Teresa Medeiros

Fairleighovy sestry 2. - Skandální noc

LONDÝN, 1825

Carlotta Anna Fairleighová měla dnes večer vstoupit do společnosti. V tuto chvíli však spíše vystupovala, a to jednak ze svých bohatě zdobených plesových šatů a také z okna ve druhém patře zámečku Mayfair, který patřil její tetě Dianě. Druhá událost by se bývala obešla bez komplikací, kdyby se byla hedvábnými volány, které zdobily její živůtek, nezachytila o hřebík vyčnívající z okenního parapetu.

„Harrieto!“ zašeptala naléhavě. „Harrieto, kde jsi? Potřebuji nutně tvou pomoc!“

Napjala krk ve snaze dohlédnout do útulného pokojíčku, kde si ještě před chvilkou celkem pohodlně hověla. Na krbu podřimovala chlupatá bílá kočka, ale po Harrietě jako by se slehla zem. Stejně tak se vytratila i Lotčina šance na rychlé vysvobození.

„Kde ta zatracená holka vězí?“ zavrčela Lotka.

Usilovně se pokoušela uvolnit volán z hřebíku. Nohy v kozinkových pantoflích s hladkými podrážkami přitom tancovaly a klouzaly po větvi stromu, která se vypínala přímo pod ní, jak se bezúspěšně snažila najít pevnou oporu.

Zdráhavě se ohlédla přes rameno, ruce bolavé námahou. Kamenná dlažba terasy, nad níž visela, ještě před chvílí na dosah ruky, jí teď připadala na míle vzdálená. Napadlo ji, že by mohla zavolat komorníka, ale obávala se, aby dříve nepřiběhl její bratr a v této trapné situaci ji neobjevil právě on. George se před nedávnem vrátil ze své první velké cesty na kontinent, a ačkoli byl jen o dva roky starší, nenechal si ujít jedinou příležitost, kdy se mohl před svou malou sestřičkou vytáhnout a oblažit ji některou svou čerstvě nabytou moudrostí.

Z francouzského okna na severní straně zámečku se neslo disharmonické skřípání smyčcového kvarteta ladícího nástroje. Lotka si v tu chvíli uvědomila, že se zdi domu zanedlouho rozezní drnčením kočárů, ševelením konverzace a veselým smíchem členů londýnské smetánky, kteří se zde sjedou, aby se stali svědkem jejího vstupu do společnosti. Co by asi řekli tomu, že jejich čestný host visí o dvě patra výš z okna a připravuje se o řádný kus své důstojnosti.

Nemusela se vůbec ocitnout v takových nesnázích, kdyby byl Sterling Harlow, její švagr a poručník, uspořádal debutantský ples v domě Devonbrooků, rozlehlém sídle ve West Endu. Jeho sestřenice Diana ho však přemluvila, aby tu čest přenechal jí.

Při své bujné fantazii se Lotka nemusela příliš namáhat, aby si představila, jak se tetini hosté shromažďují kolem jejího polámaného bezvládného těla. Jak si dámy tisknou parfémované kapesníčky ke rtům a tlumeně vzlykají, zatímco muži dramaticky pomlaskávají a mumlají, že budou do smrti truchlit nad ztrátou Lotčiny veselé společnosti. Chmurně přehlédla záplavu fialového popelínu své sukně. Kdyby se ty šaty při pádu příliš nepoškodily, možná by ji v nich mohli i pohřbít.

Stejně snadné bylo představit si reakci rodiny. Sestra Laura by nořila slzami zmáčený obličej mezi klopy kabátce svého manžela, její křehké srdce by bylo navždy zlomené Lotčinou nerozvážností. Ze všeho nejhorší však byla vidina trpkého zklamání zračícího se v ušlechtilých rysech tváře jejího švagra. Sterling investoval příliš mnoho času, péče, trpělivosti i peněz, aby z ní udělal dámu. Dnešní večer měl být její poslední šancí dokázat, že jeho úsilí nepřišlo vniveč.

Nejspíš by v tuhle chvíli ještě stále seděla u toaletního stolku v salonu, nebýt toho, že její nejlepší přítelkyně Harrieta vrazila do dveří právě ve chvíli, kdy tetina komorná dokončovala poslední detaily Lotčina účesu.

Když uviděla, jak Harrietě hoří líce vzrušením, okamžitě se zvedla. „Děkuji, Celesto, takhle už to stačí.“

Sotva za komornou zaklaply dveře, vrhla se k přítelkyni. „Co se stalo, Harrieto? Vypadáš, jako bys právě spatřila ducha.“

Na Harrietě Dimwinklové, ačkoli nebyla nijak boubelatá, vše působilo dojmem zaoblenosti tváře s dolíčky, světle hnědé oči za brýlemi s kovovými obroučkami, ramena, která zůstala mírně shrbená i přes hodiny strávené pochodováním s těžkým atlasem mi hlavě v salonu Ústavu pro výchovu mladých dívek madam Lytteltónové. Harrieta navíc nebyla z nejbystřejších, a proto se často stávala terčem zlomyslných vtípků a pošťuchování spolužaček.

Lotka, která nestrpěla žádné bezpráví, se stala Harrietinou ochránkyní. Nikdy by si však nepřipustila, že dobromyslná Har-rrieta nejednou souhlasila s jejími plány jen proto, že měla, ehm, trochu „delší vedení“ a nebyla schopna domyslet si následky.

Harrieta vzrušeně stiskla Lotce ruku. „Právě jsem zaslechla, co i šeptaly dvě komorné. To nikdy neuhádneš, kdo už dva týdny bydlí naproti, tvé tetě přímo u nosu.“

Lotka vyhlédla z okna. Potemnělý dům na protější straně náměstíčka se téměř ztrácel v šeru soumraku. „Kdybych měla hádat, Pekla bych, že nikdo. Ten dům je tichý jako hrob. Jsme tu už od úterka a ještě jsem tam nezahlédla živou duši.“

Harrieta už už otevírala ústa.

„Počkej!“ Lotka ustoupila o krok vzad a posunkem ruky ji zarazila.

„Nechci to vědět. Poslední, po čem toužím, je, aby mě Laura peskovala za to, že zase strkám nos do věcí, do kterých mi nic i lení.“

„Ale ty přeci nejsi žádná sběratelka klepů,“ řekla Harrieta a zamrkala za brýlemi jako sova. „Jsi spisovatelka. Sama přece vždycky říkáš, že tvoje sestra v tom nevidí žádný rozdíl. A proto ti to prostě musím říct…“

Lotka ji znovu přerušila. „Víš, koho teta na Sterlingovo přání na dnešní večer pozvala? Slečnu Agátu Terwilligerovou.“

Harrieta zbledla. „Strašlivou Terwilligerku osobně?“ Lotka přikývla. „Přesně tu.“

Agáta Terwilligerová byla jediná učitelka Ústavu pro výchovu mladých dívek madam Lytteltonové, která odmítala přimhouřit

Oko nad Lotčinými lumpárnami a připisovat je „temperamentu“ nebo „lásce k životu“. Mnohem víc než dobré vztahy s jejím vroucně milujícím a mocným poručníkem, vévodou z Devonbrooku, ji zajímalo formování charakteru její studentky. Ta tvrdošíjná stará panna pokaždé zkřížila Lotce plány. Vysloužila si tak její zarputilé nepřátelství a neochotný respekt.

„Sterling chce, abych slečně Terwilligerové ukázala, že už nejsem ta zlomyslná malá divoška, která jí sešila prsty na rukavicích a přicválala na poníkovi do její ložnice. Až budu dnes večer sestupovat po schodišti, spatří ta seschlá stará fúrie/’ Lotka sebou nad nestoudností, kterou právě vyslovila, polekaně škubla, „ta milá a úctyhodná žena hotovou dámu připravenou vstoupit do kultivované společnosti. Dámu, která konečně přijala ušlechtilý názor, že odměnou za ctnost je ctnost sama.“

Výraz Harrietiny tváře dostal žádostivý nádech. „Ale i ta nejctnostnější dáma přeci svému uchu čas od času ráda dopřeje nějaký ten klep. A proto prostě musíš vědět, kdo v tom domě bydlí. Proč je to…“

Lotka si rukama zacpala uši a začala si notovat druhou větu Beethovenovy Páté symfonie. Ke své smůle však léty tajného odposlouchávání vybrousila k dokonalosti schopnost odezírat ze rtů.

„To snad ne!“ Pomalu sundala ruce z uší. „To není možné!

Vraždící markýz?“

Harrieta souhlasně přikývla, až se jí povadlé lokny roztančily kolem hlavy jako hedvábně hnědé uši kokršpaněla. „Přesně ten. A služky tvrdí, že je dnes v Londýně poslední noc. Zítra ráno odjíždí do Cornwallu.“

Lotka rázovala sem a tam po tkaném koberečku a její vzrušení narůstalo. „Už zítra ráno? To znamená, že mám poslední šanci ho zahlédnout. Mohla bych slézt po tom stromě před oknem a vplížit se k němu na dvůr. Tak mě při tom nikdo neuvidí.“

Harrieta se zachvěla. „A co když tě nachytá, jak ho špehuješ?“

„Nemám se čeho bát,“ odpověděla přesvědčivě Lotka, ačkoliv uvnitř o tom tak pevně přesvědčená nebyla. „Z toho, co vím, je zřejmé, že vraždí jen ty, které miluje.“ Zaujatá bezprostředním nápadem přiskočila ke své truhle a začala se prohrabovat jejím obsahem. Vzduchem létaly kozinkové rukavičky, hedvábné punčošky i ručně malovaný vějíř. Konečně našla, co hledala divadelni kukátko.

„Myslím, že nikomu neublíží, když se jen letmo podíváme, co ty na to?“

Následována Harrietou, která si málem přišlápla zdobený lem sukně se vrhla k oknu a rázně ho otevřela. Vyklonila se a zamířila miniaturní zlatý dalekohled na protější dům. V duchu děkovala štěstí, že se zelené pupeny listoví na lípě za oknem ještě nerozvnuly. Ačkoliv od sebe oba domy oddělovala pouze kamenná zídka, jako by každý pocházel z jiného světa. Na rozdíl od tetina domu byla okna toho sousedního tmavá, nikde ani vidu po spěchajícím služebnictvu, ani slechu po bouřlivém smíchu dětí, jak se se psy sem a tam prohánějí po schodištích a parketových podlahách.

Harrieta položila svou oblou bradičku na Lotčino rameno.

Myslíš, že ho tvůj strýc pozval na ples?“

„Myslím, že by nepřišel, i kdyby ho pozval sám strýček Thane. Je to vyhlášený samotář,“ trpělivě vysvětlovala Lotka, „a o samotářích se ví, že pohrdnou pozváním i na ten nejvybranější večírek.“

Harrieta si zasněně povzdechla. „Ty zřejmě nevěříš, že je nevinný, vid? Bulvární noviny ho možná odsoudily, ale soud se jeho případem nikdy nezačal zabývat.“

Lotka zaplašila zvědavou červenku, která dosedla na větev nad její hlavou a pokoušela se uzobnout si z drdolu zlatých loken. Usoudila, že i když je v dnešní době velice moderní přizdobit si účes nějakým tím pírkem, celý pták by asi nebyl to pravé. „Jaký důkaz bys ještě chtěla? Jedné noci se vrátil do svého londýnského sídla a našel tam svou krásnou mladou ženu v náruči nejlepšího přítele, kam ji bezpochyby dohnala jeho bezohledná lhostejnost. Vylákal jejího milence ven, zastřelil ho a ji bezprostředně po tom odvezl do té divočiny v Cornwallu, kde jen o několik měsíců později zemřela také, když za velmi záhadných okolností spadla z útesu do moře.“

„Být na jeho místě, zastřelila bych spíš ji než milence,“ řekla Herrieta.

„Tedy, Harrieto, to bylo pěkně krvelačné!“ zvolala Lotka a otočila se, aby se na svou přítelkyni uznale zahleděla.

„Právě minulý týden uveřejnil Tatler velice tajemnou zprávu, ze které vyplývá, že

duch jeho ženy stále bloudí chodbami sídla Oakwylde a naříká pro mrtvého milence. Tvrdili, že její duše nedojde pokoje, dokud nebude právu učiněno zadost.“

„Řekla bych, že žít v takovém prostředí musí být opravdu k zbláznění. Právě proto nejspíš na pár týdnů zavítal do Londýna za obchodem.“

„Čert aby ho vzal! Ta stvůra si za to může sama.“ Lotka odložila divadelní kukátko. „Byla jsem pevně rozhodnutá, že zlosyna v mém prvním románu vytvořím podle jeho podlého vzoru.“ S povzdechem stáhla okno. „Teď už je to nicméně asi jedno. Od zítřka bude moje jméno oficiálně vedeno v seznamu nezadaných paniček, což znamená, že po celém Londýně půjdou klepy pokaždé, když použiji nesprávnou vidličku nebo kýchnu, aniž bych si u nosu přidržela kapesníček. Dřív než se naděješ, uklidí mě do ústraní nějakého venkovského sídla, za manžela budu mít přihlouplého šlechtice a kolem sebe kupu harantů.“

Harrieta klesla na čalouněný otoman a natáhla se ke kočce spící na krbu, aby ji podrbala. „Není to snad to, po čem každá žena touží?

Vdát se za zámožného muže a užívat si pohodlného života?“

Lotka zaváhala, nestávalo se jí příliš často, že by na něco hned neměla odpověď. Jak jen vysvětlit ten neklid, který se jí bouřil v srdci? S blížícím se vstupem do společnosti čím dál více nabývala přesvědčení, že její život skončí dřív, než vůbec stihl začít.

„Samozřejmě, že po tom touží každá žena,“ odpověděla, aby ujistila Harrietu i sebe samu. „Jen pošetilé děvče by mohlo snít o tom, že se stane známou spisovatelkou, jakou byla paní Rad-cliffová nebo Mary Shelleyová.“ Vklouzla na stoličku před toaletním stolkem, ponořila kousek rýžového papíru do nádobky s pudrem a přepudrovala si svůj roztomile zdvižený nosík. „Tentokrát už Sterlinga nesmím zklamat. Přijali mě s Laurou do jejich domu, dohlédli na mé vzdělání a vytáhli mě ze všech průšvihů. Je mi víc otcem než švagrem. Až budu dnes večer scházet po schodech, chci vidět jeho tvář zářit pýchou. Chci být tou dámou, kterou ze mě vždycky chtěl mít.“

Povzdechla si a přála si, aby jí ta vznešeně vyhlížející mladá žena v zrcadle nepřipadala tak cizí. Pochybnost, která se jí zračila

ve tváři, způsobila, že se její modré oči najednou zdály až příliš velké k obličeji. „Snad se také smíříme s naším osudem, drahá Harrieto. Zlaté časy skončily. Od zítřka už ani na jednu z nás nečeká žádné další velké dobrodružství.“

Lotka vyhledala očima v zrcadle Harrietu. „Od zítřka,“ zašep-lala. Nato si vykasala sukni a přehodila jednu nohu přes okenní parapet.

„Co chceš dělat?“ vykřikla Harrieta.

„Jdu okouknout našeho nechvalně proslulého souseda,“ odpověděla Lotka a přehoupla přes parapet i druhou nohu. „Jak bych jinak mohla věřit tomu, že dokážu přesvědčivě popsat zlosyna, pokud bych nikdy žádného nespatřila?“

„Jsi si jistá, že je to rozumné?“

Kamarádčino znepokojení přimělo Lotku zůstat stát. Harrieta obvykle nemívala pochybnosti o ničem, co Lotka navrhla, ať už to bylo jakkoli výstřední. „Mám celý zbytek života na to, abych se chovala rozumně, ale na to, abych byla sama sebou, mi už zbývá jen pár hodin.“

Spustila se z okna. Když se natáhla, dosáhla špičkami nohou na větev pod sebou. Během let strávených v penzionátu nabyla díky porušování nesmyslných zákazů vycházek a útěkům před horlivými vychovatelkami dostatek zručnosti v lezení po stromech.

„Co mám ale dělat, jestli si pro tebe přijdou tvoje sestra i teta?“ volala za ní Harrieta.

„Nestrachuj se, při troše štěstí budu zpátky dřív, než hudební-ci spustí první waltz.“

A tak to také mohlo dopadnout, nebýt toho, že se volány zachytila o ten neústupný hřebík a Harrieta se z ničeho nic vytratila. Lotka, která ještě stále visela mezi oknem a větví, podnikla polední zoufalý pokus o vysvobození. Volán se náhle a bez varovaní rozpáral. Lotka zavrávorala ve snaze zachytit se stromu a zároveň pochytat třepetající se hedvábí. Zaváhání ji stálo poslední zbytky rovnováhy. Spadla nazad mezi větve, výkřik jí uvízl i hrdle.

Naštěstí nepadala dlouho.

Přistála v pichlavé spleti několika větví, skrytých ve svěží zeleni jarních lístků. Ještě mírně dezorientovaná se snažila smířit

s tím, že londýnští gentlemani budou muset truchlit nad její ztrátou až někdy jindy, když tu se z okna nad ní vyklonila Harrietina hlava.

„No, tady jsi!“ vykřikla radostně Harrieta. Lotka ji probodla pohledem. „Kdes byla? Odskočila sis na šálek čaje?“

Harrieta ignorovala její jedovatý tón a mávala na ni tmavým kusem oděvu. „Běžela jsem ti pro pelerínu. Je teprve květen, víš, takže venku je přece jen docela chladno. Určitě bys nechtěla nastydnout, to by tě mohlo zabít.“

„To mě mohl pád z devíti metrů na zem také,“ informovala ji příkře Lotka. Smutně pohlédla na potrhaný živůtek. „Hoď ji dolů. Vypadá to, že se mi bude hodit.“

Pelerína jí přistála na hlavě a na chvilku ji oslepila. Lotka si odhrnula z obličeje záhyby vlněné látky, smotala pelerínu do ruličky a přehodila ji přes kamennou zeď.

Harrieta se nervózně ohlédla. „A co tu mám dělat, zatímco budeš pryč?“

„Bud tak hodná a sežeň jehlu a nit.“ Lotka vsunula jedno neposlušné ňadro zpět do zplihlého živůtku a zamumlala:

„Tohle asi není přesně to, co měla Laura na mysli, když říkala, že mé přijetí do společnosti bude ukázkou vytříbeného vkusu.“

Chytila se větve nad hlavou a vyhoupla se na nohy.

Jakmile znovu nabyla rovnováhy, bez potíží se přehoupla na širokou větev, která přesahovala přes kamennou zeď do vedlejšího dvora. Právě když dopadla na zem na druhé straně, slyšela, jak před tetiným domem ustalo drnčení kočáru následované šumem hlasů vystupujících pasažérů.

Měla ještě méně času, než doufala. První hosté se již začínali sjíždět.

Právě když se sehnula pro pelerínu ležící na zemi, zaslechla z druhé strany zdi jízlivý, dobře známý hlas, který ji rozechvěl, jako kdyby jí někdo za krk nalil ledovou vodu. „Je zázrak, že se to dítě vůbec dožilo svého debutu. Vždycky jsem ji upozorňovala, že jednoho dne se dostane do takového průšvihu, ze kterého jí už její šarm nepomůže.“

Jednoho dne, slečno Terwilligerová,“ zašeptala Lotka a přehodila si měkké záhyby vlněné peleríny kolem ramen. „Ale ne dnes večer.“

Hayden St. Clair seděl sám v pracovně pronajatého domu a četl si při svíčkách. „Tajemný V. m. byl včera viděn při návštěvě obchodu s pánským prádlem na Bond Street‘’ přečetl nahlas z posledního vydání Gazette. „Pěkný podfuk, tohleto,“ zabručel si pro seebe „když uvážím, že jsem od pondělka neopustil dům.“ Otočil stránku, aby vyhledal pokračování. „Podle některých zdrojů nejspíše načasoval svou výjimečnou návštěvu Londýna právě na dobu, kdy začíná sezóna a do města se hrnou zástupy uzardělých mladých debutantek dychtivých zapojit se do honu na manžela.“

Hayden se otřásl při představě lišky navlečené ve večerním obleku, kterou pronásleduje smečka chichotajících se debutantek.

„V případě, že by se V. m. přece jen rozhodl najít si novou choť, pak si pozorovatel uctivě dovoluje navrhnout nejvhodnější barvu pro její svatební šaty černou.“

Hayden odfrkl zčásti pobaveně, zčásti znechuceně. „Ti jsou, panečku, po čertech chytří. Všichni do jednoho, darebáci.“

Přidržel noviny nad svíčkou a trpělivě čekal, dokud se jejich okraj nezačal kroutit, až vzplanul. Nahnul se v brokátem čalouněném křesle a odhodil hořící plátek na chladnou mřížku krbu a s nemalým potěšením sledoval, jak se společně s čerstvým vydáním Times, St. James Chronicle a Spy mění v hromádku popela. Zbavit se jich by bylo snazší, kdyby se býval přinutil podpálit polena, která mu v krbu nachystal komorník. Sychravé londýnské počasí mu však připadalo spíše příjemné ve srovnání se štiplavým větry, vanoucími přes Bodminské pláně. Byl tady jen čtrnáct dní. ale už se mu stýskalo po slané vůni moře a pronikavém křiku racků, vznášejících se nad zpěněnými vlnami příboje.

Představil si, co by asi šiřitelé klepů napsali, kdyby věděli, že sice přijel do Londýna hledat ženu, ale ne proto, aby ji pojal za manželku. Kdyby byli méně úspěšní ve své snaze ho zdiskreditovat snad by ji i našel.

Tatler zašel tak daleko, že ho nařkl z útěku před duchy, kteří

prý v Cornwallu straší. Hayden ale na rozdíl od profesionálních pomlouvačů nebyl tak pošetilý, aby věřil, že by se duchové museli zjevovat jen na rozeklaných útesech a opuštěných pláních.

Stejně tak mohli číhat v melancholickém úryvku Schubertovy skladby, linoucím se z otevřeného okna na Bedford Square, či skrývat se v závanu květinového parfému, který se tvrdošíjně držel na jeho kabátě ještě dlouho poté, co se nechtíc otřel o jeho majitelku na přelidněném chodníku. Plížili se za mladými kráskami s pěknými tvářičkami, které se procházely před obchody na Regent Street a jejichž poletující lokny a bujný smích vyvolávaly spokojené úsměvy na tvářích kolemjdoucích mužů. Všech mužů, kteří nebyli natolik poznamenaní, aby věděli, že to, co jim přináší potěšení, může v někom jiném vyvolávat zoufalství.

Hayden právě takovou osůbku zahlédl zrovna dnes ráno zlatovlasého skřítka, který vyskočil z kočáru s erbem, vběhl do protějšího domu a volal přitom škádlivou pobídku na dívku, která se pachtila za ním. Sledoval je z okna své ložnice ve druhém patře a prsty mu zamrzly v polovině uvazování kravaty. I přesto, že zabouchl okno a trhnutím zatáhl těžké závěsy dřív, než mohl zahlédnout víc než mučivý letmý náznak její tváře, její smích ho pronásledoval po celý den.

Vstal a přistoupil k elegantní kožené truhlici, která ležela na okraji psacího stolu. Doručili mu ji dnes ráno. Otevřel víko a zahleděl se na předmět usazený v sametem vystlané dutině. Připadal mu jako slabá útěcha za cennost, kterou očekával. Pomyslel si, že kdyby býval zůstal v Cornwallu, nic by se nestalo, ale považoval svůj úkol za natolik významný, že se neodvážil jej svěřit tajemníkovi ani advokátovi, jakkoli byli oba diskrétní.

Začal snímat mosazné víko, potom ale náhle přestal a nezvykle zdráhavě uložil obsah truhlice zpět.

Právě když pěchoval knihy a doklady do cestovního zavazadla rozevřeného na druhém konci stolu, ozvalo se zaklepání na dveře. Hayden ho ignoroval. Ze zkušenosti věděl, že pokud vydrží dostatečně dlouho, příchozí, ať už je to kdokoli, odejde. Krátce po odpoledním čaji dal služebnictvu volno. Říkal si, že si mohou užít poslední večer v Londýně, i když on se rozhodl zůstat doma.

Bouchání mosazného klepadla však neustávalo rozhodné, nepřerušované a neúnavné. Haydenovi nakonec došla trpělivost, nastrkal poslední doklady do zavazadla a vydal se přes halu k domovním dvěřím, které s trhnutím otevřel.

Jeho skeptický názor na existenci duchů v tom okamžiku do-znal vážné újmy.

O zábradlí u prahu se opíralo zjevení z jeho vlastní minulosti, nad platinově blond vlasy svatozář vytvořenou matným světlem plynových lamp. Hayden neviděl sira Edwarda Townsenda od toho bouřlivého podzimního dne před čtyřmi a půl lety, kdy ulo-žil svou ženu k věčnému odpočinku do rodinné hrobky Oak leighů. Ačkoli měl být Justinin pohřeb výlučně soukromou záležitostí, Hayden neměl to srdce, aby Neda odmítl. Nakonec, Ned ji také miloval.

Neodepřel mu poslední rozloučení s ní, ale po celou cestu ze

hřbitova s ním nepromluvil jediné slovo.

Dříve by ho jeho přítel nejspíš objal a srdečně poplácal po zádech.

Teď však Haydenův strnulý postoj nic takového nedovoloval.

„Nede,“ řekl Hayden bez nadšení. ,,Haydene,“ odpověděl Ned s lehce ironickým nádechem.

Dříve, než mohl Hayden protestovat, Ned se protáhl okolo něj do haly. Zručně přitom otáčel vycházkovou holí mezi prsty. Působil stále stejně, jako ten dvanáctiletý hoch, kterého Hayden poznal před lety v Etonu, samá ruka, samá noha, dokonale upravený, naleštěnými špičkami polobotek počínaje a krátce střiženým řeckým účesem konče.

„Pojd prosím dál‘’ řekl suše Hayden.

„Děkuji ti. Myslím, že půjdu.“ Ned se otočil a poklepal špičku hole na dubovou podlahu. „Nemohl jsem tě nechat jen tak zmizet z Londýna, aniž bychom se opět viděli. Tvůj majordomus je asi nedbalý. Už týden se s tebou snažím sejít, ale nedostal jsem jedinou odpověď‘’ Zabloudil pohledem k stříbrné míse na stole, která přetékala navštívenkami a neotevřenými krémovými pergamenovými obálkami. „Aha… Vidím, že nedbalý není tvůj majordomus, ale já. Příliš jsem spoléhal na dobré vychování, které ti poskytla tvá matka, dej jí Bůh lehkou zem.“

Hayden se opřel o dveře a zkřížil ruce na prsou v odmítavém gestu. „Moje matka mě učila, že k dobrému vychování patří nesrkat nos do cizích věcí.“

Ned ho ignoroval, zvedl z mísy hromádku navštívenek a pozvánek a začal se jimi probírat.

„Lady Salisburyová, lady Skeffingtonová, vévodkyně z Barclay.“ Podíval se na Haydena a pozvedl obočí. „Všechny od hostitelek par excellence. Řekni mi, jaké to je být opět jedním z nejvyhledávanějších starých mládenců v Londýně?“

Hayden mu vytrhl pozvánky z ruky a odhodil je na stůl.

„Nemám zájem o společnost, která se pyšní vznešenými způsoby, ale postrádá dobré mravy. Nehledají čtvrtého do karet nebo partnera pro waltz s jejich dcerou. Shánějí někoho, o kom by si jejich hosté mohli šuškat za svými vějíři a doutníky kuriozitu, kterou mohou litovat a zároveň hanobit.“

„Ach ano, Vraždící markýz. Ze stránek novin a bulvárů by jeden nabyl dojmu, že je to pořádný kus padoucha, není-liž pravda? Je s podivem, že jsem vůbec sebral odvahu přijít tě navštívit jako přítele.“ Ned se zadíval na své čistě upravené nehty. „Ale vzhledem k tomu, že nemám v úmyslu vyspat se se žádnou z tvých budoucích manželek, nemusím se snad obávat, že bys mě vyzval na souboj, vzplanul zuřivým hněvem a proklál mi hrdlo dezertní vidličkou.“

Hayden ztuhl nad přítelovou smělostí. „To se skutečně nemusíš obávat. Rozhodně se nehodlám znovu oženit.“

„Škoda.“ V Nedových očích se spíše než soucit objevil smutek. „Byl jsi ten nejoddanější manžel, jakého si jen žena může přát.“

Drahnou chvíli pak oba mlčeli. V Nedově tváři se nakonec zablýskly zuby, připomínka jeho starého úšklebku. „Pojď se mnou dnes večer do města, Haydene! Harrietu Wilsonovou sice získal vévoda z Beaufortu, takže odjela na odpočinek do Paříže, aby mohla všechny okolo týrat svými vzpomínkami, ale její sestry to pořád umí pěkně roztočit. Dáme si pořádně do nosu, pomuchlujeme na klíně pár šťavnatých kočiček, jako kdyby nám zase bylo osmnáct a právě jsme vylezli z Etonu. Pojď se mnou, uvidíš, bude to jako za starých časů!“

Navzdory Nedovu přesvědčování oba dobře věděli, že už to nikdy stejné nebude. Ze třech bujných a pohledných mladíků, objevujících všechny zakázané požitky, které město může nabídnout, zbyli jen dva.

Hayden se pousmál nad vzpomínkami, které se vynořily někde z hlubin jeho paměti. „Obávám se, že dnes večer se budeš muset dvořit Wilsonovým sestrám sám. Chystám se jít brzy do postele a časně ráno vyrazit zpět do Cornwallu.“

Ned se ohlédl do potemnělé pracovny. „Nemohu snést pomyšlení, že strávíš poslední noc v civilizaci, pohřbený v tomhle pronajatém mauzoleu. Dovol mi alespoň, abych ti sem poslal něco malého na zahřátí.“

„To opravdu nebude nutné. Kuchař mi tu v kamnech nechal pěknou tučnou křepelku a láhev Madeiry, a to je veškerý komfort, který potřebuji,“ odpověděl Hayden a rázně otevřel domovní dveře.

Ned neztrácel čas předstíráním, že se ho Haydenova odpověď dotkla, nebo že jí nerozuměl, ale než vyšel na venkovní schodiště, se zkoumavým pohledem v očích se zastavil ve dveřích. „Myslím, že bys neměl mou nabídku odmítnout jen tak bez rozmyslu.

I ta nejšťavnatější křepelka chutná lépe, když ji maličko okořeníš.“

Hayden se díval, jak Ned nastupuje do kočáru. Šibalský výraz, který se zračil v Nedově tváři, ho znepokojoval. Z Etonu znal, že je předzvěstí potíží. Většinou souvisely se ženami.

Zakroutil hlavou nad představami, které se mu rojily v hlavě, rázně zavřel dveře a zanechal za nimi noc i s jejími duchy.

Lotka se opatrně kradla k domu a schovávala se ve stínech převislých větví. Byla ráda, že s sebou nevzala Harrietu. Harrieta se nikdy neuměla dobře plížit. Ať byla země sebeměkčí a její pantoflíčky sebelehčí, její chůze spíš připomínala dusot tažného koně.

Z vlhké půdy se zvedaly závoje mlhy a vydávaly v bledém svitu měsíce mdlou zář. Lotka se vynořila ze stínů a přehodila si přes hlavu pelerínu, aby se její vlasy v měsíčním světle neleskly.

Úzký tříposchoďový dům se teď tyčil přímo před ní, temný a hrozivý. Nebýt klepů služebných, Lotka by přísahala, že je opuštěný.

Pozorně prozkoumala řadu oken ve třetím patře a snažila se odhadnout, za kterým z nich se skrývá markýzova ložnice. Bylo tak snadné si představit, jak si hoví v saténových poduškách, se sklenkou brandy v dlouhých aristokratických prstech a cynickým výrazem ve tváři.

O Haydenovi St. Clairovi, markýzi z Oakleighu, se do chvíle, kdy se před jedenácti lety oženil se svou nyní již zesnulou ženou, tradovalo, že je jedním z nejžádoucnějších mladíků v celé Anglii. Oznámení o jeho zasnoubení s nejmladší dcerou druhořadého francouzského vikomta prý mělo za následek nejeden záchvat melancholie a nespočet zlomených srdcí. Přestože jeho manželství s onou dívkou skončilo tragicky, i ty neupjatější matróny nejspíš dodnes s nostalgií vzdychají nad rozkošnými představami o jejich krátké, ale intenzivní romanci. Lotka nepochybovala o tom, že ačkoli společnost markýze okázale odsoudila, tyto matróny by ho i přesto rády přivítaly ve svých salonech, když pro nic jiného, tak pro ukojení morbidní zvědavosti.

On si však dobrovolně vybral exil v cornwallské divočině. Londýn navštěvoval jen zřídka a potají. Jeho pokusy uniknout pozornosti však paradoxně podněcovaly zvědavost společnosti, a bulvární plátky proto chrlily jedno šokující odhalení za druhým. Lotka několik minut čekala před domem a netrpělivě přitom přešlapovala z nohy na nohu, ale nepodařilo se jí zahlédnout jedinou známku toho, že uvnitř někdo je. Markýz možná nebyl takový samotář, za jakého jej všichni považovali. Možná je právě teď v nějakém pánském klubu nebo hráčském doupěti a oddává

se některému z požitků, které město nabízí.

Právě když se chtěla otočit a vrátit se namáhavou cestou přes zeď zpět do pokoje, zahlédla ve francouzských oknech na druhém konci domu záblesk světla.

Srdce se jí prudce rozbušilo.

Byla to nejspíš jen služka nebo komorník, který přišel zavřít na noc dveře, říkala si, ale přesto se tam vydala, kličkujíc mezi stíny podél zdi. Když došla k okraji štukované terasy, světlo už bylo pryč.

Lotka se ohlédla k tetině domu. Drnčení kočárů se ozývalo stále častěji a kvílení houslí nabývalo na intenzitě. Věděla, že se už nemůže dlouho zdržet. Její švagr ji možná zbožňuje, ale přízvisko Ďábel z Devonbrooku nezískal pro nic za nic. Kdyby zmeškala první tanec svého debutu, čekalo by ji hotové peklo na zemi.

Světlo se ve slabém odlesku objevilo znovu a hned zase zmizelo, o to mučivěji ji však vábilo. Lotka přešla po špičkách terasu a přitom sama sobě přísahala, že jen letmo nahlédne do markýzova doupěte a poté se už plně oddá cudné ctnosti. Zastínila si rukou oči proti svitu měsíce a kradla se blíže k oknu.

Náhle se vedlejší okno rozletělo dokořán, vystřelila z něj mužská ruka, pevně ji chňapla za zápěstí a vtáhla ji do domu. Lotka, příliš vylekaná, než aby mohla křičet, se přistihla, že v němém úžasu hledí do tváře samotnému Vraždícímu markýzovi.

Jeho tvář byla děsivá a zároveň přitažlivá,

v její temné kráse se odrážela černota jeho duše.

I přesto, že tvář jejího únosce zakrýval stín, bylo zřejmé, že to není žádný sluha. Měl na nohou ošoupané holínky a na sobě jen přiléhavé černé kalhoty, volnou krémovou rozhalenku bez límce a rozepnutou vestu. Jenom gentleman by se odvážil obléci tak nedbale. Z jeho pokožky sálala pronikavá vůně mahonie a mísila se s omamným teplem vína v jeho dechu. Byl téměř o hlavu vyšší než Lotka a svými širokými rameny zastínil dopadající paprsky měsíčního svitu.

„Zatracený Ned! Takhle si asi představuje diskrétnost poslat tě k domu zadem, aby ses připlížila křovím jako nějaký zloděj.‘’ Měl sametový, avšak zastřený hlas, který uklidňoval a zároveň burcoval Lotčiny zjitřené smysly.

„Díky Bohu, že jsem dal služebnictvu volno.“

„O-o-opravdu?“ zajíkla se Lotka. Ve stejnou chvíli si však uvědomila, že kromě sluhů a příbuzných ještě nikdy nebyla o samotě s žádným mužem. Žádný se také neodvážil s ní zacházet s tak šokující familiárností. Přestože stisk jeho ruky povolil, nevypadal, že by měl v úmyslu její zápěstí pustit.

Palcem musel cítit, jak Lotce divoce pulsuje krev v žilách.

„Aspoň nebudou žádní svědci.“

„N-n-ne-nebudou?“ zopakovala po něm Lotka, která si začala

připadat jako tetin papoušek.

Na mysli jí okamžitě vytanulo několik temných představ o budoucích událostech, u nichž by muž raději neměl svědky. Ve většině z nich hrálo určitou roli zardoušení a obrázek Harriety vzlykající nad jejím bezvládným tělem.

Jeho prsty nebyly štíhlé a aristokratické, jak si představovala, ale krátké, silné a s několika mozoly. Cítila je, když se o ně

otřela

svýma ledovýma rukama, a snažila se zapudit obraz, ve kterém svíraly její hrdlo.

„Celá se třeseš. Neměla jsi zůstávat tak dlouho v tom sychravém počasí, hlupáčku.“

Za normálních okolností by Lotka proti poznámkám o své inteligenci hlasitě protestovala, právě teď o ní však sama pochybovala.

„Neviděl jsem před domem kočár. Ned tě tu nechal trčet?“ Když neodpovídala, zavrtěl hlavou. „Bylo mi hned jasné, že na mě šije nějakou boudu.

A to měl ještě tu drzost mě obvinit, že nemám žádné vychování. Nu což, co se dá dělat? Pojď tedy se mnou, v pracovně je připravený krb.“

Zručným pohybem zavřel okno a zvedl z třešňového odkládacího stolku stříbrný svícen. Lotka v něm rozpoznala ten mihotavý plamínek, který zahlédla v oknech. Když vykročil z místnosti, zaváhala. Uvědomila si, že tohle je její poslední příležitost k úniku. Zároveň si však řekla, že je to také její poslední příležitost zažít dobrodružství, dříve než se plně oddá mdlé nudě. Takovouhle příhodu ale bude moci vyprávět Harrietě, jen když zůstane! Samozřejmě pokud přežije.

Uvědomila si, že ho bez odporu následuje za roh, přitahována neúprosnou silou jeho vůle. Nevypadal jako muž, který by byl zvyklý na odpor.

Jak procházeli hlouběji do domu, nenápadně se rozhlížela kolem sebe ve snaze zahlédnout co nejvíc. O jeho příbytku toho Harrietě asi mnoho nepoví, mihotavé světlo svíčky spíše než cokoliv jiného prohlubovalo temné stíny kolem. Všechen nábytek byl zakrytý bílými prostěradly, takže opuštěné místnosti působily ještě přízračněji. Ticho přerušovala jen dutá ozvěna jejich kroků na naleštěné dubové podlaze.

Zvědavě se na ni ohlédl. „Ty nejsi zrovna upovídaná, vid?“ Lotka se musela kousnout do rtu, aby se hlasitě nerozesmála.

Kdyby to jen slyšel George! Její bratr vždycky tvrdil, že pauzy na naclechnutí mezi svými projevy dělá Lotka jen proto, že zmodralá pleť by se jí nehodila k vlasům.

„Možná je to tak dobře. Já poslední dobou také nejsem zrovna společenský. Abych pravdu řekl, úplně si vystačím sám.“ Znovu se na ni ohlédl. „To je opravdu vzácnost, najít ženu, která ví, kdy má držet jazyk za zuby.“

Lotka v rozhořčení otevřela ústa. Hned je však zase zavřela, protože se nechtěla nechat vyprovokovat k ironické odpovědi.

Když ji její hostitel obloukovými dveřmi uváděl do pracovny, otřela se ramenem o jeho hrud a do tváří se jí nahrnula krev. Prudce vdechla, nepřipravená na sladké bodnutí, které v ní letmý dotek vyvolal.

Ačkoli byl tmavý mahagonový nábytek v pracovně nezakrytý, nepůsobila místnost o nic přívětivěji než zbytek domu. Police knihovny zabírající celou zadní stěnu zely prázdnotou, až na silnou vrstvu prachu, která je pokrývala. Položil svícen na psací stůl a jeho světlo odhalilo malou koženou truhlici, která ležela otevřená na hromádce papírů. Když si všiml, že se na ni Lotka dívá, rychle k truhle přiskočil, zavřel ji na západku a v očích se mu objevil pátravý výraz. Tímto starostlivým gestem vzbudil v Lotce ještě větší zvědavost. Co se to snaží tak překotně skrýt? Právě dopsané stránky jeho soukromých pamětí, v nichž se doznává ke všem svým hanebným činům? Uťatou hlavu své poslední oběti?

Lotka znehybněla na místě, zcela ovládnuta zlým tušením, zatímco on přešel ke krbu a sehnul se, aby v něm zapálil připravená polena. Po chvilce námahy s křesadlem, třískami a pohrabáčem se v krbu s praskáním objevily plameny a vytvořily v přítmí místnosti příjemnou oázu světla.

Jas hořícího krbu vykreslil siluetu mužových širokých ramenou a štíhlých boků. Teprve když přešel ke stolu, aby zapálil svítilnu, která na něm stála, mohla si ho Lotka poprvé zřetelně prohlédnout.

Lotka vyrostla obklopena hezkými muži její poručník, bratr i strýček Thane byli velice pohlední na ulici by se proto za sličnou mužskou tváří hned tak neohlédla. Kdyby však letmo zahlédla tohoto muže, pravděpodobně by narazila do první pouliční lampy. Jeho tvář nebyla ani tak hezká, jako neuvěřitelně podmanivá. Protentokrát ji její představivost

zklamala.

I když vypadal velmi ostražitě, jeho pohled rozhodně nebyl křečovitý a ústa nekřivil cynický úšklebek. Oproti jejím představám byl také mnohem mladší. Hluboké rýhy kolem úst mu nevyryl čas, ale zkušenost. Nepatřil mezi muže s dětskou tváří čelo pokrývaly vrásky a z obličeje vystupovala výrazná brada, jejíž ostrý obrys dotvářelo jemné strniště. Jeho neupravené vlasy, tak temně sametově hnědé, že je Lotka málem považovala za černé, potřebovaly opravdu nutně ostříhat. Lotce se rozechvěly prsty při nenadálém nutkání odhrnout mu z čela neposlušný pramen.

Nejpoutavější však byly jeho kouřově zelené oči ukryté pod hustým tmavým obočím. Jak odrážely mihotavé záblesky ohně v krbu, v jejich zářivých hlubinách jako by se neustále střídal plamen s chladem.

Lotce se zatočila hlava. Tohle že je ten Vraždící markýz? Tohle je ten odporný padouch, který poslal svého nejlepšího přítele a svou ženu předčasně na pravdu boží?

Odkašlal si a pokynul jí ke sklápěcímu stolku, na němž ležela z poloviny snědená křepelka a poloprázdná láhev vína, které prozrazovaly osamělého strávníka. „Můj kočí se jen tak nevrátí. Dala by sis něco k jídlu? Nebo sklenici Madeiry na zahřátí?“

Lotka zavrtěla hlavou. Ještě stále se neodvažovala promluvit, aby se neprozradila.

Vypadal, že je trochu v rozpacích. Možná, že víno je otrávené.

„Pak mi tedy alespoň dovol, abych ti odebral plášť.“

Dříve než mohla znovu odmítnout, přistoupil k ní a s

překvapující něhou jí sňal z hlavy kapuci.

Lotka pevně zavřela oči. Nyní určitě pozná, že ona není tou, kterou očekával, ať už to měl být kdokoli. Její rodina nejspíš nemá šanci zaslechnout přes fidlání houslí její výkřiky.

Cítila, že ještě stále nesundal ruku z jejích vlasů. Odvážila se otevřít oči. Pohrával si s loknou, která se jí uvolnila z drdolu, a okouzleně si ji prohlížel.

Jeho zastřený hlas zvláčněl zadumaným tónem. „Alespoň měl Ned tolik rozumu, že mi neposlal brunetku.“ Zadíval se jí do tváře. „Tak kde tě našel? Jsi neteř Farmy Wilsonové? Nebo byl na návštěvě u paní McGowanové?“

Lotka si matně vybavila, že ta jména už někde zaslechla, a to v ne zcela lichotivých souvislostech, ale jeho doteky v ní vyvolávaly takový zmatek, že se stěží upamatovala na vlastní jméno.

Sklouzl rukou z vlasů ke křivce její tváře. Palcem laskal jemnou pokožku, kterou tam objevil, nebezpečně blízko jejích rtů.

„Kdo by si pomyslel, že takový ďábel jako Ned najde anděla, jako jsi ty?“

Lotka už o sobě slyšela, že je uličnice, rarach a nezbedná ničema. Jednou ji dokonce Jeremiáš Dower, jejich starý, mrzutý, ale milovaný zahradník, nazval „malou čerticí“ poté, co mu ve skleníku v jejich venkovském sídle v Hertfordshiru odpálila rachejtli. Ještě nikdy ji však nikdo nepokládal za božskou.

„Já rozhodně nejsem žádný andílek, pane,“ zašeptala a nesměle k němu zvedla oči.

Vklouzl rukou pod uvolněné lokny a teplými prsty objal nahou pokožku její šíje tak samozřejmě, jako by to učinil už tisíckrát. „Možná, že nejsi žádný anděl, ale vsadil bych se, že dokážeš muže přivést do nebe.“

V okamžiku, kdy se proťaly jejich pohledy, odskočil od ní a zaklel. Vykročil zpět ke krbu a rukou si pročísl vlasy. „Dobrý Bože, co to dělám? Věděl jsem, že tě nemám vůbec pouštět do domu.“ Stál k ní otočen bokem, bez pohnutí, jen ve tváři mu rytmicky cukalo. „Přijměte prosím mou omluvu, slečno. Rád vám také zaplatím jakoukoli částku, která vám byla přislíbena. Zdá se, že jsme se oba stali obětí nejapného žertu.“

Lotka byla otřesena jeho ústupem stejně jako předtím jeho doteky. „Nevypadáte, že byste se nějak zvlášť bavil,“ poznamenala.

Opřel si ruku o krbovou římsu a zahleděl se do plamenů.

„Ned byl určitě přesvědčený, že jedná v mém nejlepším zájmu.

Ještě stále se považuje za mého nejlepšího přítele a ví, že se neodvažuji navštěvovat určitá místa, když mám neustále za patami ty mrchožrouty z bulvárních plátků. Poslat mi neznámou, bezejmennou ženu lze považovat jen za přátelskou službu.“ Letmo na ni pohlédl a plamínky doutnající v jeho očích

rozehřály každičký kousek její odhalené pokožky. „To ale nevysvětluje, proč sakra poslal tebe.“

Lotku by za normálních okolností to bohapusté klení šokovalo. Byla však příliš zaujatá jeho pohledem, ze kterého čišela strašlivá osamělost. Bulvární plátky nelhaly. Tento muž je štvanec, ne však svého okolí, ale vlastního nitra.

Pomalu se k ní přibližoval. „Nemůžu to udělat,“ vyhrkl, ale to už stál těsně u ní a natahoval ruce, aby vzal její hlavu do dlaní. Ztišil hlas do chraplavého šepotu a sklonil k ní hlavu. „Nemůžu, viď že ne?“

Lotka se roztřásla. Na jeho otázku neměla odpověď. Byla v mnohem horší situaci, než si vůbec představovala. Ten nebezpečný cizinec ji nechtěl zabít, ale políbit.

A ona věděla, že mu to dovolí.

Když se rty letmo dotkl jejích, bezděčně zatajila dech. Jeho ústa byla mnohem měkčí, než se mohlo zdát, ale přesto natolik pevná, aby ji přinutila podvolit se jejich diktátu prostřednictvím lehoučkého doteku.

Na okamžik setrval v tom sladkém napětí, ale pak se od ní odtáhl.

Lotka otevřela oči právě ve chvíli, kdy se mu do tváří vtiskl náznak zmateného úsměvu. „Kdybych nevěděl, kdo jsi, skoro bych přísahal, že tě ještě nikdo nepolíbil.“ Dříve než se mohla rozhodnout, jestli to byla výtka nebo kompliment, jeho úsměv zmizel. „Nevím, jaké instrukce jsi dostala, ale přede mnou si nemusíš hrát na žádné neviňátko. Nejsem jeden z těch vilných pánů, kteří mají v oblibě přihlouplé mladičké husičky, jež sotva vyrostly z dětských střevíčků.“

Lotka rozhořčeně otevřela ústa. „No vidíš, takhle je to lepší,“ řekl, a než stačila vyslovit protest, který měla na jazyku, přitiskl svá ústa k jejím a přijal domnělé odevzdání, které nenabízela.

Nu, dobrá, pomyslela si Lotka, já ti ukážu, co taková přihlouplá husička dokáže! I když se nikdy předtím s nikým nelíbala, přistihla při tom švagra se sestrou dost často na to, aby si dobře zapamatovala, jak postupovat. Bez rozmyšlení nad pošetilostí svého činu ho objala kolem krku a pevně se přisála k jeho ústům.

Její předstíraná průbojnost trvala jen do té chvíle, než sladkým teplem jazyka pronikl mezi její rty. Mělo ji to nejspíš přinutit se od něj odtáhnout, ale něžné víření jejich jazyků bylo

neodolatelně přitažlivé. Prozkoumával pružnou měkkost jejích úst, až ho objímala ne proto, aby mu dokázala svou odvahu jako žena, ale proto, aby se jako hromádka rosolu nesesula k jeho nohám. Nelíbal jako vrah; líbal jako anděl hluboce, horce a sladce, s nespoutanou vášní a neskrývanou rozkoší.

Když se špičkou jazyka dotkla jeho, temně zamručel, objal ji rukama kolem pasu a přitáhl ji k sobě. Ucítila jeho tvrdé, svalnaté tělo.

Tlačil ji kamsi vzad, až nohama narazila na polstrování řeckého divanu, ukrytého ve stínu. Přehoz jí sklouzl na zem a odhalil její nahá ramena a dekolt.

Lotka úplně zapomněla, že má roztržený živůtek, který jejímu únosci lehce umožní vsunout ruku dovnitř a potěžkat v dlani její ňadro. Když to Hayden St. Clair udělal, strnula, napůl šokovaná, napůl naplněná rozkoší.

Zdálo se jí, že slyší tlukot vlastního srdce, ale po chvíli si uvědomila, že někdo klepe na dveře mosazným klepadlem.

Odtrhli se od sebe, oba bez dechu. Jejich pohledy se setkaly její provinilý, jeho znepokojený.

Zaklel. „Jestli je to další Nedův žertík, zaškrtím ho.“

Lotka otevřela ústa, ale nedokázala ze sebe vypravit ani slovo, pouze přidušený výkřik.

„Počkej tady,“ přikázal jí, „já je pošlu pryč, ať je to kdokoli.“

S jeho odchodem se jí navrátil dech a zdravý rozum. Co když je příchozí ona žena, za kterou ji považoval? Anebo, ještě hůř, co když Sterling zjistil, že zmizela, a vydal se ji hledat? Ať tak nebo tak, nejspíš to bude ona, která bude uškrcena. V zoufalé snaze někudy uniknout se začala horečně rozhlížet po pracovně. Proklouzla za těžký sametový závěs u okna a vyhlédla nahoru.

Harrietu sice neviděla, ale z druhé strany náměstíčka na ni poblikávalo přívětivě vyhlížející světélko salonku ve druhém patře tetina domu. Zatímco je její hostitel zaneprázdněn jinde, možná by se jí mohlo podařit vyskočit z okna v prvním patře a zmizet ve stínech mezi kalužemi měsíčního svitu.

Stačila však jen zdvihnout ze země přehoz, když do dveří

houpavým krokem vešla žena ve vínovém plášti s vysoko vyčesanými zářivě kaštanovými vlasy.

Byla bezpochyby krásná, i přesto, že její půvab spadal do kategorie napudrovaných a silně nalíčených slečinek z Covent Garden, které se hodily více k postávání na chodníku než na první stránku La Belle Assemblee.

Ihned za ní přispěchal markýz. „Slečno, to jste si asi poněkud spletla. Nemůžete jen tak vpadnout dovnitř, jako by vám to tu patřilo.“

„Určitě jsem tu správně,“ odsekla žena, „tuhle adresu dostal můj kočí.“ Stáhla si černé, krajkou lemované rukavičky a začala si rozvazovat hedvábné stužky svého pláště. Ostrý eastendský přízvuk značně kontrastoval s jejím upraveným vzhledem.

„Měli bysme sebou hodit, víme? Venku je zima jak v morně. Ten chudák tam nebude čekat celou noc.“ Prohlédla si Haydena od hlavy k patě jako hladová krysa šťavnatý kousek sýra, který se právě chystá spolknout a dodala: „Bohužel.“

Lotka musela nevědomky vydat nějaký zvuk. Žena se prudce otočila jejím směrem. „Co tady dělá?“

Hayden se nenechal vyvést z míry. „Možná, že ta správná otázka zní: co tady děláte vy?“

Žena překvapeně zamrkala. „Cože? Poslala mě sem paní McGowanová.“

Paní McGowanová. Panny Wilsonová. Jména se rozezněla v Lotčině hlavě jako tóny zahrané na rozladěný klavír. Příliš často o nich četla v bulvárních plátcích. Obě byly proslulé příslušnice podsvětí, ženy, které pokoutně prodávaly rozkoš jen mužům dostatečně zámožným na to, aby si mohli dovolit ty nejdražší a nejexotičtější požitky. Ve chvíli, kdy si uvědomila, za koho a za co ji Hayden St. Clair pokládal, její tvář zbělela zděšením. Přitáhla si přehoz co nejtěsněji kolem potrhaného živůtku, ale stále si připadala nahá.

Žena začala Lotku obcházet a prohlížet si ji odshora dolů stejně jako před chvílí Haydena. „Ten chlap, co mě najímal, se nezmiňoval o vaší paní.“

Vaší paní. Lotkou při těch slovech projela zvláštní vlna rozechvění. Očekávala, že markýz ženino tvrzení vyvrátí, ale on

mlčel.

„S takovouhle hedvábnou pletí a těma velkýma modrýma

očima to je pěkná kočička, že jo?“ K Lotčině velké úlevě se žena

konečně obrátila k Haydenovi a v očích se jí zaleskla chamtivost.

„Mně je ale jedno, jak vypadá. Pokud se chcete dívat na mě s ní, budete muset zaplatit dvojnásobek. Takovéhle potěšení nepřijde lacino ani gentlemanovi.“

Hayden naklonil hlavu a se zkoumavým výrazem si prohlížel Lotku. Malou, ale strašlivou chvilku si Lotka myslela, že snad opravdu zvažuje nechutnou nabídku té běhny.

Konečně velmi něžně, jako by byli v místnosti sami, řekl:

„Když ona je od paní McGowanové, pak ty jsi..?.“

„Právě na odchodu.“ Lotka nasadila široký úsměv a pohnula se ke dveřím. „Vzhledem k tomu, že váš majordomus má dnes večer volno, vyprovodím se sama.“

Jedním krokem se jí postavil do cesty. „To nebude nutné.

Myslím, že na odchodu je můj druhý host.“

„V tom případě ji vyprovodím ke dveřím,“ nabídla se Lotka a chytila ženu za paži tak silně, jako by se topila v Temži a někdo jí právě hodil záchranné lano.

