívá.

„Je to dobropis na ardenské panství,“ vysvětlil jí Sterling.

„Našel jsem to včera ráno, když jsem procházel papíry v otcově studovně. Zatímco jsi dnes byla pryč, povolal jsem notáře a přepsal jsem dům a pozemky na tvé jméno. Už se nikdy nebudeš muset bát, že George a Lotka nebudou mít střechu nad hlavou. Nikdo ti ho nebude mocí vzít. Ani tobě, ani tvým dědicům.“

Jeho dědicům. Laura dál zírala na list ve svých rukou. Nechtěla pozvednout zrak, dokud hrozilo, že by Sterling mohl zahlédnout slzy v jejích očích.

„Myslel jsem, že budeš mít radost,“ řekl jemně Sterling. „Dala bys přednost páru smaragdových náušnic? Diamantovému náhrdelníku?“

Laura sevřela list mezi prsty. „Ne, děkuji, můj pane. Bylo to od tebe příliš štědré už tak.“

Sterling pokrčil rameny. „Nesmysl. Našli by se i takoví, kteří by

řekli, že sis to zasloužila.“

Laura prudce vztyčila hlavu. Nevěřícně se podívala na svého muže a v hlavě se jí míhaly obrazy ze dvou uplynulých nocí, které strávila v jeho náručí. V jeho posteli.

„Svým důvtipem, samozřejmě,“ dodal, ale záblesk v jeho očích dal Lauře najevo, že ví, co se jí honí hlavou. „Podstoupila jsi pro ten rozpadající se starý dům obrovské riziko.“

„Rozpadající se starý dům, který sis chtěl vždycky nárokovat pro sebe. Nebo už jsi zapomněl, co tě přivedlo zpátky do Ardenu? Určitě to nebyla potřeba rozloučit se s matkou.“

Sterling se opřel. Přívětivá maska na jeho tváři začínala dostávat trhliny. „To není tvá starost.“

Laura se postavila a zmačkala dobropis v ruce. „A nebyla to ani tvoje starost. Kdyby tomu bylo jinak, pak bys ji nenechal umřít bez toho, abys jí odpustil. Ale jelikož to vypadá, že můj osud bude tomu jejímu podobný, považuju za naprosto příhodné, že také zdědím její dům. I kdybych měla zbytek života trávit snahou o to, abych si to zasloužila.“ Laura vyrazila ke dveřím, pak se však zarazila a obrátila čelem zpět. „Jo, a taky jsem dneska potkala jednu z tvých drahých přítelkyň – lady Hewittovou. Jasně se vyjádřila v tom smyslu, že bude velmi potěšena, když tě uvítá zpátky ve své posteli, až tě přestanu bavit.“

Ačkoliv to vyžadovalo veškerou sílu, kterou Laura ve svém útlém těle dokázala posbírat, práskla dveřmi od studovny tak silně, až se otřásly svícny po jejich stranách.

„To asi nebyla náhoda že?“ zamumlal Sterling a smutně pokyvoval hlavou, zatímco zlostné Lauřiny kroky pomalu utichaly.

Laura ležela na zádech ve své posteli a zírala vzhůru před sebe na nebesa postele. Minulou noc byla naštvaná. Dnes večer zuří. Můj muž si může hrát na šlechtice říkala si v duchu, ale mně je naprosto jasné, čím ten dar měl být. Jen další výčitkou. Posměšnou připomínkou toho, že žádná plesnivá kupa cihel nemůže nahradit to, co jim oběma způsobily její lži.

Někde hluboko v srdci domu dvanáctkrát odbily hodiny a odzvonily tak jejím narozeninám.

Laura se obrátila na bok. I kdyby hodiny odbily třináctkrát, stejně bych za ním nešla, trucovala si pro sebe. Pochybuju, že bych vůbec podruhé našla západní křídlo. Beztak by ho jen potěšilo, kdybych se skutálela z některého širokého schodiště a zlámala si vaz. Tu si Laura představila Sterlinga, jak stojí nad jejím hrobem a s předstíraným zármutkem přijímá kondolence od lady Hewittové.

Možná že už se nemůže dočkat, až umřu. A čím dřív, tím lépe, pokračovala Laura ve svých úvahách. Co kdybych se teď vydala do západního křídla a našla jeho postel studenou a prázdnou? Co když už za svou bývalou milenkou odešel? Třeba spolu strávili večer popíjením šampaňského a bavením se nad jeho neštěstím, jak byl podvodně vlákán do svatby s chudou farářovou dcerou která s největší pravděpodobností nemůže uspokojit jeho sexuální potřeby. Možná že je právě teď zamotaný v hedvábných pokrývkách a dělá jí tytéž sladce hříšné věci, které dělal minulou noc mně.

Laura zasténala a přetáhla si přes hlavu pokrývku, aby tak rozbila ten obraz, který jí vytanul před očima.

A přesně tak ji našel Sterling, když rozhrnul závěsy a posadil se na postel vedle ní.

23

… a že bude hodna tvé oddanosti.

Laura se posadila a shrnula si rozcuchané vlasy z očí. „Co tu děláš?“

Sterling položil cínový svícen na malou poličku vybíhající z čela postele a vytvořil tak útulně osvětlené hnízdečko. „Nechci, aby mě někdo obvinil, že zanedbávám své manželské povinnosti. Myslím, že by má pochybná pověst takovým prohlášením velmi utrpěla.“

Zdálo se, že Laura nad jeho slovy chvíli přemýšlí. Pak sebou praštila na záda. „Jestli po mně chceš jen dědice, pak můžeš přeskočit ty jemnůstky a rovnou se do toho pustit.“

„Jemnůstky?“ opakoval Sterling, fascinován tímto novým Lauřiným postojem.

„Však víš – polibky…, doteky…“ Laura opovržlivě mávla rukou.

„Ty hloupé, otravné věci.“

„Takže ty nechceš, abych tě líbal?“

„No, nevidím v tom žádný smysl, ty ano?“

Sterling se stále tvářil úmyslně nevinně. „Vůbec žádný?“

Byl dost blízko, aby viděl, jak Laura křečovitě polkla a na okamžik jí vynechal dech. Odkopla pokrývku a zůstala ležet na zádech s očima upřenýma na nebesa. „Až skončíš, tak mě přikryj. Je tu poměrně chladno.“

To se nedalo popřít. Ale ten chlad měl jen máloco společného s vytrvalým průvanem protahujícím se prostorným starým domem, zato mnoho společného s nevrlou náladou Sterlingovy nevěsty a jejím chladným přístupem. Vypadala, jako by čekala, až jí zubař vytrhne podebraný zub. Sterling se musel kousnout do tváře, aby se nerozesmál.

„Budu ti muset vyhrnout noční košili.“ varoval Lauru. „Ale to by snad neměl být problém, vid?“

Laura se zhluboka, zmučeně nadechla a odvrátila od Sterlinga tvář. „Myslím, že tomu se skutečně vyhnout nedá.“

Když ucítila, jak jeho teplé ruce stoupají podél jejích dlouhých hladkých nohou a vyhrnují jí košilku nad pas, zavřela oči. Avšak i Sterling zatajil dech. Laura v tom světle svíček vypadala jako anděl všechny ty temné kudrny jejích vlasů lemující bílou, pihovatou tvář.

„A pro nás oba asi bude celá záležitost jednodušší, když se tě dotknu… tady.“

Laura neslyšně vydechla pootevřenými rty. Sterling rovněž potlačil vzrušený vzdech. Ačkoliv neudělal nic, čím by si takové požitky zasloužil, Laura byla připravená ho přijmout stejně jako on si ji vzít. Shodil ze sebe saténový župan, vděčný, že si pod něj neoblékl kalhoty, když se vydával na tu dlouhou, osamělou pouť k Lauřinu apartmá.

„Jestli je ti hodně nepříjemné mě obejmout, pak bude asi nejlepší, když podržím tvé ruce asi takhle.“ Sterling něžně propletl své prsty mezi jejími a posunul jí ruce až k hlavě, kde je nechal ležet, její dlaně ve svých.

Když jediným prostým pohybem vklouzl mezi její stehna, zmáčkla mu ruku. Sterling zavřel oči. Jeho tělem prolétla vlna divokých pocitů. Nikdy by ho nenapadlo, že by nějaká žena mohla být tak hedvábně jemná, tak horoucí, tak pevná. Když se začal pohybovat, obtáhla se těsně kolem něj, jako by byli přesně stvořeni jeden pro druhého. Jako by ona byla stvořena jen pro něj.

Když Sterling otevřel oči, Laura se na něj dívala přes řasy přivřených víček, rty měla pootevřené a její lesklé oči hořely touhou.

„Jsi si jistá, že nechceš, abych tě políbil?“ zašeptal hlasem plným vášně.

Laura si nedočkavě olízla rty. „No, snad jednou …“ Sterling ji tedy políbil. Jediným polibkem, který nekončil.

Trval dál a dál, jeho primitivní, hluboký rytmus v souladu s rytmem pohybu Sterlingových boků a mocných úderů jeho srdce.

Nechtěl, aby to vůbec kdy skončilo. Ani milování, ani ten polibek. Ale jeho tělo takto nemohlo bez dalšího fungovat donekonečna. Odhodlán předvést Lauře, co dokáže i bez těch něžnůstek, změnil úhel svých boků tak, že při každém pohybu dráždil tu drahocennou perličku uhnízděnou mezi jejími kudrlinkami.

Cítil, jak se pod ním Laura propadá, a věděl, že nemůže jinak než ji následovat. Když na ni vyčerpaně klesl, to poslední, co by čekal, byl její tenký, odhodlaný hlas. „Tak, udělal jsi to, proč jsi přišel. Můžeš jít.“

Sterling pomalu pozdvihl hlavu.

Laura zírala na bod někde nad jeho pravým ramenem a snažila se předstírat, že se její svůdné tělo netřese dozvuky nekonečné rozkoše, kterou před chvílí sdíleli.

„Jsem propuštěn?“

„Ne, jsi omluven. Jak se říká, práce byla dobře odvedena.“ Část Sterlinga si nepřála nic jiného než vzít Lauru do náručí a držet ji u sebe tak dlouho, dokud se do pokoje nevkrade denní světlo. Ale tohoto práva se vzdal, když sám jejich manželství vymezil oním chladným rámcem. Sterling v duchu proklel sám sebe, že nebyl schopen předvídat vývoj událostí. Něžně stáhl Lauře košilku ke kolenům a přikryl jí přikrývkou. Pak si oblékl svůj župan a vzal do ruky svícen.

Vstal z postele, napočítal do deseti, a poté prošel závěsy lemujícími postel. Laura zůstala ležet na zádech, oči zavřené a ruce doširoka rozhozené. Její chladný výraz se náhle změnil ve výraz obrovské, neuvěřitelné extáze.

Sterling si odkašlal. Laura se posadila tak rychle, až se hlavou uhodila do čela postele. Přetřela si rukou bolavé místo a skrz závoj rozcuchaných vlasů se podívala na Sterlinga. „Myslela jsem, že už jsi pryč.“

Mladík se opřel o sloupek postele. „Jen jsem myslel, že bychom se neměli tak rychle vzdávat těch něžnůstek. Když nad tím tak přemýšlím, tak jsou vlastně docela … milé.“

Laura si pohrávala s mašlí na výstřihu noční košilky. „Aha. Je pravda, že by to mohlo nám oběma ten úkol trochu zpříjemnit. Chceš vidět jak?“

Sterling shodil župan a vklouzl zpátky do Lauřiny postele.

***

Sterling Harlow mohl mít tvář anděla, ale v noci byl ďáblem, který kradl Lauřinu duši, ačkoliv jejím srdcem pohrdal. I když tedy přiznal, že má rád něžnosti, věci, které dělal Lauřinu mladému, neukojenému tělu pokaždé, když v noci vklouzl pod její pokrývku, nebyly vůbec pěkné, ale rozkošně nemravné. A některé byly dokonce naprosto hříšné.

Laura začínala lenošit. Každé ráno vydržela v posteli až do desíti, jedenácti hodin ve snaze oddálit ten okamžik, kdy bude muset pohlédnout do tváře nepřístupnému cizinci ani v nejmenším nepřipomínajícímu toho vroucího muže, který ji jen před několika hodinami přivedl k naprosté rozkoši. A čím vřelejší byly jejich noční eskapády, tím chladnějším a nepřístupnějším se Sterling stával ve dne, až si i jeho sestřenice začala dělat starosti s jeho povýšeným chováním a vyhýbavými poznámkami.

Poté, co se omluvil jednoho večera od večeře a zabarikádoval se ve studovně, Diana zlostně odhodila ubrousek do svého talíře a zeptala se: „Jaký vlastně byl?“

Laura se zarazila s vidličkou plnou kořeněného lososa napůl cesty k úsmm. „Kdo?“

„Ten tvůj Nicholas. Jaký byl? Jaký to byl muž?“

Laura odložila vidličku a rty se jí roztáhly milým úsměvem.