„Tak moment, šéfe,“ ohradila se žena a vymanila paži z Lotčina sevření. „Nechci přijít o svou dobrou pověst. Lydia Smilesová ještě nikdy nenechala gentlemana neuspokojeného.“

Hayden, aniž by pohledem opustil Lotku, vytáhl z otevřeného zavazadla tlustý svazek bankovek a hodil je ženě. „Věřím, že tohle bude dostatečná kompenzace za váš čas i nastalé potíže, slečno Smilesová. A mohu vás ujistit, že nic mě neuspokojí víc než váš okamžitý odchod.“

Žena sice nadále předstírala rozhořčení, ale neváhala a bleskurychle si nacpala peníze do výstřihu. Když si navlékala rukavice, střelila po Haydenovi lítostivým pohledem. Na Lotku se podívala soucitně. „Jaká škoda, že tu nemohu zůstat, drahoušku. Vypadá jako muž, na kterého asi nebudeš sama stačit.“

Lotka nechala nevyřčenou otázku bez odpovědi a žena hou-pavě vyšla z místnosti.

Přední dveře se s prásknutím zavřely a zpečetily tak Lotčin osud.

Hayden St. Clair se opřel o stůl a založil si ruce na prsou. V té chvíli vypadal skutečně tak vražedně, jak se o něm tvrdilo. „Ty jsi redaktorka, je to tak?“

„Proč si to proboha myslíte?“ Lotka se provinile podívala na své ruce a rychle je schovala za zády. Na počest svého debutu se poctivě snažila vydrhnout zpod nehtů všechen inkoust.

„Nazvěme to třeba odborným odhadem.“ Oči se mu zúžily.

„Takže, z kterého z těch mizerných plátků tě poslali, abys mě špehovala? Byl to Tatler? Nebo Whisperer? Nebo dokonce Times se snížily k takovýmto opovrženíhodným praktikám?“ Zakroutil hlavou. „Nemohu uvěřit, že byli tak nerozumní a poslali ženu. A ještě k tomu ženu jako ty.“ Prohlédl si ji od hlavy k patě, až Lotce z jeho nic neskrývajícího pohledu přejel mráz po zádech.

„Jak je to jen možné, vždyť kdybych byl ten typ muže, co…“ Svou myšlenku nedokončil, jako by si nebyl jistý, jaký typ muže by vlastně měl být.

Lotka se napřímila. „Mohu vás ujistit, pane, že nejsem žádná vyzvědačka.“

„V tom případě bys mi možná ráda vysvětlila, proč jsem tě přistihl, jak nahlížíš oknem do mého domu.“

Lotka otevřela ústa, ale hned je zase zavřela. Hayden tázavě nadzdvihl obočí.

Náhle z ní spadla všechna škrobenost. „No tak dobrá! Když to chcete vědět, špehovala jsem vás, ale ne pro nějaký bulvár, ale z vlastní zvědavosti.“

„A podařilo se mi tvou zvědavost ukojit?“ Nevyřčená výzva v jeho očích jí připomněla objetí, polibky a spalující žár jeho dlaně na odhalené pokožce, který okusila před několika minutami.

Líce jí zalila horkost. Jako lev v kleci začala přecházet před oknem. „Nevím, proč jste tak rozladěný. Starala jsem se jen o své‘’

Nadzdvihl i druhé obočí.

„Dobrá, byla bych se starala o své, kdyby Harrieta nezaslechla komorné, jak si šeptají, že v sousedním domě bydlí Vraž…“ Lotka se kousla do rtu a nervózně střelila po markýzovi pohledem.

„Vraždící markýz?“ napověděl jí vlídně.

Rozhodla se, že bude nejlepší, když neodpoví. „Pak se najednou ocitnu na stromě, moje krásné šaty na cáry a z okna na mě samolibě civí tetina kočka.“ Na chvilku se zastavila.

„Chápete?“

„Ani trošičku,“ řekl přívětivě a přehodil si nohu přes nohu.

„Ale pokračuj, prosím.“

Znovu se dala do pohybu a klopýtla o lem přehozu, který jí visel přes rameno. „Potom jsem jen tak tak minula strašlivou Terwilligerku, když tu jsem náhle zahlédla tajemný záblesk světla ve vašem okně. Mohlo tu taky hořet, víte, a já jsem vám mohla zachránit život! A jakých díků se mi za to dostalo? Vtáhnete mě do domu, nazvete mě hloupou naivkou a pak mě ještě navrch…“

S bradou vysoko zdviženou se prudce otočila, aby mu viděla do tváře. „A pak mě ještě navrch políbíte!“

„To je jistě můj nejzávažnější přestupek,“ řekl tiše, a spíše než zahanbeně vypadal pobaveně.

Lotka rozhodila ruce, aniž by si povšimla, že jí přehoz sklouzl z ramenou na zem. „Vy tomu nerozumíte? Mě ještě nemůže nikdo líbat, já teprve vstupuji do společnosti!“

„Tak tomu tedy věřím.“

Krátké sklouznutí jeho pohledu na její hrud a chraplavý tón, který se vrátil do jeho hlasu, ji upozornily, že něco není v pořádku. Podívala se dolů a zjistila, že se jí živůtek během horečnatého přecházení svezl o něco níž a z jeho potrhaného hedvábí vykukuje jedna lasturově růžová bradavka. V rozpacích škubla látkou nahoru a trhla sebou, když uslyšela zvuk dalšího párajícího se švu.

Ve snaze přesvědčit ho o svých schopnostech, ne-li přímo důstojnosti, prudce otevřela okno a ukázala přes dvůr k tetinu domu. „Dnes večer budu uvedena do společnosti. Támhle.“

Zámeček se koupal ve světle. Cinkání postrojů, klapot podkov a rachot kočárů doprovázel neutuchající proud smíchu a brebentění. Smyčcový kvartet již od ladění nástrojů přešel k rozcvičování a každá další nota zněla více a více jako hudba. Lotka se mohla jen modlit, aby se na její nepřítomnost ještě nepřišlo.

Haydenova tvář pomalu změnila výraz. Jestli se předtím tvářil

nebezpečně, nyní vypadal přímo vražedně. „Ty…,“ vydechl a podíval se na ni, jako by ji viděl poprvé.

„Ty nejsi ze žádného bulváru, že ne? Ty jsi to dítě odnaproti, které jsem zahlédl dnes ráno.“ Pročísl si rukou vlasy. „Bože dobrý na nebi, co jsem to udělal?“

„Nic,“ ujistila ho, spíše znepokojená než potěšená jeho reakcí.

„A už nejsem dítě. Abyste věděl, za dva měsíce mi bude dvacet

jedna. Mary Shelleyové bylo taky jen šestnáct, když utekla do Francie s Percym Byschem Shelleym.“

„K nemalé zlosti první paní Shelleyové, se kterou se zapomněl rozvést.“ Hayden chodil sem a tam za stolem, jako by chtěl mezi nimi vytvořit nějakou překážku. „Je mi hned lépe, když vím, že už nenosíš plenky, ale není v jednadvaceti na debut trochu pozdě?“

Lotka ohrnula nosík. „Ještě nezůstanu na ocet, jestli tím myslíte tohle. Ten rok, co mi bylo osmnáct, jsme pobývali v Řecku. Loni jsem byla upoutána na lůžko s nešťastným případem…,“ zaváhala, protože si uvědomila, že její přiznání pravděpodobně zrovna nepřispěje k dojmu dospělé a světaznalé ženy, kterým chtěla působit, „..spalniček. Ale bylo to vážné,“ dodala, „a přešlo to ve spálu. Divže jsem nezemřela.“

„A to by byla skutečná tragédie. Nejspíš bychom se nikdy nepotkali.“

Lotka ho špatně odhadla. Cynismus mu docela šel.

Ignoroval její vražedný pohled a opřel se rukama o stůl.

„Uvědomujete si vůbec, do jak nevhodné situace jste nás oba dostala, slečno… slečno…?“

„Fairleighová,“ napověděla mu a jednou rukou udělala pukr-le, na které by slečna Terwilligerová byla jistě pyšná, nebýt toho, že druhou rukou si Lotka přidržovala padající živůtek šatů.

„Slečna Carlotta Anna Fairleighová. Ale moje rodina a přátelé mi říkají Lotko.“

Jeho pohrdlivý úsměšek jí napověděl, co si o tom myslí. „No samozřejmě, jakpak by ne? Takže, slečno Fairleighová, vám nezáleží na vašem dobrém jménu? Na vaší reputaci? Nikdo si nedokáže opravdu vážit své dobré pověsti, dokud o ni nepřijde. Věřte mi, něco o tom vím.“

„Já jsem ale ještě o nic nepřišla,“ohradila se Lotka.

„Ještě ne,“ procedil mezi zuby. Obešel stůl a zamířil k ní. Lotka ucouvla k otevřenému oknu. „Co mám teď s vámi udělat,

slečno Fairleighová, co navrhujete?“

Pokusila se o optimistický úsměv. „Kdybyste mě chtěl rozřezat a ukrýt mé tělo v popelnici, zbytečně byste se nadřel. Namísto toho byste mohl zkusit propašovat mě zpět do tetina domu dřív, než mě Sterling začne postrádat.“

„Sterling?“ nevěřícně po ní zopakoval a přistoupil ještě blíž.

„Tím dozajista nemyslíte Sterlinga Harlowa, že ne? Samotného

Ďábla z Devonbrooku?“

Mávla rukou nad jeho znepokojením. „Ale jděte, on není zas tak ďábelský, jak by se mohlo zdát. Moji rodiče zemřeli při požáru, když mi byly tři roky. Sterlingova matka, lady Eleonora, se nás ujala, ale zemřela, když mi bylo deset. Sterling mi je od té doby, co se oženil s mou sestrou Laurou, bratrem a zároveň otcem.“

Markýz na ni rozzlobeně pohlédl. „V tom případě vám doufám nebude vadit, když vás tam odvleču za ucho a požádám ho, aby vám dal pořádný výprask, protože přesně to si zasloužíte.“

Lotka polkla a úsměv jí ztuhl ve tváři. „Začínám mít pocit, že skončit v popelnici by možná nebylo zas tak strašné.“

Naklonil se k ní. Hlavou jí prolétla myšlenka, že ji teď vystrčí z okna hlavou napřed, ale on jen sebral ze země její přehoz a přehodil jí ho kolem ramen. I přes měkké záhyby vlněné látky ucítila teplo jeho dlaní.

„Ještě jednu věc jste mi zapomněla vysvětlit, slečno Fairleighová. Jak to, že jste mi dovolila, abych vás…?“ Sklopil oči k jejím rtům a jeho kouřově zelené oči zmizely za závojem hustých černých řas. „Také proto, abyste ukojila svou zvědavost?“

Lotka si jazykem navlhčila rty, neschopna odolat takovému nátlaku. „Ne,“ odpověděla tiše. „To proto, abych ukojila vaši.“

Věděla, že ji políbí ještě jednou. Jeho oči potemněly tím vědomím dříve, než si to naplno přiznal. Tentokrát vzal její hlavu něžně do dlaní a líbal ji tak, jako by to pro ni bylo poprvé a zároveň naposledy. Jazykem kroužil v hřejivé, medově sladké hlubině jejích úst, když tu se náhle stala zvláštní věc. Lotka ucítila, jak jejími žilami proudí zlatavé tóny, tak nádherné a líbezné, nesené na křídlech melodie. Až po chvíli se probrala z

opojení a uvědomila si, že hudba nevychází z jejího srdce, ale z tanečního sálu tetina sídla.

„To ne!“ Sevřela Haydenova svalnatá předloktí a s hrůzou v

očích k němu vzhlédla.

„Hudebníci právě začali hrát první waltz! V tuhle chvíli jsem měla sestupovat po schodech a všichni mě měli obdivné sledovat! Sterling mě měl vést na taneční parket k prvnímu tanci!“

Hayden jí s kamenným výrazem ve tváři hleděl přes rameno.

„Obávám se, že ten má právě teď jiné starosti.“

Pomalu se otočila k oknu a podívala se vzhůru. V tom okamžiku se jí žaludek scvrkl do velikosti vlašského ořechu. I odsud jasně viděla, že její budoár není opuštěný, ba právě naopak –zdálo se, že je v něm spousta lidí.

Ona však měla oči jen pro bledou, vyzáblou postavu v černém, která se vykláněla z okna a před očima držela její kukátko. Zatajila dech, když spatřila, jak Agáta Terwilligerová podává miniaturní dalekohled vysokému zlatovlasému muži, který stojí vedle ní.

Už bylo příliš pozdě na to, aby zabouchla okno a zatáhla závěsy. Když Sterling pozvedl kukátko k očím, Lotka zůstala stát jako přimražená v náručí Haydena St. Claira.

Obávám se, že mou nevědomost dokázala předčit jen má zbrklost …

„To děvče je zničeno. Úplně zničeno.“ Agáta Terwilligerová pozvedla lorňon a nenávistným pohledem přelétla všechny shromážděné v elegantním přijímacím salonu devonbrookského sídla. „Přesně toho jsem se obávala. Vždycky jsem tušila, že špatně skončí.“

Harrieta, která do té doby tiše pofňukávala, se po tomto odsuzujícím výroku hlasitě rozeštkala. Ležela na divanu potaženém zeleně a zlatě pruhovaným damaškem, tvář zarudlou od pláče. Kotník měla podložený poduškou. Byl tak oteklý, že vypadal dvakrát větší než obvykle.

„Nemůžete z toho vinit Lotku, je to všechno jen moje chyba! Kdybych nezačala mít strach a nevydala se ji hledat, nešlápla bych do té díry na bočním dvoře a nezpůsobila rozruch, takže by si nikdo ani nevšiml, že je pryč.“

„A kdyby tě mí společníci nezaslechli, jak naříkáš a úpíš, nejspíš bys tam ještě teď ležela v trávě jako ryba na suchu,“ obořila se na ni slečna Terwilligerová.

Harrieta se poté, co ji slečna Terwilligerová takto usadila, opět vrátila ke svým tlumeným vzlykům.

Lotčin bratr George vylovil z vesty kapesníček s vyšitým monogramem a podal jí ho. Pojmenovali ho po svatém Jiřím, a proto nevynechal jedinou příležitost, aby mohl přispěchat na pomoc panně vydané na milost drakovi. „Nesmíte se takhle obviňovat, slečno Dimwinklová,“ řekl. „Byla to právě slečna

Terwilligerová, která vyvolala pozdvižení, když Lotku nenašla v jejím pokoji. Kdyby nebyla tak vytrvalá, nikdo z hostů tety Diany by se nedozvěděl, že má sestra zmizela.“ Opřel se o krbovou římsu, odhrnul si z očí pramen pískově blond vlasů a nasadil světácký výraz, který se naučil v Evropě. „Třeba celá situace není tak vážná, jak by se nám nyní mohlo zdát. Tohle není první malér, do kterého se Lotka namočila.“

„To je sice, pravda, ale tenhle je dost možná poslední.“ Slečna Terwilligerová si opřela drobné kostnaté ruce o rukojeť vycházkové hole a unaveně se na něj podívala. „Pověz mi, chlapče, je neomalenost ve vaší rodině dědičná?“

Georgeovi ztuhla čelist a ve tváři se mu objevil nasupený výraz, takže v té chvíli vypadal spíš na dvanáct než na dvacet dva let. Otevřel ústa, ale ihned si uvědomil, že jakoukoli odpovědí by teorii slečny Terwilligerové jen potvrdil, takže raději zůstal zticha.

Lotka sledovala vývoj dramatu z čalouněného křesla v rohu, s nohama schovanýma pod lemem noční košile a kašmírovým šátkem přehozeným přes ramena. Na břiše jí spalo do klubíčka stočené nadýchané šedé kotě.

V rukou držela hrnek horké čokolády, jejž jí před chvílí šouravým krokem přinesla Laskonka, oddaná stará služebná, která o ni již od útlého dětství pečovala. Zatím jí připadalo, že být málem zneuctěna hanebným vrahem představuje zhruba stejný problém, jako chytit protivnou rýmu.

To byl však jen dočasný pocit vyvolaný tím, že se její poručník od chvíle, co ji nacpal do kočáru a nechal ji spěšně odvézt do teti-na domu, neukázal. Naposledy ho viděla, když rázoval zpátky k St. Clairovu domu a v uších mu ještě doznívala slova její pomatené obhajoby. Nervózně usrkla doušek čokolády a snažila se vypudit z hlavy představu toho, co se právě odehrává mezi Sterlingem a markýzem.

Pozlacené hodiny na krbové římse odměřily za doprovodu Harrietina popotahování několik dalších minut. Slečně Terwilligerové klesla kučeravá bělovlasá hlava k hrudi, krajkový klobouček se jí svezl přes ucho a usnula.

Znenadání zaznělo bouchnutí vstupních dveří, až sebou všichni leknutím škubli. Z haly se ozval nezaměnitelný

energický klapot Sterlingových podpatků na mramorové podlaze. Kotě vyskočilo Lotce z klína a ukrylo se pod nejbližším o tomanem. Lotka si přála, aby mohla učinit totéž.

Když se Sterling s Laurou objevili v klenutých dveřích, zpříma se posadila. Sterling, přestože v jeho zlatohnědých vlasech bylo

možné sem tam zahlédnout stříbrnou nitku, neztratil za deset let manželství s její sestrou ani zlomek své neobyčejné krásy.

Stejně tak štíhlá Laura. Ledaskdo by ji mohl považovat za debutantku a ne za matku dvou dětí, nebýt obavami potemnělého výrazu její tváře pod bujnou kaskádou hnědých loken. Už jako dítě byla útlá na rozdíl od dobře stavěné a oble vyhlížející Lotky.

Lotka se snažila, aby její hlas zněl co nejveseleji. „Á, tady jste! Už jsem myslela, že budete pryč celou noc. Kde je Nicholas a Ellie? Oni s vámi nepřijeli?“ Doufala, že přítomnost její rozverné neteře a synovce by trochu napomohla ke zmírnění tísnivé atmosféry, která dům opanovala.

Laura podala čekajícímu sluhovi plášť lemovaný norkovou kožešinou a na Lotku se ani nepodívala. „Děti dnes zůstanou se svými bratranci. Diana měla pocit, že za těchto okolností je to to nejmenší, co pro nás s Thanem mohou udělat.“

Lotka klesla zpět do křesla. Harrietino posmrkávání už jí působilo dostatečně velká muka. Věděla, že už nesnese, aby se kdokoli další obviňoval z odpovědnosti za její nerozvážnost.

Laura se usadila na okraj krémového kanapátka a stále se vyhýbala Lotčiným očím. Sterling přešel do rohu k impozantnímu sekretáři, nalil si pořádnou sklenici brandy a jediným hltem ji do sebe obrátil. Široká ramena pod černou látkou fraku měl ztuhlá napětím. Lotce se ještě více rozbušilo srdce. Sterling si málokdy dopřál sklenku něčeho ostřejšího, dobře věděl, že to jeho žena nerada vidí.

Do salonu chvatně vešla Laskonka s podnosem v ruce. S něžným úsměvem v boubelaté tváři se sklonila k Lotce. „Tu máš, drahoušku.

Dala by sis k té čokoládě kousek teplého perníku?“

Sterling se prudce otočil, svíraje v ruce sklenku tak pevně, až mu zbělaly klouby. „Proboha živého, přestaň ji rozmazlovat!

Právě kvůli tomu jsme teď v téhle zatracené bryndě!“

Lotka ztuhla s rukou napřaženou na půl cesty k podnosu. Dokonce i Harrieta přestala fňukat. Ozvěna Sterlingova výkřiku zůstala viset ve vzduchu. Za deset let služby Sterling na Laskonku ani jednou nezvýšil hlas.

Stařena se zvolna napřímila a zvedla třesoucí se bradu. „Jak si přejete, Vaše Milosti.“ Upjatě se mu poklonila, až jí stará kolena zaskřípala námahou, otočila se a demonstrativně vypochodovala z místnosti.

Sterling ji sledoval očima a ramena mu přitom poklesla. Nakonec promluvila Laura. „Možná bys měl přestat trápit sebe i ostatní, miláčku. Celou cestu domů jsi zarytě mlčel, ale nemůžeš si navždycky nechat pro sebe, co se odehrálo mezi tebou a markýzem.“

Sterling odložil prázdnou sklenici na sekretář a otočil se k ostatním. Poprvé vypadal na svých třicet osm let. „Lord Oakleigh prohlašuje, že rozhodně nemá v úmyslu se znovu oženit. Prohlašuje, že tvou sestru nezkompromitoval a odmítá požádat o její ruku.“

Harrieta zalapala po dechu a tak silně zbledla, že George byl nucen jí namísto kapesníku podat lahvičku s čichací solí, kterou mu hodila slečna Terwilligerová.

Lotka si potichu povzdechla. Snažila se přesvědčit sama sebe, že vlnu emocí, která ji prostoupila, vyvolala úleva nad Sterlin-govým oznámením.

„To všechno je naprostá pravda,“ pronesla hlasitě. Už měla dost všech těch řečí, které o ní všichni vedli, jako by tu vůbec nebyla. „Protože já bych ho stejně nechtěla. Je mi zcela cizí. A navíc je pěkný mrzout.“

Všichni se otočili a hleděli na ni.

„Nevím, proč se tváříte tak překvapeně. Už jsem vám říkala, že šaty jsem si roztrhla, když jsem vylézala z okna. Ten muž je možná neurvalec, ale není lhář. Je nevinný. Opravdu mě nekom-promitoval.“

Laura se zostra zadívala sestře do tváře. „A můžeš popřít, že tě políbil?“

Lotka ke svému zděšení cítila, jak se jí do tváří hrne krev.

Sestřina výzva nechtěně přivolala nezvané vzpomínky. Hayden St. Clair pohrávající si s jejími loknami, jako by byly spředeny z nejčistšího zlata, bolestná osamělost ozývající se v jeho hlase, když se na ni díval, okouzlující něžnost, s jakou se dotýkal jejího ňadra.

Stálo ji to obrovské úsilí, ale přinutila se pohlédnout Lauře do očí. „A co je špatného na nevinném polibku? Odvážím se říci, že George jich ve svůj den také dostal pěkných pár. A nikdo ho nenutí, aby se kvůli tomu ženil.“

Jejího bratra náhle začala velice zajímat vyřezávaná římsa nad krbem.

Sterling s vážným výrazem ve tváři nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Obávám se, že ten muž ti vzal víc než pár neškodných polibků. Připravil tě také o veškerou naději, že se slušně provdáš.“

Pod vlivem nevyhnutelnosti čišící z jeho slov zbělela i Laura.

„Snad bychom neměli dělat tak ukvapené závěry, Sterlingu. Co když má Lotka pravdu a skutečně to nebylo nic jiného než nevinný polibek? Určitě budou jiné nabídky.“

„Samozřejmě, že budou jiné nabídky,“ hořce přitakal Sterling.

„Ale ne takové, v jaké jsme doufali. Už zítra si bude celý Londýn v bulvárních novinách číst o úpadku tvé sestry.“

Lotka si vyměnila s Harrietou provinilý pohled. Možná, že právě tohle je trest za dlouhé hodiny, které strávily podrobným studiem těchto plátků a chichotáním se nad cizí neuvážeností.

„Nevidím jediný důvod, proč bych se vůbec měla vdávat,“ odvětila. „Pro ženu dozajista existují i jiné volby než stav manželský.“

Slečna Terwilligerová klepla špičkou své hole o zem. „Pro jednou má to děvče pravdu. Podívejte se na mě. Jsem živým důkazem, že žena může prožít dlouhý a spokojený život i bez muže.“

Lotka potlačila třes, který jí projel, když ta seschlá napodobenina ženy vytáhla z tašky zažloutlý kapesník a hlasitě do něj zatroubila.

„Oceňujeme váš názor, slečno Terwilligerová,“ odpověděla laskavě Laura, „ale žádná vážená rodina si nenajme

vychovatelku nebo učitelku, která má za sebou skandální minulost. A zejména ne v případě, že je tak okouzlující jako naše Lotka.“

„Nemusím být manželka ani vychovatelka,“ ohradila se Lotka, kterou ovládlo nepotlačované vzrušení. „Mohla bych se stát třeba spisovatelkou, o tom sním odjakživa! Stačilo by mi k tomu jen trochu inkoustu, nějaký ten papír a malý domek někde u moře.“

Slečna Terwilligerová zasupěla. „Tvé směšné slátaniny lze jen těžko nazývat psaním. Určitě ne se všemi těmi kvílejícími bílými paními a bezhlavými rytíři, potulujícími se v podhradí a lačnícími touhou po mstě. Takové nesmysly se hodí tak akorát jako podestýlka do ptačí klece.“

Dříve než se Lotka vzmohla na protest, ozvala se jindy stydlivá Harrieta. „Mně se Lotčiny povídky líbí…, i přesto, že z nich mám zlé sny a musím spát s hlavou pod polštářem.“

„Teď se nebavíme o Carlottině talentu,“ přerušil je úsečně Sterling, „ale o její budoucnosti.“ Poklekl před ní a vzal její ruce do svých. Lotka si v tu chvíli téměř přála, aby raději dál křičel. Jeho vztek snášela vždycky mnohem snáz než jeho zklamání.

„Ty to pořád ještě nechápeš, zlatíčko, vid že ne? To není jako tenkrát, když jsi lady Hewittové přivázala k vlečce košík plný žab, nebo když sis pod postelí schovala lišku, kterou ulovil lord Draven. Tohle už nenapravím. Tohle už nemůžu zvrátit. Celé mé jmění, mé tituly, mé společenské postavení nemají tváří v tvář takovému skandálu žádnou hodnotu. Pošramocená pověst není jako potrhané šaty, nedá se zalátat jehlou a nití. Jednou o ni přijdeš a už ji nikdy víc nezískáš zpět.“ Natáhl se, aby ji pohladil po vlasech. „Celé ty roky jsem nf byl schopný tě uchránit před jedinou věcí –tebou samou.“

Lotka si přitiskla jeho ruku na tvář, přemožená pocitem bezmoci, který přinutil tohoto mocného muže pokleknout u jejích nohou. Když si všimla, že Laura se kouše do rtu a Harrieta opětovně žádá Georgea o kapesník a skrývá do něj svou tvář, měla co dělat, aby zatlačila slzy, které se jí draly do očí.

„Je mi to tak líto. Chtěla jsem, abys na mě dnes večer mohl být pyšný. Opravdu.“

Úsilí, které musel Sterling vynaložit, aby se na ni usmál, jí

zlomilo srdce podruhé. „Já vím, miláčku. Ted bys ale měla utíkat do postele a trochu se prospat, než s rvou sestrou rozhodneme, co dál.“

…než s tvou sestrou rozhodneme, co dál.

Neúprosnost, která zazněla ze Sterlingových slov, učinila nemožnou i pouhou myšlenku na to, že by se zachumlala do jemných přikrývek své postele s baldachýnem. Lotka se nemohla

zbavit podezření, že Sterling už došel k nějakému nezvratnému rozhodnutí o jejím dalším osudu. Jen co George doprovodil slečnu Terwilligerovou k jejímu kočáru a dva sluhové odnesli Harrietu do ložnice pro návštěvy, Lotka se tiše vydala zpět do potemnělé haly, vděčná, že lampy jsou na noc ztlumené.

Impozantní dveře salonu byly ještě otevřené. Vklouzla za jedno z jejich křídel a štěrbinou mezi panty nakoukla dovnitř.

Sterling seděl u sekretáře a ruka mu kmitala, jak rychle cosi sepisoval na kousek papíru.

Laura mu nervózně přecházela za zády a v její laskavé tváři se zračilo vzrušení. „Vlastně by se nám mělo ulevit, že ano? Nakonec, lorda Oakleigha bychom asi stěží vybrali Lotce za manžela. Víme o něm vůbec něco kromě toho, co psali v bulvárech?“

„U takovýchto pisálků lze jen těžko předpokládat, že se budou snažit přesně vystihnout charakter člověka.“

Lotka si pomyslela, že Sterling už možná zapomněl na skandál, který doprovázel jeho vlastní svatbu s Laurou. Bulvární noviny odmítly uvěřit tomu, že by se nechvalně známý proutník, přezdívaný „Ďábel z Devonbrooku“, mohl zamilovat do osiřelé farářovy dcery, aniž by v tom byla z její strany nějaká lest. Realita byla ve skutečnosti mnohem skandálnější než ty nejbujnější výmysly bulvárních plátků.

„Možná je dobře, že se odmítl vyslovit,“ řekla Laura. „Jak bychom mohli po Lotce chtít, aby se provdala za muže, který ji nechce?“

Sestra nemá tak úplně pravdu, pomyslela si Lotka temně.

Hayden St. Clair mě chce. Ne však za ženu.

„Za muže, který by ji nikdy nemiloval?“ dokončila Laura. Sterling ponořil hrot pera do lahvičky s inkoustem a

pokračoval v psaní. „Mnoho dlouhých a pevných manželství stojí na mnohem trvalejších základech, než je láska.“

„To naše ale ne,“ tiše mu připomněla Laura, „a ani Thaneovo a Dianino nebo třeba Laskončino a Dowerovo. My jsme ti, kteří Lotku učili, že jediným předpokladem pro manželství je láska. Jak bychom mohli být tak krutí a žádat po ní, aby zbytek života prožila bez ní?“ Laura Sterlingovi promasírovala ztuhlou šíji.

„Co kdybychom tuto sezonu prostě vynechali a hned ráno se vrátili zpátky do Hertfordshiru?

Stejně je nám tam nejlíp. Necháme-li tomu dostatek času, určitě se objeví nějaký nový skandál, který odláká pozornost od naší Lotky a jejího markýze.“

Sterling se natáhl a popleskal ji po ruce. „V tomhle případě čas nic nezmůže, má drahá. Obávám se, že společnost má dobrou a nesmiřitelnou paměť. Myslím, že Hayden St. Clair s tím má své zkušenosti,“ dodal hořce. „Na druhou stranu, je jen otázkou času, kdy se u našich dveří, ať už tady v Londýně nebo v Hertfordshiru, začnou objevovat méně zásadoví gentlemani z řad našich známých. Budou mumlat cosi o nelehké situaci a nabízet Lotce své sympatie, přátelskou službu a ochrannou ruku. Nenabídnou jí však své dobré jméno.“

Laura zdrceně zavrtěla hlavou. „Tohle dozajista nemůže být jediná možnost, jak to dopadne.“

Sterling složil list papíru, ukápl na něho trochu pečetního vosku, do kterého otiskl svůj vévodský prsten. „Nebude. Ne, pokud s tím já mohu něco udělat.“ Vstal a prudce zazvonil na zvonek, visící nad sekretářem.

Z temné chodby se vynořil Addison, vévodův majordomus, a spěchal do salonu. Lotka se vmáčkla ještě hlouběji za křídlo dveří. Vypadal zcela bdělý a byl dokonale upravený, takže by nikdo neřekl, že před malou chvílí ještě tvrdě spal. Lotka ho odjakživa podezřívala, že spí oblečený v nažehlených kalhotách, škrobené košili a vestě.

„Zvonil jste, Vaše Milosti?“ zanotoval.

Sterling se otočil a v ruce držel dva listy, které vypadaly téměř stejně.

„Postarej se, prosím, aby tyto dopisy byly ihned doručeny.“ Lotka se zamračila. Z rezolutního tónu v jeho hlase jí přeběhl

mráz po zádech. Co může být tak urgentní, že je kvůli tomu třeba doručit dopis teď uprostřed noci? Vlastně spíš těsně nad ránem?

Laura ho chytila za ruku a v hlase jí zazněla panika. „Sterlingu, co chceš dělat?“

„To, co musím.“ Jemně se uvolnil z jejího sevření. „A Addisone?“

„Ano, Vaše Milosti?“

„Ještě bych potřeboval, abys nechal připravit mé pistole. Za úsvitu je chci mít.“

Lotka si přitiskla ruku na ústa, aby ztlumila zděšený výkřik, který se jí dral z hrdla.

Sterlingovi se pro jednou podařilo vyvést z míry i jinak za všech okolností ledově klidného sluhu. Addison zaváhal, ale pak ze sebe vysoukal: „Ano, Vaše Milosti. Dohlédnu na to osobně.“

Sluha se poklonil, ale jeho úklona postrádala obvyklý řízný šarm. Odešel ze salonu a zanechal Sterlinga s Laurou, která na něj s otevřenými ústy nevěřícně třeštila oči. „Ve jménu všech svatých, co chceš udělat?“

Sterling se otočil k sekretáři a náhle měl plné ruce práce se zavíráním lahvičky inkoustu a ukládáním tyčinek pečetního vosku zpět do přihrádky. „Abych zachránil čest mé švagrové, vyzval jsem lorda Oakleigha na souboj. Požádal jsem Thanea, aby mi dělal sekundanta.“

„Thane to neudělá. Diana mu to nedovolí.“

Laura s rozzlobeným pohledem v očích zavrtěla hlavou. „A já tobě taky ne.“

Sterling ztratil poslední zbytky sebeovládání a praštil rukama do sklopné desky, stále otočený zády ke své ženě. „Nikdo z nás už nemůže nic jiného udělat, a to se týká i tebe!“

Laura se rozplakala. „To je šílenství, Sterlingu! Víš moc dobře, že svou sestřičku nade vše miluji, ale sám jsi řekl, že už je příliš pozdě její čest zachránit. Co tím tedy chceš dokázat?“

„Že je důležitá. Ze stojí za to, aby se o ni bojovalo.“

Laura ho zatahala za rukáv. „A stojí za to, abys kvůli ní zemřel?“

Sterling se k ní obrátil. I jeho oči se leskly. „Ano, stojí.“

Laura na něj dlouho beze slova hleděla a pak se mu vrhla do náruče. Objal ji, zavřel oči a zabořil tvář do jejích hebkých vlasů. Lotka se tiše vyplížila zpět do potemnělé haly. Až nyní si plně uvědomila důsledky svého pošetilého činu. Nohy jí ztěžkly a žaludek se jí houpal jako na vodě. Tohle nebylo žádné melodrama, které se odehrává na stránkách vzrušujícího románu, ale život jejího švagra, srdce její sestry a budoucnost

jejího synovce a ne –

teře. Tentokrát neznemožnila jen sama sebe zruinovala úplně všechny.

Muž, který v souboji zabil svého nejlepšího přítele, určitě nebude mít žádné výčitky svědomí, když zastřelí cizího člověka. V její rozjitřené fantazii se okamžitě objevil obrázek Haydena St. Claira, jak s kouřící pistolí v ruce stojí v ranní rose, jeho tmavé vlasy vlají ve větru. Viděla také Sterlinga v kaluži krve a Lauru s bledou tváří plnou slz, svírající v náručí jeho bezvládné tělo. Když zvedla k Lotce své něžné hnědé oči, byly plné výčitek. Výčitek, které se nevyhnutelně změní v nenávist, až si Laura uvědomí, jak vysokou cenu museli zaplatit za sestřinu

lehkomyslnost.

Lotka zavřela oči, aby zapudila tu strašlivou představu. Na kratičký okamžik se jí zjevil St. Clair jako ten, kdo leží v tratolišti krve a v jeho bledé tváři září černé husté řasy. Jen pro něj by nikdo neplakal, nikdo by nepřišel, aby objal jeho mrtvé tělo a truchlil nad jeho ztrátou.

Když Lotka znovu otevřela oči, byly suché a pálily ji. Sterling se přece jen ve svých ušlechtilých úvahách zmýlil. Ještě zbývala jedna možnost.

Rozhodnými kroky zamířila přes halu ke schodišti a pak se rozběhla.

Když vyslovil svoji smělou nabídku, do tváří se mi nahrnula krev …

Hayden se právě zachumlal hluboko do měkkých přikrývek pronajaté postele a chystal se dopřát unaveným svalům chvíli oddechu, když vtom se z přízemí ozvalo důvěrně známé bušení.

„To si snad děláte legraci,‘’ zamručel, obrátil se na záda a upřel pohled na dřevěná nebesa postele. Jediná věc, na kterou se do Londýna těšil, byla, že se alespoň pár nocí pořádně vyspí. Teď se však zdálo, že ani to mu nebude přáno.

Snad ani ten lump Ned by nevymyslel tak ďábelské mučení. Hayden patřil mezi muže, kteří nade vše oceňují samotu. A zatím mu ji v těch několika vzácných hodinách, kdy si ji mohl vychutnat, narušila slídící panna, nestoudná lehká děva a rozvztekaný vévoda.

Možná je to Ned, který se vrátil, aby mu řekl, že celá ta noční můra byla jen jeden velký vtip, že ta půvabná debutantka a její rozzuřený švagr byli jen najatí herci, kteří mu sehráli absurdní frašku, v níž měl nechtěně hlavní úlohu.

Pokud je to však pravda, pak ta žena, kterou dnes večer držel v náručí, je opravdu skvělá herečka. Předstírat vášeň uměla kdejaká děvka z Floxy Street, ale napodobit nevinnost, kterou zakusil v jejím polibku, už tak snadné není.

Bušení na dveře ustalo. Dům se ponořil do blaženého ticha a Hayden se bál i vydechnout, aby je nenarušil. Třeba to byl jen komorník nebo někdo jiný ze služebnictva, potácející se domů z noci prohýřené v některé z místních hospod.

Převalil se na bok a natřásl si polštář pod hlavou, rozhodnutý alespoň na chvilku se prospat, než vyjde slunce.

Bušení se ale ozvalo znovu razantní a vytrvalé.

Hayden odhodil přikrývky a vyskočil z postele. Rozzlobeně si oblékl župan a jedním škubnutím utáhl pásek do nedbalého uzlu. Popadl svícen a jako vichřice se hnal po schodišti dolů a cestou sám sobě spílal, jak ho jen mohlo napadnout dát

služebnictvu dnes večer volno. Nepřál si nic jiného než být chvíli o samotě, o jeho společnost však byl poslední dobou očividný zájem.

Zprudka otevřel dveře a na schodech spatřil stát osobu, kterou by očekával ze všeho nejmíň. Carlottu Annu Fairleighovou.

Už otevírala ústa, ale on zavřel dveře.

Po krátké pauze se bušení ozvalo znovu, dvakrát silněji než

předtím.

Hayden rozrazil dveře a využívaje svého vzrůstu zvysoka pohlédl na nezvanou návštěvnici. Převlékla se a namísto potrhané večerní róby teď měla na sobě tmavě hnědou sukni a kožešinou lemovaný korzet ze smaragdově zeleného sametu. Vypasovaný kabátek jí obepínal štíhlý pas a zdůrazňoval oblé křivky jejího poprsí. Jestli předtím vypadala půvabně, nyní byla přímo okouzlující. Dokonce i své lokny korunovala výrazným plstěným kloboučkem ozdobeným růžovým perem. Na Haydena zcela nečekaně nejvíc zapůsobilo elegantní pírko na kloboučku, vyzývavě trčící do strany, které způsobilo, že mu srdce náhle poskočilo jako splašený kůň. Pokud byla v rozpacích z toho, že stojí tváří v tvář téměř sto devadesát centimetrů vysokému, evidentně rozzlobenému muži, který má navíc na sobě jen karmínově červený župan, uměla to dobře zamaskovat.

„Dobrý večer, slečno Fairleighová. Nebo bych spíš měl říct dobré ráno?‘’ Pátravě se rozhlédl po liduprázdné ulici za jejími zády. Za rohem právě mizela nájemní drožka a s ní i jeho naděje, že se jí rychle zbaví. „Jste tu sama, nebo mám očekávat, že se na mě každou chvílí s rapírem v ruce vyřítí z křoví váš rozzuřený strýc nebo nějaký bratranec z druhého kolena?‘’

„Jsem tu sama,‘’ odpověděla, ale přesto se nervózně ohlédla.

„Tak přesně toho jsem se obával. Neměla by vás doprovázet chůva nebo vychovatelka, která by dohlédla na to, že se v pořádku vrátíte do postele? Měli by vám nějakou najmout, ušetřilo by to všem, a zejména mně, spoustu starostí.‘’

Hayden se usilovně snažil zapomenout, že jen před malou chvilkou tak tak přemohl nutkání, které mu velelo zatáhnout ji dovnitř do domu. I kdyby se přemáhal sebevíc, pochyboval, že by se dostali dál než na řecký divan ve studovně. Alespoň ne poprvé.

Povzdechla si. „Jak jsem se vám již snažila vysvětlit, lorde Oakleighu, chůvu už nějaký čas nepotřebuji.“

„Což znamená, že jste dost stará na to, abyste věděla, jak je nebezpečné najmout si vprostřed noci drožku a bez doprovodu se vydat na návštěvu ke svobodnému gentlemanovi.“

Sevřela hedvábnou kabelku, jako by to byl nějaký talisman, a napřímila se. „Moje rodina tvrdí, že má pověst je stejně zničena, takže už nemám co ztratit.“

„Pokud tomu věříte, slečno Fairleighová, jste mnohem

dětinštější a naivnější, než jsem se zprvu domníval.“

Přestože se přinutila neuhnout očima před jeho pohledem, líce jí lehce zčervenaly návalem čerstvé krve.

Hayden měl pocit, že se chová jako ten největší hrubián. Povzdechl si a ustoupil stranou ze dveří. „Snad byste měla jít dovnitř, než vás tu někdo zahlédne. V Londýně ještě možná zbývá pár lidí, kteří zatím nevědí, že jsem na seznam svých hříchů připsal také svádění mladých debutantek.“

Nezdržovala se přijetím jeho neochotné nabídky, a dříve než stihl zavřít dveře, byla napůl cesty do pracovny. „Udělejte si prosím pohodlí, já se zatím obléknu,“ volal za ní. „Už zase.“

Lotka se snažila ignorovat jeho ironické poznámky. Hayden se zase pokoušel nevnímat hypnotické vlnění jejích boků pod dobře střiženou sukní. Když se o několik minut později vrátil do pracovny, zjistil, že rozdmýchala skomírající plameny v krbu a usadila se za pracovním stolem tak samozřejmě, jako by tam sedávala každý den. Když nic jiného, byla alespoň bystrá.

Hayden se posadil do křesla před stolem a pozorně si ji prohlížel. Nejeden básník nebo romantik by nejspíš bez váhání

prohlásil, že s tím svým oválným obličejem vypadá jako anděl, Haydena však nejvíc zaujaly čertovské jiskřičky, které se ukrývaly v jejích nebesky modrých očích orámovaných medově hnědými řasami a obočím, které neodolatelně kontrastovaly s jejími zlatými vlasy. Měla pěkně vykrojená ústa, v koutcích lehce zdvižená, a nad nimi vystupoval elegantně zdvižený nosík. Odvážně vystrčená drobná bradička však prozrazovala, že její majitelka má více odhodlání, než by se slušelo.

A jak se obával, toto odhodlání bylo právě teď nasměrováno k němu. „Předpokládám, že byste rád věděl, proč jsem vás vyrušila v tuhle nekřesťanskou hodinu,“ spustila, zatímco si sundávala rukavičky a cpala je do kabelky.

Hayden měl dojem, že by ho byla schopná vyrušit kdykoli.

„Přímo hořím zvědavostí,“ řekl tónem, který naznačoval opak, a poklepal prsty na savý polštářek na stole.

Naklonila se k němu se znepokojivě vážným výrazem ve tváři.

„Je to sice poněkud nevhodné, ale přišla jsem se vás zeptat, zda existuje nějaký způsob, jak vás přesvědčit, abyste si mě vzal.“

Hayden ze sebe dlouhou dobu nemohl vypravit ani hlásku.

Opřel se do křesla, odkašlal si, jednou, dvakrát, třikrát, než se zeptal: „Vy mne žádáte o ruku, slečno Fairleighová?“

„Zdá se, že je to tak. I když vnoučatům by se mnohem lépe vyprávělo, že o ruku jste požádal vy mě.“

Její hlas plný naděje ho přinutil nasadit o něco jemnější tón.

„Obávám se, že žádná vnoučata nebudou. Jak jsem již vysvětlil vašemu poručnikovi, nemám v úmyslu se v dohledné době znovu ženit. Vlastně se nehodlám už vůbec ženit. Rovněž jsem ho ujistil, že vy a já se nemusíme brát, protože, ač to tak na první pohled mohlo vypadat, mezi námi nedošlo k ničemu, čím bych vás kompromitoval.“ Vtom si připomněl sametovou hebkost jejího ňadra ve své dlani a uvědomil si, že nemá tak úplně čisté svědomí. Nebyl zcela upřímný ani sám k sobě.

Lotka se jeho odmítnutím nedala odradit a zeptala se ho: „A co když jste mě kompromitoval, co potom?“

Dlouho přemýšlel nad odpovědí. „Potom bych vám jako

správný gentleman musel nabídnout jako ochranu své jméno.“

Sklonila hlavu. Hayden po předchozích zkušenostech se ženami očekával, že teď přijdou lichotky, obviňování a možná i nějaká ta fingovaná slzička. Nečekal, že se Lotka vztyčí za stolem a sundá si klobouček. Položila ho na okraj stolu a růžové pero na něm pokleslo. Rukama pátrala ve vlasech a jednu po druhé vytahovala perličkou zdobené jehlice, až se jí kolem hlavy spustila kaskáda zářivých loken.

Zdvihla hlavu a upřela na něj pohled, ve kterém se mísila výzva s nevinností.

Hayden cítil, že mu vysychá v ústech, dlouho zakázané ovoce měl na dosah ruky. Její smyslné chování mohlo mít ještě větší účinky, kdyby si nevšiml, jak se jí chvějí prsty, když sahala po potahovaných knoflíčcích svého kabátku.

Hayden k ní bleskurychle přiskočil a chytil ji za ruku. Doufal, že si nevšimne, že ani jeho prsty nejsou zrovna klidné. Skrz těžký samet kabátku cítil tlukot jejího srdce.

Jeho hlas byl mnohem hrubší než jeho sevření. „Promiňte, asi jsem se přeslechl, ale přišla jste sem proto, abyste mi nabídla sňatek, nebo abyste se kompromitovala?“

„Jedno z toho. Obojí. Co na tom záleží, když obojí bude mít stejný výsledek?“ Vzhlédla k němu a on viděl, že v jejím upřímném pohledu se objevilo zoufalství. „Nemůžete popřít, že mě chcete. Když jste si myslel, že za tu výsadu máte zaplatit, byl jste zcela připraven mě kompromitovat.“

„Ted však žádáte příliš vysokou cenu.“ Sledoval ji zpod přivřených víček. „Váš poručník je jeden z nejbohatších mužů v celé Anglii, takže jste bezpochyby nevěsta s bohatým věnem. Když k tomu přičtu váš nesporný půvab, jsem si jist, že nebudete mít nouzi o nápadníky, ani teď, ani v budoucnosti. Tak proč si proboha chcete vzít muže s mou pověstí?“

Nervózně polkla a špičkou jazyka si navlhčila rty. „Protože vás shledávám… neodolatelným?“

Když se tentokrát ozvalo klepání na dveře, Hayden se už ani nepohnul. Zato Lotka málem vyskočila z kůže.

„Zůstaňte tady,“ přikázal jí a varovně se na ni podíval.

Po návratu ji našel, jak sedí přesně na stejném místě, kde ji zanechal, a dívá se do plamenů v krbu. Hodil jí do klína dopis,

který právě obdržel, a dal si přitom záležet, aby rozlomená vé-vodská pečeť jejího poručníka byla dobře vidět.

Ramena jí poklesla a rezignovaně si povzdechla. „Pokud nebudete souhlasit s naší svatbou, můj švagr vás vyzve na souboj, aby pomstil mou poskvrněnou čest.“ Zdvihla k němu oči. „Nemohu snést pomyšlení, že by Sterling riskoval život kvůli tak bezcenné maličkosti, jako je má pověst.“

Hayden se opřel o roh stolu. „Jak si můžete být tak jistá, že váš poručník by v souboji nezvítězil?“

Těžce si povzdechla, ale neuhnula očima před jeho pohledem.

„Rozhodně máte pověst výborného střelce.“

Hayden sice navenek téměř nepohnul brvou, ale v duchu uslyšel ohlušující výstřely dvou pistolí, vypálené v téměř dokonalé synchronizaci, a viděl Filipa, jak padá k zemi s nevěřícným výrazem v chlapecké tváři. Když však promluvil, jeho slova zněla ledově klidně. „I ten nejlepší střelec může minout, když stojí proti rovnocennému protivníkovi. Kdo může tvrdit, že to nebudu já, který v tomto sporu o vás skončí s kulkou v srdci?“

Tiše se zasmál, ale v jeho smíchu nebyla ani špetka veselí.

„Ach, málem bych zapomněl, podle novin vlastně žádné srdce nemám.“

„Dokažte jim, že se mýlí,“ vyzvala ho Lotka. Svou malou bradičku tvrdošíjně vystrčila vpřed, přesně tak, jak se Hayden obával. „Tím, že si mě vezmete a ušetříte tak život mého švagra.“

Naklonil hlavu do strany. „Takže vám nezáleží na tom, co bude s vaším vlastním životem, jen co bude s jeho?“

Sevřela několikrát ruce, neuvědomujíc si, že mačká dopisní papír, který drží, ale nakonec se jí podařilo vyloudit na tváři chabý, ironický úsměv. „Právě jsem zaslechla Sterlingův rozhovor s mojí sestrou. Po dnešku se zřejmě mohu těšit na zástupy nevázaných gentlemanů, kteří mě budou chtít pohoupat na kolenou.“

Hayden by se byl možná usmál nad tou představou, kdyby nepřivolala stíny ukryté hluboko v jeho duši. Co když měl Devonbrooke pravdu? Co když ji svým odmítnutím opravdu odsoudí k tomu, aby strávila zbytek života na okraji společnosti?

Sám moc dobře věděl, jaké to je.

Dozajista by to nebylo poprvé, kdy společnost odvrhne mladou dívku z dobré rodiny záhy poté, co se kolem ní rozpoutá první skandál. Ačkoliv pro takovou krásku, jakou Lotka bezesporu je, by asi nebylo těžké získat bohatého ochránce, který by si ji vydržoval a hýčkal. Alespoň do té doby, než by ho zaujala jiná neokoukaná tvářička a on by se rozhodl přenechat ji dalšímu. A dalšímu. A dalšímu…

Hayden nevědomky zaťal ruce v pěst tak silně, až se mu nehty zaryly do dlaní.

Obešel židli, na níž Lotka seděla, a nahnul se k ní přes rameno tak blízko, že svým dechem rozvířil lokny spadající těsně nad její spánky. „A co když jsem také jeden z těch mužů, o nichž hovořil váš švagr? Jak můžete vědět, že vás dnes v noci nevezmu k sobě na lože a ráno vás v hanbě nepošlu zpět k vaší rodině? Co by mi mělo zabránit, abych z vás namísto manželky neudělal svou milenku?“

Otočila k němu hlavu a její hebké rty se zastavily jen kousek od jeho. „Vaše slovo.“

Hayden mlčky hleděl do jejích nebojácných očí. Už je to tak dávno, co někdo věřil jeho slovu. Pro záchranu svého milovaného poručníka byla ochotna obětovat svou počestnost i svou hrdost. Dovolila by, aby svýma krví poskvrněnýma rukama pošpinil její mladé něžné vnady.

Pomalu se napřímil a vrátil se ke stolu, na němž ležela vkusná truhlička, která měla už za několik hodin odcestovat do Cornwallu. Měl jsem tam zůstat, pomyslel si hořce Hayden, daleko od půvabných mladých žen a jejich neodbytných příbuzných.

Zadíval se na svého hosta a tentokrát se v jeho očích objevil chladný kalkul. „Povězte mi, slečno Fairleighová, dohlédl váš poručník na vaše řádné vzdělání?“

Zdálo se, že otázka ji poněkud zaskočila, ale přikývla.

„Strávila jsem dva roky v Ústavu pro výchovu mladých dívek paní Lytteltonové. Během studia jsem se naučila nazpaměť několik spisů Dokonalosti duše od lady Chaponeové, jako například „Zdvořilost a ocenění“ nebo „Krocení pocitů a emocí“.

Omluvně pokrčila rameny. „Musím přiznat, že jsem si nikdy dokonale neosvojila „Ovládání zlosti“.

„To já taky ne,“ zamumlal Hayden.

Na prstech ruky začala vypočítávat ženské dovednosti, v

podobných zařízeních vysoce ceněné. „Umím namalovat pastelový akvarel, načrtnout ucházející podobiznu, vyšívat.“ Náhle se jí rozjasnila tvář. „A vždycky mi výborně šla hra na klavír.“

„Žádnou hudbu,“ řekl Hayden a zavrtěl hlavou. „Já hudbu neocením.“

Zatvářila se poněkud zmateně. „Dobrá… Dále mluvím plynule francouzsky, dobře šiji, tančím menuet, waltz a…“

„Umíte skloňovat latinská podstatná jména?“

Překvapeně zamrkala. Očividně ji nikdy nenapadlo, že by manželka měla něco takového znát. „Promiňte?“

„Umíte skloňovat latinská podstatná jména?“ opakoval s jemným náznakem netrpělivosti v hlase. Prudce roztočil kožený globus stojící na stole a začal se ptát, „Umíte na globusu najít Marakéš? Dokážete mi říct, v kterém roce Ostrogóti dobyli Řím? Máte vůbec nějaké užitečné znalosti, které by nesouvisely s lemováním kapesníčků nebo šlapáním na rozbolavělé nohy nebohému tanečnímu mistrovi?“

Brada jí v té chvíli ztuhla úsilím, s nímž se snažila ovládnout svůj vztek. „První, druhý, třetí, čtvrtý nebo pátý pád?“ Nečekala na jeho odpověd a vyštěkla: „Marakéš je hlavní město jižního Maroka, které leží na severovýchodě Afriky.

Ostrogóti Řím nikdy nedobyli, protože ho dobyli Vizigóti, a to v roce 409, jestli se nepletu.“

To bylo to jediné, co mohl Hayden udělat, aby později nemohl reptat nad vlastní pošetilostí. Kdyby se ukázalo, že Lotka je hloupoučká mladá slečinka s hlavou plnou neužitečných nesmyslů, byl by ji mohl zatratit a nechat ji napospas jejímu osudu, aniž by toho jen vteřinu litoval.

Popadl ji za ruku a postavil na nohy. Strýcův dopis se bez povšimnutí snesl na koberec. Dlouhými kroky zamířil ke dveřím pracovny a klopýtající Lotku, která s každým jeho krokem musela udělat tři, vlekl za sebou.

„Kam mě vedete?“ zeptala se zadýchaně. „Chcete mě tedy

kompromitovat?“

Prudce se zastavil ve dveřích, obrátil se a táhl ji zpět ke stolu. Sebral její klobouček a narazil jí ho na hlavu. Ozdobné pero jí přepadlo dopředu a polechtalo na nose, až kýchla.

„Ne, slečno Fairleighová, já se s vámi, zatraceně, ožením,“ procedil mezi sevřenými čelistmi.