„Byl to dobrý a něžný muž se suchým humorem. Byl trochu podezíravý. To mu však nemohu mít za zlé,“ uznala a otřela si ubrouskem ústa. „Byl taky docela temperamentní měla bys ho vidět, co dělal, když se dozvěděl, že jsem za jeho zády zorganizovala jeho nástup do funkce faráře naší farnosti. Poměrně dlouho dokonce nebyl schopen slova. Jen se na mě díval, pokyvoval hlavou a prohrabával si rukou vlasy. A přitom rudl a rudl, až jsem se začala obávat, že vybuchne.“

Diana se přesunula na židli vedle Laury. „Povídej. Vyváděl hodně? Vždycky jsem si přála, aby se tak stalo, když ho můj otec řezal rákoskou. Ale on byl příliš hrdý. On dostal nářez a já jsem plakala.“

Laura měla na okamžik pocit, že začne plakat sama. Místo toho však chytila Dianu za ruku a jemně ji zmáčkla. „Kdybys chtěla vidět opravdový záchvat vzteku, pak bys musela být u toho, když se

poprvé setkal s mou sestrou. Lotka vypustila svá koťata do jeho postele a on si myslel, že to jsou krysy.“

„To mě ani v nejmenším nepřekvapuje. Od okamžiku, kdy se vrátil na Devonbrooke, zavírám svou Sněhovou kouli v severním křídle. Sterling kočky absolutně nesnáší. V tomto směru je stejný, jako byl můj otec.“

„Ha! Tak to by ses ho měla zeptat na kotě, které jej neustále pronásledovalo po celé naší farmě. Dokonce jsem ho přistihla, jak je pusinkuje na růžový čumáček a dává si je do kapsy svého kabátu, když si myslel, že se nikdo nedívá. A měla bys je vidět, jak spolu spali v… „ Laura si všimla, že sluha čekající u servírovacího stolku natahuje krk, jen aby zaslechl jejich rozhovor, a tak se jen přiklonila k Dianě a zbytek jí pošeptala. Diana vybuchla hrdelním smíchem.

Nekonečné sloupce čísel psaných Dianiným úhledným rukopisem začínaly před Sterlingovýma unavenýma očima tancovat. Vtom zaslechl zvuk, který mezi silnými zdmi Devonbrooku nikdy dříve neslyšel – zvonivý ženský smích. Pomalu vstal a zaklapl velkou účetní knihu.

Ten zvuk byl neodolatelný jako zpěv sirén. Šel za ním až ke dveřím jídelny. Jeho žena a sestřenice seděly s hlavami u sebe a smály se a šeptaly si, jako by byly staré dobré přítelkyně.

Když se zadíval na jemný Lauřin profil, ucítil v hrudi zvláštní bolest. Její smích neslyšel od chvíle, kdy spolu stáli na schodech kostela svatého Michaela onoho prosluněného rána. Zdálo se to být už celou věčnost.

Sterling by klidně stál ve dveřích dál a sledoval obě ženy, kdyby si sluha významně neodkašlal. Laura s Dianou obrátily hlavy, jejich úsměv opadl a zrak zpozorněl.

„Promiňte, že vás vyrušuji,“ pronesl škrobeně Sterling.

„Zapomněl jsem si Timesy.“ Zasunul si noviny pod paži a vykročil zpátky ke studovně. Cítil se ve svém vlastním domě jako vetřelec.

O pár dní později, jednoho chladného deštivého odpoledne, mířil Sterling do studovny, aby strávil několik dalších dlouhých hodin revizí evidentně nekonečného počtu svých nemovitostí, když si všiml něčeho naprosto podivného.

Mrtvolného ticha.

Zastavil se a sklonil hlavu trochu na stranu. Nikdo nefuněl, žádné

ťukání drápů o mramorovou podlahu, žádné požďuchování.

Sterling se pomalu obrátil. Žádní psi.

Caliban a Cerberus byli jeho stálými společníky od chvíle, co se vrátil z Ardenu. Dokonce i tiše podřimovali před dveřmi Lauřina pokoje, dokud se jejich pán v brzkých ranních hodinách neobjevil, rozpálený a spokojený. Oni byli jediní, kteří věděli, že se nikdy nevracel do své studené postele, ale trávil zbytek noci kouřením v soláriu a čekáním na první paprsky ranního slunce.

Sterling si zasunul dva prsty do úst a zapískal. Ten zvuk jeho mastifové nikdy neignorovali a vždy nadšeně přiběhli ke svému pánu. Tentokrát se však setkal jen s prázdnou ozvěnou.

Sterling se zamračil. Možná mi Addison zapomněl říct, že je dal některému ze sloužících, aby je vyvenčil v parku, říkal si v duchu.

Když se přiblížil ke knihovně, všiml si, že dveře jsou pootevřené.

Opřel se o zárubeň. To, co před sebou spatřil, mu vyrazilo dech.

Laura seděla na koberečku před krbem. Cerberus ležel natažený vedle ní a Caliban měl hlavu přímo v jejím klíně. Jeho veliké hnědé oči vyjadřovaly téměř otrockou oddanost. Laura ho zamyšleně drbala za ušima a vůbec si nevšímala toho, že jí slinami potřísnil takřka celou světle modrou hedvábnou sukni. Sterling si okamžitě představil, co by asi řekli jeho staří francouzští nepřátelé, kdyby viděli, jak ty ďábelské potvory složil na kolena obyčejný ženský dotek. Sám však dobře věděl, co ten dotek dokáže udělat s ním.

Smutně pokýval hlavou. Nejdříve sestřenice a teď i psi, pomyslel si. Copak mi nechce nechat vůbec nic?

Už se chtěl obrátit k odchodu, když ho Lauřin smutný povzdech přišpendlil k podlaze. Ačkoliv měla na koleni otevřenou knihu, její zamyšlený pohled byl upřen do ohně. Sterling si ji prohlížel a povšiml si jistých změn, které mu v tajemných stínech její postele unikly. Zdravá barva ze sluníčka pomalu opouštěla její tváře. Její veliké hnědé oči už nezářily, ale byly plné stínů osamění.

Riskovala vše včetně svého srdce, aby udržela svou rodinu a domov nedotčené. A on ji od toho všeho odtrhl a nedovolil jí ani pohlédnout zpět.

Sterlingův strýc pravidelně objednával všelijaké exotické rostliny, aby jimi nechal osadit solárium. Ony však vykvétaly jen zřídka, protože potřebovaly teplo a světlo, dvě věci, které chladný dům plný průvanu nikdy nemohl poskytnout. Nakonec všechny zašly a jediný Sterling nad nimi smutnil.

Sterling zřejmě vydal nějaký zvuk, protože Cerberus zdvihl hlavu a zvědavě se na něj zadíval. Muž si při tiskl ukazováček na rty a pomalu vycouval ze dveří.

Odkráčel do studovny a poprvé po mnoha dnech měl pocit, že má nějaký cíl. Když dopsal poměrně dlouhou zprávu, zazvonil na Addisona.

Muž se jako obvykle okamžitě objevil, jako by se zhmotnil ze vzduchu. „Zvonil jste, Vaše Milosti?“

Sterling mu předal psaní. „Potřebuji, abys dohlédl na to, že markýz z Gillinghamu okamžitě obdrží tento list.“

„Samozřejmě, Vaše Milosti. Budete si přát ještě něco?“ Sterling se opřel v židli a nechtěně se usmál. „Mohl bys dát sloužícím zvláštní odměnu. Myslím, že už si to zaslouží.“

Ke konci druhého týdne v Devonbrooku už Laura tak trpěla nedostatkem společnosti, že se přistihla, jak se prochází galerií portrétů a prohlíží si podobizny Sterlingových zemřelých předků a hledá nějaké podobnosti. Bavila se tím, že těm nejzajímavějším dávala fiktivní jména a vymýšlela si historie jejich životů. Rozhodla se, že samolibě se usmívající mladík v kabátci s okružím byl Percival Smělý, milovaný důvěrník první vévodkyně z Devonbrooku. Ten bojovník v drátěné košili se zarudlou tváří a rusými vousy nebyl nikdo jiný než Sir Boris Krvavý, ochránce neprávem odsouzených. A ta baculatá liška s vyzývavým pohledem? To přece musí být Šílená Mary Harlowová, která zavraždila svého bezcitného manžela poté, co jej přistihla v posteli s jeho provdanou milenkou, zakyslou potvorou, která se náhodou jmenovala Elizabeth.

Laura si povzdechla a ještě jednou obešla celou galerii. Dokonce i portrét Granvillea Harlowa ztratil svou hrůzostrašnou sílu. Laura měla pocit, že by se mnohem raději setkala s duchem předchozího vévody než s tím současným.

Přistoupila blíže ke stěně, aby si pozorně prohlédla malý portrét, kterého si předtím vůbec nevšimla. Byla to podobizna plavovlasého chlapce, který neměl víc než jedenáct, dvanáct let.

Chlapec se neusmíval a toporně seděl na vysoké židli. Záda měl nepřirozeně rovná a z jeho očí vyzařoval cynismus, pro tak mladého člověka zcela nezvyklý.

Laura se dotkla prstem jeho tváře, ale po oblíbeném důlku nebylo ani stopy. V tomto případě nemusela svou fantazii namáhat. Jeho příběh znala. Byl odvržen těmi, které nejvíc miloval. Byl vydán do spárů starého despoty, který byl odhodlán přetvořit ho k obrazu svému. A navíc jej podvedla žena, které celým svým srdcem věřil. Laura pomalu spustila ruku. Můžu mu snad zazlívat, že nevěří na šťastné konce? Ptala se sama sebe.

Pomalu se se skloněnou hlavou odvracela od obrázku, když náhle hrobové ticho proťal divoký štěkot. Ten zvuk byl doprovázen zvýšenými lidskými hlasy, celou kaskádou neslušných slov vyslovovaných londýnským nářečím tak silným, že se jim naštěstí dalo jen stěží rozumět.

Laura sebou trhla. Měla pocit, že už musí pomalu bláznit. Pozdvihla si sukni a dala se do běhu.

Už byla téměř u vrchu hlavního schodiště, když se ze severního křídla vynořila Diana. Její jindy dokonale upravené vlasy byly upevněny jen na jedné straně. „Co je to za šílený řev? Zní to, jako by někdo mučil kočku!“

Místo odpovědi Laura prolétla kolem a vydala se dolů po schodišti. Nečekala, až jí překvapený sluha otevře přední dveře, ale vymáčkla mu kliku z ruky a sama je rozrazila.

„Lauro!“

Zatímco Addison bojoval s rozběsněnými mastify a jeho tvář rudla napětím, v Lauřině náručí přistálo roztomilé zlatovlasé dítko. To psí šílenství musel zřejmě vyvolat košík překrytý vlněnou látkou, který mu visel na předloktí. Vykukoval z něj totiž snad tucet pestrobarevných chlupatých ocásků.

„Lotko! Ach, Lotko, jsi to skutečně ty?“ Zatímco Addison předával psy dvěma urostlým sluhům, Laura zabořila obličej do Lotčiných vlasů a zhluboka vdechovala jejich dětskou vůni.

„Samozřejmě že je to ona,“ pronesl někdo stojící hned za Lotkou.

„Znáš snad někoho jiného, kdo by ztropil takový virvál jen proto, že jeden z těch roztomilých pejsků považoval její košík s koťaty za košík se svačinou?“

Laura zvedla hlavu a uviděla svého bratra, jak se ležérně opírá o dvířka elegantního kočáru zaparkovaného před halou. Kravatu, měl uvázanou do bezchybného uzlu. „No, Georgi Fairleighu,“ vykřikla Laura, „ty jsi zas o kus vyrostl!“

„O kousek,“ přiznal George. A ačkoliv se šklebil a protáčel oči, dovolil Lauře, aby ho objala a vlepila mu srdečnou pusu. „Pozor na vousy,“ upozornil ji. „Mám sice teprve dva, ale jsou dost ostré.“

„Jestli chceš znát můj názor, jako že nikdo nikdy nechce,“ zabručel kdosi, „tak by sme se měli rychle pakovat zpátky do Ardenu. Tvoje sestra je teď velká pani – příliš fajnová na takový obyčejný lidi, jako sme my.“

Laura se otočila a zahlédla Dowera. Čelo měl zvrásněné předstíranou nelibostí. „Pojď ke mně, ty starý bručoune,“ opáčila něžně Laura, „a dej té fajnové lady pusu.“ Zatímco ji Dower líbal na líčko, Laura tiskla jeho staré ruce a s potěšením zjišťovala, že se mu popraskané rány již téměř zhojily.

Laskonka právě vystupovala z kočáru za asistence nikoho menšího než samotného markýze z Gillinghamu. Pštrosí péra zdobící její nový čepec se majestátně kymácela ve větru. Laura jí zabořila obličej do mohutného náručí, hrdlo sevřené štěstím.

„Tak, ovečko,“ zabroukala Laskonka a pohladila ji po vlasech.

„Laskonka je tady. Všechno bude v pořádku.“

Ačkoliv Laura věděla, že ta slova nic neznamenají, přesto jí dodala dost odvahy, aby spolkla ten knedlík, který se jí vytvořil v krku. Prohlížela si rozzářené tváře svých nejbližších. „Nerozumím tomu. Proč nejste v Ardenu? Co děláte v Londýně?“

Laskonka mrkla na markýze. „Tvůj manžel poslal tohoto pohledného mladíka, aby nás přivezl. Tak je to.“

Thane políbil Laskončinu ruku. „Bylo mi potěšením. Nestává se mi každý den, abych cestoval se ženou, která dokáže holýma rukama zakroutit slepici krkem.“

Laskonka se uchichtla a štípla Thanea do tváře. „Kdybych byla o pár let mladší, tak byste viděl, že to není to jediné, co s nimi dokážu.“

Dower obrátil oči v sloup. „Nevšímejte si jí. Je to nestoudná koketa.“

„Však on taky,“ zamumlala Diana a vysloužila si tak Thaneův nesouhlasný pohled.

Laura se stále nebyla schopna z toho překvapení vzpamatovat.

„Sterling pro vás poslal? Ale proč mi to, proboha, neřekl?“

„Protože chtěl, aby to bylo překvapení.“ Když Laura zaslechla hluboký hlas svého manžela, obrátila se a uviděla jej, jak se opírá o sloup. „A soudě z tvého výrazu bych řekl, že se mu to povedlo.“

Laura měla sto chutí vběhnout mu do náruče, ale jeho paže zůstávaly složené na prsou a tvořily tak působivou hradbu proti čemukoliv jinému než rezervovanému vyjádření vděčnosti.