Markýzova bryčka projížděla liduprázdnými ulicemi West Endu a Lotce připadalo, že zavřená okna rodinných domů a činžáků na ni pomrkávají jako ospalé oči. Na obloze ještě nebylo

vidět první růžové paprsky nadcházejícího úsvitu. I ti nejpřičin-livější sloužící byli v této časné ranní hodině ještě v posteli.

Lotce se proto zastavilo srdce leknutím, když zahnuli za poslední roh a ona spatřila, že v sídle Devonbrooků hoří světla. Kradmo pohlédla na Haydena, ale jeho tvář nic neprozrazovala.

Vstupní dveře do domu byly pootevřené. Lotka s Haydenem vklouzli dovnitř. Halou sem a tam vyděšeně pobíhali sloužící a zdálo se, že si jejich příchodu nikdo ani nevšiml.

Ze salonu vyběhl Sterling, s tváří zesinalou vyčerpáním. „Co tím chcete říct, že zmizela?“ zařval. „Jak mohla zmizet? Před několika hodinami jsem ji osobně poslal do postele.“

Za ním v poklusu chvátala Laskonka a její obličej prozrazoval, že nemá daleko k slzám. „Její postel je prázdná, Vaše Milosti. Vypadá to, že do ní ani neulehla.“

Ze salonu se vynořila Laura. „Myslíš, že utekla? Třeba se bála, že ji budeme nutit, aby si vzala to monstrum.“

Lotka ucítila, jak Haydenova paže pod její ztuhla. Než stihla vymyslet, co chytrého by řekla, objevil se ve dveřích knihovny Addison a v napřažených rukou nesl mahagonovou schránku.

Zastavil se před Sterlingem, sklapl podpatky a s vážným výrazem, který prozrazoval jeho důležité poslání, oznámil svému pánovi: „Vaše pistole jsou čerstvě promazány a nabity, Milosti.“

„Asi bychom měli odejít,“ zašeptala Lotka a pokusila se odtáhnout Haydena ke dveřím. „Ted zřejmě není ta nejlepší chvíle, abychom se s nimi podělili o naši radostnou novinu.“

„Právě naopak,“ tiše jí odpověděl Hayden, „váš poručník vypadá, že by nutně potřeboval nějaké rozptýlení.“

Dříve než mu v tom stačila zabránit, popadl ji za ruku a vykročil vpřed. Lotka cupitala za ním.

První ho spatřila Laskonka a prudce zalapala po dechu. Sterling se otočil. „Vy!“ vykřikl. „Co tu u všech čertů děláte? Nezpůsobil jste toho naší rodině za dnešní večer už dost?“ Když spatřil Lotku, tiše dodal: „Ne. Zdá se, že ne.“

„Kdybyste mi dali jen několik minut, abych vám vysvětlila…,“ začala Lotka.

„Zajímá mě odpověď na jedinou otázku,“ řekl Sterling.

„Strávila jsi noc v jeho posteli?“

Lotka, která si byla dobře vědoma teplých prstů propletených s jejími, cítila, jak se jí do tváří hrne krev.

„Podívejte se,“ řekl Hayden a postoupil o krok vpřed,

„nedopustím, abyste pochyboval o počestnosti této mladé dámy.“

„O její počestnost v tuto chvíli obavy nemám!“ vykřikl Sterling. „Trápí mě spíš její nedostatek u vás. O tom se ale nebudeme bavit zde. Naše neshody se vyřeší při souboji.“

„Přišel jsem, abych vám oznámil, že souboje nebude třeba,“

řekl Hayden.

Sterling se na něj upřeně zadíval. „Obávám se, že bude.“

Rychlým pohybem otevřel víko schránky v Addisonových rukou. Laskonka vyjekla a Laura se vrhla vpřed, aby zachytila jeho paži. Sterling se snadno zbavil sevření své ženy, vytáhl jednu z nabitých pistolí a zamířil jí markýzovi na srdce.

Přestože Hayden se až na lehké zachvění nepohnul, Lotka se postavila před něj, jako kdyby ho její útlá postava dokázala ochránit před kulkou. „Odlož tu pistoli, Sterlingu. Jeho úmysly jsou čestné. Přišel, aby vás požádal o mou ruku.“

Sterling sice pomalu sklopil pistoli, ale nespouštěl přitom oči z Haydena. „Je to pravda?“

„Ano,“ odpověděl Hayden.

„Co ten náhlý výron citů? Když jsem s vámi mluvil před pár hodinami, tvrdil jste, že už se nikdy neoženíte.“

Hayden objal Lotku kolem ramen a ta se zachvěla, když

ucítila teplo sálající z jeho dlaní. „Zajisté vám nemusím dlouze vysvětlovat, že vaše švagrová umí být velmi přesvědčivá.“

Sterling se podíval na Lotku. „A co ty? Předpokládám, že mě teď začneš ujišťovat, jak bláznivě ses do něj zamilovala.“

Lotka byla z nějaké příčiny ráda, že jí Hayden nevidí do tváře, když svému poručníkovi pohlédla do očí a odpověděla: „Mnoho dlouhých a solidních manželství stojí na mnohem trvalejších základech, než je láska.“

Sterlingovi poraženecky poklesla ramena. Proti vlastním slovům neměl žádný argument. Podal pistoli omráčeně hledícímu Addisonovi a vyštěkl: „Pojďte se mnou, Oakleighu. Promluvíme si v salonu.“

Když se za oběma muži s třesknutím zavřely dveře, Lotka se rozhlédla kolem sebe a spatřila Lauru, která na ni hleděla očima plnýma slz.

„Ach, Lotko, cos to jen udělala?“

Lotka se napřímila a s přemáháním vykouzlila na tváři nejistý úsměv. „Zdá se, že jsem ulovila markýze.“

On se však nechtěl nechat onměkčit. Buď budu jeho nevěsta, nebo ničí!

„Markýz z Oakleighu,“ ohlásil majordomus, který se objevil ve dveřích. Přestože se tomuto seschlému staříkovi podařilo zachovat kamennou tvář, jeho husté stříbrné obočí vypadalo, jako by se mělo každou chvíli vznést.

Ned Townsend se div neudusil kouřem vlastního doutníku, když do kuřárny jeho kensingtonského domu dlouhým krokem vešel Hayden St. Clair. Ned instinktivně natáhl ruku, aby ukryl hromádku bulvárních novin a časopisů, poházených po psacím stole. Na to však bylo příliš pozdě, a proto se přes ně alespoň naklonil a doufal, že se mu ty nejkřiklavější titulky podaří zakrýt vlastním stínem.

„Tak ses přece jen nakonec rozhodl mě navštívit,“ řekl Ned a s nadlidským úsilím vykouzlil na tváři svůj nejvlídnější úsměv.

„Zdá se, že jsi ještě tak úplně nepozapomněl na své dobré

vychování, jak jsem se obával. Čemu tedy vděčím za tvou návštěvu? Myslel jsem, že ráno odjíždíš do Cornwallu, a teď je už odpoledne.“

„Byl bych už dávno na cestě, nebýt tebe a tvého nepřístojného vměšování do cizích věcí,“ odpověděl Hayden a ledově se na něj podíval svýma chladnýma zelenýma očima.

Ned si nemohl pomoci, ale napadlo ho, jestli tenhle pohled bylo to poslední, co Filip spatřil před pěti lety na zelené louce ve Wimbledonu.

Haydenův vzhled ostře kontrastoval s Nedovými krátce střiženými vlasy, naškrobenou kravatou a naleštěnými mosaznými knoflíky. Jeho boty byly sešlapané a už minimálně tři roky vyšlé z módy, kravatu měl povolenou a uvázanou nakřivo a plandavý kabátec halící jeho vysokou postavu působil dojmem, že Hayden již nějakou dobu nepřijímá stravu. Jak bylo jeho zvykem,kožeši –

novou čepici svíral v ruce, místo aby ji měl na hlavě, a jeho rozcuchané vlasy tak byly vystaveny napospas větru. I přes jeho urozený původ z něj odjakživa čišelo cosi divošského, jakási příchuť barbarství, kterou většina žen, dívek i lehkých děv shledávala neodolatelnou. Když si měly vybrat mezi Nedem, Filipem a Haydenem, pokaždé volily Haydena.

Zrovna tak jako Justina.

Ned zhluboka potáhl ze svého doutníku a nasadil výraz čiré nevinnosti. „Nemám ponětí, o čem to mluvíš‘’

„Ale jdi. Přece nejsi jediný člověk v Londýně, který by nevěděl o včerejší katastrofě‘’ Hayden sklouzl pohledem k novinám poházeným na stole a ztuhla mu brada. „No, vidím, že skutečně ne.“

Dříve než Ned stačil cokoliv říct, Hayden mu zpod lokte vytrhl ranní vydání Timesů. Zdvihl je k paprskům časného odpoledne, které pronikaly do místnosti klenutými okny, a s dramatickým výrazem přečetl tučný titulek. „V. m. se přiznal k další oběti zločinu z vášně.“ Ned se ponořil do křesla a už se nesnažil nic předstírat. Hayden sebral dvoje další noviny. „V. m. zasadil smrtelný úder dobrému jménu nevinné dívky“ Ach, a nesmíme zapomenout na baštu odpovědných žurnalistů, St. James Chronicle: „Debutantka podlehla neodolatelné náruči lorda Smrti.“

„Lord Smrt,“ zopakoval zamyšleně Ned. „Musíš uznat, že to zní mnohem poetičtěji než Vraždící markýz.“

Hayden mrštil novinami zpět na stůl. „Doufám, že jsi spokojený. Díky těmhle žvástům se určitě prodalo mnohem víc výtisků, než když uveřejnili poslední část memoárů Harriety Wilsonové.“

Ned se předklonil, aby do měděné misky ve tvaru sloní nohy odklepl komínek popela ze špičky doutníku. „Dozajista politováníhodná nehoda. Stále však nechápu/proč z ní obviňuješ mě.“

„Protože nebýt tebe, nikdy by se nestala. Když se to děvče připlížilo k mému domu, aby mě špehovalo, omylem jsem ji považoval za holku od paní McGowanové. Holku, kterou jsi najal ty.“

Ned otevřel ústa a doutník mu zůstal viset na dolním rtu.

Zachytil ho dřív, než mu upadl na zem, a svalil se do křesla v záchvatu smíchu, který nedokázal potlačit. „Ach ne, tak to je příliš! To ubohé dítě! Prosím tě, neříkej mi, žes ji…“

„Samozřejmě že ne,“ zamračil se Hayden. Když ho však utvrzoval o své nevině, Ned si s podivem povšiml, že se Haydenovi nějak nedaří podívat se mu zpříma do očí. „Nemám schopnost okouzlit každou ženu, která u mě zaklepe na dveře. V tomhle případě tedy spíš na okno.“

„Možná by ses teď cítil lépe, kdybys tu schopnost měl.“ Ned zabodl prst do Timesů. „Tak kdo je ta dívka? Noviny sice uveřejnily pár provokativních narážek, které leccos napovídají, ale ani jedny neměly tu odvahu, aby vyšly s pravdou ven a otiskly její jméno.“

Hayden se sesunul na saténem potaženou židli a dal si nohu přes nohu. „Carlotta Anna Fairleighová,“ řekl osudovým hlasem. Nedovi se již téměř podařilo ovládnout smích, ale ted se znovu rozchechtal tak silně, až mu do očí vyhrkly slzy. „Malá Lotka Fairleighová? Samotná Hertfordshirská uličnice?“

Haydenův obličej ještě více zvážněl. „Ty ji znáš?“

„Samozřejmě, že ji znám. A v Londýně těžko narazíš na

někoho, kdy by o ní nikdy neslyšel.“

„Tomu nerozumím. Jak může být tak všeobecně známá, když ani ještě oficiálně nevstoupila do společnosti?“

„A proč myslíš, že to tak je?“ zeptal se Ned, a opět se mu nepodařilo potlačit široký úsměv.

„Řekla mi, že dvě sezony nazpátek byla s rodinou v cizině a v loni na jaře prý měla ošklivé spalničky.“

Ned pohrdlivě odfrkl. „No, spíš měla ošklivý z ostudy kabát. Její poručník nejspíš čekal, až utichnou klepy kolem jejího posledního pokusu o vstup do společnosti.“ Zpozoroval, že mu Hayden visí na rtech, a předklonil se v křesle. „Devonbrooke ji přivezl do města, když jí bylo sedmnáct, a měl v úmyslu ji plně vrhnout do víru společenského života. Před plesem, který u této příležitosti uspořádal, měla být představena u královského dvora.“

Teď pro změnu pohrdlivě odfrkl Hayden. Oba věděli, že král Jiří, který už před korunovací proslul svou prostopášností, proměnil vznešenou tradici v příležitost, kdy mohl házet očima po sotva odrostlých mladých krasotinkách, dychtících se zalíbit.

Ned pokračoval: „Takže si představ půvabnou Lotku, jak čeká v hloučku mladých krásek, až ji předvolají před krále. A když ta

chvíle nastane, vydá se k našemu galantnímu monarchovi, na půvabné hrudi se jí třpytí spousta diamantů a hlavu zdobí pštrosí peří, které se s každým jejím ladným krůčkem roztomile kývá. Když si však nadzdvihne obruče, aby udělala pukrle, ukloní se příliš blízko a pštrosími pery polechtá ubohého Jiřího pod nosem. Ten kýchne tak mocně, až mu z vesty odletí všechny knoflíčky.“ Ned pokrčil rameny. „Pochopitelně, nestalo by se mu to, kdyby v té vestě nebyl nacpaný jak hroch v krabičce od sirek.“

„Tu ubohou dívku může těžko někdo vinit z králova obžerství,“ poznamenal Hayden.

„Náš spravedlivý Jiří na to měl očividně stejný názor a k úlevě všech přítomných, zejména té mladé dámy, se hlasitě rozesmál. Zatímco královská garda lezla po čtyřech kolem něj a hledala ztracené knoflíčky, Jiří si jednoho, obzvláště svůdně blýskavého, všiml sám. Ten knoflíček však naneštěstí zapadl hluboko do posvátného a dosud nedotčeného údolí pod živůtkem slečny Fairleighové.“

„A sakra,“ zamumlal Hayden, opřel si loket o opěradlo židle a rukou si zakryl oči, jako by chtěl odvrátit to, co mělo následovat.

„Nuže, když nebojácná slečna Fairleighová ucítila, jak mezi její rozkošná mladá ňadra šmátrá zavalitá ruka, bránila svou čest jako pravá dáma.“

Hayden se mezerami mezi prsty podíval na Neda. „Proboha, neříkej, že mu dala facku.“

„To samozřejmě ne.“ Ned se ještě více zazubil. „Kousla ho.“ Hayden pomalu sundal ruku z očí. „Ona kousla krále?“

„Ano. A jak jsem slyšel, tak pořádně. Tři strážní měli co dělat, aby ji od něj odtrhli.“

I přes zachmuřený výraz se Haydenovi v očích objevily pobavené jiskřičky. „Udivuje mě, že neskončila v Toweru.“

„Nebýt rychlé intervence jejího poručníka, možná by to s ní nedopadlo jinak. A proto Devonbrooke čekal, až se Jiří kvůli zdravotním obtížím uchýlí do ústraní ve Windsoru, než ji znovu uvede na předmanželský trh. Slyšel jsem o ní, že je odmalička poněkud nezvladatelná, libuje si v rošťárnách a intelektuálských představách o ženách umělkyních.“

Ned zamával doutníkem. „Ale když jsi ji nezkompromitoval, nechápu, proč tě to celé tolik zajímá.“

„Její poručník bohužel nesdílí tvé pokrokové názory,“ odvětil suše Hayden. „Podle něj je nejspíš potřeba mít posvěcení od samotného arcibiskupa i na to, aby spolu mohli dva promluvit.“

„Ach tak,“ řekl Ned, náhle věcně střízlivý. „Slyšel jsem, že Devonbrooke má v této oblasti už nějaké zkušenosti.“ Pikantní skandál, který doprovázel vévodovu náhlou svatbu, se ještě tu a tam v určitých kruzích dostal na přetřes, i přesto, že se odehrál téměř před deseti lety. „Takže jestli tomu dobře rozumím, přijímáš gratulace?“

„Spíš raději kondolence, vzhledem k tomu, že si proti své vůli pověsím na krk nevěstu, která sotva vyrostla z dětských střevíčků.“

Ned se pousmál. „Je ti necelých třicet jedna, Haydene. Ještě nepatříš do starého železa. Myslím, že máš ještě dost velkou výdrž na to, abys ji dokázal uspokojit.“

Hayden na něj temně pohlédl. „O svou výdrž se nebojím. Spíš o mou trpělivost. Tu malou trošku, kterou mi nadělili do vínku, ze mě vysála má předchozí žena.“

„Ale to jsi byl sám ještě napůl chlapec, když sis vzal Justinu.“

A pochoval ji.

Nevyřčená slova zůstala viset ve vzduchu, dokud se Ned nenatáhl nad stůl, aby zamáčkl doutník. „Tak prozradíš mi už konečně, čemu vděčím za tvou návštěvu? Máš v úmyslu mě

přece jen vyzvat na souboj? Měl bych si nechat zavolat svého sekundanta?“

Hayden vstal a začal nervózně otáčet kloboukem, který držel v rukou.

V první chvíli to vypadalo, že ze sebe nevypraví ani hlásku, ale nakonec se přinutil a promluvil: „Svatba je zítra v deset hodin ráno v domě Devonbrooků. Myslel jsem, že bys možná… No, chtěl jsem tě požádat, abys mi šel za svědka.“

Ned se opřel v křesle, dojatý jeho nabídkou i přes všechno, co mezi nimi leželo. „To by pro mě byla velká čest!“

„To zase ne‘’ ironicky podotkl Hayden. „Neměl jsem na výběr. Kromě tebe už nemám žádného jiného přítele.“

Když se obrátil a vykročil ke dveřím, Ned si neodpustil jízlivou poznámku. „Nezoufej, Haydene. Určitě to nebude trvat déle než do smrti.“

Hayden se na chvilku zastavil ve dveřích, ale neotočil se. Rychle prošel kolem šklebícího se majordoma a zamířil ke vstupním dveřím. Na cestě ho doprovázel Nedův smích.

„Lord Smrt,“ bezmyšlenkovitě si opakovala Lotka, schovaná až na špičku drdolu za nejnovějším vydáním St. James Chronicle. „Hmm, to zní dobře. Možná bych měla svůj první román pojmenovat Nevěsta lorda Smrti“ Vykoukla nad horním okrajem novin a podívala se na Harrietu. „Anebo Nevěsta pro lorda Smrt, co myslíš, neznělo by to ještě velkolepěji?“

Harrieta pokrčila rameny. „Nechápu, jak to můžeš tak zlehčovat. Zvláště když vezmu v úvahu, že ta nevěsta jsi ty.“

Obě dvě ležely vtěsnané do Lotčina lože a téměř se ztrácely v záplavě novin.

Sterling zřejmě odvolal svůj zákaz Lotčina rozmazlování, protože jí dovolili, aby zůstala až do odpoledne v posteli. Od probuzení jí s neuvěřitelnou rychlostí a výkonností plnili každé přání i vrt och. Dva sluhové přenesli Harrietu k ní do postele, následováni houfem služebných, připravených podložit jí obvázaný kotník polštářem. Laskonka je vybavila hromadou

Lotčiných nejoblíbenějších pamlsků včetně báječných maličkých dortíků ve tvaru srdce, máčených v rumu a medu. Dokonce i George strčil hlavu do dveří a nabízel se, že si s nimi zahraje partičku whistu, až je přestane bavit zírat do novin a časopisů, jejichž nové a nové výtisky jim s ohromující pravidelností přinášeli. Lotka by si bývala všechnu tu pozornost užila, nebýt Laskončiných povzdechů a soucitných pohledů, které na ni úkosem vrhalo všechno služebnictvo.

Jednomu by se mohlo zdát, že namísto zasnoubení s bohatým markýzem ji postihla nějaká smrtelná nemoc. Začínala chápat, jak se asi cítí odsouzenec, kterého těsně před cestou na šibenici vezmou na okázalý banket.

A právě proto se rozhodla, že se bude tvářit statečně. Nechtěla se začít litovat, když všem okolo ní činilo takové potěšení soucítit s ní. Udělala sice Sterlingovi ostudu při svém debutu, ale rozhodně neměla v úmyslu to zopakovat na své vlastní svatbě. Když má skončit na šibenici, vykročí k ní s hlavou vysoko zdviženou.

Harrieta byla naštěstí příliš zaujatá melodramatičností celé situace natolik, aby si všimla, že dobrá nálada její přítelkyně je trochu předstíraná.

Lotka odhodila Chronicle a nacpala si do pusy poslední dortík z podnosu, který si Harrieta položila na břicho. „Musím říct, že mě poněkud rozčiluje, když o sobě čtu jako o tragické hrdince mého vlastního příběhu.“ Slízla si kapku medu z horního rtu.

„Nejspíš bych měla nadcházející svatbu brát jako sbírání materiálu pro svůj první román. Jako šanci proniknout do tajů markýzova srdce a odhalit tajemství úmrtí jeho první ženy.“

„To je sice všechno moc hezké,“ zasmušile odpověděla Harrieta, „ale kdo odhalí tajemství úmrtí jeho druhé ženy?“

Lotka zpražila přítelkyni vyčítavým pohledem a natáhla se pro poslední vydání Whispereru. „Tak tohle je tedy dobrý vtip. V tomhle článku popisují naši zoufalou tajnou lásku a Sterlinga líčí jako zloducha bez srdce, který se nám v ní snaží zabránit.“

„Jak strašlivě romantické!“ zvolala Harrieta a přitiskla si ruku na srdce.

„Naprosto absurdní.“ Lotka s trhnutím složila noviny a

snažila se ignorovat náhlý záchvěv smutku. „Mohu přísahat, že markýz ke mně nechová ani špetku citu, ať už skrytého nebo jiného. I když, musím připustit, že Sterling vypadal docela zlodušsky, když kolem sebe včera v noci mával tou pistolí.“

Přelétla očima jeden obzvláště nechutný popis událostí včerejší noci, otištěný v jednom z levných plátků vydávaném v místních docích. „Proboha!“ vykřikla a cítila, jak jí vyschlo v krku.

„Tihle dokonce píší, že jsme byli přistiženi in flagrante delicto“

„Delikátně vonící?“ ujišťovala se Harrieta. Latina rozhodně nepatřila mezi její oblíbené předměty, na žebříčku se držela na konci, následovaná už jen zeměpisem a zásadami slušného chování.

Lotka si povzdechla, naklonila se k jejímu uchu a šeptem jí vysvětlila, co výraz znamená.

„No tohle!“ vydechla Harrieta, „doufám, že neočekává, že budeš provádět takovéhle ohavnosti. S ním“

Než na to stačila Lotka cokoli říci, ozvalo se tiché zaklepání na dveře. Opřela se o kupu polštářů v naději, že jí nesou další dávku dortíků. Ve dveřích se však objevily její sestra Laura a teta Diana, následované dvěma sloužícími. Laura měla oči zarudlé od pláče, zatímco pod Dianinými seděly tmavé kruhy.

Ačkoli Sterlingova sestřenice nebyla Lotčina skutečná teta, díky své milé povaze a praktickému uvažování si rychle získala Lotčinu náklonnost, jako by tomu tak skutečně bylo. Ve svých zelených šatech a s pevně utaženým drdolem sice působila elegantně střízlivým dojmem, ale polibek, který Lotce vtiskla na čelo, byl stejně něžný jako mateřský. „Ahoj drahoušku. Pokud nás drahá slečna Dimwinklová omluví, rády bychom si s tebou o něčem promluvily.“

„Může tady Harrieta zůstat?“ zeptala se Lotka, která si právě začínala uvědomovat, jak si bude zanedlouho bez věrné přítelkyně připadat opuštěná. Hayden trval na tom, aby zítra ráno ihned po svatebním obřadu odjeli do jeho domu v Cornwallu.

„Asi by bylo lepší, kdyby tu nebyla,“ odpověděla Laura a vyměnila si s Dianou podivný pohled.

Lotka beze slova zvědavě čekala, až dva sloužící odnesou na-bručenou Harrietu pryč. Laura za nimi pečlivě zavřela dveře a přisedla si na postel. Diana se posadila z druhé strany.

Diana se natáhla a vzala Lotku za ruku. Zhluboka se nadechla, aby si dodala odvahy, a spustila: „Tvá sestra a já se domníváme, že by nebylo správné, kdybychom tě trochu nepřipravily na ty dny…“

„A noci,“ doplnila ji Laura a silně zrudla, „které nastanou.“

Lotka se znepokojeně dívala z jedné na druhou. Třeba ještě není příliš pozdě na to, aby se zavrtala do polštářů a předstírala spánek.

Diana svírala Lotčinu ruku tak silně, až jí lupalo v kloubech.

„Určitě víš, že nejdůležitější povinnosti má žena vůči svému manželovi.“

„A tyto povinnosti jsou úplně nejdůležitější při té nejradost-nější z radostných příležitostí při svatební noci,“ dodala Laura, a její spodní ret se začal chvět.

Diana po ní střelila varovným pohledem.

Laura pokračovala: „Protože tehdy nastává ten okamžik, kdy si muž a žena mohou svobodně vyjádřit vzájemnou náklonnost“ vykoktala ze sebe, neboť cítila, že ji začala opouštět jindy bezvadně klidná mysl, „a to fyzickým způsobem. A tím začne něžné zasvěcování do světa odevzdání a ště-ště-štěstí.“ Poslední slovo už Laura spíše zakvílela, protože se sesula Lotce na rameno a usedavě se rozplakala.

„Proboha, Lauro, přestaň mluvit nesmysly!“ Diana si sama ka-pesníčkem otřela oči lesknoucí se slzami. „Vždyť to nebohé dítě vyděsíš k smrti!“

„No tak, no,“ šeptala Lotka, jednou rukou svírala tetinu ruku a druhou hladila Lauru po jejích jemných hnědých vlasech.

„Myslím, že mě nemusíte dopodrobna zasvěcovat do tajů pozemské lásky. Vyrostla jsem přece na ovčí farmě.“

Lotka věděla, že její sestra i teta pravděpodobně myslí na to, jak se její svatební lože bude lišit od jejich vlastních. Oběma pánbůh dopřál manžely, kteří je zbožňovali, přepych, který ona nikdy nepozná. Namísto toho se od ní bude čekat, že se dobrovolně oddá cizinci muži, k němuž nechová žádný dlouhodobý cit, muži, jenž byl donucen ke svatbě se ženou, kterou ani nezná, muži, jehož něžnost možná snadno překonají živočišné touhy. Představa Haydena St. Claira, jak se nad ní sklání, jak do ní proniká, probouzela kdesi hluboko v ní temné

vzrušení, pocit, který ji děsil snad ještě víc než Hayden sám.

Diana si setřela poslední slzy a její tvář dostala rozhodný výraz. „Jsou určité věci, které se nemůžeš naučit na ovčí farmě, má drahá. Věci, jejichž prostřednictvím si k sobě připoutáš i toho nejdrsnějšího a nejvzpurnějšího muže.“

Lotka se naklonila k tetě a s náhlým zaujetím hltala každé její slovo. Laura prudce zvedla hlavu. Samým pohoršením jí slzy vyschly v polovině vzlyku.

„Diano, snad jí nechceš…“

„To tedy opravdu chci. Pokud se má Lotka vydat do boje, nemůže jít nevyzbrojená. A my dvě dobře víme, jaké zbraně jí dát do ruky.“

Nezaujatý pozorovatel by možná z truchlivé nálady vznášející se nad domem Devonbrooků usoudil, že se rodina namísto svatby připravuje na pohřeb. Laura a Diana se choulily k sobě a v rukou svíraly kapesníčky, Thane a George stáli vedle sebe v postoji téměř stejně strnulém jako výraz v jejich tvářích.

Nevěsta namísto černé, jak navrhovaly bulvární noviny, zvolila růžovou. Nebyl čas na poradu se švadlenou, a tak Diana s Laurou pomohly Lotce vybrat z její rozsáhlé garderoby růžové saténové šaty se svrchní sukní ze smetanově bílé krajky. Aby schovala třesoucí se ruce, svírala v nich kytičku purpurových hyacintů, které jí ve spěchu natrhala Laskonka v zahradě. Na jejich sametových okvětních lístcích se jako kapky rosy třpytily chůviny slzy.

Když se v klenutých dveřích objevil Hayden St. Clair, kytici málem upustila. Doprovázel ho vysoký, štíhlý gentleman, jehož krátce střižené blond vlasy měly namísto zlatého téměř stříbřitý nádech.

Oba se usadili u mramorového krbu, který měl posloužit jako oltář, neznámý muž si ji bez rozpaků prohlédl od hlavy až k patě, a pak na ni mrkl.

Lotka překvapená jeho rozpustilým gestem mrknutí málem opětovala, ale ihned se vzpamatovala a zamračila se na něj. Nebylo asi vůbec vhodné, aby si její ženich pomyslel, že přímo před jeho zraky flirtuje s jiným mužem. Možná by také

nemusela dojet do Cornwallu živá. Okamžitě si představila, jak její rodina vzlyká nad spěšně naškrábanou zprávou, že tragicky skonala poté, co se jí vlečka šatů zamotala mezi kola kočáru.

Rozezněly se tklivé tóny osamělých houslí a daly tak Lotce znamení, že je čas zavěsit se do svého poručníka, který ji měl dovést k ženichovi. Zhluboka se nadechla. Pokud to má být její poslední cesta k šibenici, nastal čas, aby pohlédla svému katu do očí.

Hayden St. Clair, až na bělostnou náprsenku, manžety, límeček a kravatu celý v černém, vypadal ještě mohutněji a impozantněji než předtím. S dojetím si všimla, že se pokusil, i když ne zcela úspěšně, zkrotit své neposlušné vlasy. Bez strniště vousů, které mu předtím zastiňovalo prohlubně lící a křivku brady, vypadal mnohem mladší, spíše na Georgeův než na Sterlingův věk.

Když k němu Lotka přistoupila blíže, tisíc drobností, kterých si dříve nevšimla, jí připomnělo, že muž, který před ní stojí, je pro ni úplný cizinec. Téměř nepostřehnutelný dolíček na bradě, tenká bílá jizva pod uchem, lehký stín na horním rtu, který nemohla odstranit ani ta nejostřejší žiletka.

Zaujala místo po jeho boku a skoro si přála, aby si sestra s tetou bývaly ušetřily své rady.

Přestože prve s nenasytnou zvědavostí hltala –každé jejich slovo, jen stěží si uměla představit, že by některé z těch šokujících věcí, které jí popisovaly, dělala s tímto mužem.

Anebo jemu.

Sklopila oči a doufala, že její zardění bude připisovat cudné zdrženlivosti.

Když biskup přikázal Sterlingovi, aby vložil Lotčinu ruku do Haydenovy, musela mu svou drobnou dlaň téměř vytrhnout, tak pevně ji svíral.

Milý úsměv nezmizel ze Sterlingovy tváře ani v okamžiku, kdy se naklonil k Haydenovi a zašeptal mu do ucha tak tiše, že to mohli slyšet jen oni tři: „Jestli jí zlomíš srdce, zlomím já tobě vaz.“

Lotka s Haydenem poklekli před biskupem. Haydenova ruka byla suchá a teplá a jeho hluboký hlas se ani trochu nezachvěl, když sliboval, že se vzdává všech ostatních a bere si ji za ženu v dobrém i zlém, ve zdraví i nemoci, dokud je smrt nerozdělí.

Lotka opakovala ta poetická slova a přitom ji napadlo, zda si vzpomněl na tu druhou ženu, která se zavázala obdobně, aby potom daný slib porušila a zradila ho.

Zbytek obřadu Lotce splynul v jednu rozmazanou šmouhu. Než se nadála, biskup zavřel modlitební knihu a přikázal jim, aby povstali. Zamrkal za kovovými obroučkami brýlí a dovolil novomanželům, aby svůj závazek posvětili polibkem.

Lotka předstírala, že nastavuje Haydenovi tvář, a přitom mu tiše zašeptala do ucha: „Je mi moc líto, že jste se kvůli mně ocitl v tak nepříjemné situaci.“

„Jsem vám vděčný, že shledáváte můj zájem snesitelnějším než králův‘’ zamumlal a jeho dech ji zahřál na citlivém okraji ucha.

„Alespoň jste mě nekousla.“

Lotka na něj zůstala nechápavě civět, tak šokovaná, že zapomněla šeptat. „Kdo vám proboha řekl…“

Dříve než však stačila dokončit větu, její manžel přitiskl svá ústa k jejím a umlčel ji polibkem.

Mohla jsem doufat, že se dočkám alespoň náznaku něhy z tak bezcitných rukou?

Hayden si na chvíli odskočil, aby si odpočal od křečovité atmosféry panující na svatební hostině snídani, kterou uspořádali jeho nový švagr a švagrová. Když došel ke svému kočáru, zjistil, že se téměř ztrácí pod množstvím truhel, krabic a cestovních tašek. Kolem se točila armáda olivrejováných sloužících, kteří utahovali nekonečně dlouhé provazy a pátrali po jakékoli štěrbině či výklenku, do kterých by se dal vměstnat další balíček nebo skříňka.

„Dobré nebe, člověče,“ řekl Ned, „tvoje nová žena očividně nerada cestuje nalehko.“

„Její poručník již poslal napřed dva vozy,“ zavrtěl nechápavě hlavou Hayden. „Kdybych neposlal své sloužící v dalším kočáru s nimi, musel bych najmout ještě stádo koní, abychom z Londýna vůbec mohli odjet.“

„Není támhleto…“ Ned ukázal prstem na věc, vykukující ze spleti provazů na samém vrcholu hory zavazadel.

Hayden zamžoural a rozpoznal v předmětu kolečka dřevěného koně posledního výkřiku módy, který vymyslel jakýsi německý baron, aby se měl na čem prohánět po královských zahradách. „Ano, určitě je to ono.“

Z domu se vynořila Lotka a téměř klesala pod tíhou pleteného koše asi třikrát většího, než byla ona sama. Hayden k ní přiskočil, aby jí pomohl, ale ona rychle přemístila koš z jeho dosahu.

„Nenamáhejte se. Bez potíží to zvládnu, děkuji,“ tvrdila neústupně a s hekáním a supěním pokračovala v cestě ke kočáru. Od té chvíle, co jí připomněl ten nešťastný incident s králem, na něj podezíravě zahlížela.

Připravený sloužící otevřel dveře kočáru, aby si mohla na sedadlo uložit svůj těžký náklad. Hayden jí zvědavě nahlédl přes rameno, fascinován tajemným mručením, které se, jak se zdálo, ozývalo z koše.

„Možná bychom mohli poručit sluhům, aby ho přivázali někam nahoru‘’ navrhl, ačkoli pochyboval, že by se jim ještě podařilo nalézt i sebemenší kousíček místa.

Koš zavrčel, zatřásl se a malinko nadskočil, jako by proti jeho návrhu protestoval.

Lotka ustoupila a s prásknutím přirazila dvířka kočáru. „To nebude třeba. Mám v něm oběd.“

Hayden nadzdvihl obočí, ale usoudil, že nazvat svou novou ženu nestydatou lhářkou by asi nebyl nejvhodnější začátek jejich manželství.

Převlékla se do modrého cestovního kostýmku, doplněného naškrobeným krajkovým límečkem a krátkou kožešinovou pele-rínkou. Rozpustila si vlasy a záplavu loken ozdobila širokým slaměným kloboukem s impozantně čnící ozdobou tvořenou množstvím krepdešínu, stuh a droboučkých hedvábných růžových poupat. Hayden si domyslel, že se takto oblékla, protože chtěla více působit jako dáma. Vypadala však spíš jako malé děvče, které si vypůjčilo maminčiny šaty a hraje si na velkou. Rozhodně nevypadala dost stará na to, aby mohla být něčí ženou.

Zejména jeho.

„Lotko, počkej! Zapomněla sis tu Čertici!“

Hayden poodstoupil, když z domu vycupkala slečna Dimwinklová s rozčilenou černou kočkou, kterou držela na délku paží od těla.

Lotka si jej od ní vzala a ovinula si tu chlupatou poťvůrku kolem paže jako nějaký živý rukávník. „Doufám, že vám nebude vadit, když si sebou vezmu svou kočku?“ zeptala se ho a na tvářích jí vyskočily podivné červené skvrny.

„Samozřejmě že ne,“ ujistil ji Hayden. „Určitě se v Oakwylde bude cítit jako doma. Ve stájích se to myšmi jen hemží.“

„Ve stájích?“ zopakovala po něm Lotka a v očích se jí nebezpečně zablesklo.

Dříve než však stačila cokoli dodat, z domu vyšel zbytek její rodiny. Lotčin poručník vypadal, jako by už teď litoval, že vložil svou drahocennou svěřenkyni do Haydenových rukou. Devon-brookea by bezpochyby nic nepotěšilo víc, než kdyby strávili svou svatební noc pod jeho střechou.

Hayden nicméně neměl nejmenší zájem na tom, aby se zdržovali v blízkosti tohoto muže déle, než bylo nezbytně nutné. Nepochyboval, že by stačilo jedno neobvyklé zasténání z Lotčiných sladkých úst a vévoda by neváhal znovu vytáhnout své soubojové pistole.

Když se kolem Lotky natlačili její bratr, sestra, teta, strýc a dokonce i služebnictvo, kteří jako by ji chtěli zadusit polibky a objetími, Hayden ustoupil do stínu pod sloupoví kryté arkády. Věděl, že v jejich očích je pouhý vetřelec zlý obr, který jim unese jejich milovanou krásnou princeznu.

Ve chvíli, kdy ustoupil, Ned naopak vyrazil vpřed. Hayden mu položil ruku na rameno. „Kam si myslíš, že jdeš?“

„Kam by, políbit nevěstu přece! Jelikož jsem tvůj svědek, je to moje svatá povinnost.“

„Jen přes mou mrtvolu,“ ostře mu odpověděl Hayden. „Nebo tvoji, jestli má nevěsta zjistí, kdo se se mnou podělil o ten drb o králi.“

Ned přiznal porážku a opřel se o sloup vedle Haydena. „Jestli jsou její zuby stejně nabroušené jako její jazyk, má král štěstí, že

to přežil.“

Lotka si dobře uvědomovala, že se manžel stáhl do ústraní. Avšak dříve, než ho mohla vtáhnout zpět mezi ostatní, Harrieta se jí pověsila kolem krku a objala ji tak silně, až ji málem rozmačkala, čímž si vysloužila nesouhlasné zamňouknutí kočky, kterou Lotka držela.

Děvče mělo skla brýlí zamlžená od slz. „Tak moc bych chtěla jet s tebou do Cornwallu! Bez tebe mě tu nic nečeká. Kdo si vezme obyčejnou, hloupou soudcovu dceru s věnem, které ani nestojí za zmínku?“

„Nebuď bláhová,“ utěšovala ji Lotka. „Uvidíš, že na konci sezony mi budeš psát, že jsi dostala tucet nabídek a nemůžeš si vybrat, čí srdce zlomit dřív.“ Podala kočku bratrovi, přidržela

Harrietě u nosu vlastní kapesníček a přinutila ji, aby se do něj vysmrkala.

George se k ní naklonil, úkosem se ohlédl po Haydenovi a zašeptal: „Když vám to spolu nebude klapat, vždycky ho můžeš otrávit.“

Lotka se i přes svou nervozitu musela usmát. Ani jeden z nich nemohl zapomenout, jak se žárlivá desetiletá Lotka pokoušela odstranit Sterlinga z Lauřina života tím, že mu do koláčů zapékala jedovaté muchomůrky.

„Vzhledem k markýzově pověsti spíš otráví on mě,“

připomněla Georgeovi koutkem úst.

Její bratr ji povzbudivě pohladil po rameni. Přestože byl jejich vztah odjakživa ošemetnou směsicí hněvu a náklonnosti, znal ji možná lépe než kdokoli jiný. A přes všechno ji miloval. Lotka se mu vrhla kolem krku, i když věděla, že se bude George cítit zahanbeně. K jejímu překvapení se nevyhnul polibku, ale opětoval ho a mohutně ji přitom sevřel v náručí.

„Měl bys na mě být pyšný,“ zašeptala mu do ucha. „Nestává se každý den, aby si prostá farářova dcera brala za manžela markýze.“

George zakroutil jednou z jejích loken. „Na tobě nikdy nebylo nic prostého.“

„A právě proto si o mě nemusíš dělat žádné starosti.

Když budu chtít, přiměji ho, aby mě miloval. Mne si přece

zamiluje každý, nemám pravdu?“

„Naprostou,“ ujistil ji George. Zdráhavě uvolnil své objetí. V pokřiveném úsměvu se odrážely jejich společné obavy.

Pak přišla řada na Laskonku, která Lotce vtiskla do ruky balíček ve voskovém papíru převázaný provázkem. Byl teplý a kořeněné aroma, které z něj vycházelo, Lotce rychle napovědělo, že se v něm skrývají čerstvé perníčky, před chvilkou vytažené z trouby. Laskonka se zářivě usmívala, přestože její nos byl červený a oteklý, a objala Lotku svýma silnýma rukama. „Ať ten fešný mizera kouká, aby se dobře postaral o moji malou holčičku, jinak ho nasekám do svých lívanců, to přísahám.“

Lotka vyprskla smíchy. Laskončiny lívance byly odjakživa tak suché, že je její manžel používal k zadělávání děr v omítce.

Služebná ji propustila ze svého sevření a utřela si oči cípem zástěry. Pro Lotku nastala chvíle, které se obávala nejvíc. Ačkoli se jí podařilo zachovat si při všech ostatních sbohem klidnou tvář, když se otočila k Lauře a Sterlingovi, její oči byly nezvykle doširoka rozevřené.

Laura vzala na svá útlá bedra zodpovědnost za jejich neúplnou rodinu, když jí bylo pouhých třináct let. Ani George ani Lotka však od ní nikdy neslyšeli jedinou zmínku o tom, že by byli na obtíž.

Laura přitáhla Lotku k sobě, krátce ale pevně ji objala a v očích jí zahořely odhodlané plamínky. „Kdybys mě kdykoli potřebovala, stačí, když napíšeš, a já se za tebou hned rozjedu.“

„Tak to abys měla pořád sbaleno, protože já tě budu potřebovat stále,“ odpověděla jí Lotka.

Laura ustoupila a vyhledala útěchu v Dianině náručí. Nakonec Lotce položil ruce na ramena Sterling. Slabě se usmála.

„Přísahám, že se budu snažit, abych byla co nejlepší manželkou. Tentokrát na mě budete moci být pyšní, to vám slibuji.“

Sterling zavrtěl hlavou a ani jeho úsměv nebyl z těch nejveselejších. „To jsme byli pořád, zlatíčko. Pořád.“ Když jí na čelo vtiskl něžný polibek, rozhostilo se v kruhu okolostojících přátel a rodiny rozpačité ticho.

Sterling zdráhavě odstoupil od Lotky a George jí vrátil zpátky kočku. Lotce už nezbylo než se obrátit k čekajícímu sluhovi, nechat se odvést do kočáru a vyčkat, až přijde její manžel a usadí

se vedle ní.

Hayden dal znamení jednomu ze svých svatebních hostí. Muž předstoupil a na uzdě držel překrásného hnědáka. Když se na něj Hayden vyhoupl, dokonce i jeho přítel, sir Ned, vypadal překvapeně.

Hayden nasměroval koně k otevřeným dvířkům. „Nikdy jsem neměl příliš v oblibě mačkat se v kočáru,“ řekl. „Doufám, že vám nevadí, když pojedu s doprovodem.“

„Samozřejmě že ne,“ zašeptala Lotka a pohladila kočku, která jí ležela na klíně. „Úplně si vystačím ve společnosti Čertice.“

Její manžel jí pohrdá.

Proč by jinak trval na tom, že raději stráví dlouhou cestu v nepohodlném sedle, místo aby zvolil relativní pohodlí, které skýtá kočár? Jen proto, aby v něm nemusel jet s ní. Lotka, obložená ze všech stran přepychovými sametovými polštářky, které tlumily většinu otřesů vyvolaných jízdou po nerovné cestě, se naklonila k oknu a natáhla krk ve snaze alespoň zahlédnout svého manžela.

Musela uznat, že s vlasy rozevlátými větrem a šosy kabátu třepetajícími se za jeho zády mu to v sedle moc sluší. Působil přesně tak hrozivě a odhodlaně jako hlavní postava její poslední povídky Bídný vikář z vesničky Vinfield. Na konci tohoto tragického příběhu stojí Lotčina hrdinka před osudovou volbou

bud skočí z nejvyšší věže rozvalin starého opatství, nebo ztratí svou čest v rukou chlípného duchovního. Lotka doufala, že se podobná obět nebude žádat i od ní.

Silně zatoužila po kousku papíru a peru, aby mohla zachytit Haydenovu podobu, ale její psací potřeby byly naštěstí zabaleny kdesi hluboko mezi ostatními věcmi. Už se poučila, že psaní v jedoucím kočáře s sebou nese určitá rizika, když se jí podařilo nešťastnou náhodou vylít Georgeovi za nový límec plnou lahvičku inkoustu. Její bratr na ni pak více než čtrnáct dní nepromluvil.

Zaplašila závan trudnomyslnosti a uvelebila se zpět na sedačce. Přestože tomu již bylo několik hodin, co opustila svou

rodinu, jejich pozdravy na rozloučenou jí stále zněly v uších. Poprvé v životě je úplně sama. I v těžkých dobách po smrti rodičů měli s Georgem a Laurou jeden druhého. Ted zůstala sama. Kocour, kterého vytáhla z koše a nyní držela na klíně, ji čumákem šťouchl do dlaně, jako by jí chtěl naznačit, že to není tak docela pravda.

Podrbala ho na vousatých lících a on začal hlasitě příst. „Jsi docela prima společník, ty macku jeden, i když nejsi zrovna upovídaný.“

Opřela si hlavu dozadu a doufala, že když se malinko prospí, ukrátí si dlouhé hodiny cesty, které měla ještě před sebou. Než však stačila zavřít oči, upoutal ji záblesk kovu pod protější sedačkou. Nahnula se dopředu a zahlédla leštěnou kůži okovanou

blýskavou mosazí. Byla to truhlice, kterou viděla v Haydenově pracovně, ta truhlice, kterou tak chvatně zavřel, když vešla do místnosti. Ať už skrývala cokoli, nechtěl ji nechat napospas svým služebníkům ani té haldě zavazadel na střeše kočáru.

Přemýšlela, co by mohlo být tak drahocenné pro muže, o kterém se říká, že mu nic není svaté. Nenápadně vyhlédla z okna. Hayden jel lehkým klusem pěkný kus před kočárem, s rameny napjatými proti větru.

Nesmím tomu pokušení podlehnout, napomínala se přísně a složila ruce do klína. Ted jsem dáma, markýza. Markýza by se nikdy nesnížila k sprostému slídění, ať už by jí tajemství připadalo jakkoli vábivé.

„Odměnou za ctnost je ctnost sama, odměnou za ctnost je ctnost sama,“ mumlala si pro sebe. Kdyby si opakovala nejoblíbenější úsloví slečny Terwilligerové dost často, možná by mu začala i věřit.

Jako by chtěl vyzkoušet pevnost jejího rozhodnutí, mraky pronikl sluneční paprsek a dopadl skrze okno kočáru na mosazné kování, které se v mžiku rozzářilo, jako by bylo ze zlata. Lotka se kousla do rtu a tiše zaúpěla. Ani samotnému Percivalovi nemohl připadat Svatý grál lákavější.

Odložila polekaného kocoura na sedačku vedle sebe a poklekla na všechny čtyři na podlahu kočáru. Nedočkavě

vytáhla truhličku z jejího úkrytu. Přejela rukama po okovaném víku, ale po zběžném ohledání jí bylo jasné, že je truhla zamčená.

Vzhledem k tomu, že získala bohaté zkušenosti s pronikáním do míst, na nichž neměla co dělat, vytáhla z klobouku jednu z jehlic a pokoušela se odemknout zámek. Byla tak ponořená do práce, že si vůbec nevšimla, že rachocení kočáru ustává a jeho dveře se s trhnutím otevírají. Až do té doby, než se za jejími zády ozvalo významné odkašlání, nepochybně z mužských úst.

V Lotce by se krve nedořezal. Navíc si uvědomila, že její manžel si právě teď užívá ničím nerušený pohled na její pozadí. Vděčná za úkryt, který jí poskytovaly její objemné suknice, prudce zašoupla truhličku zpět pod sedačku.

Zdvihla jehlici a usmála se na Haydena přes rameno. „Upadla mi jehlice z klobouku, ale našla jsem ji.“

„Tak to máme štěstí,“ řekl bezbarvým hlasem a zadíval se na barevnou horu stužek a květů na její hlavě. „Určitě bychom nechtěli, abyste ho ztratila.“

Chtěl pokračovat, ale náhle jeho pohled upoutal zrzavý kocour, který se rozvaloval na sedačce jako bohatý paša na válečném voze.

Zamračil se na ni. „To je zvláštní. Přísahal bych, že vaše kočka je černá.“

Lotka se zvedla ze země, vklouzla na vedlejší sedadlo a pokrčila rameny. „To musel být optický klam. Kdyby byla černá, nikdy bych ji přece nemohla pojmenovat Zrzek, že ne?“

„Zrzek?“ Hayden ještě víc přimhouřil oči. „Myslel jsem, že se jmenuje Čertice.“

„A tak to taky je. Zrzek Čertice,“ odpověděla, aniž hnula brvou.

Kočka se slastně protáhla. Vypadala příliš tlustá a líná na to, aby se vůbec kdy rozčertila.

Hayden si dlouze povzdechl a poškrábal se na zátylku.

„Zastavili jsme u zájezdního hostince, abychom vyměnili spřežení. Myslel jsem, že byste tam možná ráda zašla a dopřála si malé občerstvení.“ Pak se mu v očích objevil zlomyslný výraz a pokynul směrem ke koši, ležícímu vedle ní na sedačce. „Pokud se ovšem nerozhodnete se mnou podělit o svůj oběd.“

„Ach, to ne.“ Lotka se začala škrábat ke dveřím. „Nechám si ho na svačinu. Laskonka mi s sebou nezabalila dost pro dva.“

Přijala pomocnou ruku, kterou jí nabídl, a když vystupovala z kočáru, i přes rukavici cítila teplo jeho dlaně. Došla již téměř ke dveřím hostince, když si všimla, že ji nenásleduje.

Otočila se a zeptala se: „Vy nejdete?“

Se zadumaným výrazem ještě stále hleděl do kočáru. „Ne, asi nepůjdu. Mám pocit, že mě přešel hlad.“

Lotka se zanedlouho vrátila ke kočáru, protože chtěla využít času, kdy byl Hayden ve stájích, aby tajně na krátkou chvíli vynesla koš na vzduch. Koš i Zrzka našla na svém místě.

Truhla však zmizela.

Lotka se snažila nemyslet na nadcházející noc. Když se však stín padajícího soumraku přenesl přes živé ploty a zahalil

nachovým závojem vlnící se louky, které se míhaly za oknem kočáru, nemohla si už nadále namlouvat, že poslední den její nevinnosti bude trvat věčně. Věděla, že až dojedou k zájezdnímu hostinci, v němž mají přenocovat, očekává se od ní, že stejně jako nespočetné nevěsty před ní ulehne na jedno lože se svým manželem.

Hayden se postaral, aby měli soukromí, protože služebnictvo poslal napřed. Nebude je čekat komorník, který mu přichystá koupel, a Lotce nebude k ruce žádná komorná, aby jí pomohla se svlékáním. Třeba se toho úkolu chce zhostit sám. Snadno si dokázala představit, jak rozepíná perlové knoflíčky jejího živůtku a rozhrnuje látku, aby odhalil jemnou krajku spodničky a pod ní vzdouvající se ňadra.

Nebo možná vyčká, až Lotka ulehne do postele, zažehne svíce a vynoří se před ní z temnoty ložnice. Pak jí nejspíš vyhrne košilku do pasu jemně, je-li trpělivý, anebo hrubě, pokud není –a pak se na ni položí a… a…

I přes podrobný výklad, který jí poskytla Diana s Laurou, Lotka stále nedokázala dospět v představách o tom, co mělo přijít, až k úplnému konci. Když jí vysvětlovaly, že jí způsobí mnohem méně bolesti a daleko víc rozkoše, když si ji její nastávající dobře připraví, vtipně poznamenala, že by si asi měly raději promluvit s ním než s ní.

Teta se sestrou se také cítily povinovány ji varovat, že prý existují i muži, kteří jsou při milování poněkud primitivní. Muži, jež skočí na ženu jako beran vypuštěný do ohrady plné ovcí, potom se z ní odvalí a okamžitě usnou. Jejich manželky pak z pochopitelných důvodů hodnotí manželské závazky spíše jako nepříjemnou povinnost, kterou musejí útrpně snášet. I na to ji teta se sestrou připravily pro případ, že by se ukázalo, že Hayden je jedním z nich. Nastínily jí několik způsobů, jak mu poskytnout rozkoš a přimět ho tak, aby ji chtěl stejnou měrou oplatit i jí. Lotce tančila před očima spousta šokujících, i když nepopiratelně svůdných představ, až ji z toho rozbolela hlava. Poškrábala se na čele a přemýšlela, jestli si to bude všechno pamatovat. Možná si to měla někam zapsat.

Bez potíží si však vybavila, jak ji Hayden svými silnými prsty umně laskal na šíji a jak jazykem lehce pronikl mezi její rty.

Skoro více se bála toho, že její manžel žádné instrukce nepotřebuje. Že přesně ví, co udělat a v kterých místech se dotknout jejího hebkého těla, aby ji dostal tam, kde ji chce mít.

Lotka se otřásla a přitáhla si pelerínu blíž k tělu. Už se úplně setmělo, ale kočár stále nezastavoval. Na oblohu se vyhoupl měsíc. Náhle se před kočárem vynořilo přívětivé světlo hostince, potom dalšího, a obě se stejně rychle ztratila ve tmě za ním.

Ačkoliv se Lotka prve rozhodla, že nezamhouří oka, uklidňující předení kocoura v jejím klíně a monotónní drnčení kol kočáru ji zanedlouho ukolébalo k bezesnému spánku.

Když zpoza stromů probleskly první paprsky světel hostince Pod olší, Hayden neochotně pokynul kočímu a doprovodu, aby zpomalili. Sám by sice nejraději pokračoval až do úplného vyčerpání, koně si ale stejné trápení nezasloužili.

Kočár zastavil na dvoře nevelkého útulného stavení. Ze stáje se vyšourali rozespalí podomci, aby vypráhli koně. Hayden jednomu z nich hodil svou uzdu, seskočil na zem a jen s námahou potlačil nutkání hlasitě zasténat, když jeho ztuhlé svaly zareagovaly na fakt, že opět stojí na pevné zemi. Zatímco kočí pomalu slézal z kozlíku, aby otevřel dvířka kočáru, Hayden zamířil k hostinci zajistit pokoje alespoň na tu krátkou chvíli, která z noci zbývala.

Kočí si rozpačitě odkašlal. „Pane?“

Hayden se otočil a zjistil, že kočí bezradně stojí u otevřených dvířek. Zaujetí, s jakým si prohlížel špičky svých bot, mu napovědělo, že něco není v pořádku. Opatrně ke kočáru přistoupil a nahlédl dovnitř.

Lotka s kloboukem posunutým do strany ležela jak široká tak dlouhá na polstrovaných sedadlech a lehounce pochrupovala. Zpod její paže vykukovala chlupatá šedá kulička se sněhobílou náprsenkou a podkolenkami. Hayden chvíli nechápavě zíral na kotě, ale jeho pohled se záhy přesunul o něco níž.

Lotce se vykasaly sukně cestovního kostýmu do poloviny lýtek a poskytly tak dráždivý pohled na hedvábné punčochy a krajkou lemované pantaletky. Haydenovi projela tělem horká vlna vzrušení a nerad si připustil, že jeho snaha co nejvíce se unavit se zcela minula účinkem.

Mohl by klidně dojet až do samého pekla a zase zpátky, ale tento pohled by ho stejně nenechal chladným.

Podařilo se mu však unavit Lotku. Tlumené světlo lamp jen podtrhovalo tmavé kruhy pod jejíma očima. Hayden tiše zaklel. Staral se víc o koně než o svou nevěstu. Mělo mu dojít, že namáhavé tempo, které zvolil, si vybere svou daň.

Ačkoli její svěží pleť a ruka stočená pod bradou vyvolávaly dojem spícího děvčátka, rytmické zvedání a klesání jejích půvabně oblých ňader mu připomnělo, že už není dítě, ale žena.

Jeho žena.

Ztuhl a podivil se, odkud se tato zrádná myšlenka vynořila. Za sedm let strávených s Justinou se naučil, že není možné si k sobě plně připoutat jinou lidskou bytost. Čím více se snažíte si ji udržet, tím více musíte platit.

„Mám ji probudit, pane?“

Hayden málem zapomněl, že vedle něj stojí kočí. Rychle stáhl Lotce sukni ke kotníkům.

Asi by bylo nejrozumnější nechat ho, aby ji probudil, zatímco Hayden zařídí ubytování.

Uslyšel se však, jak říká: „Není třeba.“ Podal kočímu kotě a natáhl se, aby zvedl svou nevěstu do náručí.

Když jsem poprvé spatřila jeho pevnost, pochopila jsem, že jsem si vzala samotného pána pekel…

Když Hayden nesl spící Lotku sálem hostince, zavrtěla se, aby si udělala v jeho náruči trochu více pohodlí, a objala ho kolem krku. Hostinská, oblečená již v noční košili a čepci, spěchala před nimi rozdělat oheň v nejlepším pokoji, zatímco její manžel se širokým úsměvem ujišťoval Haydena, jaká je to pro ně neobvyklá čest, že mohou hostit gentlemana a jeho dámu. Když vyšli po schodech, hostinská už na ně čekala ve dveřích se svíčkou v ruce. Vtiskl jí do druhé ještě jednu librovou bankovku a požádal ji, aby je do rána nikdo nerušil. Odešla, ale ještě předtím si neodpustila významné mrknutí, které působilo půvabně uličnickým dojmem, přestože měla skráně úplně prokvetlé stříbrem.

Hayden kopnutím zavřel dveře, strhl Lotce klobouk a jemně ji položil do postele, kterou měli sdílet. Přikrývka byla, stejně jako vše ostatní v hostinci, zašlá, ale čistá. Klesla se vzdychnutím do podušek, odmítala však uvolnit Haydena ze svého objetí, a proto

si nakonec musel pomoci sám a její ruce z krku sundat. Nazlobeně se zamračila, otočila se na bok a aniž pootevřela oči, zamumlala cosi o dortících a Čertici.

Hayden poodstoupil a nervózně si přeměřil její šaty. Možná neměl hostinskou tak rychle posílat pryč.

Ne že by byl nováček v tajemné říši krajek, knoflíků, stuh a hedvábí, jež jsou součástí ženského oděvu. Než dal svůj slib Justině, stačil jich rozhrnout, rozvázat a rozepnout poměrně slušnou řádku.

Pokrčením ramen zaplašil pochybnosti, stáhl Lotce kožešinovou pelerínku a elegantní polobotky a jeden po druhém rozepnul perlové knoflíčky jejího cestovního kostýmku. Když jí zajel rukou pod košilku, aby uvolnil zachycené krajky, připomněl si, že teď už na to má plné právo.

Proč si tedy stále připadá jako ten nejvilnější chlípník?

Navzdory předstírané odvaze působila Lotka v porovnání s ním tak maličká. Její zranitelnost v něm rozdmýchávala potlačovanou touhu ochraňovat. Snažil se ochránit Justinu. Zklamal.

Otřel se dlaní o sametově hebkou oblinu jejího ňadra. Vzhlédl a podíval se jí do obličeje. Když ji uvolnil ze sevření velrybích kostic, mezi rty se jí prodral blažený vzdech.

Haydenovi vyschlo v ústech. Moc dobře si pamatoval, jak sladce mu její ústa chutnala. Jak byla něžná a měkká, když je políbil. Cítil, že má touhu je ochutnat znovu, znovu vnořit jazyk mezi ty karmínově rudé rty a ukrást doušek nektaru, který skrývají.

Teď už to však není žádná krádež, připomněl si přísně. Má plné právo vzít si její polibky a ještě mnohem víc. Žádný přehnaně opatrný poručník mu již nezabrání, aby vsunul ruku pod její sukně a vyhledal v hedvábí jejích spodniček úzkou štěrbinku. Žádný reportér z bulvárních novin už ho nebude moci pranýřovat za to, že odhalil nejprve hedvábí a pak její hebké tělo, že jeho pátrající prsty nalezly nektar ještě teplejší a lahodnější než ten, který mu poskytla její ústa, změnily její tiché vzdechy ve sténání a přiměly její stehna roztáhnout se v toužebném očekávání. Už žádní sběratelé klepů, kteří by o něm

šířili pomluvy, že jí vyhrnul sukně k pasu a spojil její žádostivé

tělo se svým.

Měl z ní namísto manželky raději udělat svou milenku. Pak by nehrozilo nebezpečí, že se bude snažit proniknout do jeho minulosti nebo do jeho srdce. Rozzlobeně si pomyslel, že se asi musel úplně zbláznit. Nezabránilo mu to však, aby se naklonil k Lotce tak blízko, až se rty dotkl její hebké pokožky.

Lotka se převalila na bok a spokojeně oddechla. Snad ji Sterling nechá spát až do oběda, nebo alespoň do té doby, než Laskonka zabuší na dveře s podnosem plným teplých housek a džbánkem horké čokolády.

Zavrtala se hlouběji do polštářů v naději, že přivolá zpět sladkou nevědomost snění. Mlhavě si vybavila silné ruce, zvedající ji, jako by nic nevážila, širokou hruď podpírající její hlavu a horké rty, něžně se dotýkající nejprve jejího čela a pak jejích úst.

Prudce otevřela oči. Nerovným sklem neznámého okna proudily do místnosti mléčné paprsky úsvitu. Zdi byly orámované hrubě otesanými trámy, které podpíraly omítnutý strop. Uvědomila si, že se nachází v pokoji nějakého hostince, kdesi na cestě z Londýna do Cornwallu. Zamrkala ve snaze setřást z očí závoje spánku a pokusila se rozpomenout, co byl sen a co je skutečnost.

Byla si téměř jistá, že ty silné ruce patřily jejímu manželovi. Stejně tak však mohly patřit kočímu nebo některému z podomků, jemuž možná Hayden přenechal ten nelehký úkol přenést ji na lože.

Zhluboka se nadechla a na své pokožce ucítila aromatický závan mahonie. Byla to jeho vůně, která ji obklopila, která ji omá-mila. Vůně, která ji označila za jeho vlastnictví.

Lotka se pomalu otočila a kousla se do rtu, aby nevykřikla, kdyby na polštáři vedle sebe spatřila rozcuchanou tmavou hlavu.

Lůžko vedle ní bylo studené a prázdné. Byla sama.

Posadila se a ukryla tvář v dlaních, napůl úlevně, napůl zahanbeně.

Zaspala svou svatební noc. Lauřiny a Dianiny skvělé rady

přišly vniveč. Její manžel si musí myslet, že je naprostá husa!

Ale co ten polibek? Byl to jen sen nebo vzpomínka? Dotkla se svých rtů a v tom okamžiku ji napadlo něco mnohem znepokojivějšího.

Co když zaspala mnohem víc než svou svatební noc?

Přemohla paniku a pátravě se rozhlédla kolem. Z pomuchla-ných podušek nemohla nic soudit. Odjakživa měla neklidný spánek a v noci se převalovala na všechny strany, takže se ráno probouzela v chaotické změti polštářů, peřin a prostěradel. Pomalu nadzdvihla cíp peřiny a nahlédla pod ni. Neměla sice šaty, korzet ani boty, ale košilka, kalhotky a podkolenky byly na svém místě.

„Tak nevím, co se mě víc dotýká‘’ ozval se rozespalý hlas, sametový, ale mužný. „Jestli vaše podezření, že bych si byl schopen vzít spící ženu, nebo to, že bych si nepamatoval, kdybych to udělal.“

Lotka si nejprve zcela instinktivně málem přetáhla přikrývku přes hlavu. Pak se ale vzpamatovala a naopak ji odsunula níž. V otevřených dveřích stál Hayden.

Jako naschvál v té chvíli vypadal, jako by se právě vyloupl ze stránek módního magazínu. Přestože ani teď by ho nikdo nepovažoval za světáckého elegána, jakým je třeba sir Ned, kravatu měl úhledně uvázanou a vestu bezchybně vyžehlenou. Byl oblečen do kožených kalhot těsně obepínajících jeho štíhlé boky. Bradu měl čerstvě oholenou a vlasy, ještě vlhké od nedávného mytí, si sčesal z čela.

Jeho náhlá proměna v uhlazeného gentlemana ještě více zdůrazňovala neupravený vzhled Lotčiných nedbalek.

Vyvedená z míry tím, že naprosto přesně uhádl její myšlenky, si přitáhla peřinu až pod bradu a nevraživě se na něj podívala skrz rozcuchané kadeře. „Mé šaty, jak se zdá, zmizely, a tak jsem se jen chtěla ujistit, zda jsem nepřišla ještě o nějaké další cennosti.“

„Včera v noci jste byla úplně vyčerpaná, takže jsem požádal hostinskou, aby vám pomohla se svléknout.“ Pokynul směrem ke koženému křeslu v rohu pokoje, přes nějž byla přehozená zasedlá přikrývka. „Spal jsem támhle.“

Lotka sebou trhla. Spaní na tom křesle muselo být strašně nepohodlné, obzvláště po noci strávené v sedle. „To vy jste mě

odnesl do pokoje?“

Přikývl. „Naštěstí to bylo pozdě v noci, takže v hostinském sále už sedělo jen pár opozdilců. Do Londýna proto zřejmě nedorazí žádné zvěsti o tom, že jsem svou novomanželku zardousil už před svatební nocí.“

Zamračila se na něj. Těžko odhadnout, zda si dělá legraci z ní anebo sám ze sebe. Možná by si nevzal spící ženu, ale odvážil by se okrást ji o polibek? Nebo byl ten vyzývavý dotek úst, který ucítila na svých rtech, jenom sen?

Napřímil se. „Pokud chcete, pošlu sem služebné, aby vám pomohly s oblékáním. Myslel jsem, že byste se možná ráda nasnídala dole v sále.“ Nadzdvihl obočí. „Pokud samozřejmě nechcete pojíst něco z košíku, který vám na cestu připravila Laskonka.“

„Košík, proboha, košík! Úplně jsem na něj zapomněla!“ Lotka si v té chvíli neuvědomila, že není oblečená, a odhodila přikrývky.

Hayden dvěma dlouhými kroky přešel místnost a hodil je zpět na ni, a potlačil tak vzrušení, které ho při pohledu na ni okamžitě ovládlo. „Zbytečně se plašíte. Zrzek, Čertice i jejich

rozkošná malá spolucestující jsou všichni dole v kuchyni a právě teď si pochutnávají na misce čerstvé smetany‘’

„Ach tak.“ Lotka se na něj rozpačitě podívala a přitáhla si kolena k hrudníku. „Asi jsem vám o nich měla říct dřív, ale zdálo se mi, že kočky nemáte zrovna v lásce.“

„To je nesmysl,“ odpověděl rázně. „Zbožňuji kočky. Jsou z nich ty nejměkčí a nejpružnější rukavice.“

Lotka zalapala po dechu. Hayden už byl téměř u dveří, když jí A došlo, že si z ní dělá legraci. Alespoň tentokrát ano. Posadila se do kleku. „Musíte si myslet, že jsem nevděčná potvora. Ani jsem vám nepoděkovala, že jste si mě vzal a ušetřil tak Sterlingův život.“

„Není třeba,“ odpověděl, aniž by se k ní otočil. „Už dlouho si myslím, že souboje jsou nesmysl. Nikdy bych výzvu vašeho švagra nepřijal.“

Lotka ohromeně klesla zpět do polštářů. Hayden za sebou zabouchl dveře a zanechal ji o samotě s další záhadou, pro kterou neměla vysvětlení.

Nebyli na cestě ani hodinu, když se z těžkých olověných mraků spustil chladný déšť. Lotka otevřela okno kočáru, vyklonila se ven a s potěšením si nechala na tvář dopadat těžké kapky. Nyní se Hayden bude muset uchýlit k ní do kočáru a vysvětlit jí, proč se s ní vlastně oženil. Mohlo by to být proto, že k ní začíná cítit určitou náklonnost? Že si ji nevzal z lítosti ani z povinnosti, ale protože ji chtěl?

Hayden přitáhl svému koni otěže a zpomalil, a Lotce poskočilo srdce radostí. Zastavil však jen proto, aby z postranní kapsy sedla vytáhl jakýsi balíček. Když ho vytřepal a počal si přetahovat přes hlavu tu krabatou záplavu záhybů, pochopila, že si obléká pláštěnku z voskového plátna, která svého nositele ochrání i před nejkrutějším běsněním živlů. Hlava zůstala nezakrytá, ale on jen setřásl z vlasů kapky vody a pokračoval v jízdě.

Zdálo se, že její manžel raději volí jízdu ve studeném prudkém lijáku, než aby strávil pár hodin v její společnosti. Klesla zpět do sedadla a přála si, aby náhlou vláhu v očích mohla svést na déšť.

Když se probudila z přerušovaného spánku, bylo už pozdní odpoledne. V klíně jí, rozvalený jak široký tak dlouhý, ležel Zrzek. Čertice a její šedobílé kotě Mirabella spaly stočené na protějším sedadle. Od okamžiku, kdy již nemuseli cestovat ukrytí jako nějaký kontraband, si jízdu kočárem opravdu užívali.

Bubnování deště na střechu kočáru polevilo, obloha však byla stále zamračená.

Lotce bylo teplo a cítila se nesvá, a tak přendala kocoura na vedlejší sedadlo a natáhla se, aby otevřela okno. Zalapala po dechu.

Úhledná šachovnice luk, živých plotů a kamenných zídek byla ta tam. Krajina za oknem vypadala téměř nadpozemsky. Nad močály a zvlněnými travnatými pláněmi se s kvílením proháněl vítr. Jedinou překážku tvořily osamělé balvany, které se tu a tam jako výhružné prsty tyčily v pusté krajině. Tato část země jako by byla odsouzena k tomu, aby nikdy nepoznala jaro a navěky dřímala pod zimní oblohou. Její pustota jí dodávala nádech jakési pochmurné krásy a znepokojující divokosti,

kterou Lotka ještě nikdy předtím nespatřila, ani na úhledných londýnských náměstích, ani mezi zvlněnými pahorky Hertfordshiru.

Nadšeně se vyklonila z okna. Bylo zřejmé, proč je s Corn-wallem spjato tolik legend. Dokázala si lehce představit gigantického Cormorana, jak kráčí přes balvany, jako by to byly oblázky, i Obřího zabijáka Jacka uhánějícího s těžkým kyjem v ruce za svou další obětí. S větrem k ní dolehlo řinčení mečů, když se Artuš naposledy střetl na bitevním poli se svým nemanželským synem Mordredem. A byl to opravdu stín mračna letícího nad planinou, nebo horda duchů, kteří se vynořili ze starobylé mohyly, aby vystrašili náhodného cestujícího nebo si odnesli čísi nemluvně?

Spatřila Haydena. Jel pěkný kus cesty před kočárem a doprovodem.

Kdyby tak jen cválala na koni po jeho boku, místo aby se mačkala v kočáře! Ucítila závan mořského vzduchu a v ten okamžik poprvé spatřila oakleighskou usedlost.

Její šedé kamenné zdi, čnící proti pošmourné obloze, na ni zapůsobily skličujícím dojmem. Pustina za ní a útesy před ní jen podtrhovaly zdání, že dorazili na samý konec země.

Hayden obrátil koně a pobídl ho svými mocnými stehny. S tmavými vlasy rozcuchanými větrem vypadal, jako by sem patřil stejně jako nekonečná obloha a vlnící se moře. Jestli měl tohle být konec světa, pak on byl jeho pánem.

Ale také jejím.

Kočár ostře zahnul na dlouhou a klikatou příjezdovou cestu dlážděnou kamením. Lotka pohlédla vzhůru. Přímo před ní se vypínal její nový domov v celé své pochmurné kráse. Hayden je možná pán domu, ale ona se za okamžik stane jeho paní.

Alžbětinský zámeček s mnoha postranními křídly poskládanými kolem dokola nádvoří působil i podle Sterlingových měřítek rozlehlým dojmem. Strmá sedlová střecha byla poseta množstvím komínů, ale jen z několika z nich vycházel vstříc mračnům na obloze kouř. Nespočet dělených oken se v nedostatku slunečních paprsků mdle leskl a připomínal rozespale mžourající oči. Dům nevypadal opuštěně, ale jako by dřímal, uvržen do téže kletby jako tmavými mračny zahalená obloha a větrem ošlehané vřesoviště za ním. Lotka se

zachvěla a napadlo ji, jestli tu vůbec někdy svítí slunce.

Kočár zastavil před domem, rozlétly se dveře, vyběhly z nich dobře dva tucty sloužících a vzorně se postavili do řady u paty vstupního schodiště, aby přivítali svého pána a jeho novou ženu. Lotka se nad jejich počtem podivila. Tak velký dům by jistě uživil alespoň padesátičlenný personál.

Stydlivá nikdy nebyla, ale náhle se jaksi zdráhala opustit útulné bezpečí kočáru. Být markýzovou nevěstou je jedna věc, ale zaujmout místo jeho ženy už znamená trochu něco jiného. Nespěchala. Uložila kočky zpět do košíku, pečlivě uhladila záhyby sukně a narovnala si klobouk. Konečně se dveře kočáru otevřely. S rukou napřaženou na uvítanou za nimi nestál kočí nebo lokaj, ale sám Hayden.

Lotka nasadila odvážný úsměv, přijala nabízenou ruku a sestoupila po schůdcích kočáru. Poryvy větru prudce třepetaly zástěrami služebných a přinutily Lotku, aby si volnou rukou přidržela klobouk. Jak se blížili k domu, Hayden si s ustaraným výrazem ve tváři měřil zástup sloužících. Lotka na nich, kromě překvapivě malého počtu, neshledala nic v nepořádku. Počínaje

elegantním majordomem přes vysokou vychrtlou hospodyni se svazkem klíčů u pasu, olivrejováné lokaje, až po zardělé růžolící služky bylo takřka identické osazenstvo možno nalézt na kterémkoliv venkovském šlechtickém sídle.

„Vítejte doma, pane,“ pronesl uctivým tónem majordomus, který vykročil z řady. „Vozy se zavazadly už dorazily a vše je vyloženo.“

„Velmi dobře, Gilesi,“ zamumlal Hayden, aniž by jeho výraz ztratil na své napjatosti.

Několik mladších služebných zíralo na Lotku s neskrývanou zvědavostí. Hayden dozajista nakázal služebnictvu, které poslal napřed se zavazadly, aby zbytek personálu připravilo na příjezd nové paní.

Nebo ne?

Dříve než ji mohl oficiálně představit, vyřítila se zpoza rohu boubelatá opálená ženština. Její příchod by nebyl sám o sobě tak zajímavý, kdyby za sebou nevlekla mladou, přibližně desetiletou dívku… za ucho.

Hayden ztuhl a Lotka si nemohla pomoci, aby na ně s údivem

nehleděla. Služebnictvo strnule zíralo před sebe, jako by byl tento výjev běžnou součástí jejich každodenního života.

Děvče, přestože mělo tvářičku vzdorně našpulenou, ze sebe nevydalo ani hlásku. Zena je táhla kolem služebnictva, zastavila přímo před Haydenem a položila mu své silné ruce na ramena, aby neuteklo.

Dívka byla vysoká, ale strašlivě hubená, s ostře řezanými rysy tváře, které by možná jednoho dne mohl někdo označit za zajímavé. Obličej jí rámovala rozcuchaná hříva dlouhých tmavých vlasů. Lotka pocítila nutkavou potřebu vzít do ruky hřeben a stuhu, ale v tomto případě by možná lépe posloužily i zahradní hrábě a kus provazu.

Kdyby tu byla Laskonka, trvala by na tom, aby dítě krmili třeba i násilím, a nasadila by trvalou dietu složenou z perníčků a švestkových pudinků, dokud by nepřibralo na váze.

Přestože se zdálo, že se někdo opravdu snažil, aby dívka vypadala příhodně pro tento okamžik, jedna punčocha jí sklouzla ke kotníku, modré propínací šaty měla zmačkané a umazané

skvrnami od trávy a stuha se jí svezla do půli zad, takže jí vlasy spadly do obličeje.

Něco v její tváři zapůsobilo na Lotku neuvěřitelně známým dojmem. Ta tvrdošíjně zaťatá čelist, ostražitý pohled jejích krásných fialkových očí, vzdorná křivka úst…

Lotka se oprostila od zalíbení, které v ní děvče vyvolalo. Soudě podle jejího neupraveného zevnějšku je to zřejmě dcera některého ze sloužících nebo adoptovaný sirotek z jedné z přilehlých vesnic. Sterling se čas od času ujal nějakého opuštěného dítěte a poskytl mu přístřeší a vzdělání, dokud nebylo dost velké na to, aby se připojilo ke služebnictvu.

Žena se na Haydena usmála, jako by se veselým zábleskem ve svých hnědých očích částečně snažila vyvážit dívčinu nevrlost.

„Vítejte doma, pane Haydene. Jsme moc rádi, že už jste zpátky. Vidím, že jste na své cestě našel vše, co jste hledal.“ S neochabujícím úsměvem se podívala na Lotku a pokrčila pihovatý nos.

Lotka si nemohla pomoci, aby úsměv neopětovala, přestože ji

ženina důvěrnost vyvedla z míry.

„Naopak, Marto,“ odpověděl Hayden a v jeho hlase zazněla stopa ironie, „našel jsem mnohem víc, než jsem hledal.“

„To vidíme,“ vyhrkla dívka a vzdorovitým trhnutím hlavy si odhodila vlasy z očí. „Tak kdo to je? Má nová vychovatelka?“

Lotka nestačila na to pošetilé tvrzení zareagovat. Hayden ji vzal pod paží. „Ne Allegro. To je tvá nová maminka.“

Vrátila se jeho žena ze svého tlícího hrobu, aby mě vyděsila?

Nebo aby mě varovala?

Lotka mohla těžko říci, kdo vypadal Haydenovým oznámením víc otřesen zda ona, nebo ta dívenka. Obě na sebe hodnou chvíli vyplašeně hleděly, a potom nevěřícně obrátily oči k Haydenovi. Lotka se pokusila vysunout ruku zpod jeho, ten ji však držel pevně a nehnul ani brvou.

Mezi služebnictvem to zašumělo údivem. Jeho dcera očividně nebyla jediná, koho novinka o Haydenově sňatku překvapila. Jedna ze sloužících se dokonce odvážila zahihňat, ale vysloužila si jen ostré zasyknutí od hospodyně, před jejímž přísným

pohledem by v té chvíli zamrzl i oceán.

Hayden se cíleně vyhnul Lotčinu pohledu a řekl:

„Lotko, rád bych vám představil svou dceru Allegru.“

„Dceru?“ zasyčela Lotka, příliš ohromená, než aby zachovala diskrétnost. „O žádné dceři jste mi neřekl.“

V okamžiku, kdy vyslovila poslední hlásku, si přála, aby mohla vzít svá slova zpět. Dívčiny rysy teď, ačkoli se to zdálo být nemožné, ještě více ztvrdly. „A proč by to také dělal? Stejně raději předstírá, že neexistuji.“

Haydenovi ztuhla čelist natolik, že jeho výraz byl téměř zrcadlovým odrazem dívčina. „Víš moc dobře, že to není pravda, Allegro. Jen tě nechci vystavovat zbytečnému pronásledování.“

„Protože se bojíš, že ti udělám ostudu,“ vyštěkla Allegra.

„Ne. Protože mám strach, že někdo jiný zostudí tebe,“ bránil se.

Lotka měla pocit, že by měla zasáhnout dříve, než se výměna názorů změní v hádku. „Allegro, nesmíme se na otce zlobit, že ti o mně, a mně o tobě, nestačil říci. Kdyby naše, ehm… námluvy neproběhly tak neočekávaně rychle, bývaly bychom obě měly dost času se všechno dozvědět. Zaryla nehty do Haydenovy paže

a zářivě se na něj usmála. „Ty jsi prostě nechtěl zkazit to

překvapení, vid, miláčku?“

Allegra si zkřížila ruce na prsou a v té chvíli se ještě více podobala otci. „Nesnáším překvapení.“

„Tak tomu, mladá dámo, tak docela nevěřím,“ řekl Hayden a jeho rysy změkly.

Přestože mohl ten úkol svěřit některému z lokajů, sám vykročil ke kočáru a otevřel zadní prostor pro zavazadla. Na samém vrcholu hlubokého úložného prostoru ležela tajemná truhlice, která Lotku tak zajímala od první chvíle, co ji spatřila, takže zatímco Allegra sledovala jeho návrat s ostražitou lhostejností, Lotka si samou zvědavostí kousala horní ret.

Na Haydenův příkaz jeden z lokajů přistoupil a truhlici přidržel. Hayden zatím vylovil z kapsy kabátu zlatý klíček a zasunul ho do zámku. Trhnutím otevřel víko, aby obsah truhlice ukázal Allegře, a Lotka, stejně jako všichni sloužící, zvědavě natáhla krk.

Úlevou se div nezajíkla, když namísto useknuté hlavy ležela v hebkém sametu jedna z nejnádhernějších panenek, kterou kdy viděla. Měla na sobě levandulové šaty z puntíkovaného mušelínu zdobené růžovými květy, hedvábné podkolenky a roztomilé dětské pantoflíčky. Kolem ramen se jí vlnily blýskavé lokny hustých černých vlasů. Její jemné rysy musel vyrýt a vymaloval skutečný mistr řemeslník. Růžové rtíky se mile usmívaly, zatímco fialkové oči rošťácky vykukovaly zpod hustého závoje řas.

Lotka střídavě hleděla na panenku a na Allegru. Hayden očividně vynaložil mnoho úsilí a peněz, aby nechal vytvořit dokonalou malou repliku své dcery ne však dítěte, kterým nyní byla, ale ženy, jíž se jednoho dne stane.

Hayden očekával Allegřinu reakci tak napjatě, že by Lotka v tu chvíli přísahala, že ani nedýchá. Allegra s nevyzpytatelným výrazem ve tváři nepřestávala hledět do truhlice.

Lotka už nemohla snést dlouhotrvající ticho.

„To je opravdu překrásná ukázka řemeslné zručnosti!“ řekla nahlas, usmála se na Allegru a pohladila panenku po tváři.

„Podívej, vypadá úplně přesně jako ty!“

„Nebuďte směšná,“ řekla dívka a věnovala jí pohrdavý pohled. „Vůbec mi není podobná. Je krásná.“

Po těchto slovech se vytrhla z Martina sevření a rychle odběhla, až za ní její černá hříva vlála. Tentokrát se ji nikdo nepokusil zadržet. Služebnictvo se bud upřeně dívalo na špičky svých bot, anebo hledělo přímo před sebe.

Hayden ji provázel pohledem, dokud nezmizela za rohem domu, a ve tváři se mu nepohnul ani sval.

Lotka nevěděla, kde se v ní vzala ta odvaha, ale chlácholivě mu stiskla paži. „Neberte si její slova k srdci, můj pane. Já jsem také byla předčasně vyspělé dítě.“

„To jste pořád,“ odpověděl jí, zabouchl víko truhlice, otočil se na podpatku a rázoval k domu.

„Nic si z pána nedělejte,“ řekla Marta Lotce, když ji širokým točitým schodištěm vedla nahoru do třetího patra zámečku. „Už od dětství ho občas přemůže vlastní temperament.“

„Vy ho znáte odmalička?“ podivila se Lotka a přejela prsty po

sloupcích železného zábradlí.

„No samozřejmě. Byla jsem totiž jeho chůva, víte?

Jeho a také jeho otce, budiž mu země lehká,“ dodala a pokřižovala se přes své bujné poprsí. „Pan Hayden byl jejich jediné dítě, otcova životní radost. Často jsem si říkala, že bylo štěstí, že oba zemřeli krátce před tím, než se rozhodl oženit s tou přelétavou francouzskou dívkou. Ten skandál by je stejně nejspíš přivedl do hrobu.“

Štěstí jak pro koho, pomyslela si Lotka a pochybovačně se na ženu podívala. Rozhodně ne pro Haydena, který tak zůstal sám, aby čelil odsouzení společnosti.

Marta očividně netrpěla žádnými rozpaky nad tím, že si při-svojila povinnosti určené spíše hospodyni, jako například uvést novou paní domu do jejích komnat poté, co jí její manžel dal okázale najevo svůj despekt.

Žena měla na svůj věk energie na rozdávání, přestože její zplihlé hnědé vlasy již byly řádně prokvetlé stříbrem. I když stála na místě, působila dojmem, že někam pospíchá. Proto Lotka pod jejím vedením neměla vůbec čas se zorientovat ve spletitém bludišti galerií a chodeb, kudy procházely, a ani si prohlédnout mahagonové římsy nebo zašlé portréty rozvěšené na odpočívadlech, které na ni zamračeně shlížely ze svých rámů.

Dokonce i lokaj, který šel za nimi s truhlicí s Allegřinou panenkou a košem plným rozčilených koček, byl nucen zrychlit, aby s nimi udržel krok a nezůstal se svým nákladem pozadu.

„Zdědila Allegra otcovu povahu?“ zeptala se Lotka.

Marta zasupěla. „Obávám se, že se k ní ještě přidal matčin temperament. Přestože by někdo mohl usuzovat o opaku, není sporu, že je rozhodně jejich dcera.“

Došli na konec dlouhé chodby a Marta otevřela jedny z dveří. Za nimi se objevila místnost tak přeplněná rozličnými truhlami, zavazadly a jinými věcmi, že v ní téměř nebylo k hnutí.

Marta si mezi nimi proklestila cestu svými širokými boky a zakdákala jako kvočna: „Toho jsem se přesně obávala. Když dojely vozy se zavazadly, hospodyně, paní Cavendishová, nechala vaše věci odnést do tohoto pokoje, protože je hned vedle učebny. Zazvoním na služky, aby je ihned přenesly do markýziných pokojů.“

„A kde jsou?“

Marta na ni zamrkala. „No přece vedle markýzových.“

Lotka se rozhlédla po místnosti. Kousky z bíle natřené kovové postele, omšelého nábytku a zašlých tapet se vzorem břečťano-vých lístků, které mohla zahlédnout, jí připomněly útulný pokojíček, v němž přebývala se svou sestrou v Hertfordshiru před tím, než je Sterling přestěhoval do svého přepychového sídla.

„To nebude nutné, Marto,“ řekla rozhodně. „Myslím, že tenhle pokoj mi bude plně vyhovovat.“

Nyní bylo na Martě, aby se na ni nevěřícně podívala. „Nu, dobrá, má paní,“ odpověděla zdráhavě. „V tom případě řeknu paní Cavendishové, aby vám sem poslala služky na pomoc s vybalováním.“

„Ani to nebude třeba,“ ujistila ji Lotka. Měla pocit, že by její poraněná pýcha neunesla jejich uchichtávání a zvědavé pohledy.

„Jsem zvyklá se o sebe postarat sama,“ zalhala, „bez potíží si poradím.“

„Jak si přejete, má paní.“

A přestože jí oči vyčítavě potemněly, uklonila se a odešla, popohánějíc lokaje před sebou.

O tři hodiny později, kdy už obloha za okny změnila odstín z šedé na černou a zpoza mraků se vyhoupl stydlivý měsíc, byla Lotka přesně v té situaci, v níž, jak tvrdila, chtěla být sama. Seděla na jedné z mnoha truhlic, kterou ještě nestihla vybalit. Oblékla si jedny ze svých nejelegantnějších večerních šatů a čekala, až ji zavolají k večeři.

Po krátké honičce v malé střešní zahradě, kterou Lotka objevila na druhém konci chodby, si Zrzek přivlastnil nadýchaný podhlavník, zatímco Čertice, následovaná svým kotětem Mirabellou, se vydala na objevnou výpravu do bludiště mezi zavazadly. Koťátko si doposud osvojilo jen dva pohyby výskoky a výpady. Jeho nejoblíbenější zábavou bylo vyskočit na nicnetušícího kolemjdoucího a zatnout drápky do jeho punčoch. Lotka proto musela zdvihnout nohy a opřít si je o pant jedné z truhlic.

Uhladila si moarové hedvábí své sukně. Už se stihla třikrát

převléknout, což nebylo nic jednoduchého vzhledem k tomu, že nablízku nebyla žádná služka, která by jí pomohla. Poté, co odmítla Martinu nabídku, se však nechtěla snížit k tomu, aby zazvonila a nějakou přivolala. Nakonec se rozhodla pro večerní šaty se čtvercovým výstřihem a bohatou sukni, která jí ladila s barvou očí. Po velkém úsilí, provázeném několika zakleními tak šťavnatými, že se její zbožný otec musel otáčet v hrobě, se jí s pomocí nespočetného množství vlásenek podařilo upravit lokny do ucházejícího drdolu až na několik tvrdošíjně vzdorujících pramenů, které nechala volně padat do tváří.

Několika štípnutími si vehnala krev do lící, rozhodnutá, že až ji její manžel znovu spatří, musí vypadat každým coulem jako paní domu. Zanedlouho zjistí, že není žádné předčasně vyspělé dítě, ale žena, s níž je třeba počítat.

V žaludku jí kručelo. Podívala se na hodinky, které měla zavěšené na jemném zlatém řetízku kolem krku. Dozajista existují i pohodlnější způsoby, jak se zbavit nechtěné ženy, než ji umučit hlady. Podepřela si bradu rukou a představila si zděšené tváře Laury a Sterlinga, kteří právě obdrželi balík, v němž není nic než její kostra obalená kůží a manželův omluvný dopis. Jelikož vědí, že za dvacet let svého života nikdy záměrně nevynechala jediné jídlo, bude jim alespoň jasné, že byla zavražděna.

Náhle se ozvalo zaklepání na dveře a Lotka leknutím nadskočila tak, že málem spadla z víka truhlice. Spěchala ke dveřím, ale než je otevřela, na chvilku se zastavila, aby se jí zklidnil dech a uhladila si vlasy. Nechtěla, aby lokaj, kterého pro ni poslali jako doprovod k večeři, odhalil její nedočkavost. Nakonec, proč by ona měla být nervózní. Bylo spíše na Haydenovi, aby přišel se svěšenou hlavou, poté co ji přede všemi urazil.

Otevřela dveře. Za nimi nestál lokaj, ale zrzavá, pihovatá komorná s omluvným úsměvem na tváři a podnosem plným jídla. „Slečna Marta si myslela, že byste po dlouhé cestě možná mohla mít hlad, paní.“

„To je od ní milé,“ přijala Lotka nabídku s nuceným úsměvem.

Děvče spěšně vešlo do pokoje, zapálilo několik vysokých voskových svící a rozdělalo oheň v krbu. Poté nabídlo Lotce, že

jí pomůže převléci se do nočního úboru, ale Lotka odmítla a zakrátko byla opět sama.

Zdálo se, že jejího manžela zcela uspokojí, když pošle služku, aby se přesvědčila, že jeho ženě nic nechybí. Možná si právě teď ve vkusně zařízené jídelně dopřává se svou dcerou bohatou večeři. Rozhodla se, že si tím nenechá zkazit chuť, a pustila se do vydatné fazolové polévky, ke které přikusovala čerstvě upečený chléb. Marta jí dokonce prozíravě poslala velkou porci uzených sledů a kuře pro kočky. Alespoň je ještě její bezcitný manžel nevyhnal do stájí. Anebo neposlal svého krejčího, aby mu vyměřil kožešinu na tři páry rukavic.

Když dojedla, zlostně si rozpustila drdol a namáhavě se vysoukala z večerních šatů, přičemž z neopatrnosti odtrhla drahou benátskou krajku zdobící jejich lem. Jednu po druhé prohledala truhly, až konečně nalezla tu správnou, v níž měla uloženy noční košile.

Na samém vrchu ležela jedna, kterou nikdy předtím neměla na sobě. Pozvedla ji ke světlu svící a mezi prsty jí proklouzlo jako vodopád průsvitné jemňoulinké hedvábí. Byl to oděv, který může využít jen při jediné příležitosti při milování se svým mužem.

Přemožena pocitem osamělosti si ji přitiskla k hrudi. Viděla před očima Lauru s Dianou, jak ji láskyplně ukládají do truhly spolu s nadějemi a sny o její budoucnosti.

Schovala krásný úbor hluboko do truhly a vytáhla jednu ze svých nejstarších a nejobnošenějších košil. Navlékla se do důvěrně známé látky, zhasila všechny svíce až na jednu a vlezla do cizí studené postele. Zrzek a Čertice se stočili do klubíčka u jejích nohou, ale malá Mirabella se uvelebila na polštáři za Lotkou a oddávala se své druhé nejoblíbenější zábavě okusování Lotčiných vlasů. Protože bylo kotě ještě velmi malé, Lotka se bála, že je zalehne a zadusí, bylo však zároveň tak otravné, že si chvílemi přála, aby se tak snad stalo.

Ležela v posteli a sledovala mihotavé odlesky plamenů, které tančily po stěnách. Za okny truchlivě skučel vítr a drnčel křivými okenními tabulemi.

Její pohled se zastavil na nezamčených dveřích.

Co když se jí Hayden nevyhýbá, ale jen čeká na vhodnou příležitost, až celý dům usne? Proto si možná včera v noci v hostinci odepřel společné lůžko. Třeba čekal, až dorazí do jeho přímořského království, kde jak jeho slovo, tak jeho vůle byly zákonem.

Co když se, konečně osvobozen od tlaku společnosti, právě teď blíží k jejímu pokoji, rozhodnutý přivést ji do extáze? Lotka se roztřásla, ta myšlenka v ní vzbuzovala smíšené pocity strachu i radosti. Poprvé si uvědomila, jak moc je mu vydána na milost i nemilost.

Zde, v jeho domě, nebude žádná Laura, která by ji varovala před nebezpečím, žádný George, aby přispěchal na její záchranu, a ani Sterling, jenž by ji ochránil před sebou samou. Bude se muset spolehnout jen na svůj zdravý rozum.

Převalila se na bok, zavřela oči a zoufale si přála, aby usnula. Dlouhou dobu ležela a naslouchala skřípání a vrzání domu,

pronikající zdmi pokoje. Ve chvíli, kdy téměř usínala, se náhle ozval děsivý výkřik, který ji k smrti vylekal. Dlouhý okamžik slyšela jen tlukot vlastního srdce. Pak se nelidské zakvílení ozvalo znovu a zaznělo v něm tolik utrpení, že je jen těžko mohla pokládat za skučení větru.

Lotka uslyšela vlastní hlas, který k ní mluvil jakoby z jiného, mnohem nevinnějšího života, jak říká: Tatler uveřejnil velice tajemnou zprávu, ze které vyplývá, že duch jeho ženy stále bloudí chodbami sídla Oakwylde a naříká pro mrtvého milence.

Přetáhla si peřinu přes hlavu a zuby se jí rozdrkotaly strachem. Až do této chvíle si nebyla jistá, zda věří na duchy, přestože o nich četla a psala celý život. Bylo však těžké uvěřit, že ten žalostný nářek vychází z lidských úst.

Připadalo jí, že se pod přikrývkami krčí už celou věčnost, když se i přes velký strach sama před sebou zastyděla. Takhle se neohrožená hrdinka, za kterou se vždy považovala, určitě nechová. Kdyby tato situace nastala v románu nebo v některé z jejích povídek, odvážná mladá hrdinka by dychtivě popadla svícen a vydala se prozkoumávat temné stíny pochmurného sídla.

Sebrala všechny síly, odhodila přikrývky a spustila studené nohy na podlahu. Harrieta by se možná nechala zastrašit vyhlídkou, že se setká s duchem, ale ona, markýza z Oakleighu, je uhnětena z tužšího těsta.

Hayden procházel jako fantom opuštěnými chodbami oakwyl-deského sídla. Setmělo se již před několika hodinami a i ti nej-odvážnější služebníci byli nyní bezpečně zabarikádováni za zamčenými dveřmi svých komůrek. Do rána nepotká jinou duši

–alespoň ne živou.

Sám sobě se divil, jaká pošetilost ho přiměla, aby přivezl svou novou ženu sem. Měl ji nechat, aby se zabydlela v pronajatém domě v Mayfairu, kde mohla bezpečně a bez starostí přebývat, nepříliš vzdálena od své rodiny. Určitě by nebyli první pár, o němž by se vědělo, že žije v oddělených domácnostech.

A spí v oddělených ložích.

Martě se v očích zračilo zklamání, když mu přišla oznámit, že se Lotka odmítla přestěhovat do markýziných pokojů a rozhodla se zůstat v prostém pokoji vedle učebny. Téměř mu připadalo, že se mu stará chůva postaví na odpor, když nechal Lotce do pokoje poslat bohatou večeři a také několik vybraných kousků pro kočky. Co Marta očekávala, že udělá? Nechá svou ženu vyhladovět?

Nebo přispěchá do východního křídla a přitáhne ji za vlasy do svých komnat?

Marta si to nejspíš neuvědomovala, ale Lotka byla přesně tam, kde měla být. Daleko od západního křídla domu. A daleko od něj.

To však nijak nezmírňovalo jeho pokušení. Lotčin pokoj se sice nacházel z doslechu od západního křídla, ale také dostatečně daleko od pokojů služebnictva. Kdyby chtěl, mohl by tam přijít a nabažit se jí do sytosti, aniž by o tom kdokoli, ani za všech okolností bdělá Marta, věděl.

Poškrábal se na čele ve snaze zaplašit vzpomínky, které myšlenka přivolala. Vzpomínky na Lotčiny nohy a paže propletené s jeho, blýskavé zlaté lokny rozprostřené po jeho polštáři a její plné rty pootevřené v blaženém vzdechu.

Jeho představy ještě umocňoval fakt, že svatební noc strávil

tím, že ji sledoval při spaní a obdivoval bezstarostnost, s níž shrnula přikrývky a přehodila pružné stehno přes polštář, jako by to byl milenec. Musel se vší silou ovládnout, aby přikrývky neodsunul a nezaujal jejich místo. Jeho odhodlání odolat rozhodně nepomohlo, když si uvědomil, že leckdo by považoval za jeho právo i povinnost, aby s ní sdílel lože.

Má však mnohem důležitější povinnosti, připomněl si, když zpomalil svůj krok u dveří Allegřina pokoje. Zpod dveří pronikal tenký pruh světla. Jeho dcera trpěla už od útlého věku nočními můrami. Nařídil proto, aby v jejím pokoji neustále svítila lampa pro případ, že by se v noci probudila a měla strach. Byly doby, kdy přiběhla za ním, kdy věřila, že on dokáže zahnat všechny strašáky. To však bylo předtím, než se sám stal

jedním z nich.

Dotkl se leštěného dubu. Chtěl si ji představit zachumlanou do přikrývek s novou pannou v náručí. Ona však jeho dárek odmítla spolu s veškerou útěchou, kterou jí mohl přinést. Několik minut poslouchal za dveřmi, ale nezaslechl nic víc než neustávající naříkání.

Právě když se otočil a chtěl se vydat do vlastní, studené postele, ticho domu proťalo první divoké zakvílení.

Hayden se dopáleně zastavil. Zdá se mu to, nebo je nářek silnější než dříve? Mnohem zoufalejší? Rozzlobenější? Nebo že by

po čtrnácti dnech v Londýně vnímal citlivěji, že by se každičké jeho nervové zakončení naladilo na jemné nuance zmaru a bolesti? Když uslyšel druhé zakvílení, už se ani nezachvěl. Věděl, že ať je nářek jakkoli nervy drásající, to nejhorší teprve přijde.

Někdo hrál na piano. Když Lotka zaslechla vzdálenou melodii, její kroky znejistěly. Nejprve nemohla určit, o jaké dílo se jedná, ale pak poznala, že je to první věta Beethovenovy sonáty, kterou po jeho smrti nazvali „Měsíční sonáta“.

Píseň zněla krásně, ale přesto jako by v ní byl ukryt nevyslovitelný žal. Lotka cítila, jak se jí stahuje hrdlo. Chvíli nejisté váhala, zda opravdu opustila lože a vydala se hledat ducha nebo zda je to všechno jen sen.

Sen, v němž je odsouzena, aby navždy bloudila chodbami oak-wyldeského sídla se svící v ruce, následujíc tu chytlavou melodii.

Vydala se za zvukem po klikatém schodišti vedoucím k hlavním dveřím. Od chvíle, co vyšla ze své ložnice se svícnem v třesoucích se prstech, nezaslechla jediné zakvílení. Proklouzla mezi kalužemi měsíčního svitu ve vstupní hale a zahnula doprava. Několik minut bloudila chodbami, až došla do široké chodby, lemované z obou stran dveřmi. Na chvilku se zastavila a naslouchala. Tklivé tóny jako by vycházely odevšad a odnikud zároveň. Zakryla skomírající plamínek svíčky dlaní, zamířila do haly a cestou zkoušela jedny dveře po druhých. Všechny se jí podařilo bez námahy otevřít, ale za nimi se objevily jen tiché a potemnělé pokoje.

Právě když skladba dospěla k energickému crescendu, došla ke dvoukřídlým dveřím na konci chodby. V okamžiku, kdy položila ruku na mosaznou kliku, hudba náhle ustala. Rychle stáhla ruku zpět. Dům se ponořil do tůně hrobového ticha. Jediné, co slyšela, byl její vlastní přerývaný dech.

Pomalu natáhla ruku ke klice. Když zjistila, že jí lze otočit, zastavil se jí dech. Náhle však pod rukou ucítila odpor. Prudce vydechla. Dveře byly zamčené.

Zhroutila se na práh a pomyslela si, že kdyby byla tak statečná, jak si o sobě vždycky myslela, cítila by teď zklamání, a ne úlevu.

Poprvé se zhluboka nadechla a do nosu jí pronikl závan těžkého a nasládlého parfému s vůní nočního jasmínu. Chodbou prolétl mrazivý závan, který jí zhasil svíci a uvrhl ji do tmy.

Bála se zůstat sama potmě. Ale nebýt sama bylo mnohem horší. Cítila, že v temnotě za ní se ukrývá neviditelná bytost, nebezpečná a krutá.

Náhle se ze tmy ozvalo hluboké zamručení. „Zatraceně! Proč nemůžeš zůstat tam, kam patříš?“

Svícen jí vypadl z ruky a v tom okamžiku ji nadzdvihly silné ruce, které ji otočily a přimáčkly ke dveřím.

Jestli jsem měla přežít jeho věrolomnost, musela jsem vzít věci do svých rukou…

Na rukou, které ji sevřely, nebylo nic přízračného. Jejich prsty se jí zaryly do ramen a z dlaní sálalo takové teplo, že Lotce naskočila husí kůže ještě víc než předtím v mrazivém závanu.

Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že není v úplné temnotě. Špinavým okénkem umístěným vysoko nad dvoukřídlými dveřmi pronikalo dovnitř bledé měsíční světlo; právě tolik, aby

zahlédla rozzlobený pohled v očích svého manžela.

Hayden v té chvíli vypadal, že by byl schopen ji zavraždit. S každým prudkým nádechem se jeho nosní dírky silně rozšířily a dmoucí hruď se dotkla Lotčiny. Koleno měl vsunuté mezi Lotčinými stehny, a proto byl jakýkoli pokus o únik nebo odpor marný. Když sklouzl pohledem k jejím chvějícím se rtům, jediné, co mohla dělat, bylo bez hnutí setrvat v jeho náruči a čekat, až ji políbí, anebo zabije.

Do jeho očí se pomalu vrátila příčetnost. „Vy?“ zasípal a zavrtěl hlavou. Sklonil k ní hlavu. Lotka se nevzmohla na odpor, a tak jen otočila hlavu do strany. Přitiskl tvář k hedvábné pokožce na jejím krku a nasál jako hřebec, když ucítí klisnu, k níž má být připuštěn. „Tomu nerozumím. Proč jste se navoněla tímhle prokletým parfémem?“

Lotka zavrtěla hlavou a i jí se zrychlil dech. Hayden vypadal, jako by chtěl vdechnout všechen vzduch v chodbě. Místo aby ho odstrčila, její zrádné prsty se chytily jeho košile a přitáhly ho ještě blíž. „Jaký parfém? Nemám na sobě žádnou voňavku.“

V tom okamžiku ji pustil a odstoupil od ní. Z nějakého

důvodu si náhle připadala ještě zranitelnější než před tím.

Přejel si roztřesenou rukou po tváři. „Co tady děláte?“ zeptal se nevlídným hlasem. „Proč nejste v posteli, kde máte být?“

Lotka si pomyslela, že asi není ta nejvhodnější chvíle, aby mu připomněla, že teď patří do jeho lože. „Byla jsem ve své posteli. Ale copak se tu dá spát se všemi těmi strašidelnými zvuky, které by probudily i mrtvého?“

V okamžiku, kdy dořekla poslední slovo, zalitovala, že raději nezůstala zticha, ale už bylo pozdě vzít slova zpět. Přestože by se vsadila, že to není možné, Haydenův obličej se ještě více zachmuřil. „Nevím, o čem to mluvíte.“

„To určitě víte! Musel jste to slyšet. To kvílení.“ Mávla rukou ke dveřím za sebou. „A pak někdo tady vevnitř hrál na piano, jako by mu mělo puknout srdce.“

„Nic jsem neslyšel,“ odpověděl stroze a na dveře se ani nepodíval.

„A co ten jasmín? Nemůžete popřít, že jste ho cítil.“

Pokrčil rameny. „Některá ze služebných tudy asi předtím prošla s nějakými čerstvě natrhanými květy ze zahrady a já jsem jejich vůni prostě omylem považoval za vůni vašeho parfému.“

Lotka okamžitě namítla, že v tomto neúrodném a větrném kraji jasmín nejspíš nerozkvétá dřív než v červnu, jestli vůbec.

„A předpokládám, že to kvílení, které jsem slyšela, byl jen svist

větru ve škvíře jednoho z komínů.“

„Máte nějaké lepší vysvětlení?“ zeptal se a vyzývavě se na ni podíval.

Lotka si navlhčila rty a vyhrkla: „Myslím, že to možná byl

nějaký duch.“

Hayden na ni dlouho beze slova hleděl a pak pohrdlivě odfrkl: „Nebuďte hloupá husa. Bulvární noviny napíší cokoli, aby prodaly své mizerné žvásty. Tady žádní duchové nejsou. Co jste si myslela?“ zeptal se. „Ze má předchozí žena vstala z hrobu, aby vás přede mnou varovala?“

„Nevím. To byste mi měl říci spíš vy. Propadala záchvatům žárlivosti?“ Lotka se zadívala na barbarskou krásu jeho hustého obočí a neoholené brady a pomyslela si, že na takového muže by žena jen stěží nežárlila.

„Když nebylo po jejím,“ odpověděl tiše, „Justina propadala záchvatům všeho druhu.“

Lotka, zahanbená jeho upřímností, si přitiskla ruku na srdce, které jí ještě stále prudce bušilo. „To nebyl duch, kdo mě vyděsil k smrti. To jste byl vy.‘’

„No, to je způsob vraždy, ze kterého mě ještě nikdo neobvinil. Pochybuji, že vaši rodinu by to pobavilo, ale sběratelé klepů by to jistě považovali za originální.‘’ Opřel se o zeď a posměšně se na ni zadíval zpod závoje tmavých řas. „Takže, povězte mi, Carlotto, kdybych vás vyděsil k smrti, vrátila byste se, abyste mě pronásledovala?‘’

Než odpověděla, chvíli přemýšlela. „S největší pravděpodobností ano. Ale nebloudila bych po chodbách a nekvílela a nenaříkala, ani bych nehrála příjemné skladby na piano. Mlátila bych do dna čajové konvice a z plných plic zpívala všech sedm slok ‚Má žena je malá nestyda‘.‘’

Její odpověď ho rozesmála. Široký úsměv mu změnil tvář, kolem očí se mu objevily klukovské vrásky a na tváře se vrátily rozmarné dolíčky. Upřeně se na ni zahleděl a v té chvíli jí jeho teplý pohled připomněl, jak je oblečená.

Měl vzácný dar nachytat ji v nevýhodné pozici. Při jejich dalším setkání chtěla vypadat co nejlépe, a teď tu stála bosá, v otrhané bavlněné noční košili a s vlasy rozcuchanými jako nějaká malá holka. On se na ni však nedíval jako na děvčátko. Hleděl na ni jako na ženu.

„Měl byste se opravdu stydět,‘’ řekla mu. „To už je dnes podruhé, co jste mě bez varování přepadl.‘’

Jeho úsměv povadl a Lotku ovládl pocit nezvratné ztráty. Zvedl z mramorové desky odkládacího stolku drobnou vázičku a otočil jí mezi prsty. „Kdybych býval mohl poslat vzkaz o našem sňatku, udělal bych to. Nechtěl jsem však riskovat, že by se Allegra dozvěděla o mé svatbě od někoho ze služebnictva. Utekla by dřív, než bychom sem stačili dojet.“

„Ale proč jste neřekl mně o ní? Měl jste strach, že bych také utekla?“

„A udělala byste to?‘’

„Nevím,“ odpověděla po pravdě. „Ale vím, že bych tu situaci zvládla s větší důstojností, kdybyste mě byl varoval, že se stanu nejen manželkou, ale i matkou.‘’

„Dovolím si vám připomenout, že když jsme se setkali, nehledal jsem ani jednu z nich.‘’

Lotka si však vybavila moment, kdy se k ní otočil od krbu a podíval se na ni. Ať už hledal cokoli, v tu chvíli by přísahala, že to našel. Kdyby ta žena od McGowanové přijela o několik minut dřív, díval by se na ni stejně? Vzal by také do dlaní její napudro-vanou tvář a políbil ji na její namalované rty tak, jako by našel nějakou dlouho ztracenou část své duše, o níž ani nevěděl, že mu chybí? Lotka si pomyslela, zda se na ni ještě někdy takto podívá a co by měla udělat, když se tak stane.