„Děkuji, Vaše Milosti,“ pronesla tedy tiše Laura. „Ani nemohu najít slova, kterými bych vyjádřila svůj vděk za vaši dobrotu.“

Možná že slova chyběla. Ale stále tu byly ty jemné doteky a srdcervoucí polibky. A ty mu teď svým vřelým pohledem slíbila.

Lotka zatahala Lauru netrpělivě za rukáv. „Musíš mi ukázat tvou postel – tu, která vypadá jako sultánův stan. Tak krásně jsi ji popsala v dopise, že si ji dovedu živě představit. Můžu s tebou spát celou dobu, co budeme tady, Lauro? Ach prosím, řekni, že můžu!“

Pohledy všech, až na stále diskrétního Addisona, se obrátily k vévodovi.

Sterling si rozpačitě odkašlal a do tváře se mu vkradla roztomilá červeň. „To nebude nutné. Zařídil jsem, abys měla ty i tvůj bratr samostatné apartmá a své vlastní postele, které vypadají také jako sultánův stan.“

Než mohla Lotka spustit svůj obvyklý nářek, vytáhla Laskonka ze své kabely balíček zabalený v látce a nabídla ho Sterlingovi. „Upekla jsem čerstvé lívance jen pro vás, pane.“

„To je od tebe velmi… pozorné,“ poděkoval Sterling a tak trochu postaru mu zajiskřilo v očích.

„Já pro tebe taky něco mám!“ Lotka začala štrachat ve svém košíku.

„Jen ať to není svatební dort,“ zamumlal Sterling.

Lotka na něj káravě pohlédla a pak zdvihla svůj nález triumfálně nad hlavu.

Bylo to jeho kotě. To, které za ním běhalo po celém Ardenu. Když podala tu kroutící se potvůrku Sterlingovi, jeho obličej zkameněl. „Děkuji ti, Šarloto,“ pronesl upjatě, ale ani se nehnul, aby si kotě převzal. „Jsem si jist, že mu, stejně jako tvým ostatním kamarádům, Addison velmi rád najde vhodné ubytování.“

Obrátil se na podpatku a odpochodoval zpátky do domu. Po chvíli všichni zaslechli, jak někde v hloubi domu práskly dveře.

Se sklíčeným výrazem Lotka zastrčila kotě zpět do svého košíku.

„Nerozumím tomu. Myslela jsem, že bude mít radost.“

Laura jí zmáčkla rameno a vyměnila si s Dianou ustaraný pohled.

„Ty za to nemůžeš, brambůrko. Udělat mu radost je v poslední době mnohem obtížnější, než to bývalo dřív.“

Laura nechtěla dát sestře najevo své obavy, že to zřejmě není možné vůbec.

Addison uvedl celou halasnou společnost do foyeru a Diana s Thanem tak na chvíli osaměli.

„Cos udělal pro mého bratrance, bylo od tebe moc laskavé,“ promluvila Diana jako první. „Vždycky jsi mu byl spíš bratrem než přítelem.“

„Stejně jako tys byla spíš sestrou než sestřenicí.“

Diana se rozpačitě usmála. „No, to z nás dělá svým způsobem sourozence.“

To poslední, co by Diana od Thanea očekávala, bylo, že se dotkne jejích vlasů. Úplně zapomněla, jak směšně asi vypadá, když vyběhla z pokoje napůl neučesaná. Avšak místo toho, aby jí Thane zastrčil volné vlasy za ucho, sáhl na opačnou stranu, vytáhl jí sponku a uvolnil ostatní tmavé prameny, které jí splynuly podél obličeje.

Jeho hlas byl téměř tak zastřený jako pohled jeho zelených očí.

„Myslel jsem na tebe během posledních jedenácti let mnohokrát, má paní, ale nikdy ne jako na sestru.“

A pak přímo před očima lokajů, kočího a samotného Boha políbil Dianu způsobem, který nikdo nemohl ani omylem považovat za bratrský.

Diana zůstala omámená stát, zatímco Thane nastoupil zpátky do svého kočáru. Když se dal vůz do pohybu, mladík se vyklonil z okna a gestem ruky se s ní rozloučil. V jeho očích se opět usídlil ten uličnický výraz. „Nevšímej si mě. Jsem jen nestoudný svůdník.“

21

Stále vidím tvou tvář ve svých snech …

Matka mě volá.

Sterling se posadil v posteli a třásl se po celém těle. Odhodil přikrývku a spustil nohy na zem. Byla studená jako led. Bosý se vydal ke dveřím, které s námahou otevřel.

Zdálo se, jako by mu temnota vyběhla vstříc, avšak on nezaváhal a se zaťatými zuby bojoval proti náhlému pocitu strachu. Když se ten zvuk ozval znovu – plačtivý a sladký –, jeho srdce pookřálo nadějí. Matka ho nevolá jen tak. Volá ho, aby se vrátil domů.

Vyběhl chodbou za melodií jejího hlasu. Když se před ním chodba doširoka otevřela, uvědomil si ještě další zvuk, který přicházel ze stínů za ním. Zastavil se a zády se při tiskl ke zdi.

Nejdříve neslyšel nic než sípání svého vlastního dechu. Ale pak se to ozvalo znovu – zvuk, který slyšel už tisíckrát, zvuk, při němž mu po celém těle naskakovala husí kůže.

Bylo to pravidelné ťukání strýcovy hůlky.

Sterling se odlepil ode zdi a dal se do běhu. Avšak jakkoliv rychle běžel, to neutichající ťukání s ním dokázalo držet krok a bylo čím dál hlasitější, až téměř přehlušilo ozvěnu hlasu jeho matky. Kdybych tak měl delší nohy, říkal si v duchu, pak bych k ní mohl doběhnout dřív, než mě strýc chytí. Kéž by ta chodba už skončila. Kéž by …

Ze tmy za ním se vynořila kostnatá ruka a uchopila ho za krk.

Sterling seděl vzpřímeně na lehátku a třásl se po celém těle.

Po deset let u armády ho noční můry, které jej strašily celé dětství, naštěstí nepronásledovaly. Celou dobu však byly schoulené ve stinných zákoutích Devonbtooku a čekaly, až se vrátí zpátky.

Sterling spustil nohy na podlahu a obličej zabořil do dlaní.

Ještě pořád nedokázal usnout ve strýcově posteli. Cítil se v ní jako v hrobě. Podvědomě se bál, že kdyby se propadl do péřových matrací, už by se nemusel vyškrábat ven.

Podíval se na krbové hodiny. Původně si chtěl jen trochu zdřímnout, než se vydá za Laurou do jejího pokoje, ale teď už byla

téměř jedna hodina ráno. Přesto však vstal a utáhl si uzel na svém převlečníku. Pokud už Laura spí, sliboval si, když kráčel k jejímu apartmá, pak jen vklouznu k ní pod pokrývku, přitisknu k sobě její horké tělo a zabořím obličej do těch nádherně vonících vlasů, dokud se hořká pachuť, kterou mi ta noční můra zanechala na jazyku, nerozplyne. A ani ji nepolíbím na to citlivé místo za uchem, neobejmu její měkká, bílá prsa. Sterling bezmocně zavrtěl hlavou. Opravdu to neudělám.

Otevřel dveře Lauřina pokoje a uviděl Cerbera a Calibana, jak leží natažení v nohách její postele jako dva chrápající andělé strážní.

„Zrádci,“ utrousil Sterling a sehnul se, aby je podrbal na hlavách.

Vyčerpaní psi strávili celé odpoledne honěním Lotčiných koťat po hale, dokud se jedno malé šedivé torpédo neohnalo a neškráblo Calibana do nosu. Zbytek večera pak leželi v úkrytu pod kuchyňskými schody a žalostně vyli.

Sterling se dotkl závěsů a pulz se mu zrychlil nedočkavostí.

Když je však rozhrnul, našel vedle Lauřiny tmavovlasé hlavy i tu zlatovlasou.

Jeho žena však na něj čekala. Její oči nevypadaly rozespale.

„Lotka měla špatný sen,“ zašeptala a vrhla na Sterlinga omluvný pohled. „Nemohla jsem ji poslat pryč, chápeš?“

Sterling se zadíval na dítě uhnízděné v jejím náručí a na půltuctu koťat dřímajících v těsném chumlu na pokrývce a pocítil nečekanou závist.

„Samozřejmě,“ zamumlal a pohladil Lotku po vlasech. Pak zasunul ruce zaťaté v pěst do kapes převlečníku, aby neudělal totéž Lauře. „Je v dobrých rukou. Jsem si jistý, že udržíš její noční můry z dosahu.“

Když Sterling kráčel směrem k soláriu, zapálil si doutník a netoužil po ničem jiném, než aby Laura držela na uzdě i ty jeho.

Devonbrooke byl plný veselí.

Když zrovna psi neproháněli některé z Lotčiných koťat, pak se Lotka vozila po zábradlí a ječela z plných plic, zatímco George se jen v punčochách klouzal po hale. Rozzářený Addison prohlásil, že jak

mramorová, tak mahagonová podlaha se nikdy neleskly víc, a dal několika posluhovačkám den volna.

Laskonka se proháněla po kuchyních jako čerstvý hertfordshireský větřík a hrozila válečkem domýšlivému francouzskému kuchaři, který se ji snažil vystrnadit ven. Když nakrmila koťata jednou z jeho hustých smetanových omáček, tak ten hubený chlapík naštvaně praštil zástěrou a vzal útokem jídelnu, kde spustil příval galských nadávek způsobem, který udělal dojem i na Dowera. Laskonka s klidem převzala opuštěnou zástěru a pustila se do pečení čerstvého perníku.

Jedinou osobou, která se zdála být vůči radostnému zmatku, který v domě panoval, imunní, byl jeho pán. Sterling jen zřídkakdy vycházel ze šera studovny, a dokonce se rozhodl, že v ní bude i jíst, když teď Lauřina rodina zabrala celý jídelní stůl pro deskové hry a bouřlivé obědy a večeře.

Bylo pozdě večer a Sterling pracoval u svého stolu za svitu jediné lampy, když do studovny vpochodovala jeho sestřenice.

„To ode mě bylo opravdu nezdvořilé,“ promluvil suše Sterling.

„Asi jsem přeslechl klepání.“

Diana si jako obvykle nebrala servítky. „Jsi ženatý už téměř měsíc a ještě ses ani nenamáhal představit svou ženu společnosti.“

Sterling mávl rukou a vrátil se k psaní zprávy pro jednoho ze správců v Lancashireu. „Většina lidí je teď u moře nebo na venkovských sídlech. Snad až se vrátí, někdy v září…“

„Ona si myslí, že se za ni stydíš.“

Sterling překvapeně zvedl hlavu. „Stydím? Jak ji mohlo něco tak směšného napadnout?“

„Šly kolem nějaké klepy o neobvyklé situaci ohledně vašeho sňatku a ty jsi neudělal nic, abys je vyvrátil.“

„Elizabetha…,“ vydechl Sterling a prohrábl si rukou vlasy. „Ta zatracená ženská a její pomstychtivý jazyk.“

„Bohužel byla Laura krátce po svém příjezdu do Londýna svědkem jisté konverzace na téma jejích nedostatků.“

„Nedostatků?“ Sterling vstal od stolu. „Ona žádné zatracené nedostatky nemá! Je krásná a štědrá a oddaná a zábavná a neskutečně chytrá. Každý muž by byl šťastný, kdyby ji měl za manželku!“

Diana pozvedla jedno obočí.

Sterling klesl do židle a uhnul pohledem. Uvědomil si, že za Lauřin mylný dojem zřejmě nemůže jen Elizabetha. Koneckonců to on může za to, že za ní v noci tajně chodí a chová se k ní spíš jako k milence než manželce.

Poklepal perem na kožený piják. „Kolik času potřebuješ na organizaci plesu?“

„S pomocí Addisona tak jeden a půl týdne,“ odpověděla pevně Diana, jako by jeho otázku očekávala.

„Tak abys začala.“ Když se Diana obrátila k odchodu, Sterling dodal: „A ujisti se, že lady Hewittová dostane pozvánku.“

Diana se záludně usmála. „S radostí.“

Bylo ráno před plesem. Sterling si zrovna prohlížel Dianin svědomitě sestavený seznam hostů, když Addison nakoukl do studovny a nozdry měl napjaté, jako by musel čelit nějakému nesnesitelnému zápachu. „Hledá vás jistý muž, pane. Je to pan Theophilus Watkins.“

Komorník za ta léta prokázal neomylný čich na lidský charakter. Proto mu také Sterling svěřil starost o Dianu během doby, kdy byl pryč.

„Dobrá,“ opáčil obezřetně Sterling. „Uveď ho.“

Addison přivedl dobře oblečeného člověka, avšak místo aby oba muže zanechal jako obvykle o samotě, postavil se za Sterlinga.

Host se Sterlingovi elegantně poklonil. „Theophilus Watkins, Vaše Milosti, k vašim poníženým službám.“

V rozporu s těmito slovy však na jeho chování a dychtivém úsměvu nic poníženého nebylo. Sterlingův pohled upoutala mramorová hlavice na vycházkové holi, kterou svíral Watkins rukou v rukavičce. Zacházel s ní spíš jako se zbraní než jako s módním doplňkem.

„Čím vám mohu posloužit, pane Watkinsi?“

Aniž ho kdokoliv vybídl, Watkins se pohodlně usadil do křesla naproti stolu. „Možná o tom ani nevíte, Vaše Milosti, ale já už jsem vám jistým způsobem posloužil. To díky mé detektivní práci jste byl

zachráněn z rukou těch nenasytných násilníků, kteří vás unesli. Kdyby nebylo mne, ještě byste zřejmě byl v jejich spárech.“

Sterling na něho dlouhou chvíli bez mrknutí zíral. Kdyby nebylo tohoto muže, mohl být šťastně ženat se ženou, kterou miloval. Mohl žít na ardenském panství v blažené nevědomosti o své pravé identitě, bez nudných účetních knih a bez majetku, o který by se musel starat. Mohl být šťastný.

Náhle se ve Sterlingovi vzedmula veškerá zuřivost, která se v něm nasbírala od okamžiku, kdy zjistil, že ho Laura podvedla. Měl chuť praštit tím mužem o zeď, při tisknout své předloktí na jeho hrdlo a sledovat, jak mu fialoví tvář.

Místo toho si však odkašlal a přesunul část papírů z jedné kupky na druhou. „Má sestřenice mi naznačila, že už jste byl za svou námahu odměněn.“

„To ano. A poměrně slušně, to vás mohu ujistit. Ale říkal jsem si, jestli nebudete vy sám chtít mé služby ještě trochu ocenit.“ Muž pohladil mramorovou hlavici své hůlky. „Vzhledem k tomu, že to vaši kůži jsem zachránil.“

Sterling si zamyšleně poklepal na rty. „Víte, možná mě právě něco napadlo.“

Pokynul ukazováčkem Addisonovi. Ten se sklonil a Sterling mu pošeptal cosi, co způsobilo, že sluha vytřeštil oči. Pak poslušně odpochodoval z místnosti. Watkins opět pohodlně zapadl do křesla, hůlku si opřelo předloktí a usmál se jako krokodýl. Evidentně očekával, že mu Sterling hodí pěkně naditý váček.

Oba muži chvíli tlachali o počasí a pak Sterling zaslechl, jak se ke studovně blíží kroky.

Předklonil se a mile se usmál. „O vaší jemné detektivní práci vím opravdu dost, pane Watkinsi. Byl jste to přece vy, kdo zmlátil oblíbeného sluhu mé manželky do krve, že? Nebo jste si na tu špinavou práci najal nějakého krvelačného odpadlíka?“

Watkinsův úsměv povadl. Addison otevřel dveře a do místnosti vešel Dower.

„Dowere, pan Watkins chtěl právě odejít,“ oslovil jej briskně Sterling. „Napadlo mě, jestli bys ho nechtěl doprovodit.“

Dower si vyhrnul rukávy a odhalil tak silné svaly na svých pažích. „Bude to pro mě potěšení, můj pane.“

„Možná bys ho chtěl vyvést zadním vchodem,“ navrhl mu Sterling. „Ať zbytečně neděsíme dámy.“

Dower vystřihl krátkou poklonu a vytáhl prskajícího Watkinse z křesla, aniž by mu dal možnost vzít s sebou svou hůl.

„Zatraceně, Devonbrooku! Nemáš právo se mnou takhle nakládat! Znám lidi, jako jsi ty. Myslíš si, že jsi vysoko a mocný, ale já jsem slyšel o té tvé nevěstě, to si piš,“ vyštěkl Watkins a jeho kostrbatá dikce prozradila jeho skutečný původ. „Zřejmě nebudeš první chlap, kterého vlákala do své postele, ale první natolik hloupý, aby si tu malou štětku vzal.“

Aniž si Sterling uvědomil, co dělá, přehoupl se přes stůl a vrazil Watkinsovi pěstí přímo do obličeje. Muž se v mrákotách složil Dowerovi do náručí.

„Fajn,“ zakňučel Dower. „Proč mi musíte zkazit každou srandu?“

„Promiň.“ Sterling si třel nabourané klouby na ruce a necítil ani trochu lítosti. Popadl Watkinsovu hůl, zlomil ji o koleno a hodil ji polomrtvému muži k nohám. „Nech ho někde v aleji mezi zbytky odpadků, což?“

„No jo, pane.“ Dower chytil Watkinse za kabát a táhl ho ke dveřím. Nezastavil se, ani když mužova volně visící hlava narazila o zárubeň. „Ačkoli je to pro takovýho chlapa až moc dobrej vosud.“

„Naprosto souhlasím,“ zamumlal Sterling.

Při ozvěně Watkinsových krutých slov si však uvědomil, že by to zřejmě byl dobrý osud i pro něho samotného.

25

A přeji si, aby ty sny trvaly navždy …

„Lady Hewittová měla pravdu,“ zasténala Laura. „Můžeš mě pulírovat, jak chceš, a stejně ze mě neuděláš nic než hroudu uhlí“ Laura se znechuceně natáhla přes Dianinu postel a jednu ruku si dramaticky položila přes obličej. Diana a její komorná si vyměnily rozčílené pohledy.

„Neblázni, Lauro,“ vykřikla Diana. „Máš jen slabé nervy. Ty budeš tou nejkrásnější ženou na plese.“

Laura se posadila. „Já? Ty jsi nikoho dalšího nepozvala?“ Diana musela uznat, že v tomto okamžiku by mladou vévodkyni s prvotřídním diamantem skutečně nikdo nezaměnil. Měla na sobě ošuntělý starý převlečník posetý čajovými skvrnami. Vlasy měla natočené na papírky, které jí trčely od hlavy do všech směrů, a tvář měla pokrytou silnou vrstvou gowlandského krému, zázraku, který měl zaručeně vybělit veškeré pihy.

Diana jemně setřela krém, který ulpěl Lauře na špičce nosu.

„Teď sice vypadáš jako obluda, ale až s tebou bude Celesta hotová, budeš středem zájmu celého Londýna.“

Lauřin výraz se trochu rozjasnil. „Středem zájmu? Ach, já mám takový hlad. Nemohli bychom zazvonit na Laskonku, aby nám něco přinesla?“

„Možná později,“ slíbila Diana. „Teď se však musíme soustředit na tebe a tvé oblečení.“

„Proč? Aby mě tvůj bratranec mohl předvádět před očima Londýna jako parádního koně? Aby mohli všichni velectění pánové a dámy krčit nosem nad tou chudou vesnickou holkou, která ho podvodem dovlekla před oltář? Vím, že se mi chtěl pomstít, ale tohle je i na něj příliš ďábelské. Měla jsem si vzít Wesleyho Trumblea nebo Toma Dillmorea. Jsou sice chlupatí a smradlaví, ale nejsou tak podlí.“ Laura se opět rozplácla na postel. „Tvůj bratranec je ďábel. Nenávidím ho!“

„Samozřejmě,“ zavrněla Diana a horečnatě gestikulovala Celestě, aby podala hedvábné punčošky.

Než je však dívka stačila Lauře natáhnout, mladá vévodkyně už opět seděla. Její naštvaný výraz se změnil ve výraz naprostého zoufalství. „Neměla bych ho obviňovat, víš. Bůh by mě netrestal, kdybych si to nezasloužila. Byla jsem to já kdo nahradil jeho vůli tou svou, kdo dychtil po něčem zvláštním, kdo lhal, kdo …“

Ten chmurný výčet Lauřiných hříchů by mohl pokračovat celé dny, kdyby do pokoje nevtrhla Lotka s tácem přeplněným různými dobrotami.

Lauřině sestře netrvalo dlouho, aby pochopila, že severní křídlo je jedním z nejlépe střežených tajemství Devonbrooku. Diana si zde pro sebe vytvořila útulný přístav, svět vzdálený chladnému mramoru a nabubřelému mahagonu celého domu. Zdi pokryté textilními tapetami s květinovými vzory a ladící koberce tvořily skvělé pozadí pro velkou, chlupatou bílou kočku, která si hověla na měkoučkém gaučíku před krbem jako sultánova nejoblíbenější manželka.

Jak bylo Lotčiným zvykem, okamžitě spustila. „Ach, Lauro, měla bys vidět ty laskominy, které Laskonka připravila pro dnešní noc! Má tam různé sladkosti, perníky, zmrzlinu, koktejly ozdobené cukrovými fialkami a nádherné francouzské koláče ve tvaru malých srdíček máčené v rumu. Laskonka mi dala ode všeho kousek a Sterling řekl, že i když jsem ještě příliš malá, abych mohla tancovat, tak můžu zůstat vzhůru celou noc, když budu chtít.“

Lauřin pohled byl naprosto upoután Lotčiným nákladem.

Bezděčně si olízla rty. „Mám hlad jako vlk. Dej mi něco.“

Lotka si však vybrala zrovna tuto chvíli k tomu, aby trucovala.

„Ne, to je moje!“ Přitiskla si tác k hrudníku. „Zajdi si pro svoje!“ Laura se zvedla z postele a oči se jí nebezpečně zúžily.

„Okamžitě mi to dej, ty malý nenasytný fracku, nebo ti jednu vrazím. To si piš.“

Lotka překvapením otevřela pusu. „To neuděláš! Nikdy jsi mě nebila. Ani když jsem si to zasloužila.“

„Všechno je jednou poprvé, vid?“ Laura vytrhla Lotce tác z rukou.

Lotčin dolní ret se začal třást. „Jsi zlá stará vévodkyně, abys věděla, a já to povím Laskonce!“ Dívka vyběhla z pokoje a práskla za sebou dveřmi.

„Celesto, zajdi se podívat, jestli už pradleny vyžehlily šaty Její Milosti.“ Diana pobídla komornou a vyděšeně sledovala Lauru, jak si cpe kusy dortů jeden po druhém do úst.

Když komorná uposlechla,

Diana obešla Lauru dokola ane mohla od ní odtrhnout oči.

„Lotka měla pravdu!“ vykřikla náhle Laura a slastně obrátila oči v sloup. „Ty francouzské koláčky jsou dokonalé.“ Zhltla poslední kousek a pak si olízala zbytky, které jí ulpěly na prstech.

„Dobrý bože.“ Diana dosedla na gaučík a málem přimáčkla vyděšenou Sněhovou kouli. „Ty čekáš dítě, vid?“

Když rozladěná kočka vběhla pod postel, Laura se posadila a dolní ret se jí roztřásl.

„Jak dlouho už to víš?“ zeptala se jemně Diana.

Lauře ukápla slza a prorazila si vrstvou krému křivolakou cestičku. „Mám to podezření už asi týden, ale nebyla jsem si jistá. Až dneska ráno, když jsem vyzvracela celou snídani do umývátka a pak jsem chudáka Addisona přesvědčovala, že si nemá dělat hlavu. Zdálo se, že se ten dobrý muž na místě rozpláče.“

„Zas až takové překvapení to pro tebe ale nebylo, viď? Vezmeme-li v úvahu Sterlingovy každonoční návštěvy ve tvé ložnici.“

Lauřiny zorničky se roztáhly. „Jak to víš?“

„Tohle je sice velký dům, ale nejsem slepá. Ani hluchá.“

I přes vrstvu krému bylo vidět, jak Laura zrudla. „No, nemusíš si dělat zbytečně romantické představy. Jen plnil svou povinnost.“

„A můžu dodat, že s neutuchajícím nadšením,“ opáčila suše Diana. „Už jsi mu to řekla?“

Laura zavrtěla hlavou. „Proč bych měla? Až mu dám dědice, tak mě odstrčí někam daleko, nejspíš někam do Skotska nebo Walesu, a zapomene, že jsem vůbec kdy existovala.“

„To by pro něj mohlo být obtížnější, než si zřejmě uvědomuješ.“

Laura ostražitě sledovala Dianu, která si přisedla vedle ní na postel.

„Když můj bratranec přišel do Devonbrooku, můj strýc splnil vše, co sliboval. Sterlingovi sice chyběla láska, ale po materiální stránce mu nechybělo nic.“ Dokonce i po tolika letech Diana pocítila závist.

„Měl všechny hračky, které si jen dovedeš představit, tlustého poníka, ty nejlepší učitele. A přece jsem ho každý večer našla v dětském pokoji, jak sedí na stoličce pod oknem a zírá do tmy. Ačkoliv by to nikdy nepřiznal, vím, že čekal na matku. Někde v nějakém zapomenutém koutku srdce stále věřil, že by pro něj mohla přijít.“

Laura se rozechvěle nadechla. „A kdy tomu přestal věřit?“

„No, v tom je právě ten zádrhel. Nejsem si jistá, zda vůbec kdy přestal“ Diana vzala Lauřiny ruce do svých dlaní. „Musíš být silnější, než byla ona, Lauro. Nemůžeš si dovolit vzdát se ho bez boje.“

„Ale co když prohraju?“ zašeptala Laura.

Diana pevně zmáčkla Lauřiny ruce. „Pak prostě musíš zamést střepy svého srdce a jít dál, jako jsem to udělala já.“

Když se vévodkyně z Devonbrooku objevila na vrcholu mramorového schodiště, které sbíhalo z galerie, tanečním sálem to horečnatě zašumělo.

Smetánka londýnské aristokracie se shromáždila pod zářivými lustry, aby byla svědkem jejího vstupu do jejich vysoce postavené společnosti. Mnoho z nich se narychlo vrátilo z venkovských sídel. Od doby, kdy zemřela poslední vévodkyně, se na Devonbrooku žádné společenské akce nekonaly, a tak byli všichni zvědavi jak na pohádkově nádherný dům, tak i na již proslulou mladou nevěstu samotného Ďábla z Devonbrooku.

Jak se ukázalo, nebyli zklamáni ani jedním, ani druhým. Taneční sál byl dost velký na to, aby hosty ušetřil dusna a tlačenice, které taková shromáždění obvykle provázejí. Podlaha se pod podrážkami jejich bot leskla a jemná vůně navoskovaného cedrového dřeva se mísila s parfémy dam. Nástěnné svícny s růžovými svícemi perfektně doplňovaly jemné světlo, které vydávaly lustry.

Všechny však bledly před září ženy stojící na vrcholu schodiště.