Postavil vázu zpět na stolek. „Jak jste již možná uhádla, jel jsem do Londýna, abych sehnal novou vychovatelku pro mou dceru. Už přerůstá přes hlavu dokonce i Martě.‘’

Lotka si vzpomněla na pevný stisk Martiných rukou na

dívčiných ramenou a tak docela tomu nevěřila.

„Odmalička je těžce zvladatelné dítě, ale v několika posledních měsících je opravdu nesnesitelná.‘’

„Vzpomínám si, že podobné věci jsem slýchávala i o sobě.‘’

přiznala Lotka.

„To si dokážu představit.‘’ odvětil suše.

„Existují určitá kvalitní zařízení, která se specializují na to, aby z nesnesitelného učinila snesitelné. Už jste uvažoval o tom, že byste ji poslal někam do školy?‘’

„Samozřejmě.‘’ Pročísl si rukou vlasy v gestu plném zmaru.

„Nic bych si nepřál víc než dostat ji co nejdál od tohoto místa, od tohoto domu…‘’ Ode mne. Lotka uslyšela ta slova stejně zřetelně, jako by je řekl nahlas. „Ona o tom ale nechce ani slyšet. Pokaždé, když zabrousím na toto téma, dostane takový záchvat vzteku, že mám obavy o její zdraví. Minulý měsíc, když jsem se zmínil o škole v Lucerně, málem přestala dýchat a museli jsme zavolat lékaře. Proto jsem se rozhodl zajet do Londýna a vzít věci do vlastních rukou.‘’ Ústa se mu zkřivila kyselým úsměvem.

„Ale vinou sběratelů klepů a bulvárních novin jsem nepořídil. Nakonec, která spořádaná žena by se rozhodla odjet s mužem mé pověsti do Cornwallu?‘’

Lotka se na něj podívala a pomalu jí vše docházelo.

„Předpokládám, že žádná spořádaná žena ne, ale co nějaká, která o svou čest přišla?

Taková, jejíž pověst je v troskách?“ Neodpověděl a zahleděl se do stínů.

Po chvilce trapného ticha se zeptala: „A proč jste si mě bral?

Proč jste si mě prostě nenajal?“

„Těžko bych sem mohl přivést neprovdanou mladou ženu, ani kdyby měla průvodce, aby vyučovala mou dceru.“ Neobvyklá něha, která zazněla v jeho slovech, jen prohloubila jejich bolestivé bodnutí. „Zejména ne ženu, kterou jsem údajně kompromitoval.“

Lotka si pomyslela, že by mu měla být za jeho upřímnost vděčná. Alespoň ji zbavil romantických dívčích představ dříve, než se stihla zesměšnit ještě více než dosud.

Vykouzlila na tváři odměřený úsměv, vděčná za to, že v amatérských divadelních představeních v ústavu paní

Lytteltonové vždy hrála hlavní role. „Hřeje mě vědomí, že máte z naší poněkud rychlé svatby alespoň nějaký užitek, kromě toho, že jste získal nechtěnou manželku. Ted, pokud mě omluvíte, bych se ráda vrátila do postele, než vítr zase začne skučet nebo hrát na piano ‚Chor Aleluja‘.“

Jak se pokusila prosmýknout kolem něj, položil jí ruku na rameno a trhnutím ji přiměl zastavit. „Pokud jste od našeho svazku očekávala víc, má paní, je mi to velmi líto.“

Jemně, ale rozhodně se vymanila z jeho sevření a ohlédla se na něj přes rameno. „To nemusí, můj pane. Slíbil jste mi přece jedinou věc vaše jméno.“

Bez svíce nebo strašidelné melodie, která by ji vedla, se Lotce podařilo až na čtvrtý pokus trefit zpět do své ložnice. Kvílející bílá paní by jistě byla vítaným rozptýlením, ale nepotkala nic hrůzostrašného až na osamocenou myšku, která vypadala stejně opuštěně, jako se Lotka cítila. Poprvé jí došlo, jak je zvláštní, že se nikdo ze služebnictva nepřišel podívat, odkud se bere ten tajemný hluk. Museli by být bud hluší jako poleno, anebo úplně opilí, aby nezaslechli ty drásající výkřiky.

Když konečně našla svou ložnici, byla už řádně nazlobená. Špatnou náladu jí rozhodně nezlepšilo, že nejprve zakopla o Mirabellu a poté si narazila palec o nevybalenou truhlici. Nemám

právo se zlobit, říkala si, když se dobelhala k posteli. Hayden mi slíbil své jméno, ale ne své srdce.

Pohladila Čertici, opřela se o čelo postele a nepřítomně se zahleděla do plamenů. Alespoň nemusí ztrácet drahocenný čas ležením a čekáním na svatební noc, která se nikdy neuskuteční. Hayden může tvrdit, že nevěří na duchy, ale když ji popadl a zdvihl s tím děsivým pohledem v očích, jen dokázal, že jeho vášeň nebude nikdy směřovat k ní, ale pouze k jeho mrtvé ženě. Pro něj nikdy nebude nic víc než dobrá vychovatelka.

Před očima se jí zjevil vrásčitý obličej slečny Terwilligerové.

Potká ji nakonec stejný osud?

Promarní mládí zavřená v zatuchlé učebně, dokud jí míza i vášeň proudící v žilách nevyschne na prach?

V hlavě jí zazněla tíživá ozvěna jejích vlastních slov, která

pronesla ke své rodině: Nemusím být manželka ani vychovatelka. Mohla bych se stát třeba spisovatelkou, o tom sním odjakživa! Stačilo by mi k tomu trochu inkoustu, nějaký ten papír a malý domek někde u moře.

Posadila se, ovládnuta novým vzrušením. Není sídlo u moře lepší než skromný domek?

Ani v nepořádku, který v pokoji panoval, nehledala dlouho malou koženou truhlici. Ráznými pohyby prozrazujícími odhodlání vybalila z papíru úplně novou lahvičku inkoustu. Rozfoukala oheň, zapálila novou svíci a s předoucím Zrzkem v klíně se posadila k psacímu stolku z růžového dřeva, který stál v rohu.

Chvilku oždibovala hrot pera a poté pod horní okraj papíru naškrábala NEVĚSTA LORDA SMRTI, napsala Carlotta Fairleighová. Své jméno zakončila majestátní kudrlinou. Po krátkém přemýšlení nadpis přeškrtla tlustou čarou a napsala pod něj LORD SMRT A JEHO NEVĚSTA, napsala lady Oakleighová. Když jí manžel nenabídl nic víc než své jméno, využije alespoň je. Každý londýnský vydavatel se přetrhne, aby získal takový rukopis. Ani slečna Terwilligerová už nebude moci nadále zpochybňovat její talent.

Nemilosrdně potlačila hryznutí svědomí a položila před sebe

čistý list papíru.

Nedalo jí moc práce vybavit si Haydenovu tvář v okamžiku, kdy ji přitlačil ke dveřím a z jeho očí i rukou sálalo vzrušení. Pero jí jakoby samo letělo po papíře, když začala psát: Nikdy nezapomenu na okamžik, kdy jsem poprvé pohlédla do očí muži, který mě chtěl zabít, jeho tvář byla děsivá a zároveň přitažlivá, v její temné kráse se odrážela temnota jeho duše…

Jestliže on je Pán pekel, já jsem nyní jejich paní …

Druhý den ráno se Lotka rozhodla, že pokud chtěl její manžel vychovatelku, má ji mít. Zavrhla svůj oblíbený lesklý růžový popelín a sytý modrý samet a z jedné z truhlic vyhrabala stříbřitě šedou dopolední róbu. Odpárala pruhovanou šerpu a odstranila hedvábné růžičky zdobící obrubu. Získala tak šaty stejně šedo-šedé a strohé jako obloha za okny.

Stáhla si vlasy do bolestivě těsného drdolu a bezcitně tak zničila své lokny. Nedovolila ani jedinému pramínku, aby se uvolnil.

S plnými rty sevřenými do tenké linky se prohlédla ve vysokém otáčivém zrcadle, které stálo v rohu. Ještě by potřebovala brýle s kovovými obroučkami a velké mateřské znamínko s chlupy na bradě a mohli by si ji splést se slečnou Terwilligerovou.

Vypadala dost staře alespoň na dvacet čtyři.

Zatímco čekala na snídani, začala se prohrabovat krabicemi a truhlami. Třeba se tu nebude cítit tak cize, když se obklopí důvěrně známými věcmi. Vyprázdnila dvě truhly a zaplnila každičký kout a skulinu vysokého prádelníku z ořešákového dřeva, který stál v rohu. Přitom ji náhle přepadl zvláštní pocit. Přestože o něm četla v nespočetných románech a sama ho jednou nebo dvakrát popsala ve svých povídkách, nikdy předtím ho nezažila.

Vlasy na šíji se jí zježily.

Punčocha, kterou držela, jí vyklouzla z ruky. Pomalu se otočila v očekávání, zda stane tváří v tvář duchu Haydenovy ženy.

Soudě podle vlasů visících do obličeje a špinavé skvrny na úzkém nosíku, bytost vykukující za dveřmi byla rozhodně smrtelná. Lotka vycítila, že stačí malý přátelský úsměv a bytůstka uteče, a tak se rychle otočila zpět k truhle.

„Dobré ráno, Allegro‘’ řekla stroze. „Nechtěla bys jít dál?“

Koutkem oka zahlédla, že se dívka v nezavázaných botkách neochotně všourala do místnosti. Lotka děkovala bohu, že první kapitolu rukopisu, kterou dokončila krátce před úsvitem, schovala pod falešnou deskou vespod psacího stolu, z dohledu všetečných očí.

Po chvilce trapného ticha Allegra vyštěkla: „Milujete mého otce?“

Lotka si neuměla vysvětlit, proč ji otázka zaskočila. Vždyť jejího otce sotva zná.

Zatímco se snažila vymyslet nějakou vhodnou odpověď, Allegra hrábla špičkou nohy o podlahu. „Neměla bych vám za zlé, pokud nebudete. Je dost nesnesitelný‘’

Lotka váhala, zda s ní má souhlasit nebo ji pokárat, ale zachránila ji Mirabella, která vyskočila zpod postele jako

vzteklý králíček a s očividnou radostí skočila po jedné z Allegřiných tkaniček.

Lotka čekala, že se Allegra ke koťátku vrhne a začne je hladit, jak by udělalo každé malé děvče, ale Allegra zírala na předmět, který Lotka právě vylovila z truhly.

Lotka zdvihla otlučenou pannu a na tváři se jí objevil něžný úsměv. „Koupila mi ji moje sestra Laura na své první cestě do Londýna, když mi bylo asi tolik jako tobě. Připadalo jí, že je mi podobná. Věřila bys, že byla kdysi skoro stejně krásná jako ta panenka, kterou ti nechal vyrobit tvůj otec?“

Panna původně měla čupřinu dlouhých zlatých loken, ale Lotka jich polovinu spálila při nadmíru horlivé práci s kulmou. Růžové tvářičky vybledly. Volánky spodničky byly potrhané a zašpiněné a nosík odštíply. Jedno oko zakrývala černá hedvábná páska.

„Poté, co při tragické nehodě při lukostřelbě přišla o oko, hráli jsme si s ní já a můj bratr George na piráty,“ vysvětlovala Lotka.

„Musela chodit po trámu na seníku ve stáji proto ten odštípnutý nos.“

Allegra studovala pannu se zamyšleným výrazem ve tváři.

„Líbí se mi,“ řekla nakonec. „Mohla bych si s ní hrát?“

Lotku její smělá žádost překvapila. Allegřinu nekompromisnímu pohledu však nebylo možné odolat. Navzdory tomu, co jí Hayden řekl o dceřiných záchvatech vzteku, měla Lotka dojem, že to dítě žádá málo a očekává ještě míň.

Uhladila panence sukni a neochotně ji Allegře podala.

„Nemyslím, že bys ji mohla poškodit ještě víc, než jsem dokázala já.“

„Děkuji.“ Allegra beze slova strčila pannu do podpaží a rychle vyšla z pokoje.

Lotka došla na snídani. Hayden ji očekával v čele monstróz-ního mahagonového stolu, tak dlouhého, že by se na něm klidně dal uspořádat zápas v kriketu. V domě Devonbrooků také měli jeden takový, ale když u něj stolovala pouze rodina, Sterling trval na tom, aby se všichni shromáždili na jednom z jeho konců a mohli si tak užít vzájemné společnosti a popovídat si. Když lokaj Lotku zavedl k osamělé židli na druhém konci stolu, pochopila, že Hayden ani jedno ani druhé nemá v úmyslu.

Měl alespoň dost slušnosti na to, aby povstal, když vešla do

místnosti.

„Dobré ráno, mylorde,“ řekla škrobeně a vklouzla na židli.

„Mylady,“ odpověděl a přelétl očima její usedlý úbor.

Posadil se zpět na židli a vytáhl z kapsy vesty hodinky. Lotka si nejprve myslela, že ji tak chce pokárat za nedochvilnost, ale pak si všimla, že u stolu je prostřeno ještě pro jednoho.

Přesně v polovině mezi nimi.

Hayden ani nestihl zaklapnout hodinky, když se objevila Allegra. Tentokrát se neochotně nešourala, ale namísto toho téměř poskakovala. Oblékla se ke snídani tak, že si povytáhla jednu umazanou punčošku a setřela špínu z nosu na tvář. Tiše si pobrukovala a demonstrativně přistrkala jednu z těžkých židlí ke své, aby na ni mohla s něžnou ohleduplností, jaká se obvykle projevuje starším nebo nemocným, položit své břemeno.

Hayden se zamračil. „Co to proboha je?“

„To je moje nová panenka. Dala mi ji máma.“ Allegra se otočila a zá řivě se na Lotku usmála. Vřelý úsměv jí proměnil tvář. Na kratičký okamžik nebyla půvabná; byla krásná.

Ta malá bestie.

Hayden se obrátil k Lotce a jí se žaludek propadl až někam ke kolenům. „To je od maminky moc hezké,“ řekl klidným hlasem a v očích se mu zablýsklo, když pozvedl šálek kávy v posměšném přípitku.

Od Lotky je to samozřejmě velkorysé, že dala jeho dceři hodně ošoupanou a hodně oblíbenou hračku, o niž může pečovat, zatímco jeho překrásný a drahý dárek chátrá v luxusní rakvi truhlice.

„Je to jen jedna z mých starých hraček‘’ pospíšila si Lotka s vysvětlením. „Allegra ke mně přišla, když jsem vybalovala, a zalíbila se jí.“

Děvče složilo svůj ubrousek do provizorního bryndáčku a nacpalo jej panence pod zmuchlaný živůtek. „Máma říkala, že ta panenka vypadá přesně jako ona, když jí bylo tolik, co mně.“

Hayden zamyšleně studoval panenčiny střapaté, ohořelé lokny, odštípnutý nos a pirátskou pásku. Ačkoli toho hodně zakusila, ze zbývajícího modrého oka se nikdy úplně nevytratila domýš-livá jiskra, a ani růžové rtíky neztratily svůj drzý úsměv.

„Pokud jde o mne, stále vidím značnou podobnost.“

Naštěstí pro něj se v té chvíli objevila malá zrzavá komorná s kouřící mísou ovesné kaše, ta samá, která přinesla Lotce večeři, a znemožnila jí, aby ho zpražila rozzuřeným pohledem. Při jídle panovalo napjaté ticho, přerušované pouze Allegřiným šepotem, když zvedala k panenčiným ústům lžíci a nabízela jí kaši. Lotka jedním hltem vypila svůj šálek horké čokolády. Skoro si přála, aby to byl strychnin.

Allegra se spokojeným srknutím slupla zbytek kaše a zadívala se střídavě na Haydena a na Lotku. „Tak jak jste se vy dva seznámili?“

Lotce zaskočilo sousto uzeného sledě.

„Nejspíš nechám maminku, aby ti na tuhle otázku odpověděla sama.“ Hayden se pohodlně opřel a zlomyslný plamínek v jeho očích ji varoval, že se téměř stejně jako Allegra snaží předvídat, co odpoví.

Lotka si byla vědoma, že by se neměla uřeknout. „Nahlížela jsem oknem k tvému otci a on si mě spletl s kurtizánou.“ Osušila si rty ubrouskem, aby získala čas. „No… Ačkoli by se mohlo zdát, že jsme se vzali ve spěchu, já jsem o tvém otci dobře věděla ještě dřív, než jsme se setkali.“

„Je slavný?“ zeptala se Allegra s nevinným výrazem ve tváři.

„Nechvalně známý,“ zamumlal Hayden a upil ze šálku kávy.

Lotce jako by úsměv zamrzl na rtech. „Spíše by se dalo říct, že v některých kruzích je poměrně populární. Proto jsem se s ním tak dychtivě toužila seznámit.“

„A byl takový, jakého sis ho představovala?“

„Ještě mnohem víc.“ Lotka věnovala Haydenovi kyselý úsměv.

„Tak kde jste se potkali?“

„Vlastně při mém debutu,“ odpověděla Lotka dívce a usilovně se snažila nelhat. „Těsně před prvním waltzem.“

Vydechla úlevou, když Allegra přesunula svou dychtivou pozornost k otci. „Jak jsi věděl, že si ji chceš vzít?“

I přes úctyhodnou délku stolu, která je dělila, Lotka dobře viděla, že pohled, který jí Hayden věnoval, je stejně důvěrný jako pohlazení. „Určitě sis všimla, jak je tvoje macecha okouzlující, a tak nebylo třeba dlouhého přemlouvání.“

To rozhodně ne, pomyslela si Lotka. Když ovšem pomineme soubojovou pistoli, kterou mu Sterling mířil na srdce.

Odtrhla od něj pohled, šokovaná nejen jeho nestydatou lží, ale také znepokojujícím účinkem, který na ni jeho prohlášení mělo. Musí se odteď lépe ovládat. Muž, který dokáže lhát dítěti, a ještě k tomu vlastnímu, je mnohem nebezpečnější, než si myslela.

K její velké úlevě se v té chvíli znovu objevila služebná, aby sklidila ze stolu nádobí.

Allegra otřela panně ústa a vstala. „Mohu již prosím odejít, otče?“

„Zajisté,“ odpověděl Hayden klidně.

Když odcházela s pannou položenou v náručí, jako by to bylo opečovávané miminko, služebná za ní zůstala hledět s otevřenými ústy. Byla příliš zaujatá pozorováním, než aby si všimla, že z šálku, který drží v rukou, vytéká pramínek čokolády Lotce přímo do klína.

„Meggie!“ řekl ostře Hayden.

Děvče sebou trhlo. „Och, mylady, moc se omlouvám!“ Popadla ubrousek a vetřela jím čokoládu ještě hlouběji do drahé látky Lotčiny sukně.

„To je úplně v pořádku,“ ujistila Lotka děvče, které se pokoušelo odtrhnout olepený ubrousek z prstů. Když služebná dokončila čištění a odešla, Hayden se opřel a na rtech se mu objevil

jízlivý úsměšek. „Musíte Meggie odpustit. Není zvyklá na to, že by má dcera někoho žádala o dovolení. Zejména ne mě.“

„Až začneme s vyučováním, udělám, co budu moci, abych vybrousila její způsoby.“

„Její způsoby jsou mi úplně fuk.“

Hayden praštil kávovým šálkem o stůl. Lotku vylekala prudkost jeho gesta. „Nepřivezl jsem vás sem, abyste Allegře cpala do hlavy hlouposti a nesmysly. Chci, abyste ji učila jazyky a dějepis, zeměpis a matematiku. Chci, abyste jí předala vědomosti, které jí budou k užitku, kdyby si náhodou musela sama vydělávat na živobytí.“

„Převážná část společnosti se domnívá, že umění správně se poklonit a schopnost správně vyplnit taneční pořádek jsou

jediné znalosti, kterých je třeba k ulovení zámožného manžela,“ podotkla Lotka.

„Takové dovednosti budou Allegře k ničemu. Nikdy nebude moci zaujmout právoplatné místo ve společnosti anebo se výhodně provdat.“ V jeho hlase zazněla hořkost. „O to jsme se s její matkou postarali.“

„Do jejího debutu zbývá ještě několik let. Možná, že po

nějaké době…“

Zmlkla pod jeho útrpným pohledem. „Mohl bych ji tu držet pod zámkem dalších třicet let, ale jakmile by se objevila ve společnosti, stejně by to byla dcera chladnokrevného vraha.“

Lotka polkla. Nebyla si tak úplně jistá, zda mluví o souboji, v

němž zabil svého nejlepšího přítele.

„Proto chci, abyste rozvinula její mysl.“ Tváří mu přelétl podivný stín. „Chci, aby byla silná. Nezlomná.“

Připomněla si mazanost, již děvče předvedlo, když opečová-valo starou pannu, a zamumlala: „To asi nebude moc těžké.“

„Chci mít jen jistotu, že až tady nebudu, bude Allegra schopna postarat se o sebe sama. Dokud jsem naživu, nebude trpět žádným nedostatkem.“

Upřeně se na Lotku zadíval a jeho zelené oči změnily barvu na teplý odstín sluncem zalité paseky. „A pokud mi pomůžete ji ochránit, nebudete jím trpět ani vy, my lady.“

Možná slibuje něco, co nemůže splnit, pomyslela si Lotka poté, co se jí Hayden poklonil a odešel. Již nyní měla pocit, že začíná postrádat něco, co nikdy nemůže mít.

Lotka se vydala na spletité pátrání domem, ale po její mladé svěřenkyni jako by se slehla zem. Došla proto do kuchyně v suterénu, doufajíc, že někdo ze služebnictva by mohl vědět, kde by Allegru našla. Sestoupala po schodech, zatočila za roh a narazila na Martu s paní Cavendishovou, ponořené do vzrušené debaty. Přestože jejich šeptání nejspíš nedoléhalo až k nervózně vyhlížejícím služebným, které se točily kolem kamen, Lotce stačilo přikrást se o malý kousek blíž, aby jim mohla ze rtů odečíst, o čem hovoří.

„Myslím, že bychom to děvče neměli přijímat,“ říkala právě paní Cavendishová. Hospodyně měla bledou pokožku napjatou přes výrazné lícní kosti tak, že její tvář působila vyzáble. Kdyby byla učitelkou v ústavu paní Lytteltonové, Lotka s Harrietou by ji nejspíš bezcitně překřtily na ‚Paní Umrlcovou‘. „Vždyť o ní nic nevíme kromě toho, že se dnes ráno objevila na prahu pánova domu a prosila o místo.“

„To ano, ale já tvrdím, že si nemůžeme dovolit ji nepřijmout,“

řekla Marta.

„Minulý měsíc jsme přišli o tři děvčata a včera v noci o další dvě. Ani si nesbalily své věci. Jestli to takhle půjde dál, zůstaneme tu na začátku léta na celý dům jen my dvě.“

„Ale to děvče nemá žádná doporučení ani zkušenosti, a navíc je slepé jako krtek. Když jí Giles dnes ráno otevřel, málem ho uškrtila jeho vlastní kravatou, protože ji omylem považovala za klepadlo. A viděla jste, jak zachází s koštětem? Hrůza, naprášila víc než uklidila! Když jsem jí dala péřovou prachovku, vrátila mi ji zpět se slovy, že z peří i prachu kýchá.“

„To ji rychle přejde, pokud bude chtít dostat najíst. A jestli ne, dám jí pár za uši a uvidíme.“

Paní Cavendishová se napřímila a nosní dírky se jí rozšířily.

„Stejně si myslím, že je to chyba.“

Marta, která vypadala, že by nejraději dala pár za uši paní Cavendishové, zasyčela: „Potom je to ale chyba, kterou musíme

udělat. Co jiného nám zbývá? Ted se to určitě ještě zhorší, poté, co přivedl do domu jinou ženu. Ani muži se neodvažují vycházet po setmění ze svých pokojů. Nikdo nechce riskovat, že narazí na tu úděsnou../’

Lotka musela vydat nějaký nechtěný zvuk, protože obě ženy se k ní s trhnutím otočily a zíraly na ni. Ani kdyby je přichytila, jak usrkávají z láhve sherry na vaření, nemohly by se tvářit provinileji.

Paní Cavendishová k ní rychle vykročila první, svazek klíčů na opasku jí řinčel a její tenké rty byly stažené do úzkostlivého úsměvu.

„Ach, mylady, co proboha děláte tady dole? Jestli jste něco potřebovala, stačilo zazvonit.“

„Má pravdu, drahoušku,“ přihnala se k ní Marta. „Nesmíte zapomínat, že teď jste markýza a stará Marta je vám plně k službám.“

Dříve než se Lotka stačila nadechnout, ženy ji obklopily a za neustávajícího povyku a kárání ji vystrkaly z kuchyně. Nedaly jí ani čas vzpomenout na krátkozrakou novou služebnou, kterou čeká neutěšená budoucnost ve formě záchvatů kýchání a smrští pohlavků.

Vzhledem k tomu, že Marta i paní Cavendishová svorně tvrdily, že nemají ponětí, kde by Allegra mohla být, Lotka se rozhodla, že se vydá na průzkum okolí domu. Když vyklouzla z hlavních dveří, do tváří ji bodl nepříjemný vítr, který si pohrál s jejím kašmírovým šálem. Bylo těžké uvěřit, že někde v Anglii je místo, kde lehký vánek opečovává pupeny stromů, až je přiměje rozkvést, zatímco ze sluncem vyhřáté země vykukují jemné okvětní plátky pozdních tulipánů. Tady byla jen pustina, vítr, moře a obloha, které spolu soupeřily o ponurou nadvládu nad vyprahlým královstvím.

V první chvíli sice měla nutkavou potřebu vrátit se zpět do domu, ale potom nasadila rychlý krok. V hlavě jí stále běžely útržky rozhovoru, který zaslechla. Ať Hayden tvrdil cokoli, ona očividně nebyla jediná, koho včera v noci vyrušil žalostný nářek. Ani to nebylo poprvé, co se ozval.

Lotka si přísahala, že pokud se to stane znovu, neuteče do noci jako ty vyděšené služebné. Sebere odvahu a vrátí se na to místo, kde slyšela tu strašidelnou hudbu, i kdyby měla riskovat další konflikt se svým manželem.

Po neúspěšném prohledání liduprázdného dvora a zanedbaných zahrad konečně našla Allegru, která seděla v pokroucených větvích jabloně na okraji umírajícího sadu. Lotčina panna ležela opuštěná u kořenu stromu s obličejíkem otočeným do bláta.

Lotka smutně zavrtěla hlavou, otřela panence rozbitý nosík a něžně ji opřela vsedě o kmen stromu. „Haló, ty tam!“ zakřičela na Allegru. „Nechtěla bys slézt dolů a trochu si se mnou popovídat?“

Dívčina radostná nálada byla pryč. „Ne, děkuji,“ zavolala, aniž by odtrhla pohled od vzdáleného horizontu. „Docela se mi tu líbí.“

Lotce chvíli trvalo, než její odpověď strávila. „Dobře tedy. Když ty nechceš jít dolů, budu muset já nahoru.“ Poučená ze zkušenosti nabyté v den svého debutu si nejprve sundala šál a zavázala si sukně mezi stehny, takže z nich rázem byly provizorní kalhoty. Až takto upravená začala lézt na strom.

Když se vyšplhala k Allegře, měla natržené punčochy a byla lehce zadýchaná. Dívka na ni nedůvěřivě hleděla. „Nevěděla jsem, že dámy smějí lézt po stromech.“

„Dámy můžou dělat, cokoli se jim zamane,“ odpověděla jí Lotka. Naklonila se k ní a ztišila hlas do spikleneckého šepotu.

„Když je nikdo nevidí.“

Usadila se mezi dvěma větvemi tak, že rozeklanou linii pobřeží měla po jedné straně a vlnící se moře trávy po druhé. Přestože jí silný vítr bral vzduch z úst dříve, než jej pořádně stačila vdechnout, musela uznat, že je to překrásný výhled.

Allegra se na ni ještě stále mračila. „Co tady děláš? Neměla bys být s otcem?“

„Byl to právě tvůj otec, kdo mě za tebou poslal. Má pocit, že bych ti mohla pomoci s učením.“

„Já se nic neučím.“

Lotka, zaražená dívčinou úsečností, řekla: „Tak to je možná nejvyšší čas, abys začala. Přivezla jsem z Londýna několik báječných knih Raileighovu Historii světa, Linného Philosophiu Botta-nicu, Savignyho Historii římského práva ve středověku“

„Nemám ráda knihy.“

Tentokrát se podívala Lotka podezíravě na Allegru. Nedůvěřovala nikomu, kdo neměl rád knihy. „Jestli se nezajímáš o knihy, pak jsi určitě nikdy nečetla Zámek Wolfenbach od paní Parsonsové. Bylo to tak napínavé, že jsem ještě týden poté, co jsem to dočetla, odmítala spát bez zapálené svíce na nočním stolku.“

Allegra pohrdlivě odfrkla. „Marta říká, že na knihy je škoda jak papíru, tak času, a že bych určitě udělala lépe, kdybych se naučila pěstovat brambory.“

Lotka chvilku nemohla zděšením ani promluvit.

„No, kdyby si Marta přečetla Půlnoční zvony, Tajemné varování nebo Vraždícího markýze, možná by tak příkře neodsuzovala všechny knihy jako plýtvání časem a papírem!“ Uvědomila si, že se od ní žádá, aby šla dítěti příkladem ve slušném chování, a potlačila vztek. „Vzhledem k tomu, že s pěstováním brambor nemám žádné zkušenosti, mohly bychom se sejít dnes odpoledne před čajem na naší první hodině?“

„No dobrá. Nevypadá to, že bych měla na výběr, že ano, marnil“ Tentokrát to slovo vyslovila s pohrdavým nádechem.

„Nejsem tvoje maminka, Allegro,“ řekla tiše Lotka, „a ty nemusíš předstírat opak.“

„Pak ty nemusíš předstírat, že mě máš ráda.“ Dívka si přitáhla koleno k hrudi a zahleděla se na moře. „Nikdo jiný to nedělá.“

„Tak to bych tak docela neřekla. Tvůj otec tě má podle všeho hodně rád.“

„Cha! Nemá mě rád. Jen mi kupuje drahé dárky, jako třeba tu hloupou pannu, protože mu je mne líto.“

Lotka se zamračila, zneklidněná tím nezvratným přesvědčením v dívčině hlase. „Jsi jeho dcera. Proč by mu tě proboha mělo být líto?“

Allegra se k ní otočila a tmavé vlasy jí vlály ve větru. „Umíš zachovat tajemství?“

„Ne,“ odpověděla Lotka upřímně.

Allegra obrátila oči v sloup a obrátila pohled zpět k zubatým útesům lemujícím pobřeží. „Lituje mě, protože moje matka se zbláznila a já se zblázním také.“

Lotka si náhle uvědomila, že přestože ona má být tou, která by měla vyučovat Allegru, je mnoho věcí, které se od ní může dozvědět sama. Moc ji nepřekvapilo zjištění, že Haydenova žena trpěla duševní chorobou. Jen duševně nemocná žena by mohla nasadit parohy muži, který umí takhle líbat.

„To ti řekl otec, že se zblázníš?“

„To samozřejmě ne,“ odpověděla Allegra opovržlivě. „Vůbec o tom nemluví. Vůbec nemluví o věcech, na kterých záleží. Služebnictvo si však o tom povídá pokaždé, když si myslí, že je nemůžu slyšet. ‚Ubohé dítě. Je jako její máma‘ šeptají si, dívají se na mě a vrtí hlavou, jako bych byla nejen šílená, ale i slepá a

hluchá.“

„A připadáš si šílená?“ zeptala se Lotka a zahleděla se do dívčiny mrzuté tváře.

Allegra vypadala, že ji otázka zaskočila, jako by nad tím nikdy předtím nepřemýšlela. „Ne,“ odpověděla konečně a zamrkala, jako by ji její odpověd samotnou překvapila. „Ale skoro pořád jsem naštvaná.“

Lotka se zasmála, zhoupla se na nižší větev a vydala se zpátky na zem. „To jsem byla taky, když mi bylo tolik co tobě. Nedělej si s tím starosti. To přejde.“

Když slezla na zem, roztřepala si sukně. Chvilku uvažovala, zda má zachránit svou panenku, ale pak se rozhodla, že ji zanechá v Allegřině nespolehlivé péči. Přehodila si přes ramena šál a vydala se zpět k domu.

„Nikdy tě nebude milovat.“ Vítr k ní zanesl Allegřin hlas.

„Nikdy nebude milovat nikoho jiného než ji.“

Lotka zakopla o trs trávy. Doufala, že si dívka jejího klopýtnutí nevšimla, a přidala znovu do kroku. „To se ještě uvidí,“ zamumlala si.

Brzy jsem zjistila, že na světě jsou mnohem strašidelnější věci než kvílení bílé paní …

25. května 1825

Drahá slečno Terwilligerová,

píši Vám, abych vyjádřila svůj upřímný zármutek nad všemi nepříjemnostmi a utrpením, které jsem Vám pravděpodobně způsobila během let strávených u paní Lytteltonové. Po důkladném sebezpytování a bolestném rozjímání jsem si uvědomila, že jsem nebyla ani z poloviny tak chytrá, jak jsem si o sobě myslela.

Zanechat po blíže neurčenou dobu v ložnici živé zvíře představuje jistý druh nevkusné zábavy a napomáhá k získání jakési společenské úcty u vrstevníků, ale cena za ni, jak co se týče osobního majetku, tak důstojnosti, je příliš vysoká. (Budte ráda, že jsem Vám tam zanechala jen poníka. Mohu Vás ujistit, že koza má mnohem větší apetit. Chutnají jí zejména hedvábné spodničky a jakékoliv stuhy nebo poupata, která zdobí třeba jeden z těch nejoblíbenějších klobouků.)

Mohu Vám také odpřísáhnout, že sešité prsty na rukavicích nejsou zdaleka tak nepříjemné jako švy na punčocháčích sešité tak natěsno, že první pokus o posazení vyústí v odporný a pokořující zvuk, o němž se ve slušné (ani v neslušné) společnosti zásadně nemluví.

Jak se urputně snažím napodobit Vaši neochvějně klidnou mysl, začínám obdivovat nekonečnou hloubku Vašeho sebeovládání. Když cítím, že se mi z hrdla dere zuřivý výkřik, anebo když zjistím, že se mé prsty svírají přesně do tvaru roztomilého dívčího krčku, vzpomenu si na Vás, zatnu zuby a shovívavě se usměji. Přistihnu-li se, že na palci zkouším ostří nože na máslo mnohem pozorněji, než by bylo třeba, připomenu si Vaši trpělivost a znovu naleznu sílu pokračovat, aniž bych někomu uštědřila facku.

Ráda myslím na to, že byste byla pyšná na vzor ctnosti a dospělosti, kterým jsem se stala. Vězte prosím, že jím vždy budu…

Navždy Vaše věrná služebnice Carlotta Oakleighová

P.S. Mohla byste mi doporučit nějaký prostředek, jehož pomocí se dají odstranit skvrny od malinové marmelády z kožených bot?

Drahá teto Diano,

30. května 1825

přestože jsme odloučeny, vím, že jsi nezapomněla, že mám v létě narozeniny. Tak trochu jsem doufala, že bys mohla poslat nový čepec a ještě něco hezkého nejmenovaného?

(Ach, takové okouzlující kožené polobotky by se také rozhodně nesetkaly s opovržením.)

Tvá věrně milující neteř Lotka

P.S. Vyřiď strýci Thanovi a dvojčatům mé nejvřelejší pozdravení, ale neříkej jim prosím o tom nejmenovaném.

Drahý Georgi,

4. června 1825

to ses asi nasmál, když ses dozvěděl, že se tvoje malá sestřička stala ach, to si umím jen stěží představit matkou! Ty, který jsi vždycky tvrdil, že se nikdy nestarám o jiné dítě než o sebe. (Přestože oba víme, že to není tak docela pravda, protože mám odjakživa velmi ráda dvojčata, mého vlastního synovce Nikolase a neteř Lilii. A na rozdíl od toho, co tvrdíš, nezbožňuji Lilii pouze proto, že vypadá přesně jako já, když mi bylo tolik co jí. Má mnoho dalších okouzlujících vlastností, mezi něž v neposlední radě patří neotřesitelná důvěra ve vlastní chytrost a krásu.)

Určitě tě překvapí, že vystupuji s veškerou dospělou vytříbeností a slušností, jaká se očekává od ženy v mém postavení. Snažím se jít příkladem mé vnímavé nevlastní dcerce, kterou vedu pevnou, ale milující rukou. Uchovej si proto v srdci obrázek té bezstarostné dívky, které jsi kdysi (kromě jiného) říkal sestro, protože něžné radosti mateřství z ní konečně udělaly ženu!

Dospělá, Carlotta

P.S. S těmi hnědými pavouky jsi neměl pravdu. Jejich kousnutí není smrtelné. Dokonce ani když jeden z nich omylem zabloudí do tvé boty.

Drahá Lauro a Sterlingu,

8. června 1825

odpusťte mi prosím, že jsem nenapsala dřív, ale byla jsem příliš zaneprázdněna hověním si v láskyplné náklonnosti mého manžela a nevlastní dcery. Jsou moje velká radost, takže se od nich jen těžko odtrhnu, abych splnila i ten nejjednodušší úkol!

Jsem si dobře vědoma, že jste vůči naší svatbě měli výhrady, chci vás však ujistit, že jsem získala nejen vroucně milujícího manžela, ale také dceru. Netrapte se kvůli mně ani na okamžik výčitkami svědomí. Neunesla bych to!

Slibuji, že napíši dřív. Do té doby si mě představujte obklopenou dokonalým štěstím, jaké může pramenit jen z radostiplného spojení mezi mužem, ženou a dítětem.

Navždy vaše zbožňující Lotka

P. S. Mohli byste mi prosím poslat nový žlutý slunečník? Asi jsem si na svůj sedla a zlomila mu všechny špice.

Má nejdražší Harrieto,

10. června 1825

omluv můj nevzhledný a pokroucený rukopis, ale píšu ti tento list v relativním soukromí přístěnku na koštata. (Představ si svou kdysi elegantní a vkusně oděnou přítelkyni dohnanou k tomu, aby s papírem na jednom koleni seděla na obráceném kyblíku, zatímco ji do míst, která je lepší nejmenovat, šíouchá násada od smetáku.) Určitě se divíš, proč jsem v přístěnku na koštata? Vydrž, má drahá přítelkyně, včas se to dozvíš!

Byla jsem docela zdrcená, když mi George napsal, že ses

rozhodla vrátit se do rodinného kruhu ihned poté, co jsem odjela do Cornwallu. Sterling a Laura by byli potěšeni, kdybys Sezonu strávila jako jejich host. Velkou útěchu mi poskytovaly představy tebe, kterak putuješ z jednoho odpoledního čaje na druhý, projíždíš se kočárem po Hyde Parku, flirtuješ a tančíš celou noc na plesech a večírcích, na kterých jsem mohla být já, kdybych nepromarnila svou Sezonu za jeden polibek (přestože to byl bezesporu polibek úžasný).

Pokud ses obávala, že se krčím v přístěnku, abych se ukryla před hnusným surovcem svým manželem, mohu tě ujistit, že můj manžel je dokonalý prototyp starostivého muže. Někdy si přeji, aby na mě zařval nebo mi vynadal, jen abych měla důkaz, že vnímá mou existenci. Přestože za každých okolností jedná jako gentleman s vybraným chováním, dívá se spíše skrze mě než na mě. (A jak dobře víš, být ignorována nebyla nikdy činnost, v které bych si libovala).

Ne, je to jeho dcera, před níž se schovávám desetiletý fakan, který mě sužuje každou minutu dne. Vím, že se tu nemohu schovávat navěky, nebot za hodinu má začít naše odpolední

„vyučování“. Po většinu dní tyto vyučovací hodiny probíhají tak, že já trpělivě časuji francouzská slovesa, zatímco ta prohnaná malá darebnice zívá, poklepává si nohou, dívá se z okna a přitom spřádá svůj další ohavný skutek. Právě včera jsem se vrátila do svého pokoje a zjistila, že mám namísto drahocenného inkoustu v lahvičkách leštidlo na boty. Nejprve jsem uvažovala o tom, že ji chytím a vyliji jí obsah lahviček na její samolibou hlavičku, pak jsem se ale rozhodla, že jí takové uspokojení nedopřeji.

A jak se k dceřině nezbednosti staví markýz? Podezřívám ho sice, že se naším malým soubojem vůlí tajně baví, zájem však projevuje pouze zdvižením obočí nebo sotva postřehnutelným úšklebkem, když vyhlédne zpoza posledního vydání Timesů. Zdá se, že nás s radostí nechá vybojovat bitvu až do konce, kdy vítěz získá všechno.

Jediné, co mi skýtá útěchu, jsou okamžiky, kdy večer zasednu k psacímu stolu a napíšu další úryvek svého románu. (Zmínila jsem se už o mém románu, že ano?) Noci jsou naštěstí klidné, protože duch se zatím znovu neobjevil. (Zmínila jsem se o tom duchovi, že ano?)

Moment! Co to slyším? Jsou to plíživé kroky na schodech? Projela mnou vlna strachu, otevírám vrzající dveře skříně a opatrně vyhlížím do chodby. Uf, jaká úleva! Není to ten malý

démon, ale jen nová služebná prchající před Martiným hněvem. Ještě jsem neměla příležitost si to ubohé neohrabané stvoření pořádně prohlédnout. Tráví veškerý čas tím, že jako krátkozraký krab cupká z jedné domácí katastrofy do druhé. Její pohyb po domě lze sledovat po sluchu podle řinkotu rozbíjejícího se nádobí a Martina spílání.

Chci ti toho povědět mnohem víc, ale je to jen otázka času, než mě objeví. Drahá, milá Harrieto, jak bych si přála, abys tu byla se mnou!!!

Navždy tvá Lotka

P. S. Jestli ještě jednou najdu v botě nějaký hmyz, obávám se, že můj manžel nebude jediný v tomto domě, kdo bude čelit obvinění z vraždy.

Dva dny poté, co Lotka odeslala dopis Harrietě, vykouklo pozdě odpoledne zpoza mraků slunce v těchto končinách vzácný jev. Lotka, která toužila zažít alespoň náznak jara, se rozhodla, že vyklouzne z domu a unikne Allegře. Procházela právě kolem stájí, když na zátylku ucítila nyní již dobře známé svrbění. Protože už byla unavená z věčného pošťuchování, otočila se s plným odhodláním, že vynadá Haydenově protivné dceři do zásoby.

Za ní se na vratkých nožkách kymácelo maličké žluté kotě. Lotka ucouvla, jako by to byl bengálský tygr. „Ach ne, to ne!

Poslední, co potřebuji, je další kočka, která by se mi motala pod nohama. Odbatol se zpátky tam, odkud jsi přišlo‘’

Couvala dál a snažila se rukama zaplašit kotě pryč.

Kotě se však nenechalo odradit, ale naopak zrychlilo, až jí plnou rychlostí vrazilo do kotníku. Lotka se sehnula a vzala ho do dlaně. Jeho chraplavé mňoukání a střapaté žluté chlupy z něj dělaly spíše káčátko než koťátko.

Ze stájí vyběhl vytáhlý chlapík s hustou kšticí černých vlasů, které mu padaly do čela. Když uviděl Lotku s kotětem na rukou, prudce se zastavil a smekl otrhanou čepici. „Promiňte za ty trable, mylady. Jeho matka zmizela a nechala tu tohle maličké a tři další, aby se o sebe postaraly samy.“

Lotka jen s námahou potlačila zasténání. „Tři další říkáš,

Jeme?“

„No jo, už je to tak‘’ Chlapec smutně zavrtěl hlavou. „A ty ubohý drobečkové jsou sotva dost velký na to, aby se dokázali uživit.“

Jako by chtěla podpořit jeho slova, ze stájí se vykolébala tři další koťátka, každé jiné barvy a vzhledu. Vypadala jako nesourodá skupinka přerostlých krys.

Když se jí žluté kotě po ruce vyškrábalo na rameno, kapitulovala. „Vy tu asi nemáte žádný košík, že ne?“

Ve snaze propašovat koťata do svého pokoje, aniž by ji kdokoli zahlédl, vklouzla Lotka do domu francouzským oknem na straně směřující k moři.

Proplétala se dusivou záplavou těžkých sametových závěsů, až se konečně vynořila a zjistila, že stojí proti impozantnímu mahagonovému stolu, zarovnanému kopou v kůži vázaných knih.

Proti stolu, za nímž náhodou právě seděl její manžel.

Hleděl na ni s chladným zájmem, jako by byla nějaký exotický

červotoč, který zrovna vykoukl z trámu.

Přitiskla si košík k hrudi a děkovala své prozíravosti, že ho přikryla šátkem. „Á, zdravím vás!“ řekla hlasitě a doufala, že tak přehluší občasné mňoukání koťat. „Dneska je nádherný den, že? Byla jsem venku nasbírat nějaké…,“ snažila se rychle vymyslet jakýkoli druh ovoce nebo zeleniny, který by mohl růst i ve zdejších kamenitých a nehostinných končinách, „…vlašské ořechy. Byla jsem venku nasbírat nějaké vlašské ořechy.“

Hayden se mile usmál a natáhl se po střapci zvonku, který visel za křeslem. „Tak to bych měl zavolat Martu. Mohla by třeba požádat kuchařku, aby upekla koláč.“

Lotce se nepodařilo zcela zakrýt zděšení. „Ne, to ne! To prosím nedělejte! Mnohem raději je jím čerstvé přímo ze skořápky.“

„Jak chcete,“ zamumlal Hayden a sklonil hlavu zpět ke knihám.

Tiše se vydala ke dveřím.

„Carlotto?“

„Ano?“

Aniž by vzhlédl, řekl: „Určitě mají hlad. Možná byste se mohla zastavit v kuchyni pro nějaké uzené sledě a smetanu.“

Lotka ztuhla v půli cesty. Allegra měla pravdu.

Ten muž je nesnesitelný. Podívala se na vlnící se šátek na vršku košíku. Co jí to jen Laura s Dianou říkaly tu noc před svatbou? Že není nic neobvyklého, když si milenci vzájemně dávají malé promyšlené dárky, aby nalákali jeden druhého do své ložnice?

„Měl byste se stydět, mylorde,“ řekla vyčítavě a otočila se k Haydenovi.

Poctil ji alespoň trochou své pozornosti a vzhlédl od knih.

,,Já?“

„Ano, vy. Teď jste mi právě zkazil překvapení.“ Přikročila ke stolu, potěšená, že se jí podařilo vzbudit v něm alespoň nějakou emoci, i když to byla jen nedůvěra. „Chtěla jsem dárek převázat ještě nějakou pěknou mašlí, než vám ho dám.“

Položila košík na stůl a rozmáchlým gestem sejmula šátek. Koťata se vydrápala a rozběhla se kymácivým krokem na vratkých nožkách do všech směrů. Hayden by snad nevypadal vyděšeněji, kdyby mu na piják vysypala hnízdo jedovatých zmijí. Mourovaté kotě začalo okusovat konec jeho pera, zatímco černé se vrhlo na otevřenou lahvičku inkoustu.

Podařilo se mu ji zachytit v poslední chvíli. Kotě přepadlo přes hranu stolu a zřítilo se do dřevěného koše na odpadky, kde začalo usedavě mňoukat.

„Podívejte!“ Lotka ukázala na žluté kotě. Skočilo Haydenovi do klína, spokojeně se přisálo k jednomu z potahovaných knoflíků na jeho vestě a předlo tak hlasitě, že to bylo slyšet i přes úpěnlivé žadonění druhého kotěte o záchranu.

„Není to zlatíčko? Ten drobeček si myslí, že jste jeho matka.“

Hayden se ušklíbl, opatrně odtrhl kotě od knoflíku a zvedl ho na délku ruky od těla. „To tedy s největší pravděpodobností opravdu nejsem.“ Zamračeně se podíval na Lotku. „Vážím si vaší štědrosti, my lady, ale co bych měl asi tak dělat s těmito… těmito… tvory.“

Lotka ucouvla ke dveřím. Připadalo jí, jako by ona sama právě vypila plný talíř smetany. „Tak to nevím. Možná byste měl zazvonit na Martu a nechat je zapéct do koláče.“

„Nepokoušejte mě,“ zamručel a trhl nohou ve snaze setřást černé kotě, kterému se konečně podařilo vydrápat z koše a nyní se pokoušelo šplhat po nohavici Haydenových semišových kalhot.

„To by mě ani ve snu nenapadlo,“ ujistila ho Lotka. Drze se na

něj usmála a rychle vycouvala z pokoje.

Lotka se usmívala, ještě když procházela vstupní halou a mířila ke kuchyni. Napadlo ji, že by mohla alespoň požádat o nějaké sledě a trochu smetany, přestože nedokázala říci, jestli to je ze soucitu k Haydenovi nebo koťatům. Možná by měla zvážit, zda by nestálo za to uskutečnit některá další z tetiných a sestřiných doporučení. Když nic jiného, podařilo se jí manžela konečně alespoň plně upoutat.

Když zabočila do chodby vedoucí ke schodům do sklepení, z opačného směru se vynořila Meggie. Zpod čepce jí trčely zrzavé copy.

Místo aby se zastavila a poklonila jako obvykle, minula Lotku s téměř neslyšně zamumlaným ,,promiňte‘’ a odvrácenou zrudlou tváří. Ještě dříve, než Lotka sešla dolů po schodišti, dolehl jí k uším bzukot rozrušených hlasů a veselý smích. Přikrčila se za policí s měděnými hrnci zavěšené na stropě a opatrně vyhlédla za roh. Spatřila skupinu sloužících shromážděných kolem oprýskaného borovicového stolu, jak všichni hledí na cosi na něm položeného. Ani Giles, ani Marta nebo paní Cavendishová nebyli nikde v dohledu.

„Přečti to ještě jednou, kuchařko‘’ dožadovala se jedna z umývaček nádobí a ukázala přes lokajovo statné rameno.

„Přečti si to sama,“ zabručela kuchařka a naklonila se nad stůl, takže se nosem téměř dotýkala desky. „Ještě jsem nedočetla tenhle.“

„Ona nemůže,“ řekl lokaj, „máma ji nikdy nenaučila číst.“ Služka ho tvrdě šťouchla do olivrejované zadnice. „Zato mě ale naučila jiné věci, vid, Macu?“

Vzájemně se zhroutili jeden druhému na rameno v záchvatu

smíchu. Kuchařka jim přes rameno podala arch nekvalitního papíru. „Na, vezmi si tenhle. Je s obrázky.“

„Týý jóóó!“ zamručeli unisono a vytrhli jí papír z ruky tak nedočkavě, že ho málem přetrhli vejpůl. Lotka se přisunula o kousek blíž, přemožena vlastní zvědavostí.

Málem si vykroutila hlavu, ale rozpoznala jen hrubě načrtnutou karikaturu muže a ženy.

„Tak posloucháte mě?“ Jedna ze služek, která evidentně uměla číst, zdvihla pomačkané noviny a oči jí zářily vzrušením. „Ještě než ho polapila do svazku manželského, údajně si užívala v mnoha vztazích s jinými muži, včetně krátkého románku se samotným králem‘’

Několik služebných zalapalo po dechu. „Její bývalí milenci tvrdí, že silnější než její milostná touha byla pouze její ctižádost.“

Lotka soucitně pokývala hlavou. Kdysi by možná podrobně studovala ten arch s ještě větším zanícením než oni, nyní však soucítila se zneužitou obětí. Žádná žena, ať už jakkoli nemravná, si nezaslouží, aby její pověst malovali v tak černých barvách.

Kuchařka odfrkla. „Skutečně bouřlivé námluvy! Spíš jako pavouk spřádající síť, aby ulovil tu největší a nejchutnější mouchu.“

„Cha! Poslouchejte tohle!“ Nad hloučkem se objevil další plátek. „Po noci plné vášně důvtipná farářova dcera zjistila, že chlípný šlechtic je odpovědí na všechny její modlitby.“

„Tady na tom obrázku to ale nevypadá, že se modlí.“

Lokaj zvedl noviny a vystavil na světlo kresbu. Zobrazovala mladou ženu s enormně velkýma očima, zveličeným culíkem loken a trčícím poprsím, která klečí před jízlivě se usmívajícím gentlemanem. Lokaj měl pravdu. Rozhodně se tam nemodlila.

Lotka se chytla za břicho, protože se jí náhle udělalo nevolno.

Její spěšný sňatek možná uklidnil solidnější noviny, ale ne tyhle sprosté plátky. Přesně toho se ji Sterling snažil uchránit. Chtěl zabít nebo zemřít, aby navždy umlčel ty odporné hlasy.

„Žádný div, že se pán nežene, aby ji dostal do postele,“ řekl jeden ze zahradníků. „Nejspíš se bojí, že chytne syfilis.“

„Nebo si chce bejt jistej, že není zabouchla od nějakýho jinýho gentlemana.“

Všichni propukli v smích, jen kdákání umývačky, která se v tu

chvíli ohlédla, ustalo ve zděšeném vyjeknutí. Ruměnec v její tváři se v okamžiku proměnil v mrtvolně bílou. Lotka si nejprve myslela, že to ona zapříčinila tak dramatickou odezvu, ale žena upřeně zírala na cosi za Lotčiným levým ramenem. Služebníci jeden druhého postupně šťouchaná přiměli ztichnout.

„Byl by někdo tak laskav a vysvětlil mi, co má tohle všechno znamenat?“ Haydenova odměřená slova zazněla do náhlého ticha jako výstřely z pušky.

Lotka musela nevědomky zavrávorat, protože náhle ucítila, že ji manželovy ruce pevně chytily za ramena, aby ji podepřely. Přestože její první myšlenkou bylo zabořit se mu do náručí a vychutnat si jeho teplo a sílu, přinutila se zůstat stát zpříma. Haydena doprovázela zamračená Marta a zsinalá paní Cavendishová.

Noviny a bulvární časopisy začaly rychle mizet pod stolem.

„My se jen trochu bavili, mylorde,“ zakňourala kuchařka. „My tím nikomu nechtěli ublížit.“

Lokaj se pokusil schovat jedny noviny za záda, ale Hayden se po nich natáhl.

„Ne!“ Lotka vystřelila vpřed, vytrhla sluhovi noviny z mohutné ruky a dříve, než si je Hayden stačil prohlédnout, zmačkala je do koule.

Hayden ji chytil za zápěstí a vyškubl jí zmuchlaný arch ze sevřených prstů. Když ho rozbaloval, měla chuť zavřít oči dřív, než Hayden zjistí, co třímá v rukou, ale hrdost ji přinutila, aby zůstala stát s planoucím pohledem upřeným přímo na něj.

Hayden se díval na sprostý obrázek a do tváří se mu pomalu vlévala krev. Zvedl k ní oči rámované černými řasami a zmuchlal noviny v dlani. Přes prudkost toho gesta byl jeho hlas mírný,

když promluvil: „Promiňte. Doufal jsem, že se mi podaří vás toho ušetřit‘’

Všechna jeho laskavost však zmizela v okamžiku, kdy se obrátil k personálu. „Kdo přinesl tyhle nesmysly do mého domu?“ Nikdo se neodvážil ani nadechnout.

Přistoupil ke kuchařce a napřáhl ruku. Chvilku zaváhala, ale pak zpod stolu vytáhla zažloutlé noviny a položila mu je do dlaně. Hodil je do ohně, aniž by se obtěžoval na ně podívat.

Zbytek služebnictva se mohl přetrhnout, jak se hrnul ke kamnům. Naházeli do ohně všechny noviny a časopisy a místnost naplnil zápach hořící tiskařské barvy.

Hayden se otočil. V jeho očích nebyl ani náznak slitování.

„Paní Cavendishová, jste osobně zodpovědná za chování personálu. Byla byste tak laskavá a vypátrala viníka, který přinesl ten… ten odpad do mého domu?“

Hospodyně ustoupila o krok vzad. „A-a-ale mylorde, nic jsem o tom nevěděla, dokud pro mě nepřiběhla Meggie, stejně jako pro vás. Jak mám proboha najít viníka?“

Marta studovala skleslé tváře služebných jednu po druhé.

„Nechte to na mně,“ zamumlala a zmizela v potemnělé chodbě, která vedla k pokojům služebnictva.

Jak se nepříjemné ticho protahovalo, lokaj provinile sklopil hlavu. „Všichni víme, že si polovinu těch blbostí vymysleli. Nic proti ní nemáme.“

Hayden postoupil o krok vpřed, všechny svaly napjaté. Kratičký, temný okamžik Lotka myslela, že na toho muže vztáhne ruku.

„Ní? Tím snad myslíš mou ženu?“ Lotkou projel lahodný záchvěv vzrušení, když v jeho očích spatřila majetnický záblesk.

„Tvou paní? Markýzu?“ Hayden zpražil pohledem zbytek služebnictva. „Dámu, která má tu moc propustit vás všechny, mizerové, bez doporučení a bez platu?“

Vypadali do jednoho tak zbídačeně, až Lotka pocítila nutkavou potřebu je ujistit, že nic takového nemá v úmyslu. V té chvíli se však přihnala Marta a táhla za sebou vzlykající mladou služebnou. Dívce se špatně padnoucí čepec svezl přes oči, takže

jediné, co bylo vidět z její tváře, byly chvějící se rty a velmi

červený nos.

„Tak jsem našla našeho viníka!“ oznámila stará chůva triumfálně.

„Stačilo ji pěkně přiskřípnout a přiznala se, že měla ty odporné bulvární noviny nakřečkované ve svém kufru. Tak, hříšnice, chceš něco říci své paní, než tě pošle balit?“ Marta postrčila služku k Lotce a strhla jí čepec.

Děvče zašilhalo skrz slzy na Lotku. Vlasy mu zplihle visely kolem hlavy a tvář mělo zarudlou od pláče.

Lotka na ni vytřeštila oči. „Harrieto?“

„Lotko!“ zakvílela Harrieta a vrhla se jí do náruče tak prudce, že ji málem porazila.

Jeho krutá a presto přitažlivá tvář mě začala pronásledovat ve snech i v bdění…

Marta vypadala naprosto zděšeně. „Mylady, co to děláte? Snad tuhle osobu neznáte?“

„Ale zajisté že ji znám.“ Lotka, ještě stále zmatená z toho překvapení, ochranitelsky objala vzlykající dívku kolem ramen a nepřívětivě se podívala na chůvu. „Tato osoba je má nejdražší přítelkyně na světě slečna Harrieta Dimwinklová. Její otec je soudcem v Kentu.“

„Soudcem?“ Marta poklesla v kolenou a kuchařka jí rychle podstrčila židli.

Stařena na ni ztěžka dosedla. Soudě podle čerstvých i již vybledlých modřin na Harrietiných pažích, nebylo to poprvé, co si ji podala za nějaký přestupek.

A soudě podle Martina skelného pohledu se již zaobírala

představami, jak ji pranýřují v nějaké idylické anglické vesničce.

Paní Cavendishová sice nesouhlasně zamlaskala, ale v očích jí plálo vítězství. „Měla jsi mě poslechnout. Varovala jsem tě, že z toho budou jen potíže, když najmeme tu hloupou…“ Lotka se na ni ostře podívala a paní Cavendishová se přes zaťaté zuby usmála, „…tu milou dívku.“

Rychle přisunuli dvě další židle pro Harrietu a pro Lotku. Lotka starostlivě dovedla svou přítelkyni k jedné z nich a sedla si naproti ní.

Dlaněmi třela Harrietiny ruce. „Myslela jsem, že jsi odjela domů do Kentu. Jak ses pro boha živého dostala sem?“

„To by mě také velice zajímalo,“ řekl Hayden. Vylovil z kapsy vesty kapesník a podal ho Harrietě. Opřel se o kamenný krb a uprostřed té ženské přesily vypadal až nesnesitelně mužněji než obvykle.

„Utekla jsem,“ vyhrkla Harrieta mezi zajíkavými vzlyky.

„Namluvila jsem vévodovi a vévodkyni, že se vracím k rodině, ale prostě jsem se tam nemohla vrátit. Věděla jsem, že moji rodiče by byli moc zklamaní, kdybych se objevila na prahu. Moc si přáli, abych si v Londýně našla manžela, který by si mě odvedl s sebou!“

„Ale jak ses úplně sama dostala až sem do Cornwallu?“ zeptala se Lotka.

„Tvá sestra mě posadila do dostavníku do Kentu, ale vylezla jsem dveřmi na druhé straně a vyměnila svou nejlepší brož za lístek na poštovní dostavník do Cornwallu.“

Harrieta se hlučně vysmrkala do Haydenova kapesníku.

„Věděla jsem, že nikomu chybět nebudu.“

„Ty moje ubožátko!“ Lotka odhrnula Harrietě z očí zplihlou loknu. „A kde máš brýle?“

„Sundala jsem si je v dostavníku, abych si je vyčistila, a nějaký velký pán zrovna nastoupil a sedl si přímo na ně. Místo aby se mi omluvil za jejich rozbití, ještě se na mě rozkřičel, že jsem hloupá a nedbalá.“ Harrietě vyhrkly do očí nové slzy.

Lotka sevřela v dlaních kamarádčinu ruku, dříve než se stačila znovu rozvzlykat. „Proč jsi nepřišla přímo za mnou? Proč sis myslela, že se musíš přestrojit za služebnou?“

Harrieta se kradmo podívala na Haydena. „Bála jsem se, že by mě poslal zpátky k rodině.“ Naklonila se blíž k Lotce a ztišila hlas v šepot, který však slyšeli všichni v místnosti. „Nebo mě nechal zmizet.“

Hayden obrátil oči vsloup. „Vaše dobrodružství jsou dozajista nesmírně zajímavá, slečno Dimwinklová, ale ještě jste nám nevysvětlila, jak jste přišla k těm novinám a bulvárním časopisům.“

Harrieta k němu zdvihla uslzené oči. „Prodávali ty hrozné věci na ulici před hostincem, když jsem čekala na dostavník. Utratila jsem svůj poslední šilink a nakoupila jich co nejvíc, aby je nikdo jiný neviděl. Chtěla jsem je při nejbližší vhodné příležitosti spálit.“

„Ale nespálila,“ jemně jí připomněl Hayden.

„Abych pravdu řekla, docela jsem na ně zapomněla kvůli tomu všemu utírání prachu, zametání a křiku…“

„A pohlavkování‘’ Lotka zpražila Martu vyčítavým pohledem.

Harrieta bezmocně pokrčila rameny. „Nemám ponětí, kdo je ukradl z mého kufru a narafičil je tak, aby je ostatní služební našli. Kdo by udělal tak ošklivou a krutou věc?“

„No kdo asi?“ zamumlala Lotka a čelist jí ztuhla.

Příliš pozdě si všimla, že Hayden na ni hledí zkoumavým pohledem. Když se odlepil od krbu a dlouhými kroky vyšel beze slova z kuchyně, nezbylo jí nic jiného, než ho následovat.

Allegru našli v učebně, jak sedí u svého malého dřevěného stolku, zalitá slunečními paprsky. Opisovala z učebnice v úhledných sloupcích čísla na prázdný list sešitu. Špinavé ponožky měla obě vytažené a hřívu černých vlasů zkrotila zašlou stuhou levandulové barvy, takže jí nepadaly do čela. Na stole vedle ní seděla Lotčina panenka a i ona měla vlasy ozdobené stuhou stejné barvy.

Když Lotka vešla do místnosti, Allegra se na ni zářivě usmála.

„Dobré odpoledne, maminko. Už je čas na vyučování?“

„I tak se to dá říct,“ spustil Hayden, který se objevil za Lotkou ve dveřích.

Jeho urostlá postava vrhla stín na Allegřin stůl a její úsměv v té chvíli pohasl.

„Nechceš nám něco vysvětlit, mladá dámo?“ zeptal se.

Allegra pomalu zavřela učebnici a podívala se na otce. Ani se nesnažila bránit proti jeho nevyřčenému obvinění. „Nebudu tvrdit, že je mi to líto, protože mi to líto není. Měla jsem pocit, že by to měli vědět. Myslela jsem, že by se všichni měli dozvědět, jakou ženu sis vzal za manželku.“

Lotka s námahou zadržela výbuch vzteku. „Asi jsi ještě moc mladá a naivní, aby sis to uvědomovala, ale ty zkazky, které vycházejí v tomto typu novin, jsou nejen zlé, ale také nepravdivé. Jediné, na čem vydělávají peníze, je rozšiřování lží o nevinných lidech.“

Dívka sáhla pod učebnici a vytáhla další bulvární plátek. Podle toho, jak byl otrhaný a umatlaný, ho musela přečíst několikrát.

„A co tenhle článek? To je taky lež?“ Začala číst a hlas i ruce se jí třásly. „Mnozí si ještě pamatují, když Oakleigh použil svůj smrtelný šarm, aby získal srdce krásné Justiny du Lac. Jeho nová žena by se měla mít na pozoru. Zdá se, že od lásky k Vraždícímu markýzi je jen krůček k pádu z útesu. Anebo k postrčení z něj.“

Lotka se v tu strašlivou chvíli nemohla na Haydena ani podívat. Dokázala pouze zadržet dech a čekat, až Hayden vybuchne smíchy, pohladí dceru po vlasech a vynadá jí, že se vůbec zabývá takovými nesmysly. Stačil jeden pohled do Allegřiných smutných očí a věděla, že i ona čeká na totéž. A že již čeká o moc déle než Lotka.

Lotka neměla tolik trpělivosti jako dítě. Obrátila se k němu a

tázavě se na něj podívala.

„Jdi do svého pokoje, Allegro,“ rozkázal. Jeho tvář byla okouzlující a nehybná jako maska. „A zůstaň tam, dokud pro tebe nedám poslat.“

Allegra přidušeně vzlykla. Mrštila novinami o zem, prosmýkla se kolem nich a vyběhla z místnosti. Hayden vrhl na Lotku nevyzpytatelný pohled, otočil se na podpatku a odešel také.

Hayden hnal svého koně vřesovištěm v padajícím šeru soumraku. Věděl, že může jet, dokud se on i kůň nezpění potem, ale stejně neunikne tomu okamžiku, kdy se na něj Lotka v učebně podívala. Od Justininy smrti si už zvykl na ledacos zvědavé okukování, významné letmé pohledy, podezřívavé nevražení. Dokonce se mu podařilo obrnit se i proti stínu pochybnosti, který se zrcadlil v očích jeho dcery pokaždé, když na něj pohlédla.

Ale v tom okamžení, kdy na něj Lotka neústupně spočinula modrýma očima a prosila ne, dožadovala se odpovědi na jedinou otázku, kterou se mu nikdo jiný neodvážil položit, cítil, že obranný val, jejž si vystavil kolem svého srdce, se hroutí jako domek z karet.

Přesunul váhu, pobídl koně a obkroužil záliv až k okraji vlhkého močálu, pak ale zamířil tryskem zpět k zámečku. Riskoval by možná vlastní krk a vydal by se přes bažinatý porost, nechtěl však stejný osud přichystat koni.

Mělo mu dojít, že Lotka neucouvne před žádnou výzvou. Muži, který strávil poslední čtyři roky počítáním, co ho bude stát jediný nádech, připadala její bezstarostná odvaha nesnesitelná, zároveň však neodolatelná.

Hayden si skoro přál, aby v jejích očích zahlédl alespoň náznak pohrdání nebo odporu. Pak by ji možná dokázal pustit z hlavy stejně chladnokrevně jako všechny ostatní vášně. Ale ta možnost, že by mohla věřit všemu, co jí řekne že by tnu mohla věřit představovala pokušení, na něž nebyl připraven. Pokušení

vábivější a nebezpečnější než svůdné křivky jejího těla.

Sklonil se blíž ke hřbetu koně a prohnal se kolem domu, směrem k útesům, aby si připomněl, jak vysokou cenu by musel zaplatit, kdyby podlehl.

Stála na samém okraji útesu a hleděla dolů do vířícího kotle moře. Vlna za vlnou narážela do rozeklaných skalisek a vysoko do vzduchu odrážela gejzíry pěny. Ze země se zdvihl jemný závoj mlhy, který ji zahalil, ulpěl jí na pokožce a vytvaroval jemnou látku nočního úboru podle jejích ňader a stehen. Přestože se chvěla zimou, nevydala se zpět. O takové nespoutané divočině snila celý život. Jednou svojí částí sice chtěla uniknout té temné a větrné noci, druhá však toužila rozepnout paže a přivítat ji, vrhnout se do její všeobjímající náruče.

Pomalu se otočila. Stál tam, přesně tak, jak očekávala, tmavý stín rýsující se proti inkoustově temné obloze. Vztáhl k ní ruku a ona ustoupila o krok blíže k okraji útesu. Oba však věděli, že neunikne. Nebyla schopna mu odolat o nic víc, než odolá oblak vytrvalému svitu měsíce. Vklouzla mu do náruče a zdvihla k němu hlavu v očekávání jeho polibku.

Vzal si její ústa, nejprve něžně a jemně, a poté divoce a drsně, plenil jazykem jejich žhavý nektar. Pevně se k němu přitiskla a oplatila jeho vášeň toužebnou odevzdaností. Věděla, že nic neukojí jejich touhu, dokud obě těla nesplynou v jedno. Bolestně vnímala, jak se jí dotýká –úst, ňader i horké, vlhké skuliny mezi stehny. Předtím byla možná spokojena, že ovládl její tělo i srdce, dnes v noci však nežádal polibkem o nic méně než o celou duši.

Vítr zaburácel snad ještě zuřivěji, jako by se snažil vyrvat mu ji z náruče. Věděla však, že se nemá čeho obávat, protože on by ji nikdy nepustil. Alespoň si to myslela do okamžiku, kdy odtrhl ústa od jejích a jemně ji postrčil. Zavrávorala na okraji strmé stěny s rukama stále napřaženýma k němu. Poslední, co spatřila, byla jeho tvář krásná a zároveň strašlivá beze stopy lítosti.

Pak už jen padala a padala do bezedné propasti nicoty a v uších jí zněl její vlastní bolestný výkřik.

Lotka s trhnutím procitla u psacího stolu. Po rozpáleném těle se jí rozlil studený pot.

Ještě roztřesená odsunula pomačkané stránky rukopisu a zabořila hlavu do dlaní.

Ten sen byl dozajista trestem za to, že psala tak dlouho do noci a usnula v polovině kapitoly. Poté, co pomohla Harrietě přestěhovat její skrovný majetek z pokoje pro služebnictvo do ložnice na druhé straně haly, zasedla za stůl, aby zapracovala všechny své pochybnosti a podezření do dalšího příběhu svého románu. Příběhu, v němž její hrdinka poprvé pojme podezření, že muž, jemuž dala své srdce, je nelítostný vrah.

Ten sen byl však mnohem živější než cokoli, co kdy Lotka napsala. Přestože tvář milence nespatřila ani jednou jasně, stále na rtech cítila chuť jeho polibku a v klíně neznámou touhu.

Promnula si konečky prstů spánky ve snaze pochopit smysl toho všeho. Byla ta žena na okraji útesu ona, anebo ubohá Justina, odsouzená k záhubě, zrazená nevěrným polibkem? Byl ten sen vizí minulosti, nebo zlou předtuchou budoucnosti? Možná to byl jen výplod její rozrušené fantazie, podpořený tím nešťastným střetem mezi Haydenem a Allegrou v učebně.

Lotka vyskočila, když se dveře do ložnice rozletěly. Dovnitř vpadla Harrieta s nočním čepcem spadlým přes oko. „Slyšíš ty strašlivé výkřiky? Kdo by proboha mohl vydávat tak nelidské zvuky?“ Vrhla se přímo do Lotčiny postele, jen těsně přitom minula Čertici, a přetáhla si noční košili přes holá chodidla.

„Není to ten duch, o kterém si sloužící pořád šeptají? Opravdu na zámku straší?“

Lotce až nyní došlo, že ten hrůzostrašný řev, který ji probudil, se jí nezdál. Nastražila uši a vzdálené výkřiky se změnily v jekot, z nějž tuhla krev v žilách, doprovázený břinkotem rozbíjejícího se skla.

Zavrtěla hlavou. „Tohle, má drahá Harrieto, není žádný duch.“ Harrieta zamrkala jako vyplašená sova. „A co to tedy je?

Přepadli nás snad pašeráci? Tohle je Cornwall, víš. Zneuctí nás

v našich vlastních postelích?“

„Takové štěstí nás nemůže potkat,“ zamumlala Lotka, která se ještě stále třásla pod dojmem zlého snu.

Věděla však jistě, že žádný duch ani pašerák by nebyl schopen vydávat tak úděsné zvuky. Vzteklý řev neustával a ona cítila, že jí

povolují nervy. Poslední tři týdny se usilovně snažila být vzorná manželka a trpělivá nevlastní matka a vychovatelka. A co z toho má? Utrpěla jen porážku od desetileté tyranky, vlastní služebnictvo ji zesměšnilo a ještě navíc touží po muži, který odmítl popřít, že shodil svou předchozí ženu z útesu. Vzato kol a kolem, za svou ctnost se ještě žádné odměny nedočkala.

Vstala, shrnula stránky rukopisu do pouzdra na papír a rozzlobeně zaklapla víko.

„Kam jdeš?“ vyjekla Harrieta, když viděla, jak Lotka popadla župan a jako vichřice vyrazila ke dveřím.

Lotka se otočila a oči se jí zablýskly způsobem, který již její přítelkyně důvěrně znala. „Jdu vysvětlit jedné mladé slečně, proč mi říkají Hertfordshirská uličnice.“

Lotka chvátala dolů po schodech do druhého patra a při chůzi si zavazovala pásek županu. Pendlovky na podestě schodiště právě odbíjely půlnoc. V tuto noční hodinu obvykle nebylo nikde vidět ani jednoho ze sloužících, dnes však lokajové i služky pobíhali chodbami zámečku jako vyplašené myši. Několik z nich se na ni, když je míjela, zvědavě podívalo v údivu, že jejich paní prochází domem v nočním úboru a s rozpuštěnými vlasy padajícími na záda.

Lotka zahnula za roh a málem narazila do statného lokaje, kterému se tak líbila ta odporná karikatura v novinách.

Uskočil vzad a do širokých tváří se mu vhrnula krev. Lotka potřásla loknami. „Kdybyste dovolil, právě spěchám na krátké romantické dostaveníčko s králem.“ Přitiskla prst ke rtům a snížila hlas do šepotu. „Ale prosím vás, ať se děje cokoli, neříkejte to pánovi.“

Zanechala ho opřeného o zeď s ústy dokořán a pokračovala v cestě. Dnes v noci nepotřebovala svíci nebo tajemnou melodii, která by ji vedla. Chodby zalévalo světlo, jako by byla každičká lampa zažehnuta, aby pomohla zahnat hrůzu strašnější než pří

zrak ze záhrobí.

V chodbě před Allegřiným pokojem stálo několik sloužících. Podlaha pod jejich nohama byla poseta rozbitým porcelánem, stájník Jem se opíral o zed a na hlavě si přidržoval zakrvácený hadr. Dveře Allegřina pokoje byly zavřené, za nimi však s neutuchající silou zuřila bouře.

Než k nim Lotka stačila dojít, zastoupila jí cestu malá Meggie a neohrabaně se jí poklonila. Musela křičet, aby ji přes jekot bylo slyšet. „Mylady, proboha, jen je nezkoušejte znovu otevřít!“ Služka sebou trhla, jak dveře z druhé strany zasáhlo cosi těžkého.

„Už udělala Girtovi monokl a ubohému Jemovi způsobila pěkné bolení hlavy.“

Stájník souhlasně přikývl a pohyb ho přiměl zamrkat.

„Vím, že se mě jen snažíte ochránit, ale já se o sebe umím postarat. Ustupte stranou,“ přikázala Lotka.

Meggie se zoufale podívala na krvácejícího stájníka. „Jeme, skoč rychle pro pána, ale pospěš si!“

Jem zamručel, odlepil se od zdi a rozběhl se chodbou.

„Vážím si tvé snahy, Meggie,“ ujistila Lotka služebnou. „Ale jako tvá paní trvám na tom, abys ustoupila stranou a nechala mě jít dovnitř.“

Ještě se dohadovala se služkou, když se do chodby přiřítil Hayden.

S neučesanými vlasy a odhodlaným pohledem se tolik podobal milenci z Lotčina snu, že se zarděla a srdce se jí rozbušilo. Ani dvě koťata, která mu běžela za patami, nemohla zmírnit hrozivý dojem, který vyvolával.

„Co to k čertu děláte?“

Přestože se nad ní zlověstně vztyčil, Lotka se nenechala zastrašit. „Vaše dcera nenechá nikoho spát, včetně mě. Ráda bych si s ní jen trochu promluvila.“

Hayden se zamračeně rozhlédl po okolostojících sloužících, vzal ji za zápěstí a zatáhl ji do prázdné ložnice na druhé straně chodby. Místnost byla ozářena jen měsíčním svitem, stejně jako větrem ošlehaný útes v Lotčině snu.

Hayden se na moment zastavil, odstrčil z cesty koťata, aby jim neublížil, a s prásknutím jim před čumáčky zavřel dveře. Hluk se

díky tomu snížil na únosnou hranici. „Můžete povídat, až vám dojde dech, ale mohu vás ujistit, že to bude jen ztráta času. S Allegrou, když ji to takhle popadne, není rozumná řeč. Už jsem poslal Martu do vesnice pro lékaře.“

„A co čekáte, že udělá?“

„Zabrání jí, aby si ublížila. Nebo někomu jinému.“ Přejel si

prstem po tenké jizvě pod levým uchem, aniž si to možná uvědomil. „Když dostane trochu opia, bude možná spát až do rána.“

Lotka přemýšlela, jak asi přišel k té jizvě a kolik bezesných nocí strávil čekáním na lékaře, aby vpravil opiovou tinkturu do hrdla člověka, kterého miluje.

Odolala náhlému záchvatu pochopení a řekla: „Mám spíš dojem, že Allegra by namísto dávky opia měla dostat pořádný výprask.“

Přimáčkl ji ke dveřím a v té chvíli vypadal, že by byl rozhodně schopen násilí. „Měla byste vědět, že jsem nikdy nevztáhl ruku na své dítě!“

Lotka k němu zvedla oči, v měsíčním světle vypadal tak rozzlobeně a nebezpečně, a zděšeně si uvědomila, že touží, aby vztáhl ruku na ni. Přála si, aby ji položil na její ňadro, něžně polaskal jeho hebkou pokožku v dlani, pomalu přiblížil své rty k jejím a…

Silným dřevem dveří pronikl rozzuřený jekot a roztříštil ne-stoudnou představu na kusy.

„Ano, a taky to je vidět, že?“ ironicky odpověděla Lotka a pokusila se vytrhnout zápěstí z jeho sevření. „Kdybyste to zkusil, možná bychom teď všichni pokojně spali. Byl byste tedy tak las-kav a prozradil mi, co ji tak rozzlobilo tentokrát? Předpokládám, že když jste si ji dal zavolat, neproběhlo to zcela hladce.“

„Nijak zvlášť.“ Odstoupil od ní a poškrábal se na šíji. Čišela z něj zřejmá neochota přiznat pravdu. „Řekl jsem jí, že pokud se neomluví před služebnictvem, pošlu ji do školy. A že tentokrát to myslím vážně.“

Lotku zahřálo u srdce. Poslední, co by od něj očekávala, bylo, že se jí zastane. Vzápětí ji však napadlo něco dalšího. Kdyby poslal Allegru do školy, už by ji nepotřeboval. Přestože nedokázala říci proč, to poznání v ní vyvolalo pocit, který se nebezpečně blížil panice.

Otočila se a vzala za kliku.

„Varuji vás,“ řekl Hayden. „Rozumně se s ní nedomluvíte. Ne teď, když ji popadl záchvat nepři četnosti.“

Lotka se na něj rozzlobeně ohlédla přes rameno. „Ach ano, vždyť ona je vlastně blázen. Naprosto šílená!“

Otevřela dveře a vykročila do chodby. Meggie s očima plnýma obav sledovala její příchod.

Hayden, Lotce v patách, vyštěkl: „Pusťte ji dovnitř!“

Služka sice vykulila oči ještě víc, ale neodvážila se svému pánovi odporovat. Otevřela prudce dveře Allegřina pokoje a rychle se ukryla do Jemova náručí.

Lotka nezpomalila krok, dokonce ani když jí kolem hlavy s hvízdnutím prolétlo porcelánové umyvadlo a roztříštilo se o zeď chodby jen kousíček od Haydena. Natáhla ruku dozadu a prostě mu přibouchla dveře před nosem. Přelétla pohledem nepořádek v místnosti a usoudila, že Allegře již docházejí věci, které by mohla házet.

Dívka se krčila uprostřed veliké sloupkové postele a zatínala prsty do pomačkaných přikrývek. Obličej měla zarudlý vzteky a dlouhé černé řasy slepené slzami. Když se na ni Lotka klidně zahleděla, vydala ze sebe uši rvoucí výkřik a sáhla po jediném předmětu, který ještě ležel na posteli shodou okolností to byla Lotčina panenka.

Popadla pannu za nohu a zdvihla nad hlavu.

„Být tebou, tak to nedělám.“ Lotka promluvila tiše, její tón byl ale dostatečně výhružný, aby děvče přiměl přestat. Zejména poté, co ještě jednou sáhla za sebe a otočila klíčem v zámku.

Allegra pomalu položila pannu. Oči jí zuřivě plály a hrud se jí prudce zvedala. „Oni tě nevarovali? Neměla by ses ke mně přibližovat, když mě to popadne. Jsem úplně bez sebe, víš. Já-já- já se neovládám. Mohla bych tě uhodit nebo poškrábat… nebo… nebo…“ Vycenila drobné bílé zoubky. „Taky bych tě dokonce mohla kousnout!“

„Jestli mě kousneš, kousnu tě taky. Mám s tím zkušenosti. Jednou jsem kousla krále.“ Allegře spadla čelist. „Anglického krále?“

„Přesně tak. Šest strážných mě muselo tahat, aby vyrvali mé

zuby z jeho ruky. Nebo osm strážných?“ Ve skutečnosti byli jen tři, ale Lotka zastávala názor, že trocha přehánění nikdy nezaškodí, ať už v literatuře nebo v životě.

Prokličkovala blíž. Allegra se stáhla, až se zády natlačila k čelu

postele. „Varuji tě! Nepřibližuj se ke mně. Jinak… jinak zadržím dech, až zmodrám.“

„Jen do toho. Nenech se rušit.“ Lotka se usadila v nohách postele a mile se na dítě usmála.

Allegra, nyní spíš popuzená než rozzuřená, se zhluboka nadechla, přitlačila rty k sobě a nafoukla tváře.

Lotka potichu počítala a dívka začala poulit oči a rudé tváře jí znachověly. Napočítala jen do pětatřiceti, když Allegra padla do polštářů a lapala po dechu.

„Nic světoborného, abych pravdu řekla,“ zavrtěla Lotka hlavou. „Jednou, když sestra dala poslední čajovou sušenku bratrovi, jsem zadržovala dech skoro dvě minuty. Ke konci sestra plakala a George přede mnou klečel na kolenou a prosil mě, ať tu sušenku sním.“

Allegra se posadila a sklonila hlavu jako býk před útokem. Očividně si to nejlepší schovávala na konec. „Pokud ihned neodejdeš z mého pokoje, začnu křičet.“

Lotka se jen usmála. Allegra otevřela ústa. Lotka zaječela.

Byl to mistrovsky vyvedený operní kus, zplna hrdla, který měl sílu prorazit všechny ušní bubínky v okolí sto padesáti mil. Kdyby byl v pokoji ještě nějaký nerozbitý porcelán, určitě by se rozletěl na tisíc kousíčků.

Sotva výkřik dozněl, Lotka si uvědomila zvuk pěstí zběsile bušících na dveře a mužský hlas volající její jméno. Dveře s rachotem propadly dovnitř, vyražené z rámu. Za nimi se rychle vynořil Hayden. Zůstal však konsternované stát, když viděl, že Lotka sedí s klidným úsměvem na kraji lože, zatímco Allegra se tiskne k čelu postele a zakrývá si uši rukama.

Za Haydenem nervózně přešlapovala Marta a bělovousý gentleman, pravděpodobně lékař z vesnice, usoudila Lotka, oba se stejně zmatenými výrazy ve tvářích.

Allegra se chraptivě rozplakala a vystřelila z postele. Proběhla kolem otce a vrhla se Martě do náruče.

Objala ji kolem pasu a křičela: „Marto, prosím, ať odejde. Už budu hodná, přísahám! Udělám všechno, co bude otec chtít! Jen ji

prosím nenechejte, aby mě kousla nebo začala znovu tak strašlivě křičet!“

Allegra zabořila tvář mezi Martina ňadra a Lotka vstala z postele. Hayden na ni hleděl, jako by byla Attila, hunský válečník a Johanka z Arku najednou.

„Věřím, že ted už usne,“ řekla mu Lotka. Podívala se kriticky na lékaře. „A bez opia.“

Utáhla si pásek županu a proplula kolem nich ven z místnosti. V chodbě stáli Meggie, Jem a ostatní sloužící a hleděli na ni s nově nabytou směsicí strachu i úcty.

„Mylady, mysleli jsme, že vás vraždí, opravdu,“ vyhrkla Meggie. „Nikdy jsem pána neviděla v takovém stavu. Odstrčil Jema a sám vyrazil dveře!“

Lotka mezi nimi procházela a se zaťatými zuby se pokoušela potlačit smích při představě Haydena zápasícího s dveřmi jako rytíř, který spěchá zachránit dámu svého srdce. Sloužící se jí jeden po druhém hluboko poklonili.

Věděla, že Allegřina omluva může počkat do rána. Ted, kdy konečně mohli přečkat zbytek noci v míru, už služebnictvu nezáleželo na tom, jestli se o ní povídá, že byla milenkou všech londýnských šlechticů.

Byli prostě vděční, že ted je jejich.

Jak jsem jen měla odhalit, jaká strašlivá tajemství ukrývá v uzamčených komnatách svého srdce?

Po oné noci se z Allegry stala vzorná žačka. Na hodiny docházela každý den přesně na desátou v naškrobených šatech a s podkolenkami úhledně upravenými. Stála za stolem se sepjatýma rukama, skloňovala latinská podstatná jména, jako když bičem mrská, a bez chybičky odříkávala malou násobilku. Uměla na glóbu najít Marakeš a převyprávět dějiny Ostrogótů a Vizigótů tak, že by Římané bledli závistí.

Lotka už si nemusela každé ráno vyklepávat boty předtím, než si je nazula, nebo schovávat čepce pro případ, že by do její ložnice zabloudila zatoulaná koza. Díky tomu, že Allegra i duch zachovávali klid, si všichni mohli vychutnat několik blažených poklidných nocí vyplněných spánkem.

Zdálo se, že nad oakwyldeským panstvím zavládlo příměří,

třebaže ostražité.

Lotka, ochuzena o zábavu při maření Allegřiných uskoků, však zjistila, že ji souží nový neduh nuda. Hayden se k ní choval ještě odtažitěji než dříve a věnoval jí zdrženlivé úklony, které by se hodily tak pro vzdálenou sestřenici ze třetího kolena. A přestože byla vděčná za věrnou společnost své přítelkyně, Harrietina hlavní témata rozhovoru se převážně omezovala na to, co měly včera ke svačině.

Jedno zamračené úterní ráno zastihlo Lotku s Allegrou, jak obě hledí z okna učebny a pozorují déšť stékající po okenních tabulích. Kapka za kapkou se spojovaly v pramínky a Lotka cítila, že jí těžknou víčka. Ozvěna Allegřina zívnutí ani nestihla doznít a Lotčino ji v těsném sledu provázelo.

Lotka se vzpamatovala dříve, než stihla upadnout do plné

dřímoty, a rázně zaklapla knihu, která ležela na jejím stole.

Allegra sebou provinile trhla a začala něco horečnatě škrábat do sešitu.

Lotka vstala. „Minulý týden jsme probíraly Magellana a de Sota. Myslím, že nejlepší způsob, jak proniknout do mysli objevitele, je vydat se objevovat.“

„Objevovat?“ Allegře, přestože nevypadala o nic méně ostražitě než jindy, se v očích rozhořely plamínky zaujetí.

„Povídá se, že tenhle zámeček má více než padesát pokojů, a my jsme jich viděly sotva polovinu.

Co kdybychom začaly v podkroví a postupovaly dolů? Třeba se nám podaří objevit ty komůrky knězů a tajné chodby, co si o nich pořád šeptá Meggie s Jemem.“

„Ale co otec? Asi nebude mít radost, když dnes nedokončím hodinu.“

Na Lotčiných rtech se objevil uličnický úsměv. „Také se povídá, že tvůj otec dnes ráno odjel s majordomem do Boscastlu, aby srovnali nějaké účty, a nevrátí se dřív než pozdě odpoledne. Dokonce i Marta má volno a odešla do vesnice na návštěvu k sestře.“ Allegra se sice stále tvářila pochybovačně, ale Lotka zdvihla ruku. „Pojď, malá dobyvatelko, čekají nás nové světy, kterých se musíme zmocnit.“

V takový pošmourný a větrný den, kdy déšť bubnuje do sedlové střechy, nebylo lepšího a útulnějšího místa než půda zavalená haraburdím. Vzájemně propojené bludiště místnůstek s truhlicemi přetékajícími od molů rozežraným oblečením a odloženými hračkami, zaměstnalo Lotku s Allegrou téměř na celé dopoledne. Lotka našla v jednom rohu grošovaného houpacího koně. Něžně ho pohladila a přemýšlela, zda kdysi patřil Haydenovi.

Konečně se těsně před polednem vynořily z půdy s umazanými punčochami a pavučinami ve vlasech. Allegra si sice stále zachovávala chladný odstup, ale Lotka udržovala neustávající proud brebentění.

Chvíli bloumaly druhým a třetím patrem, ale nacházely jen neužívané ložnice a salony, pokryté vrstvami prachu.

Došly až na konec dlouhé galerie, jejíž stěny byly posety portréty. V tom okamžiku zaslechly zvuky blížících se kroků.

Lotka popadla Allegru za ruku a vyrazila k zadnímu schodišti. Přestože dobře věděla, že je to nejspíš jen Meggie s náručí čerstvě vypraného prádla, zasyčela: „Pojd, de Soto! To jsou ti prokletí Angličané, kteří nám chtějí vydrancovat naše lodě a ukrást naši kořist!“

Když došly do přízemí, Lotka se zajíkala smíchy a dokonce i Allegra, jak se zdálo, se usilovně snažila přemoci úsměv. Schody je dovedly do široké chodby, lemované z obou stran dveřmi. Zastavily v jejím ústí.

Allegra se zachmuřila a začala couvat zpět ke schodišti. „Sem bychom neměly chodit. To je zakázané.“

Lotka se pomalu otočila. Poznala ty dvoukřídlé dveře na vzdáleném konci chodby. Byly v západním křídle, přesně na místě, kde první noc na zámečku slyšela ty tajemné tóny klavíru.

Allegra se provinile ohlédla a v jejím hlase zesílilo naléhání:

„Opravdu bychom měly jít. Tady si nesmím hrát.“

Lotka však nemohla odtrhnout zrak z těch tajuplných dveří. Dveří, k nimž ji Hayden přitiskl svýma horkýma, hladovýma rukama. Dveří, na které se odmítal byť jen podívat, když se zmínila o té hudbě.

Vykročila rozhodným krokem vpřed. „Co bychom to byly za objevitelky, kdybychom uprchly při prvním náznaku nebezpečí?“

Natáhla ruku k jedné z klik a prsty se jí mírně třásly.

„To je zbytečné.“ Allegra se přihnala za ní, jako by sama nemohla odolat pokušení. „Jsou zamčené už víc než čtyři roky. Jediná Marta má klíč.“

Lotka si byla vědoma, že není správné podporovat Allegru, aby se protivila otcovu příkazu, její zvědavost však byla mnohem silnější než svědomí. Pokud neměl co skrývat, proč trval na tom, že ty dveře musí zůstat zamčené?

Allegra se přikradla blíž. Lotka sáhla do drdolu a vytáhla vlá-senku. Musela jí stačit, nic jiného neměla po ruce. Po několika minutách dloubání, kroucení a mručení zámek jejímu snažení konečně podlehl.

Napřímila se. Allegra se k ní tlačila tak těsně, že zřetelně slyšela její zrychlený, mělký dech. Sáhla dozadu a stiskla jí ledovou

ruku. V tom okamžiku si nebyla tak docela jistá, jestli to dělá kvůli ní nebo kvůli sobě.

Když otevřela dveře, z úst se jí vydral užaslý vzdech. Skrývala se za nimi nádherná osmiúhelníková místnost vzdušná, elegantní a ženská, nikde ani stopy po tmavém mahagonu, který zaplňoval zbytek zámečku. Byla upravená v řeckém stylu, před několika lety velmi oblíbeném mezi společenskou smetánkou. Zdi pokrývalo bílé táflování, rámované zlatými pásky.

Každičkou římsu a vlys zdobily ručně malované květy. Obvod místnosti krášlily štíhlé sloupy stoupající ke klenutému střešnímu oknu, které z deštivé oblohy vymámilo každičký paprsek světla, a tak vzdorovalo šeru. Spodní část kupole byla vymalována éte-rickým odstínem modři, v níž jako cákance visely nadýchané bílé mraky.

„Takhle nějak jsem si vždycky představovala nebe,“ zašeptala Lotka, protože nechtěla rušit ten posvátný klid.

Jediným zvukem, kromě jemného bubnování deště na střešní okno, bylo šoupání pantoflů po parketách, jak se ruku v ruce pomalu sunuly na druhou stranu místnosti.

Pokud tohle mělo být nebe, pak žena na portrétu zavěšeném nad krbovou římsou z bílého mramoru musela být dozajista anděl. Již od doby, kdy byla Lotka dost velká na to, aby se dokázala vyškrábat z kolébky a přibatolit se k zrcadlu, se považovala za bezkonkurenční krásku. S touto božskou bytostí se záplavou hnědých kudrn a smějícíma se hnědýma očima se však nikdo na světě nemohl rovnat.

Alespoň měl Ned tolik rozumu, že mi neposlal brunetku.

Haydenova smutná slova jí zazněla v hlavě a ona se bezmyšlenkovitě dotkla svých vlastních vlasů. Poprvé v životě jí připadaly vybledlé, jako slabý vyčpělý náznak nějaké jasnější barvy.

Žena na obraze neměla alabastrové rysy anglické krásky, ale vášnivý galský ruměnec.

Hleděla na kohosi, kdo stál umělci hned po levém boku, někoho, kdo způsobil, že koketně našpulila plné rty a v očích se jí rozzářily jiskřičky nevyřčených slibů. Bylo těžké uvěřit, že život takové osobnosti musel tak náhle skončit. Přestože její podoba

navždy znehybněla na plátně, vyzařovalo z Justiny takové množství energie, o kterém si většina žen mohla nechat jen zdát.

Byla ženou, pro kterou by muž mohl chtít zemřít. Ženou, pro kterou by neváhal zabíjet.

Lotka byla tak vyvedená z míry, že si ani nevšimla, že jí Allegřiny prsty vyklouzly z dlaně. Otočila se a zjistila, že dívka zírá na portrét s téměř děsivou odměřeností.

„Tvoje matka byla velmi krásná‘’ řekla Lotka ve snaze zaplašit vlastní neklid.

Allegra pokrčila rameny. „Asi ano. Moc si ji nepamatuji.“

Lotka se k portrétu otočila zády. Doufala, že se jí tak podaří vymanit z jeho vábivého kouzla. V té chvíli si uvědomila, že místnost není přijímací pokoj, ale hudební salon. V jednom rohu stála u nízkého divanu pozlacená harfa. V protějším rohu trůnil spinet, který by člověk očekával v hudebním salonu tak před sto lety. Dominantu místnosti však tvořilo vídeňské piano, ručně natřené na bílo, aby ladilo s táflováním. Víko ve tvaru křídla mělo zdvižené a zahnuté nohy s vyřezávanými ornamenty byly ukázkou elegance.

Lotka přešla k nástroji a lehce jedním prstem přejela po lesklé

černobílé klaviatuře. Nikde ani smítko prachu.

Jestliže byla Marta jediná, kdo měl klíče, pak střežila památku své předchozí paní s nebývalou péčí.

Lotka koutkem oka zahlédla Allegřin pohyb a zeptala se:

„Umíš hrát?“

Dívka ucukla rukou z kláves a schovala ji za záda.

„Samozřejmě že ne. Otec by to nikdy nedovolil.“

Lotka se zamračila. Na stojanu leželo několik zažloutlých partitur, které působily dojmem, že si jejich majitelka jen odskočila na šálek odpoledního čaje a má se každou chvíli vrátit. Když vklouzla na stoličku, měla pocit, že se chystá znesvětit posvátný oltář.

Protáhla si prsty, vyloudila na klávesách několik nejistých akordů a pak začala hrát. Piano mělo krásný zvuk sytý, líbezný a majestátní. Hudební nástroje Lotku přitahovaly odjakživa. Dlouho předtím, než jí Sterling najal prvního učitele hudby, strávila společně s Georgem a Laurou nejeden šťastný večer u

oprýskaného piana v salonu lady Eleanor.

Po klopýtavém úvodu se její prsty roztančily po klávesách při veselé pasáži z Hándelovy Vodní hudby, která patřila mezi její nejoblíbenější. Nenápadně se ohlédla na Allegru.

Dívka zírala na klaviaturu toužebným pohledem, jaký u ní Lotka ještě nikdy předtím nespatřila. Lotka změnila tempo a pustila se do veselé skotské písně. Zazubila se na Allegru a začala zpívat s přehnaným skotským přízvukem:

Moje žena je rozpustilá potvůrka Musím ji zkrotit

Prodala kabát, všechno propila Prodala kabát, všechno propila Do deky se zabalila

Musím ji zkrotit

Allegra si zanedlouho začala pobrukovat a poklepávat nohou do taktu strhujícího rytmu. Po třetí sloce se přidala v refrénu, nejprve stydlivě, ale s každou notou nabývala na jistotě. Měla temný alt, který skvěle ladil s Lotčiným sopránem.

Lotka z nějakého důvodu nemohla snést pomyšlení, že by se Allegra měla vrátit zpět do své obranné ulity. Proto když vyčerpala všechny sloky písně, začala si vymýšlet vlastní. Její legrační improvizace je za chvíli tak rozesmála, že ze sebe jen těžko soukaly slova refrénu. Ani jedna z nich si nevzpomněla, že nechaly dveře hudebního salonu dokořán.

Hudba a smích.

Hayden neočekával, že ty dva zvuky ještě kdy v oakwylde-ském zámečku uslyší. Když však voda, která strhla most, překazila jeho cestu do Boscastlu a musel se vrátit zpět domů, zjistil, že oba duní stěnami jeho sídla.

Stál ve vstupní hale, z krempy klobouku mu kapala voda, a naslouchal té přízračné ozvěně.

Na malou chvíli téměř uvěřil, že se čas za dobu jeho nepřítomnosti nějakým kouzlem vrátil zpět.

Viděl sám sebe, jak kráčí dlouhou chodbou k hudebnímu salonu, jak jeho kroky netěžknou obavami, ale jsou lehké a

dychtivé,

jak otevírá dveře a vidí Allegru, ne vytáhlou a štíhlou, ale malou a buclatou, usazenou v maminčině klíně.

Jejich tmavé vlasy splývají v jednu kštici, Justina trpělivě pokládá Allegřiny prsty na klávesy piana a přitom zpívá svým sladkým kontraaltem veselou dětskou říkanku. K jeho velké úlevě jeho žena nemá pod očima tmavé kruhy, které by věstily, že je jeho předčasný návrat domů nevítaný.

„Tatínku!“ vykvikne Allegra s rozzářeným pohledem. Vyklouzne z maminčina klína a batolí se k němu, aby ji mohl vzít do náručí. Přitiskne svou tvář k jeho, on zavírá oči a zhluboka vdechuje její sladkou vůni.

Když znovu otevřel oči, stál ve studené vstupní hale s náručí prázdnou a srdcem bolavým nad tou ztrátou.

„Pane?“ otázal se nechápavě vyhlížející Giles. „Musíte být úplně promočený. Mohu vám odnést kabát a klobouk?“

Hayden ani neodpověděl. Pouze sluhu odstrčil a vyrazil k hudebnímu salonu.

Lotka a Allegra byly tak ponořené do veselé zábavy, že vůbec nezaznamenaly klapot blížících se kroků a ani si neuvědomily, že již nejsou samy. Dokud se víko piana s třeskotem prudce neza-klaplo a on se nezjevil za ním.

Každičké slovo, které vyšlo z jeho úst, byla bohužel velká lež, která jen mela odpoutat mou pozornosti

Lotka vstala ze stoličky a podívala se přes víko klavíru na Haydena. V uších jí ještě zvonilo.

Ani se nezdržoval tím, aby si svlékl kabát a klobouk. Na parkety odkapávala voda z jeho pláštěnky. Pod krempou klobouku mu nebylo vidět do očí. Lotka koutkem oka zahlédla, že se Allegra viditelně třese, ramena shrbená a ústa stažená. Pohled na ni přiměl Lotku rozčileně dupnout.

„Kdo vás sem pustil?“ zeptal se Hayden.

„Nikdo,“ odpověděla Lotka upřímně a zároveň vzdorně.

Přesunul vyčítavý pohled k dceře. „Allegro?“

Dívka divoce zavrtěla hlavou. „Já rozhodně nemám klíč.“

Strhl si klobouk. Když Lotka spatřila výraz v jeho očích, skoro si přála, aby ho nechal na hlavě. „Tak jak jste se sem potom sakra dostaly? Víte, že je to zakázané.“

„Hrály jsme si na badatelky,“ přiznala Lotka, která doufala, že tak odláká jeho pozornost od dítěte.

Její manévr zafungoval až příliš dobře. Hayden se na ni ostře zadíval, jeho zúžené oči a ztuhlá čelist vyzývaly, aby pokračovala.

„A jak jistě víte, není nic lákavějšího než prozkoumávat něco, co je zakázané.“

Na malý okamžik se v jeho chladně zelených očích objevil jiný záblesk cosi nebezpečného a zároveň svůdného. „A co jste tedy udělaly? Ukradly klíče Martě?“

„To samozřejmě ne! Nikdy bych nenaváděla Allegru ke krádeži!“ Lotka rezervovaně složila ruce na prsou. „Prostě jsem otevřela zámek jednou z mých vlásenek.“

Hayden na ni chvíli nevěřícně hleděl a pak se chmurně zasmál.

„Tak to je výborné! Nenaváděla byste mou dceru, aby kradla, ale bez rozpaků ji naučíte, jak se dostat přes zamčené dveře.“ Allegro

obešla piano a zatahala ho za rukáv kabátu, ale on byl příliš zaujatý očekáváním, co Lotka odpoví. „Co máte v plánu na příští hodinu? Ukázat jí, jak pozdvihnout hlaveň pistole?“

Dříve než Lotka stačila vyštěknout odpověď, Allegra zatahala otce za rukáv podruhé, a tentokrát se jí podařilo upoutat jeho pozornost.

„Neučila mě, jak se otevírají zámky. Otevřela ho sama.“ Zvýšila hlas. „A víš proč? Protože si všimla, že se nudím a jsem nešťastná, a ona je jediná v tomto domě, která se snaží s tím něco udělat!“

Hayden s Lotkou zůstali na dítě zírat, překvapeni jejím vášnivým výbuchem. Lotku by ani ve snu nenapadlo, že by ji Allegra někdy mohla obhajovat. Když hleděla do dívčina rozzlobeného obličejíku, pocítila nečekaný závan něhy.

Hayden nicméně nevypadal, že by se nechal jakkoli unést sentimentem. „Tvá nevlastní matka se zřejmě dostatečně neseznámila s pravidly tohoto domu, ale ty, mladá dámo, je znáš. Pro jejich nedodržení neexistuje naprosto žádná omluva.“ S vážným výrazem zavrtěl hlavou. „Hluboce jsi mě zklamala.“

„Hm, tak to není nic nového, že, otče? Já tě zklamu pokaždé.“ Kdyby propukla v pláč a utekla, nevyzněla by její slova možná tak přesvědčivě, ale ona se jen obrátila a strnule vykráčela z pokoje, drobné ruce sevřené v pěst.

Hayden spolkl zaklení a prudce se otočil. Stanul tváří v tvář portrétu své první ženy. Lotka byla docela vděčná, že mu v té chvíli nevidí do obličeje. Aniž by věděla, kde se to v ní vzalo, intuitivně jí došlo, kdo stál vedle malíře, když portrét maloval.

Justininy rozesmáté oči a škádlivý úsměv patřily Haydenovi.

„Když zemřela,“ promluvil konečně hlasem suchým jako troud, „strávil jsem v tomto pokoji více než čtrnáct dní a nemohl jsem spát, jíst ani se podívat na svou dceru. Toho dne, kdy jsem konečně sebral dost sil, abych vyšel ze dveří, jsem přísahal, že už do něj do nejdelší smrti nevstoupím.“ Strnule se odvrátil od portrétu i od Lotky, jako by už déle nemohl snést pohled ani na jednu ze svých žen.

„Promiňte,“ zašeptala Lotka a poprvé na ni plně dolehly

důsledky její nezbednosti.

„A co?“ zeptal se a zatočil kloboukem v rukou. „Že jste zesměšnila má přání? Že jste úmyslně navedla mou dceru, aby mi odporovala? Že jste mezi nás postavila další zeď svým vměšováním do cizích věcí?“

„Pokud se domníváte, že mám na vaši dceru tak špatný vliv, nechápu potom, proč jste mě vůbec do Oakwyldu vozil.“

Hayden uhodil pěstí do víka klavíru. „Protože jsem chtěl, aby byla jako vy!“

Lotka na něj nevěřícně zírala, šokovaná jeho slovy.

„Chtěl jsem, aby se naučila používat vlastní hlavu k řešení situací, místo aby se nechala unášet svými náladami. Přál jsem si, aby byla chytrá a silná, vynalézavá a sebejistá!“

Lotka hleděla do jeho nelítostných očí za tmavými řasami a náhle pocítila zvláštní chvění v břiše, jako by právě spolkla sousto Laskončina teplého voňavého pudinku. Obešla klavír a přistoupila tak blízko, jak se jen odvažovala.

„Tím, že jsem ji sem přivedla, jsem nechtěla nikomu ublížit, přísahám! Vy jste ji neslyšel, když jste vstoupil? Zpívala a smála se jako všechny normální desetileté děti. Na krátkou chvíli byla šťastná!“

„Její matka se také ráda smála a zpívala. Její spokojenost však naneštěstí byla předehrou pro utrpení ostatních, včetně ní.“

„I vás?“ odvážila se zeptat Lotka. Hayden neodpověděl.

Povzdechla si. „Tak jak mě potrestáte za můj přestupek?

Pošlete mě do postele bez večeře?“

„Nebuďte směšná. Nejste už žádné dítě, ačkoli se tak stále chováte.“

„A nejsem ani služka,“ vybuchla. „Ačkoli se mnou jako se služkou zacházíte!“

Když se otočil a vykročil ke dveřím, aniž by zareagoval na její výzvu, pocítila náhle nutkavou potřebu propuknout v záchvat vzteku v Allegřině stylu. Měla chuť popadnout jednu z krásných porcelánových pastýřek, které na ni hleděly z krbové římsy, a hodit ji po něm.

„Možná to nebylo šílenství, co vehnalo vaši ženu do náručí

jiného,“ zavolala za ním. „Možná to byla vaše nesnesitelná lhostejnost.“

Hayden strnul a nechal Lotce jen okamžik na to, aby zalitovala svých slov. Prudce se otočil a přihnal se k ní. V očích mu plál oheň, mrazivý pohled byl ten tam. Ani by se nedivila, kdyby mu z provlhlé vlny kabátu začala stoupat pára.

Přitlačil ji svým pevným svalnatým tělem na piano a silnými prsty ji chytil za šíji.

Místo aby ji však uškrtil, sklonil své rty k jejím. Očekávala, že ji bude chtít polibkem potrestat a ne jí přinést potěšení. Proto ji ještě více rozrušilo, když prudkost vystřídalo svůdné víření jeho jazyka v jejích ústech. Líbal ji, jako by mu patřila, odjakživa a navždy. Byl tím milencem z jejího snu a temná síla polibku ji uvrhla na okraj nebezpečného útesu, jen krůček od pádu, který by se pro ni dozajista stal osudným.

Bezmocně mu visela v náručí, když odtrhl svá ústa od jejích. Vjel prsty do jejího povoleného drdolu a pohlédl se na ni. Oči pod přivřenými víčky se mu leskly touhou. „Mohu vás ujistit, má paní, že lhostejnost rozhodně není ten důvod, který by mě držel zpátky od vašeho lože‘’

Pustil ji stejně prudce, jako ji sevřel, a dlouhými kroky zamířil ke dveřím, které zabouchl s prásknutím tak silným, že se struny harfy nesouhlasně rozezvučely.

Lotka klesla na piano, otřesená na nejvyšší míru. Z obrazu na ni hleděla Justina vědoucím pohledem a oči jí pobaveně jiskřily.