Bohaté, sametově hnědé vlasy měla vyčesané na vrcholku hlavy a uchycené perlami osázenou korunkou. Po stranách obličeje jí

splývalo několik zvlněných pramenů, které tak zvýrazňovaly její zářící oči a jemné sobolí obočí. Drobné pihy, jež pokrývaly její tváře, vypadaly jako zlatý poprašek. Během nastávajícího večera se budou jak matróny, tak i mladé krásky pokoušet napodobit ten efekt nánosy zlatého pudru.

Její štíhlé postavě nádherně lichotily šaty s vysokým pasem ušité z bílého hedvábí, překryté temně zeleným průsvitným závojem. Nadýchané rukávy i spodní okraj šatů byly lemovány střídavě saténovými a krajkovými stuhami. Její bělostné hrdlo nezdobilo víc než jemný stříbrný řetízek, který končil hluboko ve výstřihu a dával tak prostor spekulacím, jakýže drahocenný skvost to skrývá.

Sterling stál poblíž jednoho z francouzských oken, upíjel šampaňské a bavil se s Thanem, když sálem zašuměl zvláštní šepot.

Obrátil se a spatřil svou ženu, jak stojí na vrcholu schodiště. Když Sterling poprvé uviděl Lauru Fairleighovou, usoudil, že není nijak zvlášť krásná. Mýlil se. Její elegance předčila prostou krásu. Jiskřička vzdoru v jejím upřeném pohledu a vysoko zdvižená brada ji činily ještě svůdnější.

Thane do něj dloubl. „Jsi v pořádku, Deve? Vypadáš, jako by ti dal někdo ránu do prsou.“

„To není můj hrudník, o který se teď bojím.“ Sterling předal Thaneovi svou sklenici se šampaňským a vydal se napříč davem.

Ačkoliv Laura upoutala pozornost každého přítomného v sále, Addison přesto poslušně předstoupil, aby ji ohlásil. „Její Milost, vévodkyně z Devonbrooku.“

Když Laura začala sestupovat po schodech pod palbou hodnotících pohledů těch nejvyšších z nejvyšších, měla jen jedinou myšlenku – byla vděčná za to, že vlečky vyšly z módy, a tak se nemusela bát, že by o tu svou mohla zakopnout a zbytek cesty dolů se kutálet.

Kráčela jistě až do okamžiku, kdy zahlédla svého manžela, jak stojí u paty schodiště a čeká na ni. Jeho zlaté vlasy ostře kontrastovaly s černým frakem a bělostným naškrobeným fiží košile. A ačkoliv jeho pohled byl zasmušilý, ten známý dolíček se chvilkami objevoval na jeho tváři.

„Ples tradičně zahajuje čestný host,“ zamumlal a natáhl k Lauře ruku.

Laura vložila svou ruku v rukavičce do jeho dlaně a nechala se odvést doprostřed parketu. Muzikanti chytili svou narážku a začali hrát lehký menuet.

Laura nikdy nepovažovala menuet za nějak zvlášť vášnivý tanec, ale pokaždé, když se nyní setkala se Sterlingem tváří v tvář, a pokaždé, když se jejich dlaně lehce dotkly, pohled v jeho očích rozbušil Lauřino srdce. Tančili tak, jak to měli udělat při své svatební snídani, a jejich pohyby nebyly o nic méně něžné a erotické, než byly ty, které prováděli minulou noc v Lauřině posteli. Při poslední notě už Lauře chyběl dech, jako by tančila rejdovák.

Srdečný potlesk sotva ustal, když odkudsi přiběhla rusovlasá kráska, jejíž mohutné poprsí hrozilo vyskočit z přespříliš rafinovaného výstřihu jejích šatů. „Vaše Milosti,“ pronesla koketně a vykouzlila hluboké pukrle.

„Ach, lady Hewitlová? Doufám, že se vašemu muži vede dobře.“ Sterling zapátral očima v davu, který z většiny se zájmem sledoval jejich slovní výměnu. Hosté, kteří stáli nejblíže, si málem vykroutili krky, jen aby něco zaslechli. „Je tu dnes s vámi?“

„Bohužel. Můj Bertie leží s těžkým záchvatem pakostnice.“

Dáma se mile ušklíbla. „Myslím, že je to jedno z rizik, které musíte podstoupit, když si vezmete za manžela muže o mnoho let staršího. Často se musím o sebe postarat sama.“

„To je škoda. Těšil jsem se, že se s ním seznámím. Už jste se setkala s mou ženou?“

Lady Hewittová se obrátila na Lauru a chladně kývla na pozdrav.

„Jak se vám daří, Vaše Milosti. Už jsem o vás mnohé slyšela. Celý Londýn se nebaví ničím jiným než historkou o vašich bleskových námluvách.“ Žena vložila do těch slov tolik škodolibosti, kolik si jen mohla dovolit.

„To mne nepřekvapuje,“ opáčil Sterling a s ďábelským pohledem v očích dodal: „Skandál skandálů, nemýlím-li se?“

Zdálo se, že ta slova ženu trochu zaskočila. Zřejmě nečekala, že by Sterling něco takového přiznal. Bílou rukou se nervózně pohladila

po krku. „Jsem si jistá, že víte, jak většina drbů začíná. Koneckonců jste se od vašeho návratu společnosti poněkud vyhýbal.“

„To je tím, že se jen velmi nerad vzdaluji od své drahé polovičky.“ Sterling majetnicky objal Lauru kolem pasu. Něžně se na ni usmál a jeho oči se uličnicky zaleskly. „Hned jak jsem Lauru spatřil, věděl jsem, že musí být má. Bylo to, jako bychom byli zasnoubeni už celé roky, viď, drahoušku?“

„Hm… hm…“ Laura málem zapomněla, jak dokáže Sterlingův šarm ohromit. Asi by nepřestala koktat, kdyby ji Sterling nešťouchl do zad. „Ach, samozřejmě. Bylo to něco neobyčejného. Vždyť hned při našem prvním setkání jsme se začali bavit o společné budoucnosti.“

„A jakpak jste se vy dva vlastně seznámili? Když uvážím vaše rozdílné… podmínky,“ Lady Hewittová pohrdlivě rozšířila nosní dírky, „tak bych řekla, že to musela být naprostá náhoda.“

Sterling se tlumeně uchichtl. „Někdo tomu může říkat náhoda, ale já tomu říkám osud. Za všechno může jedna plachá klisna. Když mě shodila, tak Laura byla první, kdo o mě zakopl. Musím přiznat, že jsem jí byl vydán napospas.“

Laura, jejíž úsměv ani na chvíli nepolevil, nenápadně položila svou nohu na jeho a lehce zatlačila. „Zrovna si nemůžu vzpomenout, že by sis někdy na něco stěžoval.“

„Právě naopak. Když Laura souhlasila, že se za mne provdá, byl to ten nejšťastnější den v mém životě.“

Laura na Sterlinga nevěřícně zamrkala. „A jak jsem měla odolat, když jsi mě tak romanticky požádal o ruku?“

Sterling mírně přivřel oči. „Není divu, že se o nás povídá, viď, miláčku? Kdo by čekat že ten zpropadený Ďábel z Devonbrooku vydá své srdce do rukou takového anděla?“ Vzal Lauru za ruku a lehce ji políbil.

Okolo stojící ženy, které s úspěchem vyslechly jejich rozhovor, nepokrytě vzdychly závistí. A když si jeden z manželů dovolil obrátit oči v sloup, jeho žena ho zlostně praštila vějířem.

Rty lady Hewittové se stáhly, jako by právě snědla něco opravdu hořkého. „Pokud mne omluvíte, slíbila jsem příští tanec markýzi z Gillinghamu.“

„Bůh mu pomoz,“ zamumlal Sterling za odcházející ženou. Laura už nedokázala smích déle zadržovat. „A Bůh pomáhej i tobě za tu spoustu nesmyslů. Z toho by se červenal i samotný lord Byron!“

„Právě naopak. Celou dobu stál za tebou a horečnatě si zapisoval poznámky.“

„Ne! Lotka praskne závistí!“ Laura se otočila v naději, že alespoň koutkem oka zahlédne temperamentního básníka.

Sterling položil své teplé ruce na Laurina holá ramena a sklonil se k jejímu uchu. „Můžu tě ujistit, že až tahle noc skončí, nikdo z celého Londýna, včetně lorda Byrona, nebude pochybovat o tom, že vévoda z Devonbrooku svou ženu zbožňuje.“

Ta mystická slova vzbudila v Lauře touhu, ale dřív, než se jimi mohla více zabývat, hudebníci spustili veselý skotský rejdovák, takže další konverzace byla nemožná.

Thane se proplétal mezi tanečníky a zoufale se snažil jedné ženě uniknout a najít jinou. Lady Elizabetha Hewittová mu byla v patách už celou hodinu a zdálo se, že její vytrvalost je bezmezná. Vzhledem k tomu, že ji Sterling hodil přes palubu, zřejmě se rozhodla najít útěchu v posteli jeho nejlepšího přítele. Ještě před pár týdny by Thaneovi vůbec nevadilo uvítat ve své posteli některou z dam, které Sterling odložil, ale teď hrdelní smích oné ženy a její namyšlené chování vzbuzovalo v Thaneovi naprostý odpor.

Dával přednost vysokým, štíhlým ženám, které si byly svou nadčasovou elegancí tak jisté, že neměly zapotřebí podléhat neustálým změnám v módě. Thane si povzdechl. Ačkoliv pročesal už celý sál, žádnou takovou nenašel.

Zato narazil opět na lady Hewittovou, která si to k němu neomylně mířila a její poprsí se tlačilo kupředu jako příď nějaké mohutné šalupy. Thane zasténal a rychle se skrčil lokajovi pod tác naložený prázdnými sklenicemi od šampaňského. Už se začal zabývat myšlenkou, že unikne některým z francouzských oken, když zahlédl nahoře nějaký pohyb.

Lady Diana Harlowová stála na galerii, opřená lokty o zábradlí a s bradou položenou na spojených dlaních. Thane zavrtěl hlavou. Věděl, že Diana nesnáší plytké radovánky, ale mělo mu dojít, že bude chtít sledovat svého bratrance a jeho mladou manželku.

Ona však nepozorovala své nejbližší. Dívala se na něj.

Jejich pohledy se střetly nad mořem tanečníků. Diana se narovnala a její teskný výraz se okamžitě změnil v poplašný. Když se obrátila k odchodu, Thane vystartoval ke schodišti, které v mžiku zdolal.

Diana právě zahýbala do chodby vedoucí k severnímu křídlu.

„Utíkáš z plesu? Myslel jsem, že to je role pro Popelku.“

26

Ale i ten nejsladší sen musí jednou skončit …

Diana se zastavila, pomalu se otočila a uhladila si vínově rudou sukni. „Vždycky mi připadalo dost nefér, že ta pohádková kmotra nepožívala stejných výhod jako její chráněnka.“

Thane se vydal směrem k Dianě. „Ještě tě to běhání neunavilo, Diano? Mne ano. Utíkám už jedenáct let a nikdy jsem se nedostal tam, kam jsem chtěl.“

Diana se jízlivě pousmála. „A kdepak byste chtěl být, můj pane?“

„Ve tvém srdci. Ve tvém náručí.“ Z tanečního sálu se ozvaly lehké tóny waltzu a Thane se ještě o krok přiblížil k Dianě. „Ve tvé posteli.“

Diana se odvrátila, ale Thane už stihl zahlédnout, jak se její upjatá maska bortí. „Jak si dovoluješ mě takhle urážet? Stačí jediné slovo a můj bratranec ti bude nucen hodit rukavici.“

„Prosím,“ pobídl ji smutným hlasem Thane. „Raději zemřu hned zítra při souboji, než abych strávil zbytek svých dnů polovičatým životem. A tak se cítím pokaždé, když nejsem s tebou.“

Diana se obrátila k Thaneovi a zlostně zamrkala. „No, to je holt tvoje smůla, protože tos byl ty, kdo zničil jedenáct let našich životů, ne já.“

„To není pravda, a ty to zatraceně dobře víš. Ty jsi zrušila naše zasnoubení. Ty jsi věřila těm hnusným pomluvám, místo abys důvěřovala muži, kterého jsi prý milovala.“ Thane pokýval hlavou.

„Pořád nemůžu pochopit, jak sis mohla myslet, že bych tě vyměnil za tak hloupou holku, jako je Cynthie Markhamová.“

„Viděla jsem tě!“ vykřikla Diana. „Viděla jsem vás dva spolu té noci na večírku lady Oakleyové! Viděla jsem, jak ji držíš v náručí! Viděla jsem, jak ji líbáš tak, jak jsi vždycky líbal mne!“

Thane cítil, jak se mu z obličeje vytrácí barva. „Panebože,“ zašeptal. „To jsem nevěděl.“

„Nehodláš to popírat? Nechceš mi začít tvrdit, že ona líbala tebe? Kdo ví? Po všech těch letech jsem třeba tak osamělá a zoufalá, že bych byla ochotná ti uvěřit!“

Thane zavřel oči, zmítán tím starým pocitem studu, který mu nikdy nedovolil se před ní obhajovat. Před očima se mu mihl celý život, který mohli mít – společné něžné okamžiky, děti. Když však oči znovu otevřel, bylo mu jasné, že nastal ten nejdůležitější okamžik.

„Nebudu ti lhát. Líbal jsem ji.“

„Proč?“ zašeptala Diana a v jejích krásných očích se objevily slzy, které opět zlomily Thaneovo srdce. „Proč bys něco takového dělal?“

Thane vytáhl z náprsní kapsy kapesník a podal ho Dianě.

„Protože jsem byl mladý a hloupý a sám v měsícem zalité zahradě s krásnou mladou holkou, která ke mně vzhlížela, jako bych ten měsíc na oblohu zavěsil já. Protože jsem se měl za necelé dva týdny ženit. Protože jsem byl napůl šílený láskou k tobě, ale zároveň vyděšený hloubkou svých pocitů.“ Thane bezmocně pokýval hlavou.