Té noci se Lotka převalovala v posteli s nervy napjatými k prasknutí. Spící dům byl ponořen v mírumilovném tichu, ten klid však pouze umocňoval její rostoucí znepokojení.

Dokonce i Allegřin záchvat vzteku by byl vítaným rozptýlením. Chvíli přemýšlela, že by se šla projít do haly, ale když naposledy nahlédla do Harrietina pokoje, spala její přítelkyně jako nemluvně.

Lotka se s trhnutím otočila na bok, odkopla přikrývky i překvapenou Čertici. Natáhla se po ní, ale bylo již pozdě. S ocasem výhružně vztyčeným do vzduchu rozmrzele seskočila z postele. Šťouchnutím si otevřela dveře a vyběhla z pokoje, očividně rozhodnuta najít si lepší společnost.

Lotka se zhroutila zpět do polštářů. „Tak se mi zdá, že poslední dobou nikoho nepotěším‘’ zamumlala k Mirabelle, která ležela stočená do klubíčka na polštáři vedle ní. „Zejména ne nikoho mužského pohlaví.“

Zavřela oči, ale hned je zase rychle otevřela. Po pravdě, bála se spánku ještě více než bdění. Spánek by totiž přinesl sny. A ona by v nich zase mohla stát na kraji větrem ošlehaného útesu v náručí neznámého muže. Muže, jehož polibek chutnal stejně jako polibek jejího manžela.

Zadívala se na stíny mihotající se na stropě. Možná by měla do románu přidat novou scénu, v níž její divoká hrdinka přemůže tělesnou touhu k bídákovi, který ji vlákal do manželství. Scénu, v níž mu povýšeně oznamuje, že by raději zemřela, než by snesla jeho polibek. Protože smrt by dozajista byla lepším východiskem, než čelit ponížení, které jí způsobí jeho tvrdá, hladová ústa, temný a lahodný tlak jeho jazyka, dráždivé polibky na jejím hrdle, slova, která ji přimějí, aby se ještě více rozevřela a přijala ho hlouběji…

Kousla se do rtu, aby zaplašila zrádné brnění, a převrátila se na břicho. Podařilo se jí téměř usnout neklidným spánkem, když k ní bez jediného žalostného zakvílení, které by je předznamenalo, dolehly první tóny hry na piano.

Lotka prudce otevřela oči. V první chvíli dostala instinktivně chuť zahrabat se do přikrývek. Vzmohla se však pouze na to, aby zadržela dech a naslouchala.

Vzdálená hudba zněla krásně a strašlivě zároveň nekontrolovatelná záplava vášně, jejíž každá jednotlivá nota byla podbarve-na šílenstvím.

„Justina,“ zašeptala. To, že viděla její portrét, jí z nějakého

důvodu zabránilo, aby o ní přemýšlela jako o „duchovi“.

Jaká síla je tak mocná, že přiměla ženu povstat z hrobu? Snaží se ji Justina zastrašit, protože v ní spatřuje rivalku, která by ji mohla připravit o Haydenovy city? Nebo chce snad Lotku varovat, aby neudělala stejnou chybu jako ona a nevložila své srdce i život do Haydenových rukou?

Lotka si přetáhla polštář přes hlavu a přitiskla ho k uším. Před

neutuchající zběsilostí hudby však nebylo úniku. Nedokázala by ji ignorovat, ani nemohla.

Když skladba dospěla do divokého crescenda, odhodila polštář. Vstala, přešla k toaletnímu stolku a hrabala zamotaným klubkem stuh a podvazků, až našla to, co hledala dlouhou a obzvláště nebezpečně vyhlížející stříbrnou jehlici.

Pozvedla ji do světla krbu a obdivovala se jejímu lesku. Justina očividně zapomněla na jednu věc. Lotka nyní vlastní klíč od království. A když se toto království změní v peklo, pak je namístě, aby se setkala se samotným ďáblem.

Hayden byl rozčilen na nejvyšší možnou míru. Bloudil opuštěnými chodbami zámečku a spílal si za svou pošetilost. Možná měl v úmyslu potrestat Lotku polibkem, ale jediné, čeho dosáhl, bylo, že vytrestal sám sebe. Dokonce i jeho vlastní postel se změnila v mučící nástroj, její ledová náruč tak ostře kontrastovala se svůdným teplem Lotčina objetí.

Sama ty démony vypustila, když se odvážila otevřít dveře hudebního salonu. Jako by v tom pokoji společně se vzpomínkami na Justinu byla pohřbena i část jeho samotného. Lotka se však nespokojila s tím, že by ho tam nechala trápit se ve stínech s ostatními přízraky. Vpochodovala dovnitř se svými hloupými písněmi a radostným smíchem a vytáhla je na světlo.

Dokonce i Justina se v jeho myšlenkách vytrácela před jejím neochvějným odhodláním. V okamžiku, kdy se jejich rty spojily, existovala jen Lotka její ústa pod jeho byla jako živý plamen horká, sladká a neodolatelná. Když svýma drobnýma rukama sevřela klopy jeho kabátce, aby ho k sobě přitáhla blíž, místo aby ho odstrčila, pocítil nebezpečné vření života, a to nejen v těle, ale i hluboko v duši.

Ještě přesvědčivější než jejich polibek byl okamžik, kdy připustil, že chce, aby Allegra byla jako ona. Ze obdivuje její odvahu, její nechuť podřídit se zkostnatělým společenským pravidlům. Mohl stejně dobře vyhrknout, že do ní začíná být zamilován.

Hayden se zastavil. Ta myšlenka byla ještě děsivější než jakýkoli přelud z minulosti. Naposled, když vzplanul láskou, také zároveň téměř přišel o rozum.

V tom okamžiku, jako by mu chtěla připomenout cenu za takové bláznovství, se chodbou rozezněla divoká záplava tónů piana. Jejich podmanivá moc nesla prvky krásy i šílenství.

Hayden se bez váhání vydal za zvukem. Hlavou se mu honily obavy, že Lotka nevědomky probudila síly, které by je mohly oba zničit.

Lotka pospíchala potemnělými chodbami sídla, až za ní sukně nočního úboru vlála. Věděla, že služebnictvo se do posledního choulí ve svých postelích, a proto ani neztrácela čas, aby si oblékla župan. Čím více se blížila k západnímu křídlu, tím zněla hudba hlasitěji. Nenechala se však odradit od svého úkolu. Už ji nepoháněla odvaha nebo zvědavost, ale neochvějná touha stanout tváří v tvář ženě, která se odmítá vzdát nároku na Haydenovo srdce.

Po pravdě řečeno, Lotka byla vyděšená jako nikdy v životě.

Ve chvíli, kdy došla k dlouhé opuštěné chodbě, ani hlasitá hudba nemohla přehlušit drkotání jejích zubů. Když se blížila ke dveřím na protějším konci, napůl očekávala, že se samy od sebe rozletí dokořán, aby ji předstíraným uvítáním vlákaly do pasti.

Nepodařilo se jí ochromenými prsty otočit klikou. Dveře byly zamčené, stejně jako když k nim prve přišly s Allegrou. Ruce měla tak zpocené, že dvakrát upustila jehlici, než ji dokázala vsunout do zámku.

Na okamžik zaváhala. Když otevře bez varování, spatří zlovolný opar vznášející se nad klaviaturou piana? Nebo se budou klávesy pohybovat samy pod hrou neviditelných rukou?

Představy ji dokonale rozrušily. Pomalu otočila klikou. Doufala, že píseň náhle ustane stejně jako první noc na zámečku. Když však zatlačila do dveří, hudba ji zaplavila takovou silou, že se i její srdce poddalo rytmu.

Pokoj byl ponořen ve stínech. Déšť ustal již před několika hodinami, ale oblohou nad střešním oknem stále letěla mračna, která zakrývala bledý srpek měsíce a vrhala stín na Justinin portrét.

Přes zdvižené víko klavíru neviděla na klaviaturu. Pomalu obešla nástroj a přitom si přísahala, že nebude křičet, ať už na druhé straně najde kohokoli anebo cokoli. Ucítila opojný závan nočního jasmínu, tak silný, že se jí z něj zatočila hlava, jako by

byla lehce opilá.

U piana seděla žena zahalená v průsvitném bílém hávu. Na záda jí spadaly dlouhé, tmavé kadeře.

Justina.

Kdyby ted Lotka chtěla vykřiknout, strachem stažené hrdlo by jí to nedovolilo.

Závan větru rozhrnul mračna a střešním oknem pronikl do salonu paprsek měsíčního světla. Odhalil, že za pianem nesedí žena, ale dítě.

Allegra.

Lotka zavrávorala a musela se pevně zachytit okraje piana. Tak moc ji ohromila krása a síla, s jakou dívka hrála.

Allegřiny drobné prsty klouzaly po klapkách klavíru a litanie, kterou z nich kouzlily, odrážela zuřivost a žal, které by žádné dítě v jejím věku nemělo poznat. Na pobledlých tvářích se jí leskly krůpěje stékajících slz, přesto se díky naprostému soustředění ani na okamžik neodchýlila od partitury, která ležela před ní. Ani ve chvíli, kdy se Lotka objevila v jejím zorném poli, neschopná překonat nutkavou potřebu přiblížit se ke zdroji té ohromující hudby.

Allegra uhodila do kláves a zakončila svůj noční koncert divokou fanfárou.

„Jak?“ zašeptala Lotka do zvonivého ticha, které se rozhostilo.

Allegra složila ruce do klína. Najednou z nich byly zase ruce dítěte, nemotorné a nejisté. „Za krbem je tajná chodba, která vede do druhého patra. Hrávaly jsme si v ní často s maminkou na schovávanou. Když jsme se schovaly, tatínek…‘’ přeřekla se, ale rychle se vzpamatovala, „…otec nás nikdy nemohl najít.“

„Myslela jsem, jak ses naučila hrát na piano?“ Lotka ukázala na klávesy, protože ji šok připravil o veškerou výřečnost.

„Takhle?“

„Maminka mě učila, než umřela.“ Dívka pokrčila štíhlými rameny. „Nikdy mi to nepřipadalo těžké jako jiným lidem.“

Lotka zavrtěla hlavou. To dítě je génius. A vůbec si to neuvědomuje. „Myslela jsem, že si na maminku nepamatuješ.“

„Ale ano, pamatuji!“ Allegřiny rysy opět ztuhly. „On si to nepřeje, ale je to tak. Byla milá a zábavná, pořád se smála a zpívala si. Trávila se mnou celé hodiny na podlaze a malovala mi obrázky nebo mě učila písničky. Nechala mě nosit všechny její

klobouky a společně jsme servírovaly čaj mým panenkám.“

Lotka se teskně usmála a přála si, aby na svou matku měla také takové vzpomínky. „Musí ti moc chybět.“

Allegra vstala ze stoličky. Začala přecházet sem a tam po parketové podlaze. Musela si přidržovat záplavu jemné lněné tkaniny nadměrné noční košile, aby nezakopla. „Nechtěla jsem se stát duchem, víš. Kdykoli otec odjel, proklouzla jsem sem a hrála na piano. Nedošlo mi, že mě služebnictvo slyší, až když jsem jednoho rána zaslechla Meggie s Martou, jak si šeptají, že na zámku straší.“

„Ale nepřestala jsi.“

„Ne,“ přiznala Allegra se vzdornou grimasou.

„Nepřestala. Po čase jsem začala hrát, i když byl otec doma. Když jel do Yorkshiru kvůli nějakým pracovním záležitostem, našla jsem na půdě truhlici, kde schovával maminčiny věci. Oblékala jsem si její noční košili, protože voní jako ona.“

Lotka přikývla. Tím se vysvětluje ta vůně jasmínu, přestože nyní byla podivně slabá v porovnání s její intenzitou před chvílí.

Allegra prosebně pohlédla na Lotku. „Nic mi po ní nezůstalo. Všechno to schoval. A odmítl o ní se mnou mluvit. Jako by nikdy neexistovala, a to jsem nemohla snést!“ Dívčin hlas se zlomil a do očí jí vyhrkly slzy. „Ach, jak ho nenávidím! Nenávidím ho z celého srdce!“

Lotka si ani neuvědomila, že roztáhla paže a Allegra se v nich skryla. Objala ji kolem pasu a vzlykala tak silně, jako by jí to zas a znovu lámalo srdce. Lotka ji pohladila po hedvábných hustých vlasech. V té chvíli spatřila Haydena, který stanul mezi dveřmi hudebního salonu, s tváří bledou v měsíčním světle. Dříve než k němu stačila vztáhnout ruku, zmizel zpátky mezi stíny.

Lotka přikryla spící dívku peřinou. Allegra, přestože na její tváři zůstaly stopy po slzách, usnula s otevřenými ústy bezstarostným spánkem dítěte. Nejspíš se do rána neprobudí. I přesto se Lotce nechtělo nechat ji samotnou. Rozhlížela se po dětském pokoji, až na okně spatřila svou starou panenku, která na ni hleděla s lišáckým úsměvem.

Lotka ji jemně vsunula pod Allegřinu paži, nechala lampu v

pokoji hořet a tiše za sebou zavřela dveře.

Haydena našla přesně tam, kde očekávala stál uprostřed hudebního salonu a díval se na Justinin portrét. Na oblohu se vyhoupl měsíc a zalil obraz jasným světlem.

„Proč by mě má dcera neměla nenávidět?“ zeptal se hořce, když za sebou zaslechl Lotčiny váhavé kroky. „Když nic jiného, vzal jsem jí matku.“

Lotka měla na kratičký okamžik pocit, že se jí zastavilo srdce.

„Rozhlédněte se po domě,“ pokračoval. „Mimo tuto místnost nenajdete žádné její portréty, žádné její výšivky, žádné akvarely, které malovala ani nejmenší připomínku toho, že někdy chodila těmito chodbami. Allegra byla tak malá, když její matka zemřela. Asi jsem myslel, že bude lepší, když prostě… zapomene.“

Lotčino srdce se znovu rozbušilo, i když nepravidelně. Kolena jí vypověděla službu a ona klesla na okraj divanu. „Jak jste mohl čekat, že Allegra zapomene? Vám samotnému se to podle všeho nepodařilo.“

Hayden se odvrátil od portrétu a přešel ke klavíru. Jedním prstem vyťukal několik prvních not z Beethovenovy „Patetické“.

„Když její matka zemřela, zakázal jsem jí dokonce i hru na klavír. Myslím, že jsem viděl jakousi spojitost mezi hudbou a tím šílenstvím, že když nebude mít jedno, nebude ani druhé.

Justina hrála skvěle. Kdyby byla mužem, určitě by ji pozval sám král, aby mu předvedla své umění. Zbožňovala hudbu.“

„A vy Jste zbožňoval ji.“ Lotka nechtěla urazit ani jednoho z nich předstíráním, že to je otázka.

Hayden stiskl špatnou klávesu. Odtáhl ruku od klaviatury.

„Brali jsme se strašně mladí. Mně nebylo ani dvacet jedna a jí sotva sedmnáct. Nejdříve jsem se domníval, že změny nálady patří k jejímu šarmu. Jako Francouzka byla mnohem méně rezervovaná než všechny ženy, které jsem do té doby poznal. Jednu chvíli se smála, vzápětí se rozčílila kvůli domnělému znevažování a chvíli nato vyvolala hlasitou hádku. Pak se však rozplakala a tak půvabně prosila o odpuštění.“ S úšklebkem zavrtěl hlavou. „Člověk se na ni nemohl zlobit déle než několik minut.“

Lotka se ohlédla na portrét a vzápětí toho téměř zalitovala.

Hayden obkročmo dosedl na stoličku a podíval se na ni. „Po Allegřině narození se Justininy nálady začaly zhoršovat. Celé noci

nespala, a pak zase byla schopna strávit v posteli několik týdnů po sobě.“

„Muselo to být pro vás velmi těžké.“

Zavrtěl hlavou a odmítl tak její soucit. „Byly temné dny, ale byly i světlé. Když byla Justina v pořádku, byli jsme všichni šťastní. Zbožňovala Allegru. Být matkou jí přinášelo velké potěšení. Přestože své výbuchy hněvu někdy směřovala na mě, nikdy jsem neviděl, že by vztáhla ruku na naše dítě.“

Jeho obličej tak výrazně potemněl, že se Lotka podívala nahoru na střešní okno, aby zjistila, zda měsíc nezakryl mrak. „Když bylo Allegře šest, Justina se zase ponořila do jedné ze svých špatných nálad. Myslel jsem, že sezona v Londýně by ji možná rozveselila. Brali jsme se tak mladí a já se vždy cítil trochu provinile, že jsem ji odloučil od víru společenského života, který měla tak ráda.“ Hořký úsměv zkřivil jeho rty. „Než se vdala, mí drazí přátelé Ned a Filip se o ni oba ucházeli. Na svatbě se smáli a přísahali, že mi nikdy neodpustí, že jsem je připravil o jejich poklad.“

Ve skutečnosti poněkud zašlý poklad, pomyslela si Lotka, ale udržela se a nahlas nic neřekla.

Hayden vstal ze stoličky a začal přecházet po místnosti stejně jako předtím jeho dcera. „V Londýně se nejprve zdálo, že všechny mé modlitby byly vyslyšeny. Justina se stala na více než čtrnáct dní miláčkem města, ozdobou každého plesu. Pak se ale začalo vše kazit. Znal jsem ty příznaky až příliš dobře. Přestala spát. Oči měla příliš rozzářené a její smích zněl rezavě. Vyhledávala rozbroje se mnou kvůli malichernostem nebo jen tak. Začali jsme se strašlivě hádat. Oba jsme říkali věci, které byly… neodpustitelné. Začala se toulat po nocích, nosit příliš silnou vrstvu pudru a růže, a v mé přítomnosti bezostyšně flirtovala s cizími muži.“

„Co jste dělal?“ zeptala se Lotka. Potlačila nutkavou touhu chytit ho za ruku, když kolem ní procházel.

„Co jsem mohl dělat?“ Otočil se a podíval se na ni. „Jeden z mých soucitných přátel mi poslal svého soukromého lékaře –nej váženějšího odborníka, který léčil krále v jednom z jeho temných

období a ten muž prostě zavrtěl hlavou a navrhl, ať ji pošlu do Bedlamu. Bedlam!“ Hayden poklekl na koleno a položil Lotce ruce na ramena. Zadíval se jí do tváře, hluboké oči za tmavými

řasami zakalené bolestí. „Víte, co dělají s chovanci Bethlemské nemocnice, Lotko? Uvážou je na řetěz do maličkých cel. Hlídači vybírají vstupné, aby je veřejnost mohla chodit okukovat. Justina by tam nepřežila jedinou noc!“

Lotka se v té chvíli nebyla schopna podívat ani na něj, ani na portrét. Nesnesla pomyšlení, že by tu bytost plnou života přivázali ke zdi jako dobytek a kolem by se procházeli diváci, smáli se a ukazovali si na ni. Ani si neuvědomila, že pláče, dokud jí Hayden bříškem palce jemně nesetřel slzu z tváře.

„Když lékař odešel, oznámil jsem Justině, že se ráno vracíme do Cornwallu.“ Přejel si prstem po jizvě pod levým uchem a smutně se usmál. „Ta zpráva ji nepotěšila. Obával jsem se, že by si mohla něco udělat, a dal jsem jí proto velkou dávku opia. Její domácí lékař mi dal pro jistotu lahvičku s sebou. Brzy usnula jako miminko. Musel jsem ještě něco zařídit. Rozloučit se s přáteli. A tak jsem ji tam zanechal v péči služebné.“

Hayden vstal. Dřív by Lotka prosila, aby jí příběh dopověděl. Nyní však měla chuť přitlačit si dlaně na uši a zapřísahat ho, aby již nevyslovil jediné slovo o té noci.

Když znovu promluvil, veškeré vzrušení z jeho hlasu zmizelo a další slova zazněla odměřeně jako když tne kosou. „Když jsem se vrátil, našel jsem u ní Filipa.“ Jeho odhodlaný pohled přibil Lotku k divanu. „Chcete vědět, co bylo nejhorší?“

„Ne,“ zašeptala. Odmítnutí však vyznělo naprázdno. Oba to

věděli.

„Nechal ji v přesvědčení, že jsem to já. Cítila se zle, pod vlivem drogy zmatená a domnívala se, že jsem se vrátil a že se můžeme usmířit. Kdyby se nedívala, když jsem ho z ní strhl, nečekal bych ani na souboj. Zabil bych ho holýma rukama.“ Protáhl si je, a Lotce tak připomněl jejich sílu.

„Kdybyste to udělal, hnil byste ted v Newgate a Allegra by neměla otce.“ A neměla by ani matku? Lotka však nesebrala odvahu, aby tuto otázku položila.

Hayden si prohrábl vlasy a zavrtěl hlavou. „Poté, co Filip utekl, všechno splynulo v jednu velkou rozmazanou skvrnu.

Vzpomínám si, že jsem Justinu vzal do náruče a nosil ji po domě. Jediné, co mě napadlo, bylo dostat ji pryč z té postele, kde ji…,

kde oni…“ Zatnul ruce v pěst. „Ještě si neuvědomovala, co se stalo. Pamatuji si ten pocit, když se mi schoulila na hrudi, jak mě pažemi důvěřivě objala kolem krku jako tisíckrát předtím. Podívala se mi do očí a tvrdila, že jí je moc líto, že mi říkala tak ošklivé věci a ubližovala mi svým chováním. Tvrdila, že mě moc miluje a je mi vděčná, že jsem jí dal šanci, aby mi svou lásku dokázala.“

Rozevřel ruce a prohlížel si je, jako by patřily někomu cizímu.

„Na kratičký okamžik, když jsem pohlédl do jejích krásných očí, jsem dostal chuť zardousit v ní život, jen abych ji uchránil před poznáním, co provedla co nám provedla.“

„Ale neudělal jste to,“ vyhrkla Lotka a vstala z divanu.

Sledoval, jak se k němu blíží, a v očích se mu objevil ostražitý pohled. „Nepotřebuji váš soucit, má paní, a rozhodně si nezasloužím vaše rozhřešení.“

„Já vás nelituji,“ řekla tiše. „Závidím vám.“

„Závidíte?“ nevěřícně odfrkl Hayden. „Vy jste se také zbláznila?“

Zavrtěla hlavou. „Většina lidí prožije svůj život, aniž by poznala lásku, jakou jste k sobě cítili vy s Justinou.“

Hayden obrátil oči ke střešnímu oknu. „Dobrý bože na nebesích, uchraň mě před romantickými představami školaček. Jestli tohle byla láska‘’ procedil mezi zuby, „tak už nikdy nechci zažít ani jediný okamžik z ní. Nedělá nic jiného, než ničí vše, co jí přijde do cesty.“

„Nezničila ani vás, ani vaši dceru. Zatím.“

„Jste si tím tak jistá? Slyšela jste, co Allegra dnes v noci řekla.

Opovrhuje mnou.“

Lotka přiložila ruku ke rtům. „Ach, opravdu? Proto tedy začne být hysterická, když se jen slůvkem zmíníte, že byste ji poslal pryč? Proto se tedy vplížila do této místnosti, převlékla se za ducha a zoufale si přála, ať jste to vy, kdo sem vstoupí těmito dveřmi, ne já? Proboha, vždyť dobře věděla, že jediné, co může udělat, aby přitáhla vaši pozornost, je převléknout se za svou zemřelou matku!“

Hayden dlouhou chvíli jen nevěřícně mrkal. „To je absurdní! Kdykoli se snažím věnovat jí pozornost, mrští mi ji zpět do tváře,

jako když jsem dovezl tu panenku, kterou jsem pro ni nechal udělat.“

„Protože od vás nechce panenky nebo drahé dárky. Chce, abyste se na ni podíval. Chce, abyste se na ni opravdu podíval, aniž byste viděl Justinu!“

Lotka si ani neuvědomila, kdy zvýšila hlas do křiku. Vzpamatovala se až ve chvíli, kdy zjistila, že stojí těsně u sebe, tak blízko, že cítí horkost sálající z jeho těla a svěží pronikavou vůni mahonie.

Hayden se sehnul a vzal mezi prsty jednu z jejích dlouhých zlatých loken. „A co vy, Carlotto? Co chcete vy?“

Lotka chtěla, aby se alespoň jednou podíval na ni, aniž by viděl Justinu.

Chtěla, aby ji přesvědčil, že se nezamilovala do vraha.

Nejvíc ze všeho ho však toužila políbit. Chtěla stát na špičkách a prohlásit jeho ostražitá ústa za svá vlastní. Chtěla ho líbat tak dlouho, dokud z místnosti nevyžene všechny duchy. Justinina i toho fantoma jeho mládí. Chtěla ho obejmout kolem krku, přitisknout se k němu a připomenout mu, jak teplé a poddajné může být živé tělo.

A to také udělala.

Jak může mé zrádné tělo toužit po doteku vraha?

Hayden ztuhl překvapením, když se Lotka otřela o jeho tvář a po celé délce ji zasypala drobnými polibky. Zavřel oči a několikrát polkl, když přiblížila rty k jeho. Odvážné zakmitání jejího jazyka ho však přimělo zasténat a vtisknout na ně vášnivý polibek. Nemohl již dále odolávat té přitažlivé nevinnosti.

Objal Lotku a pronikl hluboko do hedvábného tepla jejích úst. Její jazyk ho přiváděl k šílenství nevyřčeným příslibem rozkoše. Rozkoše, kterou si odpíral příliš dlouho. Kdesi hluboko v jeho mysli se láska a ztráta spojily v jedno.

Lotka však chtěla dávat, ne brát, a on v sobě nenašel sílu, která by mu umožnila ubránit se takové velkorysé nabídce.

Dokud se nepodíval vzhůru na obraz Justiny, jež na něj posměšně shlížela, jak podléhá pokušení, které už ho jednou málem zničilo.

Hayden se odtáhl od Lotky a namáhavě zalapal po dechu. Věděl, že kdyby se ted na ni jen odvážil pohlédnout, jak stojí v měsíčním světle s vírem zlatých kudrn padajících na ramena, se svěžími rty, vlhkými a naběhlými od jeho polibků, a s prosbou v temně modrých očích, byli by oba ztraceni. Než by se stačila nadechnout, ležela by pod ním na divanu s košilí vyhrnutou k pasu.

„Už jsem vám to jednou řekl‘’ připomněl hlasem tak drsným, že se málem sám nepoznával, „nezasloužím si váš soucit, a ani po něm netoužím.“

„To si myslíte, že soucit je to jediné, co vám mohu nabídnout?“ Hayden zavřel oči a snažil se obrnit proti zastřenému tónu Lotčina hlasu. „Jsem si jistý, že máte mnoho, co byste mohla nabídnout, má paní. Ale já nemám nic, co bych vám dal na

oplátku.“

„Protože jste to všechno dal jí.“

Neodpověděl, i když věděl, že bude zatracen, neodolal však, aby se na ni naposledy nepodíval.

V očích se jí sice leskly zadržované slzy, ale tvrdohlavá malá bradička odhodlaně trčela vpřed. „Potom tedy doufám, že tu spolu budete šťastni. Začínám věřit, že si jeden druhého zasloužíte.“

S těmi slovy se Lotka otočila a strnule vyšla z místnosti, podobně jako předtím v tento prokletý den jeho dcera.

Hayden spolkl kletbu, popadl jednu z porcelánových pasaček na krbové římse a vší silou jí mrštil na Justinin portrét. Soška se roztříštila o plátno, ale na andělské tváři nezanechala jedinou stopu.

Druhý den ráno Lotka seděla na okraji útesu. Lem sukně se třepetal ve větru. Měla pláč na krajíčku, věděla však, že vítr-by odvál slzy z tváře dřív, než by stačily dopadnout na zem. Proto jen hleděla na moře, s bolavým srdcem a očima, které pálily od zadržovaných slz. Napadlo ji, jestli Justina někdy seděla právě zde a dívala se dolů na rozeklaná skaliska, na nichž skončil její život.

Lotce začínalo docházet, že od té doby, co přijela do Oakwyldu, se chovala jako úplný blázen. Myslela si, že ze zámečku vypudí všechny duchy, a ani ji nenapadlo, že ti nesídlí v Haydenově domě, ale v jeho srdci. Přes všechnu svou odvahu nevěděla, jak bojovat s nepřítelem, kterého nevidí.

Zadívala se na vlny příboje tříštící se o skály a přemítala, jaké to asi musí být, když je člověk milován s takovou ničivou vášní. Jak může člověk ublížit někomu, koho tolik miluje? Ale vášeň jde často ruku v ruce se žárlivostí, připomněla si. Touha vlastnit se příliš často spojí s odhodláním zničit to, co nemůžeme mít.

„Justino,“ zašeptala hořce a vzhlédla k zamračené obloze, „proč sis musela všechna jeho tajemství vzít s sebou do hrobu?“

Zavřela oči a přemítala, zda slabá vůně jasmínu, kterou ucítila ve větru, je pouhou představou.

Když oči otevřela, stála vedle ní Allegra. V náručí svírala Lotčinu panenku. Jako obvykle se neobtěžovala s pozdravem, ale prostě vyhrkla: „Otec řekl, že můžu hrát na piano, kdykoli budu chtít.“

Přestože její výraz nebyl o nic méně zarputilý než obvykle, vypadala šťastnější, než ji kdy Lotka viděla. Haydenova laskavost a fakt, že tentokrát neodmítl, vehnaly Lotce slzy do očí.

„To je báječné,“ řekla a setřela je, aby Allegra nic neviděla. „To mám velkou radost.“

„A proč potom pláčeš?“ zeptala se dívka a přikradla se blíž.

„Nepláču,“ odporovala Lotka. „Vítr mi jen zavál do oka nějaké smítko.“ K její hrůze jí však slzy začaly kanout po tvářích příliš rychle na to, aby je stačila stírat.

„To není pravda,“ řekla Allegra vyčítavě. „Ty brečíš.“

Lotka už neměla sílu zastírat, co bylo tak zřejmé, a tak zabořila tvář do dlaní a dusila vzlyky.

Polekalo ji, když na rameni ucítila tíhu malé ruky. „Co se stalo?“ zeptala se Allegra s neskrývanou zvědavostí. „Byl na tebe někdo ošklivý? Kromě mě?“

Lotka se nemohla než přidušeně zasmát. Zdvihla hlavu a usmála se na dívku uslzenýma očima. „Nikdo na mě nebyl ošklivý. Jen mi je dnes trochu smutno.“

„Tumáš.“ Allegra podala Lotce panenku. „Když mi je smutno, pevně ji obejmu a hned se cítím lépe.“

Lotka, zaskočená dívčinou neočekávanou velkorysostí, vzala pannu a rozpačitě ji sevřela v náručí. Zdálo se, že se jí opravdu trochu ulevilo. Ještě lépe však zapůsobilo, když Allegra vsunula svou drobnou ručku do její.

„Právě jsme se chystali posnídat,“ řekla. „Nechceš se k nám přidat? Pokud ovšem nejsi moc smutná na to, abys měla hlad.“ Lotka se podívala na jejich spojené ruce. Hayden ji možná nepotřebuje, ale jeho dcera nejspíš ano.

Setřela poslední slzy a nechala se od Allegry vytáhnout na nohy. „Nebuď blázen,“ řekla, a když vyrazily k domu, začala pohupovat dívčinou rukou. „Mně chuť k jídlu jen tak něco nezkazí.“

Haydena St. Claira cosi pronásledovalo.

Ten přízrak byl mnohem vytrvalejší než jakýkoli jiný, který se kdy objevil na stránkách romantického románu. Nekvílel jako smrtka ani nevysílal tajemné paprsky světla z okna nějaké opuštěné ložnice. Nikdy po půlnoci neřinčel řetězy ani nepoletoval

sem a tam chodbami s hlavou v podpaždí. A také nehrál strašidelné skladby na piano v hudebním salonu a nebudil ho z hlubokého spánku závanem parfému, který měl vyprchat již před lety.

Naopak, sledoval ho každou vteřinu jeho bdění, když si drze činil nároky na každičkou místnost, až nebylo kam uniknout a skrýt se před ním.

Poprvé si jeho přítomnost mlhavě uvědomil několik dní po nočním setkání s Lotkou v hudebním salonu. Procházel právě kolem přijímacího pokoje, když uslyšel nanejvýš podivný zvuk. Ztuhl v půlce kroku, nastražil uši a naslouchal. Ten zvuk nebyl tak úplně cizí. Slýchal ho předtím snad tisíckrát, ale bylo to již tak dávno, že mu připadal jako vzdálená píseň patřící do snů.

Jeho dcera se chichotala.

Neschopen odolat tomu vábivému kouzlu se vrátil a opatrně nahlédl dovnitř zpoza klenutí, které rámovalo vchod do salonu.

Lotka, Harrieta, Allegra a Lotčina panenka seděly kolem týkovým dřevem vykládaného stolku a popíjely odpolední čaj. Všechny měly na hlavách složité klobouky zdobené spoustou barevného peří, stuh, květin a krajek. Hayden nemohl uvěřit svým očím, když si všiml, že Lotčina panna má na rameni vycpaného papouška. Olysalý pták skvěle doplňoval její pásku přes oko a žádostivý pohled. Chyběla už jen šavle v roztomilé ručce a mohla se vydat na širé moře.

Dokonce i Mirabellu zdobil klobouk miminkovský čepec z krajky slonovinové barvy, uvázaný saténovou mašlí pod chlupatou tlamičkou. Allegra držela svíjející se kotě v klíně, aby neuteklo, a rozhihňala se pokaždé, když se zvířátko pokusilo seknout po stuhách, které visely z čepce.

Hayden byl očividně jediný, koho oficiálně nepozvali na tento čajový dýchánek. Tři z koťat, která mu Lotka věnovala, stála na stole a lízala smetanu z čínského talířku, zatímco jejich žlutý sourozenec se honil za vlastním ocasem kolem nohy stolu. Když Allegra nasoukala Mirabellu do pomačkané spodničky, Tygr s Čerticí vyrazili směrem k Haydenovi. Očividně měli strach, že se stanou obětí podobně nedůstojného zacházení. Hayden si byl vědom, že by je měl následovat. Přesto však otálel, protože se mu nechtělo opustit okouzlující zmatek výjevu, který se mu naskytl.

Nepočítal s tím, že si ho žluté kotě všimne. Dříve než stačil upláchnout, už se k němu batolilo a hlasitě mňoukalo.

„Zrádče,“ procedil Hayden mezi zuby a odstrčil ho nohou.

Už však bylo příliš pozdě. Úsměvy z tváří zmizely. Veselé štěbetání ustalo. Slečna Dimwinklová vypadala, jako by se měla zadusit kusem čajového koláčku. Kdyby uspěla, pomyslel si Hayden, musel by si připsat vinu za další předčasnou smrt.

Lotka si odfoukla z očí neposlušné péro a chladně si ho přeměřila. V tylem a krajkami zdobeném klobouku a bezprstých krajkových rukavičkách vypadala v té chvíli každičkým coulem jako paní domu. „Dobré odpoledne, pane. Nechcete se k nám připojit?“

Allegra zabořila rozmrzelý obličej do Mirabelliny srsti, jako by chtěla dát najevo svůj nezájem o to, zda přijme nebo nepřijme Lotčino pozvání.

Hayden jediný věděl, že to nebylo pozvání, ale přímá výzva. A Lotka očekávala, že odmítne.

Vrátil jí posměšný pohled. „Nebudete mě ale nutit, abych si vzal čepec, že ne?“

„Ne, pokud si to nebudete sám přát.“

Lotka přitáhla ke stolu poslední volnou stoličku a nalila mu šálek čaje. Hayden se spořádaně posadil, ale vzápětí byl zase na nohou, když stolička nesouhlasně zamručela. Se zaťatými zuby z ní na kobereček shodil žluté kotě. To se však po jeho noze ihned vyškrábalo zpět, přičemž mu nadělalo dírky do semišových kalhot, stočilo se mu v klíně do klubíčka a začalo spokojeně příst. Hayden přes něj přehodil ubrousek a snažil se předstírat, že o něm neví.

Stolička byla pro něj příliš malá. Každý jeho pokus srovnat pod ní své dlouhé nohy skončil neúspěchem. Nakonec se musel spokojit s tím, že je natáhl do strany, takže se ocitly nebezpečně blízko Lotčiným štíhlým kotníkům. Její pěkně tvarované nohy mohly být obaleny vrstvami spodniček, spodních kalhot a punčoch, ale on si stejně neodpustil představu, jak hladké a horké by byly, kdyby je cítil kolem boků.

„Dal byste si trochu smetany?“ zeptala se Lotka.

Hayden odtrhl pohled od křivky jejího lýtka a podezřívavě se zadíval na džbánek se smetanou. Na jeho okraji viselo černé kotě,

které právě v tu chvíli ztratilo rovnováhu a překulilo se do mléčné pěny. Dříve než ho Allegra stačila zachránit, vyškrábalo se ven a zkoprněle se otřepalo. Na přednici Haydenovy vesty přistála sprcha mléčných kapek.

„Ne, děkuji‘’ zamumlal s pohledem upřeným na kotě, které si pečlivě olizovalo vousy. „Myslím, že se bez ní obejdu.“

„Vypůjčily jsme si klobouky z půdy,“ informovala ho Lotka; když mu podávala šálek čaje, a její tón naznačoval, že jakýkoli pokus o námitky je marný. „Doufám, že vám to nevadí. Allegra říkala, že patřily její matce.“

„Ne všechny.“ Hayden ukázal na krajkový čepeček, který rámoval Mirabellinu dovádivou tlamičku. „Pokud mě paměť neklame, tenhle byl kdysi můj.“

Allegra si zakryla ústa dlaní ve snaze potlačit nechtěné uchichtnutí. „Tys nosil čepec?“

„Ale samozřejmě. To by samo o sobě nebylo tak strašné, kdyby tvoje babička netrvala na tom, že mě s ním na hlavě musí namalovat, jak jí sedím na klíně. Musím přiznat, že v té době jsem měl kudrny, kterými jsem ti mohl směle konkurovat.“

Allegra vypadala pochybovačně. „Ten obraz jsem nikdy neviděla.“

„A ani neuvidíš,“ ujistil ji Hayden a upil z šálku. „Když mi bylo asi tolik, co tobě, „nešťastnou náhodou“ jsem ho polil olejem do lampy a ta ohavnost shořela.“

„To jsi udělal docela chytře,“ vyhrkla Allegra. Sklonila hlavu, tak aby jí vlasy spadly do tváře, obrátila pozornost zpět k Mirabelle a pokusila se ji nacpat do panenkovských spodních kalhot.

„Máte v zásobě ještě nějaké další mladické nerozvážnosti, o něž byste se s námi chtěl podělit?“ zeptala se Lotka s nevinným pohledem a sáhla po koláčku, který si nacpala do pusy.

Hayden přemohl nutkavou touhu předklonit se a olíznout kapku našlehané smetany, která jí uvízla v koutku úst. „Člověk nemusí být mladý, aby se choval nerozvážně,“ odpověděl, odmítaje kapitulovat před jejím pohledem. „Některá pokušení, jakkoli ztřeštěná, s věkem jen sládnou.“

Harrieta na oba zamrkala zpod brýlí, které jí půjčila jedna ze služebných, a popadla hrst obalovaných čajových sušenek. Zřej

mě doufala, že když bude mít plnou pusu, Hayden nebude adresovat svůj komentář přímo k ní.

„Povězte mi, slečno Dimwinklová,“ řekl mile poté, co si všechny sušenky nacpala do úst, „jak se vám líbí v Cornwallu?“

Harrieta položila svůj čaj a ruce se jí přitom tak třásly, až šálek zazvonil o podšálek. „Ach, je mi tu moc dobře, pane,“ zahuhňala s plnou pusou. „Nemohu ani vyslovit, jak jsem vám vděčná, že jste napsal mým rodičům a požádal je o dovolení, abych tu směla zůstat a dělat Lotce společnost. Uf, kdybyste mě poslal zpátky do Kentu, asi bych um…“ Harrieta se zarazila a oči se jí rozšířily hrůzou.

„Umřela?“ dopověděl laskavě Hayden, který doufal, že jí tak dá čas, aby své sousto spolkla.

Allegra z ničeho nic řekla: „Lotčina maminka umřela, když byly Lotce tři. Uhořela při požáru. Lotka si ani nepamatuje, jak vypadala. Není to smutné?“

Hayden se pokradmu podíval na svou ženu. Vypadala stejně vyvedená z míry, jako si připadal on. „Ano, to je smutné,“ souhlasil zcela upřímně. „Moc smutné.“

Allegra, která se stále vyhýbala jejich pohledu, houpala Mirabellu v ohbí paže jako mrzuté, příliš oblečené miminko.

„Lotka říkala, že bych měla být vděčná, že si na maminku pamatuji.“

Hayden cítil, jak se mu stáhlo hrdlo. „To bys tedy měla,“ vypravil ze sebe nakonec. Poprvé od Justininy smrti o ní promluvil. „Měla tě moc ráda.“

Nemotorně odstrčil stoličku a vstal. Žluté kotě spadlo na zem a ublíženě se na něj podívalo. „Pokud mě, dámy, omluvíte, musím ještě vyřídit nějaké pracovní záležitosti. Věřím, že se již nemůžete dočkat, až se po svačině vrátíte k vyučování.“

Hayden se nezdržoval, aby zjistil, kdo se při zmínce o výuce zatvářil provinileji zda Lotka nebo Allegra. Jeho jedinou touhou bylo uprchnout. Když však rázoval dlouhou chodbou vedoucí k jeho pracovně, veselá ozvěna jejich smíchu ho pronásledovala mnohem více než jakýkoli fantom.

Hayden záhy zjistil, že před jejich spokojeností nemá kam uniknout. V následujících dnech se z učebny ozývaly divoké

výbuchy smíchu, které zdi nedokázaly utlumit stejně jako údery, jež jim předcházely. Pronikaly otevřenými okny do jeho studovny, když se Lotka a Allegra honily s koťaty po zahradě. Po večeři zaznívaly z přijímacího salonu, když Lotka s dramatickým přednesem nahlas předčítala z jednoho ze svých pečlivě opatrovaných strašidelných románů.

Hayden nachytal Meggie a Jema u dveří salonu, jak se snaží zachytit každé její slovo, a neměl ani to srdce, aby je pokáral. Zejména proto, že mu zabrali jeho vlastní skrýš.

Ještě více znepokojující však byla hudba. Nyní, když dveře hudebního salonu zůstávaly otevřené, Hayden nikdy nevěděl, kdy začne proudit domem a tříštit zdi ticha, které si kolem sebe po čtyři roky budoval. Bylo to zjevení, které nemohl snést. Kdykoli Allegra hrála, vymyslel si nějakou činnost mimo dům, ať už to byla cesta do vesnice s vyřízením záležitosti, kterou mohl klidně svěřit majordomovi, anebo projížďka šíleným tempem po vřesovišti.

Přestože byla radost sledovat, jak jeho dcera v Lotčině péči rozkvétá, jejich sílící pouto ho od nich čím dál více vzdalovalo. Jednoho sychravého deštivého večera se uchýlil do knihovny a spatřil zde něco, co ještě nikdy předtím neviděl svou dceru, jak si… čte.

Allegra seděla schoulená ve velkém koženém křesle před krbem, nos zabořený v knize, a v klíně jí spala Mirabella.

Hayden se zastavil ve dveřích, protože si nemohl nechat ujít vzácnou příležitost pořádně si ji prohlédnout. Kdyby Allegra věděla, že přišel, bezpochyby by utekla.

Z jejího obličeje se vytratila nezdravá barva. Každodenní dovádění s Lotkou a Harrietou jí zbarvilo líce ruměncem a odpolední čaje zaoblily tváře.

Svou lesklou hřívu měla staženou z čela modrou sametovou stuhou. Vídával Lotku, jak jí každý večer před krbem v přijímacím salonu vlasy opečovává a brebentí, když rozčesává nepoddaj-né prameny, dokud neodolají a nezačnou se blyštět.

Tyto změny byly sice překvapivé, ale nejúžasnější proměnu zaznamenal její výraz. Oči už neměla smutné a ústa stažená v roz-mrzelém úšklebku.

Hayden studoval jemný profil své dcery a smutně zavrtěl hlavou, když si uvědomil, že zanedlouho bude mít na starosti mladou krasavici. Vždycky si myslel, že ona se nikdy nevdá, ale ve skutečnosti bude možná muset odhánět nápadníky sukovicí.

Přestože měl v úmyslu tiše zmizet dříve, než ho spatří, z

nějakého neznámého popudu si odkašlal.

Allegra vzhlédla od knihy, vykulila oči a provinile se začervenala. „Otče! Neslyšela jsem tě přijít. Já tu jen… něco studuji na zítřejší hodinu.“

Když k ní Hayden přistoupil, pokusila se zasunout knihu za záda.

Než ji však stačila ukrýt, jemně po ní vztáhl ruku. „Co se učíš? Dějepis? Latinu? Zeměpis?“ Zdvihl knihu na světlo a poznal v tenkém sešitku jedno z levných brožovaných vydání, která nabízejí pouliční prodavači v Londýně. S úspěchem prodávali las-civní tajemno romantických příběhů chudým čtenářům, již si nemohli dovolit koupit opravdové romány.

„Přízrak turretský, hmm?“ Přelétl pár stran. „Únos, vražda, duchové, hanebné skutky. To vypadá velmi poučně. A co je tohle?“ zeptal se, když si všiml dalšího sešitu, zastrčeného mezi sedadlem a opěrkou. Vytáhl jej a rozevřel na titulní straně. Zaujatě si prohlédl ručně kolorovanou rytinu rytíře převlečeného za smrtku, nabízejícího svému soupeři useknutou hlavu. „Hmm? Jeskyně hrůzy. Tam bych se opravdu nechtěl ocitnout.“

Allegra vyskočila na nohy, odhodila tak rozladěnou Mirabellu, a vytrhla mu sešity z ruky. „Právě jsem je chtěla vrátit Lotce. Musela je tu včera večer zapomenout.“

Hayden vypoulil tvář a v duchu zatleskal prohnanosti své ženy. Jestli Lotka zapomněla sbírku povídek v knihovně, udělala to záměrně ve snaze ukojit Allegřin hlad po tištěném slovu.

„Neodcházej!“ vyhrkl, když se Allegra otočila k odchodu.

„Prosím,“ dodal tiše, aby jí dokázal, že to není příkaz, ale prosba.

„Právě jsem se chtěl podívat po nějaké knize, kterou bych si ukrátil večer.“ Natáhl ruku a ukázal bradou na Jeskyni hrůzy.

„Mohu?“

Allegra, stále s ostražitým pohledem, mu ji podala a sedla si zpět do křesla. Hayden se uvelebil na dvojsedačce naproti ní,

setřásl z nohou boty a opřel si chodidla o otoman.

Otevřel Jeskyni hrůzy a snažil se předstírat, že nevidí zmatené pohledy, které k němu vysílá jeho dcera přes okraj své knihy.

Nemusel se snažit dlouho. Již po několika stranách překvapeně zjistil, že spletitý příběh o vraždě plný nejasností zcela upoutal jeho pozornost.

Hayden i Allegra byli tak ponořeni do čtení, že si ani nevšimli, že se ve dveřích objevila Lotka a se zalíbením hledí na ten poklidný rodinný výjev. Do okenních tabulí bubnovaly kapky deště, na kamenném krbu podřimovala kočka a oni vypadali jako kterýkoli jiný otec s dcerou, užívající si poklidného večera ve vzájemné společnosti.

Nezaregistrovali ani, když se Lotka tiše odplížila pryč. Ještě cestou se pro sebe usmívala.

Hayden už sice podruhé neudělal tu samou chybu, že by se k nim připojil, ale ani jeho pýcha mu nemohla zabránit, aby den co den zcela náhodou neprocházel kolem přijímacího pokoje, právě když v něm Lotka, Harrieta a Allegra svačily. Ať už byl jakkoliv zaneprázdněn, vždy si našel nějaký důvod, pro který se mohl zastavit ve dveřích a poslechnout si jejich štěbetání. Dcera sice nebyla úplně nadšená z jeho společnosti, ale jak se zdálo, čím dál lépe ji snášela. Už neutíkala z místnosti v okamžiku, kdy do ní vešel.

Jednoho odpoledne procházel kolem a překvapilo ho, když zahlédl drahou panenku, kterou nechal pro svou dceru vyrobit, posazenou u stolku naproti Lotčině panně.

Allegra byla očividně stejně udivená jako on.

Užasle zírala na nového hosta u stolu a na její tváři se objevil

důvěrně známý zachmuřený výraz. „Co tady dělá tahle?“

„Harrieta se dnes necítí dobře,“ oznámila jí Lotka klidně a napila se čaje z tenkostěnného čínského šálku. „Má trochu zimnici. Potřebovaly jsme čtvrtého ke stolu a mně připadalo, že nikomu neuškodí, když pozvu tadyhle naši malou přítelkyni. Leží v krabici od té doby, co přijela do Oakwyldu. Troufám si tvrdit, že je tam poněkud dusno.“ Allegra klesla na volnou židličku a nepřestávala nasupeně hledět na nezvaného hosta. Panenka se svými čisťounkými bílými rukavičkami, perfektně

upravenými čer

nými lokýnkami a ohrnutým nosíkem působila dojmem, že na ně na všechny povýšeně shlíží. Lotčina panenka po ní pošilhávala. Pásku přes oko měla nasazenou nakřivo.

Hayden pokračoval v cestě a zabarikádoval se ve studovně, ale jeho zvědavost byla silnější. O chvíli později už nahlížel roubením dveří do salonu. Uviděl Allegru, jak nové panence mává před nosem vztyčeným prstíkem. „Nemysli si, že tě nechám schlamst-nout všechny koláčky, ty zlobivá holko,“ kárala ji. „A každá správná dáma ví, že při jídle se nikdy nenosí rukavičky.“

Když Allegra začala panence rukavičky stahovat, a poté jí do roztomilé ručky nacpala koláček s marmeládou, z nějž steklo pár kapek na drahou látku panenčiných šatů, cítil, že se mu koutky nedobrovolně roztahují do úsměvu. Lotka se letmo podívala ke dveřím a posměšně pozdvihla šálek čaje. V té chvíli si uvědomil, že pannu ne vyndala z truhly kvůli Allegře.

Udělala to kvůli němu.

Než uplynul další týden, Lotka s Allegrou se přestaly tvářit, že se ještě učí. Hayden na oplátku zanechal falešného předstírání víry, že jejich vyučování stále pokračuje. Když se jednoho rána rozhodly oslavit vzácně se vyskytující sluneční paprsky tím, že vytáhly Lotčina dřevěného koně ven na projížďku, Hayden se usadil na schodech u vchodu a bezostyšně hltal každý pohyb své ženy.

Vynález na kolečkách měl fungovat tak, že se na něj jezdec obkročmo posadil a odstrkoval se nohama až dojel k nejbližšímu kopci, dostatečně prudkému na to, aby ho mohl setrvačností sjet. Jeho dřevěná kolečka byla navržena pro pojíždění po dlážděných zahradních cestičkách, ne však po dlažebních kostkách. Ubohá slečna Dimwinklová se proto v okamžiku kodrcavě rozjela rychlostí, při níž hrozilo, že si vyrazí všechny zuby. Lotka s Allegrou běžely se smíchem a povzbudivými výkřiky vedle ní, každá z jedné strany.

Když zmizely za pahorkem, Hayden se opřel o lokty, nastavil tvář slunečním paprskům a vyhříval se v jejich teple. Příjemný větrný den jako by měl dokázat, že i do tohoto kouta Cornwallu

dorazilo jaro, sice pozdě, ale přece. Vzduch byl nasycen vůní ohřívající se půdy a kvetoucího porostu vřesoviště. Na větvích

stromů, o nichž by leckdo před několika dny mohl tvrdit, že jsou uschlé, se objevily první něžné pupeny zeleně. Zvlněné pahorky pokryla bělostná peřina kvetoucích hlohů a útesy ožily záplavou zvonků, silenek a hlodášových keřů.

Kolonie mladých racků hnízdících na chráněných skalních

převisech zvěstovaly svým zvučným křikem příchod jara.

Dřevěný kůň se znovu objevil. Tentokrát na něm seděla Lotka a Harrieta s Allegrou klusaly za ní. Lotce se záhy podařilo mocnými strky hbitých silných nohou rozjet koně úctyhodnou rychlostí. Čepec za ní vlál na sametových stuhách. Hayden se posadil a zamračil se nad jejím smělým tempem.

Dříve než na ni stačil varovně zavolat, kůň zavadil o vystupující kámen a drkotavě odbočil z cesty na trávník. Lotka zděšeně vykulila oči.

Rozjela se dolů po trávníku a Hayden vyskočil na nohy. Lotku náhle vyhodil náraz drnu do vzduchu a přelétla koni přes hlavu. V té chvíli už Hayden seběhl ze schodů a uháněl po cestě k ní.

Při úprku ho téměř oslepila představa, jak Lotka nehybně leží na trávníku s hlavou vykroucenou do nepřirozeného úhlu a blednou jí líce.

Doběhl k pomuchlané hromádce ve stejné chvíli jako Allegra s Harrietou. Poklekly naproti němu do záplavy sukní. Hayden zalitý studeným potem zdvihl Lotčino teplé tělo do náručí. „Lot-ko! Lotko! Slyšíte mě?“

Pomalu otevřela oči a zamrkala na něj. „Samozřejmě, že vás slyším. Vždyť mi křičíte přímo do ucha.“

Škádlivě se usmála a na tvářích se jí objevily dolíčky. Hayden

měl v té chvíli chuť ji bud políbit, nebo z ní vytřást duši.

Byl si velmi dobře vědom, že Harrieta s Allegrou ho zaujatě pozorují, a tak se musel spokojit s tím, že jí vyhuboval. „Vy jste ale lehkomyslný blázínek, víte, co jste udělala? Mohla jste si sakra zlomit vaz.“

Allegře se oči rozšířily zděšeným nadšením. Hayden si uvědomil, že je to poprvé, co před svou dcerou zaklel, a proto dodal: „Zatraceně.“

Lotka se zavrtěla a napůl se v jeho náručí posadila, nepodnikla

však nejmenší pokus vymanit se z jeho sevření. „Ale neblázněte.

To opravdu není poprvé, co jsem z toho spadla. Měl jste vidět ubohého Georga ten týden, co Sterling přivezl tu věc z Německa. Vjel přímo do bodláčí a týden se nemohl posadit.“

Hayden ji vytáhl na nohy. Stále na ni zamračeně hleděl. „Jestli vás ještě nachytám při dalším takovém akrobatickém kousku, také si nebudete moci týden sednout.“

Dřevěný kůň ležel kolečky vzhůru na trávě kousek od nich.

Lotka se vydala ho zachránit.

Když ho tlačila zpět k cestě, Hayden si přiložil dlaň k ústům.