„V okamžiku, kdy se mé rty dotkly těch jejích, jsem věděl, že to byla chyba.“

Diana zmačkala kapesník ve své dlani. „Georgiana a Blanche za mnou příští den přišly a řekly mi, že se chceš oženit se Cynthií. A já jsem jim samozřejmě věřila. A jakpak bych neměla? Viděla jsem důkaz na vlastní oči. Nedal jsi mi jinou možnost než zrušit naše zasnoubení dřív, než bys to býval udělal ty. Jak jinak bych si zachránila svou hrdost?“

Thane chytil Dianu za bradu a přinutil ji, aby se mu podívala do očí. „Sice jsi mě viděla, jak té noci v zahradě líbám Cynthiu Markhamovou, ale nevydržela jsi dost dlouho na to, abys viděla, jak jsem ji odstrčil. Neslyšela jsi, jak jí říkám, že jsem svůj život a srdce už zaslíbil někomu jinému.“ Thane přejel palcem po Dianině roztřeseném dolním rtu. „Tobě.“

Diana zmáčkla jeho zápěstí, čímž ukázala, jak moc by mu chtěla věřit. „Ale proč jsi za mnou nepřišel? Kdybys to býval vysvětlil …“

„Bůh ví, že jsem to měl udělat. Měl jsem házet kamení do tvých oken a rozrazit tvé dveře. Měl jsem vykřičet svou lásku k tobě ze

všech londýnských střech, až bys nemohla jinak než mě vyslyšet. Ale byl jsem mladý kluk a tvá nedůvěra dala mé hrdosti pořádnou ránu.“ Thane sklopil oči. „A myslím, že jsem se styděl za to, že na té pomluvě bylo něco pravdy.“

Diana si prohlížela jeho tvář a z očí se jí dál kutálely slzy. „Zdá se, že hrdost a čas udělaly hlupáky z nás, obou.“

Thane ji objal a při tiskl k sobě tak, jak po tom už tolik let toužil.

„Teď už jsem starší a taky o něco moudřejší. A tak říkám: do háje s hrdostí. A co se týče času, no, už z něj nehodlám promarnit ani minutu.“

Aby dostál svému prohlášení, přiložil své rty na její a zasadil se o to, aby už o něm nikdy nemohla pochybovat.

Když poslední host opouštěl Devonbrooke, bylo už hodně po půlnoci. Jak ples, tak i společenská večeře, která následovala, byly prohlášeny za úžasně úspěšné. Vrchol zábavy nastal, když hraběnka z Rockinghamu nakoukla pod příklop naservírovaného jídla, a objevila černé kotě, jak si pochutnává na kuřecích prsíčkách. Vzhledem k tomu, že je považovala za velkou krysu, ta kyprá vdova vykřikla a omdlela.

A jak bylo zvykem, okouzlující hostitel zavdal celému Londýnu důvod k diskusím. Tentokrát to však nebylo vévodovo donchuanství, ani jeho hráčské vášně nebo souboje, co rozproudilo jejich představivost. Byla to jeho dojemná oddanost mladé manželce.

Ačkoliv nebylo obvyklé protančit celou noc se svou zákonitou polovičkou, odmítl se od jejího boku vzdálit byť jen na okamžik. Mezi jednotlivými tanci ji představoval hostům a obdarovával je za jejich zaujetí historkou o seznámení a následných námluvách. Během večeře uvedl přípitek na její počest, a to tak něžný a výmluvný, že si otíral slzu i přepracovaný lord Byron. Ubohá lady Hewittová podlehla emocím tak, že téměř nebyla schopna slova, a krátce poté společnost opustila.

Zatímco si hudebníci balili nástroje a lokaj zhasínal svíčky v lustrech, Laura se procházela prázdným sálem. Přála si, aby ples pokračoval po celou noc. Nebo navždy. Ale i věčnost jí připadala krátká na to, aby si užila tepla, které sálalo ze Sterlingova pohledu, a

vřelosti jeho doteků. Smutně si povzdechla. Na pár vzácných hodin jí připadalo, že se vrátil Nicholas.

Někdo za jejími zády si odkašlal. Laura se otočila a uviděla Sterlinga se spící Lotkou v náručí.

„Našel jsem ji schoulenou pod dezertním stolkem. Spala jako dřevo,“ pronesl tichým hlasem.

Laura se k němu přesunula. Narovnala Lotce nepřirozeně pokroucenou ruku a zašeptala: „To dítě bude úplně zničené. Chtěla zůstat vzhůru celou noc.“

„Zřejmě ji přemohla ta přemíra dobrot. George říkal, že si už dříve stěžovala, že ji bolí bříško. Jsem si jistý, že ráno bude v pořádku.“

Když se Sterling obrátil, aby Lotku odnesl do jejího pokoje, Laura náhle pocítila nečekanou něhu. Bude nosit stejným způsobem i naše děti? Bude je každý večer ukládat do postýlek a dávat jim pusu na růžová líčka, než je přenechá jejich snům?

To Laura opravdu netušila. Ale musela mu dát šanci. Dlaní si přejela po břiše. Nejen kvůli němu nebo jí, ale hlavně kvůli jejich dosud nenarozenému dítěti.

„Sterlingu,“ ozvala se a zvedla bradu. „Ano?“ Sterling se obrátil ve dveřích.

„Až uložíš Lotku, mohla bych si s tebou na chvíli promluvit ve studovně?“

Jeho zrak potemněl podezřením, poprvé této noci. Laura zalitovala, ale nemohla si dovolit zaváhat. Kdyby na něj čekala, až za ní přijde do ložnice, aby si s ním promluvila, nenašla by žádná slova.

„Dobře. Za chvíli se vrátím.“

Laura vklouzla do studovny, aby počkala na Sterlinga. Do téhle Sterlingovy svatyně nevstoupila od onoho večera, kdy se tak pohádali nad jejím narozeninovým darem. Ohniště bylo tmavé a studené, a tak zapálila lampu, která stála na rohu stolu. Posadila se do ušáku před stolem a začala netrpělivě poklepávat nohou.

Čekání se zdálo nekonečné. Laura nakonec vstala a udělala kolečko po místnosti. Všude panovalo skličující přítmí, proti kterému malá lampa nemohla příliš pomoci.

„Možná tu má někde schované svíčky,“ zamumlala si Laura. Prohlédla police knihovny, ale nenašla nic než dva svícny a prázdnou krabici od troudu. Bude se tedy muset pustit do boje s tím obrovským stolem. Chtěla se posadit jen na krajíček Sterlingovy židle, avšak náhle si uvědomila, jak podléhá pohodlí její vyleštěné kůže.

Tak takhle se cítí vévoda, pomyslela si a prohlížela si místnost z této nové perspektivy.

Možná že až Sterling vstoupí, přiměje ho ten pohled posadit se do křesla před stolem, napadlo Lauru. Pak se budu moct opřít do jeho židle, zasunout si do koutku úst cigáro a vysvětlit mu, že už mám dost jeho obskakování a že mi zkrátka bude muset odpustit, že jsem byla taková husa.

Laura se pousmála nad vlastním bláznovstvím a začala prohledávat zásuvky u stolu. Netrvalo dlouho a její jedinou nadějí zůstala ta poslední po levé ruce. Zatáhla za mahagonový knoflík, ale zásuvka se zasekla, jako by ji už pěknou dobu nikdo neotvíral. Laura zaťala zuby a pořádně zatáhla.

Zásuvka vyklouzla z kolejniček a vzduch se zaplnil nezaměnitelnou vůní pomerančů.

27

Modlím se, abys mi jednoho dne ve svém srdci odpustil…

Když Sterling otevřel dveře do knihovny, našel Lauru, jak stojí za stolem a tiskne si k ňadrům náruč papírů.

Poplašen slzami, které jí stékaly po tvářích, rychle vyběhl k ní.

„Co se děje, Lauro? Řekl ti dneska večer někdo něco škaredého?

Protože jestli ano, tak přísahám, že …“

Dřív než k Lauře natáhl ruku, vrazila mu listy do náruče. „Tys je nikdy neotevřel,“ pronesla hlubokým, zlostným hlasem. „Nikdy sis nepřečetl ani slovo.“

Když se Sterling díval do jejích zmučených očí, začal mu svírat srdce zvláštní chlad. Nemusel si ty dopisy prohlížet, aby věděl, oč jde. Cítil jejich vůni.

Jemně, ale jistě vzal dopisy z Lauřiných rukou a vhodil je zpět do zásuvky, kterou jedním pohybem nohy zavřel. „Nemohla mi říct nic, co by mne mohlo zajímat.“

„Jak to můžeš vědět, když jsi ji odmítl vyslechnout?“ Než Sterling stačil Lauru zastavit, ona opět otevřela zásuvku a začala vytahovat matčiny dopisy. Házela je na stůl, až se nakupily do takové výšky, že začaly padat na zem. „Každý týden během posledních šesti let jejího života si ti ta žena vylévala své srdce. To nejmenší, cos mohl udělat, bylo vyslechnout ji.“

Sterling cítil, jak mu stoupá tlak. „Nepřeji si to s tebou probírat, Lauro. Ne teď a ne jindy.“

„No, to je dost zlé, vid? Protože já nejsem nějaký nežádoucí dopis, který můžeš zahodit do šuplíku. Nezmizím jen proto, že mě budeš ignorovat. Kdyby to šlo, tak bych bývala zmizela už v okamžiku, kdy jsme vstoupili do tohoto prokletého domu.“ Laura otevřela jeden z dopisů a ruce se jí třásly zlostí. „‚Můj nejdražší synu,‘’’ začala číst.

„Přestaň, Lauro. Tohle přece sama nechceš.“

Laura na Sterlinga vzdorovitě pohlédla. „‚Přichází zima a dny se krátí, ale já každý z nich začínám a končím s myšlenkami na tebe.

Přemýšlím, jak asi trávíš tyto nestálé podzimní dny, a doufám, že jsi šťastný.‘“

Sterling se opřel o kraj stolu a složil si ruce na prsou. „Jestli jí na mém štěstí tak záleželo, tak by mě nebyla prodala tomu, kdo nabídne nejvíc.“

Laura rozlomila pečeť na dalším listu. „‚Můj nejdražší Sterlingu, minulou noc se mi o tobě opět zdálo. Ale nebyl jsi tím chlapcem“ na kterého si pamatuji. Byl jsi muž, jehož pěkné vystupování a dobrý charakter rozechvívaly mé srdce hrdostí.‘“

Sterling zafuněl. „No, to byl teda sen, vid? Kdyby viděla realitu, asi by byla dost zklamaná.“

Na to Laura neřekla nic, jen otevřela další psaní. „‚Můj milý synu,‘’’ četla. „‚Prosím, omluv ten strašný rukopis. Laudánum, které beru proti bolesti, zřejmě plete mou ruku stejně jako mysl.‘“

Sterling se napřímil. „Ne, Lauro,“ pronesl tiše. „Varuji tě … „ Ačkoliv Lauře začaly stékat po tváři nové slzy, její hlas byl nemilosrdně klidný. „‚Avšak neplýtvej pro mne svou lítostí. Není to tak hrozné, že musím zemřít. Hrozné je, že zemřu, aniž bych viděla tvou drahou tvář.‘“

„Zatraceně, ženská, nemáš právo!“ Sterling vytrhl Lauře dopis z ruky, zmačkal ho do kuličky a hodil do ohniště. „Nebyla to tvoje matka. Byla má!“

Laura namířila prstem ke krbu. „A tohle byla její poslední slova k tobě. Jsi si jistý, že je chceš jen tak hodit za hlavu, jako nějaké odpadky?“

„A proč ne? Ona přece udělala totéž se mnou, nebo ne?“

„A co tvůj otec? Nikdy jsem nepochopila, proč viníš ji, a nikoliv jeho.“

„Protože ona mne měla milovat!“ vykřikl Sterling.

Oba zůstali stát proti sobě, dívali se jeden na druhého, třásli se a ztěžka dýchali. Pak Sterling přešel k oknu a zadíval se ven do tmy. Styděl se za to, že nad sebou ztratil kontrolu.

Když opět promluvil, byl jeho hlas břitký a studený. „Můj otec sotva snášel mou přítomnost. Klidně by mě prodal kočujícím cikánům za třicet stříbrných, kdyby mu to stačilo na novou láhev portského a další hodinu u hráčského stolku.“ Sterling se pomalu

otočil a podíval se na Lauru. „On byl sice tím, kdo mě prodal, ale ona ho nechala. Tomu nedokážu porozumět. A když tomu nerozumím, tak jí ani nemohu odpustit.“

Laura sebrala hrst dopisů a podržela je před Sterlingem. V její tváři se objevil prosebný výraz. „Ale copak to nechápeš? Mohou ti pomoci. Když si je přečteš, pak snad budeš schopen pochopit, jak se díky tvému otci cítila bezmocná. Jak ji otec přesvědčil, že ti strýc může dát budoucnost, kterou ti ona nikdy nebude moci zajistit. A když bylo po všem a ona si uvědomila, jak strašnou chybu udělala, tak jí otec nedovolil být s tebou v jakémkoliv kontaktu. Trhal její dopisy dřív, než je mohla odeslat. Přesvědčoval ji, že je ti lépe bez ní a že už v tvém životě nemá místo. Trvalo jí roky, než v sobě zase našla dost odvahy ti napsat.“

„Můj otec je mrtev už přes deset let. A přesto se za celou tu dobu nepokusila mě navštívit.“

„A přijal bys ji?“ zeptala se Laura a zvedla bradu.

„Nevím,“ přiznal Sterling.

„Ani ona to nevěděla. A myslím, že kdybys ji odmítl, tak by to asi bývala neunesla.“ Laura se přiblížila ke Sterlingovi. „I kdyby se pokusila tvému otci zabránit, aby nechal Granvillea Harlowa tě adoptovat, co by mohla dělat? Neměla žádné právní možnosti. Neměla ani morální autoritu. Byla to jen žena zapletená do mužského světa – světa vytvořeného muži, jako jsi ty a jako byl tvůj otec.“

„Já nejsem jako můj otec,“ vybuchl Sterling.

Laura se zhluboka nadechla. „Asi máš pravdu. Podle Diany jsi každým dnem podobnější svému strýci.“

Sterling se svezl na okenní parapet a hořce se zasmál. „I ty, Brute?“

„Tvá matka udělala obrovskou chybu, Sterlingu. A po zbytek života za ni platila.“

„Opravdu? Nebo jsem platil já?“ Mladík si prohrábl vlasy.

„Něco ti povím. Udělala něco, co jí opravdu nikdy neodpustím.“ Laura zvídavě zvedla hlavu.

„Když jsem si onoho dne uvědomil, co to s mým otcem vlastně provedli, a když jsem byl připraven odejít se svým strýcem, poklekla a vztáhla ke mně ruce. Bylo to naposledy, co jsem ji měl vidět, a

přesto jsem kolem ní prošel bez jediného slova.“ Ačkoliv Laura stála téměř vedle něj, Sterling zíral do koberce a neodvažoval se pohlédnout jí do očí. „Prožil jsem ten okamžik už tisíckrát ve svých snech a vždycky to skončilo stejně. Prošel jsem kolem její nabízené náruče a pak jsem se probudil jejím křikem.“ Sterling zvedl hlavu a podíval se na Lauru. „Tohle jí nikdy neodpustím. Nikdy.“

„Ale komu vlastně nemůžeš odpustit, Sterlingu? Jí?“ Laura se dotkla Sterlingovy tváře. „Nebo sám sobě?“

Mladík ji chytil za zápěstí a jemně odtáhl její ruku. „Nevím, jaký je v tom rozdíl.“

Sterling se přesunul ke stolu a začal shrabovat dopisy zpět do zásuvky.

Laura ho pozorovala, tvář měla bledou, ale pevnou. „Zeptal ses vůbec někdy sám sebe, proč ty dopisy schováváš, když je nehodláš číst?“

Sterling neodpovídal. Posbíral dopisy, které spadly na zem, a hodil je na ostatní.

„Ďábel z Devonbrooku jí možná není schopen odpustit,“ pronesla klidně Laura, „ale vsadím se, že Nicholas Radcliffe by mohl.“

„Žádný Nicholas Radcliffe neexistuje. Je to jen výplod tvé fantazie.“

„Jsi si tím tak jistý? Možná je to muž, kterým bys byl, kdybys vyrostl na ardenském panství, zahrnutý láskou své matky. Možná je to muž, kterým by ses pořád mohl stát, kdybys ve svém srdci našel alespoň střípek lítosti – pro ni, a taky pro sebe.“ Laura polkla a pocítila, jak se jí do očí opět derou slzy. „Pro mě?“

Ačkoliv Sterling instinktivně tušil, že je to naposled, kdy Laura polkne svou hrdost a poprosí o odpuštění, naposled, kdy kvůli němu pláče, hodil zbytek dopisů do zásuvky a přibouchl ji.

Laura zavřela oči. Když je znovu otevřela, byly suché. „Zlomil jsi srdce své matce,“ řekla potichu. „Nehodlám tě nechat, abys zlomil i to mé.“

Když Laura odešla, Sterling se posadil do křesla a otočil se ode dveří. Nedokázal se dívat směrem, kterým právě vypochodovala. Jeho zrak padl na jediný dopis, který při svém úklidu opomenul. Byl to ten, který ležel zmačkaný ve studeném ohništi.

Měl bych zapálit oheň, pomyslel si rouhačsky. Měl bych je všechny hodit do ohně a dívat se, jak hoří. Sterling potlačil povzdech, natáhl se do ohniště a vytáhl dopis z popela.

Otevřel zásuvku odhodlán vhodit ho mezi ostatní. Něco ho však zastavilo. Možná jemný závan pomerančové vůně nebo pohled na pokroucený matčin rukopis.

Třesoucí se rukou uhladil list papíru a položil ho na stůl.

Dopis byl datován 28. ledna 1815 – jen pět dní předtím, než matka zemřela.

Můj milý synu, prosím omluv ten strašný rukopis. Laudánum, které beru proti bolesti, zřejmě plete mou rukou stejně jako mysl. Avšak neplýtvej pro mne svou lítostí. Není to tak hrozné, že musím zemřít. Hrozné je, že zemřu, aniž bych viděla tvou drahou tvář.

Stvořitel a já už jsme se dávno smířili, takže se své budoucnosti nijak nebojím. Považuji se za vyvolenou mezi ženami, protože jsem mohla být tvou matkou, i když jen po těch několik let.

Sterling slyšel hlas své matky tak jasně, jako by mu stála za zády. Stiskl si koutky očí vděčný, že z něj strýc už dávno vymačkal všechny slzy.

Nikdy jsme se řádně nerozloučili a ani teď se loučit nehodlám. Ačkoliv mi tvá milá společnost byla upřena po většinu života, doufám, že z nebe na tebe budu moci dávat pozor. Že tě budu moci ohřát slunečním paprskem za mrazivého dne a svou neviditelnou rukou tě pohladit po čele, když budeš unavený po dlouhém dni.

Kamkoliv tě život zavane, věz, že budu s tebou. A kdybych nemohla, pak místo sebe pošlu božího andě1a.

Sterling se nechtěně zasmál. „Poslala jsi mi anděla, mami. Opravdu. Anděla pomsty.“

A pokud to bude v mých silách, tak dohlédnu na to, abys nikdy nekráčel sám. Ani v tomto životě, ani v žádném jiném. Ruce se mi třesou, avšak mé srdce je klidné a tímto srdcem ti také dávám tento svůj poslední slib – slib, který se budu snažit dodržet přes věčnost.

Tvá navždy milující matka Eleanora Harlowová

Sterling přejel konečkem prstu přes matčin roztřesený podpis.

Byl už tak lehce rozmazaný, jako by na něj upadla slza, kterou někdo rychle setřel.

„Snažila ses dodržet svůj slib, viď?“ zašeptal.

Laura se mýlila. On své matce srdce vůbec nezlomil. Nakonec bylo její srdce tak silné a opravdové, že dokázalo přežít všechna zklamání jejího života – dokonce i synovu netečnost.

Sterling dopis opatrně složil a odložil stranou. Nejistě se nadechl, sklonil se a pootevřel zásuvku. Po chvilce váhání vytáhl dopis ležící na vrchu kupky, zlomil voskovou pečeť, usadil se pohodlně v křesle a začal číst.

Když vévoda z Devonbrooku vyšel příštího rána ze studovny, okamžitě zakoplo mladou pihovatou služku. Dívka upadla na zadek, vyděšeně vykřikla a upustila mop.

„Ach, Vaše Milosti, je mi to tak líto! Nevěděla jsem, že jste tady.“

Služebná se snažila vyškrábat na nohy, avšak vévoda ji chytil za paži a vytáhl nahoru. „Není třeba se omlouvat, drahoušku. To já jsem nemotorný křupan, ne ty.“ Hodil jí mop a pokračoval ve své cestě. Když se ohlédl přes rameno, uviděl dívku, jak na něj s vytřeštěnýma očima nevěřícně zírá.

Sterling si uvědomil, že ji za to nemůže příliš vinit. I když byl stále oblečen do formálního oděvu ze včerejší nocí, už to jaksi nebylo ono. Kravata mu volně visela okolo krku a frak zanechal kdoví kde. Prohrábl si rukou vlasy, ale to jeho neposlušné kudrny jen rozčepýřilo. Byl si však vědom toho, že to nejvíce znepokojivé na jeho vzezření je jeho úsměv. Ať se snažil sebevíc, nebyl schopen ho potlačit. Poté, co se týdny motal po domě zachmuřený a bez nálady, mohl by někdo tomu nebohému děvčeti zazlívat, že pojala podezření, že se zbláznil?

Ačkoliv už bylo téměř poledne, foyer bylo liduprázdné a hala podezřele tichá, skoro tak, jako když byl jeho strýc ještě naživu. Sterling si ani neuvědomoval, jak si na ten radostný zmatek v domě zvykl, na Lotčiny a Georgeovy hádky, Dowerovo neustálé klení a Laskončino prozpěvování. Asi jsou všichni ještě v posteli, říkal si v duchu Sterling. Vyspávají po plese.

Byl v polovině schodiště, když pod sebou zaslechl Addisonovy ostré kroky. „Vaše Milosti!“ vykřikl komorník a jeho hlas zněl neobvykle naléhavě. „Musím s vámi mluvit.“

„Promiň, Addisone. Ale nemám teď ani minutu nazbyt. Už jsem vyplýtval dost drahocenného času.“

„Ale, pane, já …“

„Později,“ zahlaholil Sterling přes rameno, když kráčel po balkoně směrem k východnímu křídlu.

Úryvek jednoho z matčiných dopisů mu zněl v hlavě:

Má malá Laura je každým dnem krásnější, já se však stále bojím o její budoucnost. Bojím se, že se nespokojí jen tak s nějakými city. Touží totiž po té všeobjímající vášni, o které sice všechny ženy sní, kterou však nikdy nenajdou.

Sterling byl překvapen, když uviděl psy, jak bezcílně bloumají po chodbě před Lauřinými dveřmi. Když přišel blíž, Caliban začal výt, zatímco Cerberus zvedl svou obrovskou tlapu a opřel se o dveře.

„Copak, hoši?“ zeptal se Sterling, překvapen jejich neobvyklým chováním. „Já bych se na ni nezlobil, kdyby mě vyhodila, ale vy si něco takového nezasloužíte.“

Sterling sáhl na kliku a zjistil, že není zamčeno. Když otevřel dveře, psi kolem něj proběhli a začali šňupat po místnosti.

Když se Sterling v němém úžasu rozhlédl po prázdném pokoji, měl sto chutí dělat totéž. Zdálo se, že jediné, co po Lauře zůstalo, je její vůně. Nezbylo zde nic z toho, co jí patřilo. Vlastně to vůbec nevypadalo, že by tu kdy někdo bydlel.

Jen na saténovém přehozu přes postel ležel složený list papíru. Když ho Sterling zdráhavě otevřel, připomněl si okamžik, kdy poprvé viděl sebevědomé písmo své budoucí manželky, když mu psala, aby ho informovala o smrti jeho matky. A ačkoliv si to nechtěl připustit, i tentokrát mu její slova připadala neodolatelná.

Drahý Sterlingu, nevím, jestli to vůbec budeš číst, nebo jestli dopis hodíš jen tak do té zásuvky u stolu, ve které ukrýváš své srdce.

Není pochyb, že jsem ti křivdila. Ačkoliv já bych možná chtěla platit za své hříchy po zbytek svého života, nebylo by asi správné žádat totéž po mém nenarozeném dítěti.

Sterling měl pocit, že mu zem ujíždí pod nohama, a tak se raději posadil. A však netrefil se na okraj postele a skončil na zemi. Opřel se tedy hlavou o postel, a než se vrátil k dopisu, zhluboka se nadechl.

Asi bychom si oba zasloužili pochvalu za to, že jsme splnili naši povinnost. Vzhledem k tomu, že už tvé pozornosti nebude zapotřebí, rozhodla jsem se, že se na dobu do porodu vrátím na ardenské panství. A jelikož pro tebe bylo jediným účelem naší svatby zajištění dědice, předpokládám, že tě dcera zřejmě nebude příliš zajímat.

Dcera, pomyslel si Sterling a omámeně si přejel dlaní přes ústa.

Tmavovlasá, pihovatá holčička, která by mi vběhla do náručí a objala mě svýma baculatýma ručičkama kolem krku. Snílek s velkýma očima, který by byl natolik nevinný, aby věřil, že spícího prince lze vzbudit pouhým polibkem.

Musím tě však varovat, že pokud to bude chlapec, pak nedovolím, aby vyrůstal v tom odporném mauzoleu s chladnou a necitlivou nestvůrou místo otce. Bude vychováván tady v Ardenu plném slunce a koťat.

Bude mít svou neodolatelnou tetičku Lotku, která ho bude zbožňovat, a oddaného strýce George, který ho bude učit, jak podvádět ve wistu. Laskonka ho bude krmit horkými křoupáky, a až bude dost starý, tak ho Dower naučí klít jako dospělého chlapa.

Dám mu jméno Nicholas a vychovám ho v muže, kterým jsi mohl být i ty, kdyby svět a tvůj strýc neotrávili tvou duši.

A nikdo, ani ty, mi ho nikdy nevezme.

„Moje zlatá holka,“ zamumlal Sterling a s překvapením zjistil, že má vlhké tváře.

Prosím, nedávej Dianě ani sloužícím za vinu, že tě neupozornili na náš odjezd. Jsem si jistá, že víš, jak dokáže být Dower vynalézavý, když je to zapotřebí. I přes naše neshody jsem stále

Tvá oddaná manželka Laura

Sterling si přitiskl dopis ke rtům. „Jestli k tomu něco můžu říct, tak jsi a budeš.“

Vyškrábal se na nohy a se jménem své sestřenice na rtech vyběhl z pokoje.

28

Ale i kdyby ten den nikdy nepřišel, věz, že tě budu vždy milovat …

Když se Sterling dostal do severního křídla, jeho kroky zpomalil velmi zvláštní zvuk. Přiložil ucho ke dveřím Dianina apartmá a začal se podivovat, jestli mu už nedostatek spánku nezmátl smysly. Ale ne, ozvalo se to znova.

Diana se smála. Jeho vážná sestřenice, jejíž úsměv byl tak vzácný a drahý jako rozkvetlá růže na sněhu, se opravdu smála. A pak se ozval ještě překvapivější zvuk – hluboký, chraplavý mužský hlas.

Sterling byl tak zmaten, že ani nepřemýšlel. Prostě se napřáhl a jedním pohybem rozkopl dveře.

Diana se posadila na posteli a přitiskla si pokrývku k ňadrům.

Její temné vlasy volně splývaly po bělostných ramenou. „To ode mne bylo opravdu neslušné,“ opáčila jízlivě. „Musela jsem přeslechnout klepání.“

Vedle ní se objevil Thane a jeho divoký výraz ukazoval na to, že uvažuje, jestli se zahrabat do přikrývek, nebo skočit z okna. „Jsi ozbrojen?“

„Ještě ne,“ odsekl Sterling. „Ale jestli to považuješ za nutné, můžu zazvonit na Addisona, aby mi donesl pistoli.“

Thane smířlivě pozvedl ruku. „Jen ne tak zhurta. Není nejmenší důvod k tomu, abys mne vyzýval na souboj. Můžu tě ujistit, že mé úmysly s tvou sestřenicí jsou naprosto čestné.“

Sterling si všiml oblečení rozházeného po celém pokoji, uvědomil si to zválené povlečení a výmluvný ruměnec v Dianině tváři. „Ano, to tedy vidím.“

„Snažila jsem se ho přimět, abychom utekli do Gretna Green,“ přiznala Diana a s kočičím úsměvem se opřela do polštářů.

„A já o tom nechci ani slyšet!“ Thane byl tak rozezlen, že téměř zapomněl na Sterlinga. „Po všech těch letech, kdy jsem na tebe musel čekat, mi dlužíš pořádnou svatbu. Chci, aby všechny drbny v Londýně šílely z toho, jaká jsi krásná nevěsta.“

„Ale já myslím, že už nevydržím ani jeden den nebýt tvou manželkou.“

Když se ti dva třeli nosy jeden o druhého a nevnímali nic než sami sebe, zoufalý Sterling obrátil zrak k nebi. „Laura odešla. Opustila mne.“

Thane a Diana si vyměnili chápavý pohled. „Moc se jí nedivím,“ prohlásila Diana.

Thane pokrčil rameny. „Byla to jen otázka času, ne?“

Jejich klid Sterlinga popudil, a tak dodal: „Ona nosí mé dítě.“ Diana sklonila hlavu na stranu. „A proto ji chceš zpátky?“

„Ne,“ vyštěkl Sterling. Jeho srdce bylo tak plné, že nedovedl říct nic jiného.

Diana na něj mávla rukou. „Tak proč tu s námi ztrácíš čas? Běž za ní! Běž!“

Sterling mrkl na svou sestřenici a pak se ještě obrátil na svého nejlepšího přítele s předstíranou hrozbou. „Doporučuji vám, abyste utekli, Thane. Protože pokud nebudete svoji, až se vrátím, tak tě budu nucen zastřelit.“

Když za sebou zavíral dveře, poslední, co zahlédl, byl vítězoslavný úsměv na Dianině tváři.

Sterling Harlow se vracel domů.

Živé ploty a ohrady se míhaly kolem, lesklé lístky a vybledlé kameny se blýskaly ve světle zapadajícího slunce. Modré nebe pomalu nabíralo odstíny růžové a zlaté a od horizontu se rozšiřoval temně purpurový pás.

Jak končil den, zdálo se, že léto končí s ním. Ale Sterling vedl svého koně chladným večerem tak rychle, že to ani nevnímal. Neměl nejmenší důvod obávat se nastávajícího podzimu. Měl v plánu strávit ho vyhříváním nohou před krbem v útulném obývacím pokoji ardenského panství a sledováním, jak se kulatí bříško jeho překrásné mladé paní.

Pokud mu to dovolí.

Ale dříve, než se to dozvím, musím udělat ještě jednu zastávku, uvědomoval si Sterling.

Když se pak přiblížil ke hřbitovu svatého Michaela, začínala se už vkrádat tma. Uvázal koně u hřbitovní brány a vydal se mezi náhrobními kameny k matčinu hrobu.

Ačkoliv Laura nemohla být doma déle než pár hodin, kytice čerstvých květů pomerančovníku už ležela pod náhrobkem. Sterling poklekl na jedno koleno a zvedl kytici k nosu. Zhluboka se té známé vůně nadechl.

Alabastrový andílek, který držel stráž nad hrobem, ho chápavě sledoval. Sterling něžně položil kytici zpět a přejel prstem po nápise na náhrobku.

Eleanora Harlowová, milující matka.

Sklopil hlavu. Konečně byl schopen truchlit nejen nad roky, které ztratili díky chamtivosti a pokrytectví jeho otce, ale také nad roky, které je stála jeho vlastní hrdost. Vzpomněl si, jak klečel v kostele vedle Laury a předstíral, že se modlí, i když věděl, že je nikdo neposlouchá. Teď věděl, že někdo přece jen poslouchal, a přesto nebyl schopen najít slova, která by vyjádřila to, co si tak úporně přál říct. A tak jen zůstal klečet, v hlavě zmatek a v srdci prázdnotu.

Až se jeho čela dotkla nějaká neviditelná ruka a pohladila ho po vlasech.

Sterling vydechl údivem nad pocitem míru, který ho náhle naplnil. Když zvedl hlavu, jako zázrakem spatřil Lauru, stojící jen kousek dál pod mohutnými větvemi starého dubu.

Pomalu se zvedl. „Jak jsi věděla, že sem přijdu?“

„Nevěděla jsem to,“ odpověděla tiše.

Sterling kývl k náhrobku. „Přečetl jsem si ty dopisy, víš.“

„Všechny?“

„Všech tři sta šestnáct.“

„Byla to pilná pisatelka.“

„To ano.“ Sterling strčil ruce do kapes. „Myslela si, že už jsem žil dost dlouho na to, abych se něco důležitého naučil. Ale já se to naučil až teď.“

„A co ses naučil?“ zeptala se Laura a ostražitě se na Sterlinga zadívala.

„Že někdy lidé dělají ty nejhorší věci z těch nejlepších důvodů.“ Laura nedokázala zcela potlačit hořkost ve svém hlase.

„A proto jsi sem přišel? Abys mi řekl, že ses ve vší vlídnosti rozhodl mi odpustit?“

„Ne. Přišel jsem, abych prosil o odpuštění tebe.“

Laura nevěřícně zavrtěla hlavou. „A co ti mám odpustit?“ Sterling už nemohl déle odolávat pokušení, a tak přistoupil blíž k Lauře. „To, že jsem měl tolik hrdosti a tak málo rozumu. To, že jsem ti lhal o důvodu naší svatby. To, že jsem předstíral, že vše, co od tebe chci, je dědic, když pravdou bylo, že bych nesnesl, kdybys odešla z mého života. To, že jsem z tebe udělal svou manželku, ale choval se k tobě jako k milence.“ Když do Lauřiných krásných hnědých očí vyhrkly slzy, vzal její tváře do dlaní. „To, že jsem nebyl ochoten uznat, že ta malá legrační šaráda byla tím nejlepším, co se mi v životě přihodilo, a že mi zřejmě nezachránila nejen život, ale též duši.“ Sterling přejel rty po Lauřině hebké tváři a zatoužil slíbat všechny slzy, které kdy vyplakala, všechny slzy, které ještě do konce života vypláče. „Ale hlavně to, že jsem neměl dost odvahy ti říct, jak moc tě miluji.“

Laura se od něj odtáhla a otočila se zády. Jediné, co mohl Sterling dělat, bylo zírat na její pevná záda a zatít ruce v pěst, aby odolal touze ji znovu obejmout. „Jestli mi nedokážeš odpustit, nebudu se na tebe zlobit. Vím, že si to nezasloužím.“

Laura se obrátila a pohlédla Sterlingovi do tváře. „Jednou jsi mi řekl, že existuje jedna věc, kterou nedokážeš nikdy odpustit.“ Než si Sterling stačil uvědomit, co hodlá udělat, Laura k němu napřáhla ruce, stejně jako tehdy jeho matka.

Sterling její gesto bez zaváhání přijal, pevně ji objal a zabořil tvář do jejích hebkých vlasů. „Ach bože, Lauro, myslím, že bych nevydržel už ani minutu. Musel jsem tě vidět. Dotknout se tě. Když jsem tě tu spatřil, bylo to jako zázrak.“ Zavrtěl hlavou. „Kdybys sem nepřinesla ty květiny …“

„Květiny?“ opakovala překvapeně Laura. Trochu se odtáhla, ale stále zůstávala v jeho objetí. „Žádné květiny jsem nepřinesla. Přišla jsem, abych tu čekala na tebe. Myslela jsem, žes je přinesl ty.“

Chvíli se na sebe dívali a pak oba pohlédli na kytici ležící na matčině hrobě. Náhle zavál teplý větřík a zvedl vůni pomerančových kvítků až k nim.

Sterling se zasmál, popadl Lauru do náručí a radostně se s ní zatočil. „Dodržela svůj slib. Přísahala, že nikdy nebudu kráčet sám.“

Laura se na něj přes slzy radosti usmála. „A taky nikdy nebudeš, miláčku. Protože já budu vždy při tobě, abych tě milovala.“

Vůně pomerančových kvítků je obestřela a jejich rty se střetly v polibku, který ani jeden z nich nikdy nezapomene.

Epilog

Ve věku čtyř let byl Nicholas Harlow, budoucí vévoda z Devonbrooku, skutečný malý ďáblík. Obzvláště, když mu jeho plány hatila pětiletá sestřička. Ti dva teď proti sobě stáli na nádvoří a jeho pihovatý nosík se téměř dotýkal jejího pršáčku.

„Musíš udělat všechno, co ti řeknu,“ prohlašoval Nicholas a shrábl si tmavou ofinu z očí, „protože já jsem tatínkův dědic a já jednou budu vévoda.“

Ellie si dala ruce v bok a pohodila zlatovlasou hlavou. „Tatínek vévodou už je a maminka taky nedělá všechno, co řekne. A kromě toho, ty jsi sice tatínkův dědic, ale já jsem největší kráska rodiny. Říká to teta Lotka!“

Ellie vyplázla svůj růžový jazýček a Nicholas dupl nohou a zanadával jako starý chlap. Naštěstí mu nikdo nerozuměl, protože spolu s drsnými slovy přejal též Dowerovo nářečí. „Eleanoro! Nicky!“

Když zaslechli hlas své matky, oba se otočili. Uviděli své rodiče, jak sedí na prahu dveří a celé to divadlo sledují.

Tatínek na ně mrkl a zatvářil se nevinně jako ta baculatá zrzavá kočka, která se líně protahovala u jeho nohou. „Laskonka právě dopekla čerstvé vdolky.“

Děti si vyměnily zděšený pohled a vystartovaly pryč od domu.

„To od vás nebylo hezké!“ zvolala Laura a plácla Sterlinga do paže.

„Tak, teď je musíš sníst ty.“

Sterlingův spiklenecký úsměv povadl. „Á. Na to jsem nepomyslel.“

Laura si radostně povzdechla. Sledovala děti, jak běží po sluncem zalité louce, dvě zlatá štěňata mastifů v patách. „Jsou přesně takoví, jaké jsi je chtěl, viď? Kluk a holčička.“

„Tak to chtěl Nicholas Radcliffe. Já jsem chtěl půl tuctu dětí.“ Sterling se na Lauru usmál. „Pro začátek.“

Laura ho škádlivě zatahala za vlasy. „Jestli je to tak, můj pane, pak se budete muset zlepšit v plnění svých manželských povinností.“

Sterling ji objal a něžně políbil na šíji. „Kdybych byl ještě přičinlivější, tak bychom měli půl tuctu dětí už teď.“

Laura jej objala kolem krku. „To by byl tedy výkon, když jsme svoji teprve šest let.“ Zavrtěla hlavou. „Je těžké uvěřit, že George na podzim nastoupí na Cambridge. A Lotka, když teď má těch úžasných šestnáct, jen počítá dny do té plesové sezóny v Londýně, cos jí slíbil.“

Sterling se otřásl. „Děsím se pomyslet, že ji vypustím na ty ubohé, bezmocné hochy. Nebyl by to zas až takový div, kdyby se z té malé ďáblice vyloupla nakonec opravdu největší kráska.“

„Prostě jí musíš najít manžela. Jen tak ji uchráníme před problémy.

„Neboj,“ ujistil Lauru Sterling. „Jestli najdu ve starém dubovém lese nějakého nic netušícího mladíka v bezvědomí, tak se to dozvíš jako první.“

Laura se rozesmála a pokusila se vytrhnout ze Sterlingovy náruče. „Ty jsi takový ďábel!“

„Tak mi říkají.“ Sterling polaskal Lauru na tváři a škádlivý pohled v jeho očích se změnil ve výraz bezmocného údivu. „To však stále nevysvětluje, proč mě Bůh obdařil osobním andělem a vlastním koutkem nebe zrovna tady v Hertfordshireu.“

Sterling vášnivě a přece něžně přitiskl své rty na Lauřiny. Velká zrzavá kočka se opřela o jejich propletené kotníky a začala hlasitě příst.

Laura si položila hlavu na Sterlingovo rameno. „Tvá matka mi jednou říkala, že všechny Lotčiny kočky pocházejí od jediné matky. Věděl jsi to?“

„Ano,“ odpověděl tiše Sterling, a když se sklonil k nohám, aby se dotkl plyšového kočičího kožíšku, zúžilo se mu hrdlo. „Myslím, že ano.“