„Snad nechcete vlézt na tu věc znovu? Vždyť jste se na ní před chvilkou málem zabila!“

„Přesně to mám v úmyslu,“ odsekla a v očích se jí rozhořely zlomyslné plamínky. „Pokud, samozřejmě, nemáte chuť ho vyzkoušet vy.“

Hayden nemohl takovou výzvu nechat bez odezvy. „Mám dokonce ještě lepší nápad.“

Přiskočil k ní. Překvapeně vyjekla, když ji chytil v pase a posadil bokem na úzké dřevěné sedátko. Chytila se řídítek, aby udržela rovnováhu. Dříve než stačila zaprotestovat, přehodil svou dlouhou nohu přes rám vozítka, natáhl ruce, její sevřel na řídítkách a začal postrkovat koně vpřed dlouhými mocnými kroky. Když dojeli na vrchol před prvním příkrým klesáním, posadil se za Lotku, natáhl nohy dopředu a nechal vozítko ohromnou rychlostí rozjet z kopce.

Lotčino vystrašené pištění se záhy změnilo ve výbuchy smíchu. Harrieta a Allegra chvíli běžely za nimi, ale zanedlouho pronásledování vzdaly. Poté už zbyl jen vítr ve vlasech, slunce hřející do tváře a Lotčino bujné, horké tělo přitisknuté k němu.

Hayden hnal od Justininy smrti svého koně po planině snad stokrát ve snaze uniknout stínům minulosti. S Lotkou v náručí mu však připadalo, že nejen před něčím uniká, ale zároveň k něčemu míří.

To něco však naneštěstí byl příkop.

Hayden zoufale trhl řídítky, ale kůň se dál řítil směrem k

příkopu. „Proč to nezatáčí?“ vykřikl ve snaze překřičet vítr.

„Nezatáčí?“ zavolala Lotka. „O čem to mluvíte?“

V domnění, že ho neslyšela, se pokusil ještě jednou. „Jak se s tou proklatou věcí zatáčí?“

Jejich situace nevypadala nijak růžově, a Lotčin hlas proto zněl až příliš vesele, když zakřičela: „Kdyby se její vynálezce obtěžoval vybavit ji řízením, myslíte, že bych se předtím vybourala?“

Na diskusi o vynálezcově nedostatku předvídavosti však nebyl čas. Přední kolečka už byla jen kousek před příkopem. Hayden objal Lotku v pase a vymrštil je oba z koně. Jak letěli vzduchem, přitiskl se k ní, odhodlaný ztlumit její pád vlastním tělem.

Poté už jen cítil, že se jeho hlava opírá o něco svůdně měkkého, a slyšel ženský hlas, který šeptal jeho jméno. Lehce pootevřel oči a zjistil, že to měkké je Lotka. Ležel jí v klíně s hlavou na její hrudi. Byl to tak příjemný pocit, že si v duchu přál, aby tak mohl zůstat celý den.

„Ach, Haydene, je mi to tak líto! Kdybyste nebyl tak sebejistý, byla bych vás na řízení upozornila. Nechtěla jsem, abyste si tak ošklivě natloukl.“ Hladila ho po čele a prsty jemně oddělovala pramínky neposlušné kadeře, která mu ustavičně padala do obličeje. „Slyšíte mě, chudáčku?“

„Samozřejmě, že vás slyším,“ zamumlal a pohlédl na ni skrz závoj řas. „Křičíte mi přece přímo do ucha!“

Prudce vstala a ne zcela něžně ho tak vyklopila na zem.

„Au!“ Chytil se za hlavu, posadil se a ublíženě na ni pohlédl.

„Jsem docela rád, že je tady měkký trávník.“

„Já také,“ vyštěkla. Vyhýbajíc se jeho pohledu si začala oprašovat chomáče trávy ze sukně. „Kdybyste si zlomil vaz, pomlouvači by z toho obvinili mě a stala bych se Vraždící markýzou.“ Popo-táhla. „Alespoň do té doby, než bych si našla dalšího manžela.“

Otočila se a chtěla odejít, ale Hayden vyskočil na nohy, chytil ji za ruku a přitáhl k sobě. „Vám není nic svaté, že?“

Když jí došlo, že se jí směje, místo aby se mračil, zatvářila se ještě sveřepěji. „Jen věci, které za to stojí.“

Hayden natáhl ruku a něžně jí z vlasů vytáhl stéblo trávy. V té chvíli ho napadlo, co by se asi stalo, kdyby na jejich místě stál

někdo jiný, jiný muž a žena. Kdyby se potkali v jiném životě a on ji mohl něžně svádět, než by ji požádal o ruku.

Mohli to možná zjistit, ale provoněný májový větřík donesl k jejich uším rachocení dřevěných kol na dlažbě.

Hayden se zamračil, zastínil si oči proti slunci a vzhlédl k vršku kopce. Na příjezdovou cestu právě zahýbal kočár. Jeho lakovaná korba se blyštěla na slunci jako havraní křídla.

Na oakwyldské sídlo hosté příliš často nepřijížděli. Ode dne, kdy Justinu uložil k věčnému odpočinku, neposlal žádnému ze sousedů jedinou pozvánku.

V té chvíli zapomněli na koně a oba se rozběhli na kopec k Harrietě a Allegře. Kočár právě s rachotem zastavil před hlavním vchodem. Ze dveří vyběhl lokaj a otevřel je. Z temného vnitřku se vynořila drobná osoba, od hlavy až k patě oblečená v přísné černi.

Hayden přidušeně zalapal po dechu a sevřel Lotce paži. Lotka zbledla, jako by z kočáru vystupovala sama smrt.

„Kdo to je?“ zeptala se Allegra a zatahala Lotku za rukáv.

„Vypadá jako majitelka pohřebního ústavu.“

„Je to ještě horší,“ vydechla Lotka. „To je sama strašlivá Terwilligerka.“

Hayden by se možná zasmál jejich přehnané reakci na starou dámu, která působila celkem neškodně, kdyby v tom okamžiku z kočáru nevystoupil její spolucestující a ve slunečních paprscích se nezablyštěly jeho platinově blond vlasy.

Návštěvník si zastrčil do podpaždí elegantní vycházkovou hůl. Allegra v té chvíli vyrazila ke kočáru a na tváři se jí objevil široký úsměv.

„Strýčku Nede! Strýčku Nede!“ vykřikovala v běhu.

Hayden mohl jen stát a dívat se, jak se kolem něj jeho dcera prohnala a vrhla se do náručí jinému muži.

Mou jedinou touhou bylo přelstít ho v jeho vlastní ďábelské hře…

Sir Edward Townsend zdvihl Allegru do náručí a s mlasknutím ji políbil na tvář. „A, tady je moje holčička! Už jsme se nesetkali tak dlouho, že jsem měl strach, jestli si ještě vzpomeneš na strýčka Neda. No podívejme se na to!“ Postavil ji zpátky na zem a cvrnkl ji do brady. „Když jsem tě viděl naposledy, ještě jsi málem nosila plínky, a ted je z tebe krásná mladá slečna! Tak pověz mi, kolik nabídek už jsi dostala od mladých zamilovaných nápadníků?“

Allegra sklonila hlavu a mohutně zčervenala. Lotka se pokradmu podívala na Haydena. Pozorně sledoval tu láskyplnou debatu, ale ani přitom nehnul brvou.

Elegantní kavalír podal svou vycházkovou hůl lokajovi a nabídl rámě Allegře a z druhé strany slečně Terwilligerové. Všichni tři vykročili k Haydenovi a Lotce pomalým krokem, brzděni holí slečny Terwilligerové.

Lotka se snažila rychle upevnit uvolněné lokny do perleťových hřebínků. S oblečením bohužel nemohla dělat nic. Na projížďku na dřevěném koni si oblékla své nejstarší šaty z hnědého mušelínu, který byl již řádně vybledlý, takže by se spíše hodily pro služku než pro markýzu.

Harrieta se marně pokoušela schovat za Lotkou. „Myslíš, že ji poslali moji rodiče, aby mě odvezla domů?“

„Kdo to sakra je?“ zeptal se Hayden.

„Jedna z našich učitelek z ústavu paní Lytteltonové,“ ucedila Lotka koutkem úst. „V posledních letech se však nechává najímat jako soukromá vychovatelka.“

„Ach,“ odvětil suše. „Strašlivá Terwilligerka.“

Lotka vykročila vpřed, stiskla stařeně ruku v černé rukavici a se zaťatými zuby se usmála. „Tedy slečno Terwilligerová, to je ale

milé překvapení! Co vás přivedlo až sem k nám, do tohoto zapadlého koutu světa?“

Žena se zamračeně podívala na Lotku zpoza svých brýlí s kovovými obroučkami. Z mateřského znaménka na bradě jí trčelo snad ještě víc chlupů, než když ji Lotka viděla naposledy.

„Nebuďte drzá, děvenko. Poslala jste pro mě.“

„Já?“ vykvikla Lotka.

„Vy?“ ozval se vzápětí Hayden a zle se na Lotku podíval.

„Jistěže vy. Musela jsem si to sice přečíst mezi řádky dopisu, který jste mi poslala, ale z něj bylo nad slunce jasnější, že je zde dítě, které zoufale potřebuje mou pomoc.“ Slečna Terwilligerová se soucitně podívala na Allegru a pohledem přitom přelétla její větrem rozcuchané vlasy a čepec visící jí v půli zad.

„ A vidím, že jsem přijela v poslední chvíli.“

Allegra se odplížila z dohledu a přidala se k Harrietě v úkrytu za Lotčinými zády.

Slečna Terwilligerová přitáhla blíž Neda. Řasy se jí přitom třepetaly tak mohutně, že kdyby jí bylo tak o sto let méně, leckdo by si to mohl vykládat jako koketérii. „A byla bych se zdržela ještě déle, kdyby se tento okouzlující gentleman nenabídl, že mě sem doprovodí.“

Hayden obdařil Neda ledovým pohledem. „Předpokládám, že pro tebe také nechala poslat má žena.“

Než Lotka stačila protestovat, Ned se zazubil. „No, snad nepotřebuji výmluvu, abych mohl navštívit starého dobrého přítele?“

„Nepotřebuješ výmluvu,“ odsekl Hayden, „potřebuješ pozvání.“

Ned si povzdechl. „Ty se vždycky tak striktně držíš konvencí.“ Lotka zmateně bloudila pohledem od Haydena ke slečně

Terwilligerové. „Jak je vůbec možné, že se vy dva znáte?“

„Za to si můžete jen vy sama, paní,“ odpověděl Ned a vzal si od lokaje zpět svou hůlku. „Při vaší svatební snídani jsem se seznámil s vaším bratrem Georgem. Zanedlouho jsme zjistili, že máme spoustu společných zájmů.“

Lotka si mohla domyslet, o jaké zájmy se nejspíš jedná –

s největší pravděpodobností jízda na koni, hazardní hry a svádění operetních tanečnic.

„Byl jsem zrovna náhodou na návštěvě u něj v Devonbrooku, když přijela slečna Terwilligerová s vaším dopisem. Poté, co se s rodinou podělila o jeho obsah, rozhodli se, že by měla odjet sem a nabídnout vám své služby, hned jak se bude moci uvolnit ze svých současných závazků.“

Slečna Terwilligerová si stáhla rukavice s hlasitým plesknutím, až sebou Lotka trhla. „Požaduji navíc ke své mzdě ubytování a stravu během týdne. A netoleruji naprosto žádné flirtování ze strany zaměstnavatele. Jsem příliš stará na to, abych se nechala nahánět po učebně nějakými vilnými šlechtici, kteří se snaží nakouknout mi pod sukně.“ Zamávala kostnatým prstem Haydenovi před nosem a chlupy na znaménku se jí rozhořčeně roztřásly. „Požaduji také zámek na dveřích mé ložnice, mladíku, a můžete si být jist, že ho hodlám používat.“

Hayden, kterému se jen stěží podařilo zakrýt zachvění, se jí obřadně uklonil. „Nemusíte se pranic obávat o svou čest, madam. Budu se snažit, abych s vámi během vašeho pobytu jednal jako gentleman.“

Napřímil se a věnoval Lotce pohled, který napovídal, že v jejím případě rozhodně nehodlá žádný takový slib složit. Jestli ji nechtěl zavraždit předtím, tak nyní už určitě.

Galantní sir Ned jí přispěchal na pomoc. „Pojďte, má paní, a povězte mi, jak se vám líbí v požehnaném svazku manželském.“ Nabídl jí rámě a táhl ji k domu. „Váš manžel si možná rád hraje na necitu před těmi, kteří to od něj očekávají, ale jsem si jist, že jste již odhalila, že v jeho statné hrudi bije ušlechtilé srdce.“

Lotka, protože nemohla dost dobře přiznat, že začíná pochybovat, zda její manžel vůbec nějaké srdce má, se jen bezmocně ohlédla na Haydena přes rameno a nechala se vtáhnout do sítí Nedova šarmu.

Když Hayden toho večera dorazil k večeři, Ned obdaroval společnost příběhy o jeho a Haydenově prohýřeném mládí v Eto-nu. Hayden dosedl do křesla, ale v okamžiku byl zase na nohou,

když křeslo dotčeně zakňučelo. „Potvory jedny pekelné“, procedil mezi zuby a shodil na zem černé kotě.

Protože byla slečna Terwilligerová na zámečku první noc, Lotka ji pozvala, aby se s nimi navečeřela. Stará dáma unavená dlouhou cestou klimbala již při polévce. Když se Hayden konečně posadil do svého křesla, ozvalo se tak hlasité zachrápání, že by je jeden mohl považovat za předsmrtné zachroptění.

„Nevšímejte si jí,“ řekl Hayden a naložil si na talíř uzeného sledě, kterého mu nabízela Meggie. „Nedovy příhody takto na lidi obvykle působí.“

Nemohl si nevšimnout, že se Ned posadil Lotce po boku. Jeho žena byla oblečená v róbě z lesklého růžového hedvábí a vypadala dnes večer obzvláště rozkošně. Kudrny si vyčesala nahoru a odhalila tak něžnou křivku šíje. Hayden se přistihl, že k ní touží přitisknout své rty a ucítit pulsující krev pod saténovou, horkou pokožkou.

Ned se zavrtěl na židli a natočil se tak, že měl skvělý výhled na hebké křivky Lotčiných ňader. Hayden si začal pohrávat s nožem na máslo a oči se mu zúžily. Možná se poněkud unáhlil, když v Londýně přísahal, že by svému příteli nikdy neprobodl hrdlo dezertní vidličkou.

Harrieta seděla naproti hostovi. Ať řekl cokoli, pokaždé zrudla, zachichotala se a vyslala k němu obdivné pohledy. Hayden tak trochu doufal, že se do něj to přihlouple se usmívající stvoření zamiluje. To by tomu darebákovi patřilo, aby ho pronásledovala na každém kroku jako oddané štěně. Vedle Harriety seděla Allegra a v jejích očích byl stejně zamilovaný pohled. Hayden si namazal máslo na ještě teplý rohlík a snažil se vzpomenout, kdy se jeho dcera takto dívala na něj.

„Pověz mi, Nede,“ řekl, „v kolik hodin chceš ráno odjet? Cesta je dlouhá, asi budeš chtít vyrazit časně. Tvůj komorník by tě možná měl vzbudit ještě před úsvitem.“

„Haydene!“ vykřikla Lotka, upřímně zděšená jeho neuctivostí.

„Proč čekat do rána? Proč mu prostě nepodáte klobouk a nevy-provodíte ho ke dveřím hned ted?“

Hayden nasadil nevinný výraz. „Mám zazvonit na Gilese?“

Ned se hlasitě rozesmál. „Není třeba ho hubovat, mylady. Už dlouho vím, že v případě vašeho manžela nemá cenu se ohrazovat proti jeho neurvalému chování. Haydene, vlastně se musím vrátit

do Londýna až za týden. Myslel jsem, že bych se tu mohl zdržet jako tvůj host a využít té příležitosti, abych lépe poznal tvou okouzlující ženu.“ Vzal Lotku za ruku a pozdvihl ji ke rtům. V očích se mu prohnaně zablýsklo.

Doufám, že časem mě začne brát tak nějak jako bratra.“

„Ona už ale bratra má,“ prohlásil Hayden kategoricky. „A taky je vdaná.“ Povstal a odhodil ubrousek na stůl. „Pokud nás, dámy, omluvíte, odebereme se ted se sirem Nedem k odpočinku do knihovny na skleničku portského a doutník.“

„Ale ještě nedonesli druhý chod,“ protestovala Lotka.

Ned však přijal Haydenovu výzvu a rovněž povstal a odhodil ubrousek. „Nemějte žádné obavy, dámy. Vrátíme se včas, abychom si s vámi stihli dát dezert. Hayden vám může potvrdit, že si nikdy neodepřu nějakou sladkost.“

Mrkl na Harrietu a ta se zahihňala do svého ubrousku. Poté se jim všem galantně poklonil a vyšel za Haydenem z jídelny.

Hayden rozzlobeně mašíroval před Nedem. Karmínově červený běhoun na podlaze dlouhé chodby rychle ubíhal pod jeho ráznými kroky. Neřekl jediné slovo až do chvíle, kdy se oba ocitli v knihovně, se sklenkou portského v jedné ruce a zapáleným doutníkem v druhé.

„Hraješ nebezpečnou hru, příteli,“ řekl Hayden a opřel se o krbovou římsu.

„Naopak.“ Ned se posadil do koženého křesla a položil si nohy v naleštěných polobotkách na otoman. „Z mého pohledu jsi to ty, kdo si koleduje, když zanedbáváš svou půvabnou mladou ženu.“

„Proč si myslíš, že je Lotka zanedbávána?“ zeptal se Hayden a zamračil se.

Ned potáhl z doutníku.

„Tak za prvé, váš spací pořádek je poněkud neobvyklý.“

Hayden přimhouřil oči. „Jsi tu teprve pár hodin. Kterou z mladých služebných jsi svedl, že ti prozradila tenhle pikantní drb?“

Ned se na něj vyčítavě podíval. „Podceňuješ mé osobní kouzlo. Stačilo jen několik úsměvů a zamrkání, aby mi ta rozkošná rusovlasá slípka vyklopila všechna tajemství. Zdá se, že vaše

manželské vztahy, nebo spíš jejich absence, jsou nevysychajícím pramenem spekulací mezi služebnictvem.“

Hayden odhodil doutník do vychladlého krbu. Přestal mu chutnat. „Víš lépe než kdokoli jiný, že tu svatbu ani jeden z nás nechtěl. Za takových okolností není neobvyklé, že mají manžel a manželka oddělené ložnice.“

„A také není neobvyklé, když si jeden z nich najde milence nebo milenku.“

Hayden se na něj užasle podíval. Ned zakroužil portským na dně sklenice. „Ale jdi, neříkej mi, že tě to ani nenapadlo. Vždyť je to neodolatelná dívka. Jestli ji nechceš, můžu tě ujistit, že někdo jiný ji chtít bude.“ Nonšalantně se napil portského. „Vypadá, že to má v hlavě mnohem více srovnané než Justina. Nemusíš se obávat skandálu. Jsem si jistý, že si bude milence vybírat s rozvahou.“

Hayden rozvážně položil svou sklenici na krbovou římsu. Pak popadl Neda za úhledně uvázanou kravatu a mrštil jím k nejbližší knihovně. Nedovi spadl doutník na zem, ale jako dokonalý gentleman nevylil ze sklenice ani kapku.

S ještě se houpající sklenkou v ruce se jízlivě zašklebil na Haydena. „Co uděláš ted, Haydene? Vyzveš mě na souboj? Co to bude tentokrát? Kordy na nádvoří? Pistole za úsvitu? Už sis vybral sekundanta? Jestli chceš, zkontroluji ti tvou pistoli a pak ti ji předám, abys mě mohl zastřelit.“

Haydenovi konečně spadl z očí rudý závoj zuřivosti natolik, aby viděl, že oči jeho přítele se netřpytí strachem, ale vítězstvím.

Hayden pomalu uvolnil sevření a pokusil se zklidnit svůj zrychlený dech. Vzal z krbu sklenici a pozvedl ji v posměšném přípitku, který mu měl pomoci zakrýt třes rukou. „Gratuluji, příteli. Zase se ti podařilo mě vyprovokovat, abych ze sebe udělal pitomce kvůli ženě.“

„Vyprovokoval jsem tě jen k přiznání, že se zamilováváš do své ženy.“

„Asi jsi zapomněl, že když jsem se naposledy zamiloval do své ženy, zemřeli dva lidé.“

V Nedově hlase zaznělo nezvyklé vzrušení. „A není to snad právě to krásné a zároveň nebezpečné na lásce? Měla by stát za to, aby se pro ni zabíjelo, a dokonce i umíralo, když je třeba.“

„Podívejme, ušlechtilé myšlenky z úst muže, jehož představy o věčné lásce se omezují na týden strávený v posteli operetní tanečnice. Kdyby tu byl Filip, asi by s tebou nesouhlasil.“ Hayden se zahleděl do rubínové hlubiny svého portského. „Tak proto jsi sem přijel? Abys mě potrestal za jeho smrt?“

„Přijel jsem, protože si myslím, že už je načase, aby ses přestal trestat ty sám.

Filip zasloužil smrt,“ řekl Ned příkře. „Zejména po tom, co udělal Justině. Kdybys ho nezastřelil, udělal by to některý jiný manžel.“

Hayden zdvihl hlavu. „A co Justina? Ta si také zasloužila zemřít?“

Ned umlkl a zdvihl k němu oči plné smutku. „Tak to opravdu nevím, kamaráde,“ řekl tiše. „To víš jedině ty.“

Hayden natáhl ruku a jemně uhladil Nedovu pomačkanou kravatu. „Domnívám se, že v jídelně čekají jisté dámy, aby si s tebou mohly dát dezert. Omluv mě prosím u mé ženy, ano?“ Naposledy něžně pohladil Nedovu kravatu a pak se otočil a vykročil ke dveřím.

„Pokud budeš nadále skrývat své city,“ zavolal za ním Ned,

„obávám se, že ti zbudou jen oči pro pláč.“

Allegra si k velkému překvapení všech slečnu Terwilligerovou docela oblíbila. Vzhledem k tomu, že obě měly sklony vyhrknout první myšlenku, kterou jim slina přinesla na jazyk, nikdy mezi nimi nenastávalo ticho. Když mrzoutská stará učitelka převzala ranní vyučování s Allegrou, Lotka začala mít pocit, že najednou neví, co si počít.

Jednoho rána se ocitla při toulkách po zámečku v hudebním salonu a zastihla tam sira Neda s rukama v kapsách, jak hledí na Justinin portrét.

Přistoupila k němu a povzdechla si. „Takže vy jste jel celou tu dálku až z Londýna, abyste sloužil mši v této svatyni?“

Zavrtěl hlavou. „To rozhodně ne. Jediná oběť, která by Justinu uspokojila, by bylo ještě bijící mužské srdce, vyrvané z hrudi.“

Lotka se na něj pokradmu podívala, překvapená jeho pohrdavým tónem. „Proč tak zhurta? Nedvořil jste se jí snad kdysi také?“

„To ano.“ Zadíval se opět na portrét a smutně se usmál. „Se vší vášní a romantickým žárem, který jen může mít beznadějně zamilovaný dvacetiletý mladík. Na každém plese jsem se snažil vyplnit její taneční pořádek a skládal jsem neobratné ódy na temný lesk jejích vlasů a svěžest jejích rtů.“

„Pak vám muselo zlomit srdce, když se rozhodla vdát se za Haydena.“

Elegantně pokrčil rameny. „Když se vysmála mému dvoření, byl jsem nešťastný a měl jsem jí to za zlé, jak by se dalo očekávat, ale když to musíte vědět, v srdci jsem cítil jen nesmírnou úlevu.“

Lotka se zakabonila, vyvedená z míry jeho přiznáním. „Já jsem myslela, že jste ji zbožňoval. Jak jste to mohl tak rychle vzdát?“

„To nevím. Možná jsem už tenkrát tušil, že ona je tragédie, která se má stát. Kromě toho, nejsem ani z polovičky takový muž jako Hayden,“ dodal upřímně. „Nikdy bych neměl dost síly, abych snášel její vrtošivé nálady a požadavky.“

Lotka se usilovně snažila, aby její hlas zněl klidně, když se zeptala: „A byl Haydenův přítel Filip stejně poblázněný a také se mu stejně ulevilo?“

V Nedově tváři se objevil zachmuřený výraz. „Filip nebyl žádný Haydenův přítel. Snažil jsem se mu to říct, ale nevěřil mi. Se svojí optimistickou povahou se vždycky snažil vidět na lidech jen to nejlepší.“

Lotka přemohla pobavený úsměv, když slyšela, že povahu jejího manžela někdo popisuje jako optimistickou. „V mém případě se však zdá, že na mně od začátku hledal jen to nejhorší. Tu první noc, když jsme se setkali, si myslel, že jsem špionka vyslaná některým z bulvárních plátků.“

Ned pohrdlivě odfrkl. „Kdyby tomu opravdu věřil, nejspíš by vás shodil z nejbližšího útesu.“

„Ale když Hayden Filipovi důvěřoval a považoval ho za

přítele, proč ho Filip zradil?“

„Filip byl druhorozený syn vikomta, který prohrál v hazardu téměř celý rodinný majetek, zatímco Hayden byl opečovávaný jediný syn markýze a dědic velkého jmění. Filip toužil po všem, čeho se Hayden dotkl, a zejména po Justině. Nikdy neodpustil Haydenovi, že získal její srdce i ruku.“

„Hayden mi řekl, že když byli v Londýně, než se stala ta… událost s Filipem, strašlivě se hádali. Nevíte proč?“

Ned si povzdechl. „Justina velmi toužila dát mu další dítě dědice, ale první porod Allegry na ní zanechal takové stopy, že se Hayden obával, že nervozita při porodu by mohla zničit zbytky její příčetnosti.“

„Ale jak mohl zabránit…? Jak se…?“ Lotka umlkla, protože se jí náhle nechtělo přiznat svou nevědomost.

„Docela jednoduše, mylady,“ řekl Ned mírně. „Po Allegřině narození se již nikdy nevrátil do manželčiny postele.“

Lotka na něj zůstala v oněmění zírat. Jeho odhalení ji ohromilo. Myslela si, že svému manželovi nemá co nabídnout v porovnání s vášní, kterou zažil s Justinou. A on si zatím odpírá ženské lože po více než šest let.

Ned pokračoval. „Justina byla nejen šílená, ale také nesmírně žárlivá. Začala být posedlá myšlenkou, že Hayden vyhledává potěšení u jiných žen.“

„A bylo to tak?“ Lotka se odvážně podívala Nedovi do očí a doufala, že se jí podaří zakrýt, co pro ni tato otázka znamená.

,,Většina mužů, mne nevyjímaje, by si vydržovala milenku, aby ukojila svůj chtíč, ale Hayden ne. Nemohl snést pomyšlení, že by jí něco takového udělal. Že by jim něco takového udělal.“

Lotka se zadívala do Justininých posměšně hledících fialkových očí. „Protože ji miloval.“

Když Ned znovu promluvil, zdálo se, že velmi pečlivě zvažuje svá slova. „Hayden se v příliš raném věku dostal do role opatro-vatele. Často jsem měl pocit, že jeho náklonnost k Justině byla spíše jako láska rodiče k dítěti než muže k ženě. Hluboko v srdci věděl, že se nikdy nemohou stát rovnocennými partnery.“ Ned se odvrátil od portrétu, otočil se k Lotce a zahleděl se na ni s neskrývanou výzvou v očích. „Vždycky jsem měl pocit, že potřebuje ženu, která se k němu bude hodit jak na loži, tak mimo

něj.“

Po těchto slovech se jí elegantně poklonil, omluvil se a zanechal Lotku o samotě s Justinou a úvahami o tom, co jí řekl.

Druhý den se Hayden s hlavou ponořenou v papírech probíral účty ze svých místních pozemků, když se ozvalo krátké zaklepání na dveře. Než mohl vůbec stát, musel odložit jedno kotě z klína a druhé sundat z nohy. O to třetí v půli cesty ke dveřím zakopl.

S hranou trpělivostí si povzdechl a špičkou boty ho odsunul ke straně.

Otevřel dveře, nikoho však za nimi nenašel. Vystrčil hlavu a podíval se na obě strany chodby, ta ale zela prázdnotou. Pohlédl dolů a spatřil u svých nohou složený list pergamenu. Někdo ho musel strčit pod dveře. Rozevřel jej a zjistil, že je to pozvánka, psaná sebejistou rukou, která mohla patřit jedině jeho ženě.

Jak se zdálo, rozhodla se uspořádat na počest hostí hudební večírek. Lady Oakleighová a slečna Harrieta Dimwinklová na něm měly zazpívat duet „Slyšte! Slyšte! Skřivan zpívá!“. Slečnu Agátu Terwilligerovou získali pro zahrání písně „Políbila jsem svého milého v Greenswardu“ na harfu. A samozřejmě, zlatým hřebem večera měl být klavírní přednes Beethovenovy sonáty známé jako „Bouřlivá“ v podání lady Allegry St. Clairové.

Hayden pomalu spustil ruku s pozvánkou.

„Bouřlivá“ byla jednou z nej oblíbenějších Justininých skladeb.

Strávil mnoho nádherných večerů v hudebním salonu, u hořícího krbu a s malou Allegrou v klíně, poslechem té zurčící melodie ovládané Justininým virtuózním přednesem. Jakmile však začala trpět nespavostí a v jejím nitru se rozhořel oheň, který hrozil, že jí spálí zevnitř, opakovala tu melodii neustále dokola tak divoce a disharmonicky, že se Hayden bál, aby nepřišel o rozum i on.

Polil ho studený pot, když si představil, že tam bude muset sedět a poslouchat, jak tu skladbu hrají Allegřiny drobné prstíky.

Měl bych to udělat, řekl si a zmačkal pozvánku v ruce. Měl bych to udělat pro svou dceru.

Opakoval si to ještě o šest hodin později, když stál před vysokým zrcadlem ve své ložnici. Ani kdyby dostal pozvánku do Windsoru na recepci u krále, neoblékl by se s větší pečlivostí.

Nasadil si bělostný naškrobený límeček a manžety, kravatu si uvázal do stejně dokonalého uzlu jako sir Ned a neposlušné vlasy uhladil do alespoň částečně civilizované podoby. I přesto však muži, který na něj hleděl ze zrcadla, plály v očích divoké plamínky.

Vytáhl hodinky a odklopil víčko. Všichni už jsou pravděpodobně v hudebním salonu a čekají jen na něj. Nikomu, a zejména

Lotce, by určitě nepřipadlo divné, kdyby nyní poslal Gilese s omluvným vzkazem.

Pokud budeš nadále skrývat své city, obávám se, že ti zbudou jen oči pro pláč.

Když Haydenovi dozněla v uších ozvěna Nedova varování, trhnutím si urovnal kabát a otočil se k muži v zrcadle zády.

Allegra, oblečená v růžových barchetových šatech a kozinkových pantoflíčcích, poletovala po hudebním salonu jako nervózní motýl. S Lotčinou pomocí se jí podařilo vykouzlit z nepoddajných vlasů lesklé lokny, které jí spadaly do půli zad. Začínala již vypadat jako mladá dáma, přestože na čestná místa před pianem posadila obě své panenky.

Lotka si vroucně přála, aby se nepřepočítala ve svých odhadech, a snažila se vší silou ovládnout, aby se každé tři sekundy neohlížela ke dveřím. Každou chvílí očekávala, že se objeví Giles a oznámí jim, že jeho lordstvo muselo náhle odjet vyřídit neodkladnou záležitost, jako například vyšťourat kámen zaseknutý v podkově svého koně nebo obhlédnout poničené kamenné zdivo na začátku příjezdové cesty.

Harrieta, která seděla na divanu vedle sira Neda, usrkla ze sklenice punče. „Doufám, že vás můj zpěv příliš nezklame, pane‘’

„Nedělejte si starosti, slečno Dimwinklová,“ odpověděl Ned a mrkl na Lotku. „Nikdo přece nemůže od dámy požadovat, aby měla andělskou tvář a navíc i hlas.“

Harrieta zabořila nos do sklenice a potěšené se rozhihňala.

„Už čtvrt hodiny jsem měla být v posteli,“ prohlásila slečna Terwilligerová do pléna. „Nikdy bych nesouhlasila, že propůjčím své nadání k téhle bakchanálii, kdybych věděla, že se to hýření protáhne až do časných ranních hodin.“

Lotka se podívala na hodinky. Bylo půl sedmé.

„Nemusíme už déle čekat,“ řekla Allegra a s očima sklopenýma k zemi si sedla na stoličku u piana. „Ten už nepřijde.“

„Ale přijde.“

Všichni zvedli hlavy a uviděli Haydena stát ve dveřích. Krátce se uklonil a podtrhl tak ještě více nedbalou eleganci svého oděvu.

Lotce vzalo dech, když se její oči setkaly s jeho ostražitým pohledem. Svaly na tvářích měl napjaté a do čela mu spadl neposlušný pramen. Ještě nikdy nevypadal tak přitažlivě jako v tomto okamžiku. Allegra se sice při jeho příchodu ani nepohnula, ani ho nepozdravila, ale tváře jí zrůžověly radostí.

Hayden si zabral židli vedle Lotky. S každým nádechem ucítila mužnou vůni mahonie. Nemohla odolat, aby se k němu ne-naklonila a nezašeptala: „Vypadáte, jako když se chystáte na veřejnou popravu.“

„Také že ano,“ odpověděl jí tiše se zdvořilým úsměvem na tváři. „Na vlastní.“

Publikum již nyní bylo kompletní, a tak se Lotka s Harrietou postavily na pódium, aby mohly začít se svým duetem. Lotčin hlas byl vysoko posazený a čistý, ale Harrietin se dal popsat jen jako falešné kvákání, které by spíše odpovídalo písni „Slyšte! Slyšte! Ropucha kváká!“

Jakmile dozněla poslední nota, Ned, který se očividně bál

přídavku, vyskočil, nadšeně se roztleskal a volal: „Bravo! Bravo!“

Lotka se uklonila a odtáhla zářivě se usmívající Harrietu zpátky na divan.

Dalším bodem programu mělo být sólo slečny Terwilligerové, ale nikdo neměl to srdce, aby ji vzbudil. Allegra proto po Lotčině povzbuzujícím přikývnutí pomalu vstala a s roztřesenýma rukama se vydala k pianu.

V okamžiku, kdy se její ruce dotkly klaviatury, třes zmizel jak mávnutím kouzelného proutku a klávesy jako by pod jejími hbitými prsty ožily.

Když se z nástroje ozvaly první tóny skladby, Lotka úkosem pohlédla na Haydena. Zdálo se jí to, nebo v jeho očích zahlédla záblesk paniky a na čele drobné krůpěje potu? Záměrně umístila

židle tak, aby seděli zády k Justininu portrétu. On však možná na zádech stále cítil vědoucí pohled jejích očí.

Allegra právě dospěla k dramatickému vyvrcholení skladby, když Hayden kymácivě vstal. Allegra rozpačitě přestala hrát a v nastalém tichu zvučela ozvěna posledního nedokončeného akordu.

„Promiňte‘’ řekl přidušeným hlasem. „Je mi to moc líto, ale nemůžu… prostě nemůžu…“

Prosebně se podíval na Lotku a vyšel z místnosti.

Lotka seděla u psacího stolu ve své ložnici. Pero měla připravené nad čistým listem, ale nic ji nenapadalo. Co se jí dříve dařilo zachytit tak snadno rozmáchlými tahy černé na bílé, nyní jako by se zahalilo do těžko rozeznatelných stínů šedi.

Postavy v jejím románu jí připadaly stejně nereálné jako nevkusné karikatury, které kreslí neznámý malíř pro bulvární noviny. Pokaždé, když se pokusila představit si svého bídáka, vybavil se jí bezradný Haydenův pohled, který jí věnoval, než utekl z hudebního salonu.

Uchýlila se ke stolu poté, co uložila zasmušilou Allegru do postele. Přestože ji prosili, aby po Haydenově nezdvořilém odchodu pokračovala, nepřesvědčilo ji ani Nedovo roztomilé škádlení a nezahrála už ani notu. Trvala na tom, že si chce jít lehnout, a tvář měla ztrhanou a bledou. Lotka by byla mnohem radši, kdyby vzlykala a křičela a předvedla jeden ze svých pověstných záchvatů vzteku. Její tiché utrpení Lotce až příliš připomínalo Haydena.

Uvědomila si, že pokapala celou stránku inkoustem. Otevřela pouzdro na psací potřeby, vytáhla z něj čistý list papíru a namočila pero v kalamáři. Několik minut nesoustředěné psala, když zaslechla první přízračné tóny piana.

Cukla rukou a porazila lahvičku inkoustu, který se rozlil po stránce a zmizelo pod ním vše, co do té chvíle napsala.

Zaposlouchala se do srdcervoucích tónů vášnivé a divoké melodie, zavřela oči a zašeptala: „Ach, Allegro.“

Hayden stál na kraji útesu a hleděl dolů na zpěněné vlny příboje, které se tříštily o rozeklaná skaliska. Přestože všechny svaly na jeho mužném těle byly napnuté ve snaze odolat silným po-ryvům větru, nedařilo se jim je přemoci a on vrávoral nebezpečně blízko propasti.

Vysoko nad jeho hlavou si pohrávala mračna s měsícem. Jejich proměnlivé nálady svou nestálostí připomínaly Justinu. Dům za

ním byl potemnělý a ztichlý a jeho obyvatelé již hodnou chvíli leželi ve svých postelích a snili o tom, co přinese zítřejší den.

Hayden věděl, že dnes nemá smysl jít si lehnout. Pokaždé, když zavřel oči, spatřil před sebou raněné pohledy své manželky a dcery v okamžiku, kdy jim překazil příjemný večer.

Ještě stál na útesu, když k jeho uším vítr zanesl první tóny piana. Byla to stejná skladba, již Allegra hrála večer, stejná skladba, kterou Justina hrávala pořád dokola horečným tancem prstů po klaviatuře. Hayden se pomalu otočil, aby pohlédl vzhůru k potemnělým oknům. V té chvíli hudba nabyla na síle a zuřivosti jako blížící se vichřice.

Lotka pospíchala tmavou chodbou k hudebnímu salonu. Ve vlnách k ní doléhaly tóny sonáty. Ještě nedávno by v ní vyvolaly strach, ale nyní již věděla, že se kromě ublíženého a vzdorného dítěte nemá čeho bát. Dveře salonu byly vstřícně otevřené, jako vždy od té noci, kdy objevila Allegru přestrojenou za ducha.

Lotka vklouzla do místnosti. Lem noční košile jí klouzal po zemi. Stropním oknem proudilo měsíční světlo a halilo piano do mlhavé záře. Stejně jako minule bylo víko otevřené, takže neviděla na klaviaturu.

Do nosu jí pronikla omamná vůně jasmínu. Allegra se nejspíš opět navoněla matčiným parfémem.

Lotka si povzdechla a obešla piano. „Máš plné právo zlobit se na otce, Allegro, ale to neznamená, že můžeš jen tak pro nic…“

Stolička byla prázdná. Lotka pomalu sklouzla pohledem na klávesy. Klesaly a zdvihaly se naplno, až náhle ustaly a s nimi i hudba.

Lotka otevřela ústa, ale nevydala ze sebe jedinou hlásku.

Natáhla ruku a dotkla se roztřeseným prstem jedné z kláves.

„Jestli tohle má být nějaký váš vtip, mylady, já se nebavím.“

Lotka s trhnutím zvedla hlavu. Kousek za ní stál Hayden, tvář zahalenou stínem.

Jak jsem jen měla snést nevyslovitelnou hanbu svého ponížení?

Haydenovo vkusné oblečení bylo to tam a s ním i kultivovaná maska, kterou mu propůjčovalo. Už na sobě neměl ani kabát, ani vestu, a zmuchlaná kravata mu zplihle visela kolem krku. Vlasy měl divoce rozcuchané a pohled v jeho očích byl ještě divočejší. Když se vynořil ze stínů, Lotka rychle odtáhla ruku z klaviatury.

„Teď už je trochu pozdě na to, abyste předstírala nevinu, nemyslíte?“ Přistoupil k ní tak blízko, že ucítila smíšený pach nebezpečí a mořského vzduchu. „Právě jsem se byl podívat na Allegru. Spí jako nemluvně.“

Lotka ještě jednou pohlédla na klávesy piana, napůl zděšená, napůl překvapená. „O-o-opravdu?“

„Ano. A já už vím, že i vy umíte hrát na piano, takže byste se možná mohla přiznat, že jste hrála tu skladbu.“ Oči se mu zúžily v nepřátelské štěrbiny.

„Pokud se mě ovšem nebudete snažit přesvědčit, že tu opravdu obchází duch.“ Lotka vrhla letmý pohled na portrét nad krbem. Justina tentokrát vypadala, že se nesměje jí, ale s ní. Její fialkové oči se blýskaly v měsíčním svitu, jako by sdílely tajemství, které může znát jen žena, a vybízely Lotku, aby si je nechala pro sebe. Je možné, že již nejsou rivalky, ale spojenkyně? Přivedla sem Justina ji i Haydena záměrně?

Lotka, povzbuzená tou myšlenkou, se otočila k Haydenovi.

„Podle způsobu, kterým jste dnes večer opustil tenhle salon, když Allegra hrála, to spíš vypadá, že jste to vy, koho pronásleduje přízrak.“

„Možná tak přízrak mé vlastní pošetilosti. Měl bych už vědět, že nemám chodit do téhle prokleté místnosti.“

„A přece jste tu znovu,“ řekla Lotka tiše a přistoupila o krok blíž.

Pozorně si ji prohlédl. Pohledem přelétl rozpuštěné vlasy, ošumělé záhyby noční košile, bosé nohy. „Jen proto, že děláte kruté a bezcitné vtípky. Ale proč, Lotko? Neměla jste dojem, že zklamání, které jsem viděl v očích mé dcery dnes večer, pro mě bylo dostatečným trestem?“

Lotka zavrtěla hlavou. „Neměla jsem v úmyslu vás trestat.“

Prohrábl si rukou vlasy. „Tak proč jste mě sem sakra

přivábila?“

Hleděl na ni a měsíční svit zaléval jeho mužnou tvář bledým světlem. Již nebyl schopen dále skrývat svou nenasytnou touhu. Lotka často přemítala, co by měla udělat, jestli se na ni ještě někdy takhle podívá. Teď to však věděla.

„Pro tohle,“ zašeptala, vzala jeho tvář do dlaní a přitáhla jeho rty ke svým. Její polibek ho vybízel, aby se ponořil hluboko do moře něžnosti, kterou mu mohla poskytnout. Byly to opojné vody, jež je oba omámily svou sladkou příchutí.

„Ach bože,“ zašeptal se rty přitisknutými k jejím. „Vy už mě zase litujete, je to tak?“

„A nevzal jste si vy mě ze stejného důvodu?“ Lotka přitiskla tvář k jeho svalnaté šíji a nasála horkou a slanou vůni pokožky.

„Protože jsem se dostala do velkých nepříjemností a vám se mne zželelo?“

Vjel jí rukou do vlasů a něžně ji přitáhl k sobě, aby ji přinutil podívat se mu do očí. „Oženil jsem se s vámi, protože jsem nemohl snést pomyšlení, že by z vás jiný muž učinil svou milenku…, sahal na vás…, dotýkal se vás, jako jsem se vás chtěl dotýkat já.“

Z jeho přiznání jí celým tělem proběhlo mohutné zachvění.

„Jak, ukažte,“ zašeptala.

Hayden zabořil svůj sametový jazyk mezi její rty, objal ji

194

jednou rukou kolem pasu, zvedl ze země a přenesl k pianu. Podtrhl opěrnou tyč a víko se s třesknutím zaklaplo. Poté na něj Lotku posadil.

Ona se zachytila jeho širokých ramen, aby udržela rovnováhu, ale nepodařilo se jí zklidnit přerývaný rytmus svého dechu.

Najednou tu nebyla Harrieta ani Allegra, ani služebnictvo, kteří by mezi ně vstoupili. Dokonce i Justina se skryla ve stínech a zanechala je o samotě jen s měsíčním svitem.

Hayden ji něžně sevřel v náručí. V tom okamžiku vypadal uspokojen jen tím, že může vdechovat její steny a tisknout se k její pokožce. Špičkou jazyka obkreslil ušní lalůček a pak se ponořil do citlivé skuliny. Lotka prudce vydechla a kolena samovolně oddálila od sebe. Vstoupil mezi ně a hluboce zamručel, když vzal do dlaní jemná ňadra. Tvrdými bříšky palců polaskal přes obnošenou bavlněnou látku košile její bradavky a ona pocítila, jak jí podbřiškem projela vlna vzrušení.

Moře rozkoše ji zcela pohltilo. Jakoby zdálky vnímala, že jí stáhl košili z ramen a odhalil ňadra svému vášnivému pohledu.

„Ach, Lotko, přesladká Lotko,“ zašeptal zastřeným hlasem, když na ni hleděl v měsíčním svitu. „O téhle chvíli jsem snil od té první noci v Mayfairu.“

Dříve než stačila vstřebat údiv nad jeho přiznáním, sklonil tmavou hlavu k jejím ňadrům a navlhčil nejprve jednu a poté druhou bradavku nektarem polibku. Veškerý stud, který by jindy možná cítila, odvála smělost jeho jazyka, s níž si pohrával s pulzující bradavkou. Vlna vzrušení se rozlila z podbřišku do vášní rozbolavělé skuliny mezi jejími stehny.

Pokusila se přitisknout je k sobě a ulevit tak mučivému dráždění, ale v cestě jí stály manželovy boky, tvrdé a neústupné, a jí proto nezbylo nic jiného, než je ovinout nohama.

Hayden se roztřásl v obavě, že Lotčino nevinné vzrušení bude jeho zkázou. Napřímil se a na krátký moment se jen opíjel pohledem na ni. S očima přivřenýma touhou, vlasy rozcuchanými kolem zrůžovělých tváří a rty i ňadry lesklými od jeho polibků vypadala jako zhýralý anděl.

„Krásná Lotko,“ zašeptal a pohladil ji po vlasech. „Moc jsem se snažil přesvědčit sám sebe, že jsi ještě dítě, ale hluboko v srdci jsem věděl, že už jsi žena. Skutečná žena.“

Aniž by od ní odtrhl pohled, vklouzl rukou pod noční košili a přitom v duchu odříkával modlitbu díkuvzdání za to, že nespí ve spodním prádle. Ruka klouzala podél jejího kolena k saténovému chmýří stehen a ještě výš, až se konečky prstů dotkl hedvábného trojúhelníku kudrn mezi dívčinými stehny.

Prudce otevřela oči. Hrud se jí divoce dmula, dech se zkrátil a zrychlil. Hayden už nebyl schopen se dále ovládat. Položil ji na piano a vyhrnul jí sukni noční košile k pasu.

Byla zlatá všude zlaté řasy, nazlátlá pleť, zlaté kudrny jak nahoře, tak… dole. Hayden upřel pohled přímo tam. I jeho dech se zrychlil. Netoužil po ničem jiném než ponořit prsty do jejich jemňoučkého hedvábí a vyhledat mezi ním perlu cennější než zlato.

S pohledem upřeným do její tváře zajel jedním prstem do hedvábné štěrbiny a z úst se mu vydral sten, když zjistil, že je již pro něj připravená. Jediné, po čem v té chvíli toužil, bylo uvolnit se ze sevření napjatých kalhot a ponořit se hluboko do té prýštící jeskyně. Zaujaly ho však záchvěvy rozkoše v Lotčině tváři, které ho přiměly zbrzdit svou vlastní vášeň, aby mohl prodloužit její. Hladil ji mezi těmi růžovými okvětními plátky, až se začala pod jeho doteky svíjet. Bříškem palce jemně obkroužil citlivý výrůstek, skrytý v jejich záhybech, sklonil se k ní a přitiskl své rty k jejím. „Pověz mi, můj anděli, chutnáš také tak nebesky, jako vypadáš?“

Lotka široce otevřela oči, ale Hayden v té chvíli již objal její zadeček svýma velkýma horkýma rukama, přitáhl ji k okraji piana, kde mu byla zcela vydána napospas. Nic z toho, co jí pověděla Diana s Laurou, ji nepřipravilo na tento okamžik, kdy manžel zabořil svou tmavou hlavu mezi její stehna, ani na příval rozkoše, když přitiskl svá ústa k tomu zakázanému místu, kterého se sotva odvažovala dotknout rukou.

Tohle je šílené, pomyslela si Lotka rozrušeně. Ležet na pianu v měsíčním svitu, s košilí vyhrnutou k pasu a svíjet se pod ústy muže, který jí odmítl dát lásku, ale bez rozpaků jí poskytuje zničující rozkoš.

V té chvíli ji snad mnohem více než to, zda zabil svou první ženu, děsilo, že jí už je jedno, jestli to opravdu udělal.

S každým dalším lehkým pohybem jeho jazyka narůstala její

rozkoš, temná, omamná a neřestná. Sevřela Haydenovu hlavu v dlaních a sténala pod jeho doteky, které ji napínaly jako strunu piana. Když jejich melodie zrychlila v závratné crescendo, prohnula se k němu v obavě, že by mohla prasknout.

Přesně v tom okamžiku, kdy ji zachvátila první křeč, vsunul prostředníček hluboko do ní a poslal ji tak přes okraj útesu do okouzlujícího volného pádu. Byl však při ní, aby ji zachytil, při

tiskl k sobě a zmírnil její nekontrolovatelné chvění něžným hlazením a laskáním.

„Chvíli jsem měl strach‘’ zašeptal jí do vlasů, „že budeš křičet stejně jako tenkrát v Allegřině pokoji.“

Ještě stále bez dechu skryla zardělou tvář na jeho hrdle. „Chvíli jsem se toho také obávala.“

Zachytil její ústa v hlubokém omamujícím polibku, a poté z ní strhl noční košili a odhodil ji na podlahu. Přestože na tom nepopiratelně bylo cosi nemorálního a vzrušujícího, být docela nahá, zatímco její manžel je ještě úplně oblečený, toužila Lotka ucítit horkost jeho těla na svém. Nezdržovala se rozepínáním Haydenovy lněné košile a odhrnovala záhyby látky, dokud k sobě nebyli přitisknuti tělo na tělo, srdce k srdci.

Hayden pevně zavřel oči a pomyslel si, že ještě nikdy nepocítil něco tak krásného jako neuvěřitelnou jemnost Lotčiných odhalených ňader na své hrudi. Věřil tomu až do té chvíle, než ucítil, jak položila odvážnou malou ruku na vyboulený poklopec jeho kalhot.

Hayden se tvrdě přitiskl k její ruce a Lotčina nenasytná zvědavost se rychle změnila v údiv. Když tvrdil, že jí může nabídnout jen své jméno, lhal. Pohladila tuhý penis pod silnou vrstvou látky a obkroužila jeho objemné obrysy dvěma prsty. Jeho srdce možná patří duchovi, ale ona má ten zbytek.

S tlumeným zasténáním ji přenesl zpět na divan a začal si rozepínat kalhoty. Měsíc na obloze zakryl mrak a oni se ponořili do stínu. Když na ni nalehl, Lotka rozevřela stehna i ruce a přijala jak temnotu, tak jeho. Otíral se o ni a koupal svůj tuhý úd v jejím lahodném nektaru.

Lotka zasténala omámená rozkoší. Pokud šlo o ni, mohl by pokračovat v tomto k šílenství dohánějícím útoku na její smysly

celou noc. On však při příštím pohlazení změnil úhel boků a vklouzl hluboko do ní.

Podle toho, co jí pověděly Diana s Laurou, udělal Hayden vše, co mohl, aby jí tuto chvíli usnadnil. Veškerá příprava však byla marná. Zaryla nehty do zpocených svalů na jeho zádech.

Kousla se do rtu, aby nevykřikla, ale z jejích úst se přece jen vydral bolestný sten.

Hayden, zabořený hluboko v ní, ztuhl a zkrotil své mužné tělo.

„Nepřestávej!“ vykřikla Lotka a pokusila se setřást slzy bolesti, aby je neviděl. „Byl jsi ke mně více než štědrý, a teď nastal čas, aby sis i ty vzal svou rozkoš.“

„Děkuji ti, Carlotto,“ odpověděl slavnostně, přestože se mu ramena pod jejíma rukama třásla. Překvapil ji, když ji něžně políbil na špičku nosu. „To je od tebe velmi ušlechtilé a obětavé. Vynasnažím se, aby ta nepříjemnost trvala co nejkratší dobu.“

Opřel se dlaněmi o divan, nadzdvihl horní část trupu a začal se pohybovat dlouhými, hypnotickými pohyby. Lotka pevně přitiskla oční víčka k sobě a její tělo se svíjelo v odpověď. Stále cítila plnost, ztuhlost a pálení, ale bolest se postupně měnila v něco jiného. Něco neobyčejného.

Nebyla schopna určit ten přesný okamžik, kdy jeho rozkoš začala být i její. Uvědomovala si jen, že v jedné chvíli ležela ztuhlá jako prkno v zoufalé snaze neodtáhnout se zpod něj, ale náhle se její boky prohnuly, aby ho přijaly a vybídly ho ponořit se ještě hlouběji.

„Už máš dost toho nepohodlí?“ zamumlal chvějícím se hlasem.

„Měl bych přestat?“

„Ne,“ zasténala a sevřela napjaté svaly jeho paží. „Nikdy.“

„Ach, ty neukojitelná malá potvůrko! Abych nezapomněl, ujišťoval jsem Neda, že mám dost výdrže na to, abych tě uspokojil.“

Lotka se odvážila otevřít oči, vjela mu prsty do vlasů a neohroženě přitáhla jeho rty ke svým. „Tak to dokaž.“

Přitiskl svá ústa k jejím a přivítal její výzvu pohybem tak mocným, že zalapala po dechu. Celou vahou svého mužného těla ji přitlačil k divanu, až se nemohla ponořit jinam než hlouběji do polštářů a on hlouběji do ní. Pokud by jeho předchozí hru ústy na

jejím těle nazvala skvělým nocturnem, pak tohle byla bouřlivá rapsodie zahraná s neodolatelnou silou a vášní. Zdálo se, že nemá konce, že zrychluje z jednoho velkolepého crescenda do druhého. Když přidal jednu neočekávanou něžnou notu tím, že se natáhl a dotkl se jí, pohltila ji vlna extáze.

Jak Haydena svírala do kleští syrová rozkoš, cítil, že se již nedokáže ovládnout. Zabořil se celý do žádoucího mladého těla své

ženy a pohltil ho proud rozkoše, který se prohnal celým jeho

tělem a vzal s sebou minulost i všechny její přízraky.

„Laura a Diana měly pravdu,“ zamumlala Lotka s hlavou položenou na Haydenově hrudi a jednou nohou majetnicky přehozenou přes jeho stehno.

„V čem?“

Omotala si kolem prstu potem orosené chloupky na jeho hrudi.

„Řekly mi, že to půjde mnohem snáz, když mě nejprve připravíš na to, abych tě mohla přijmout.“

Hruď se mu roztřásla dušeným smíchem.

„To zní, jako kdybych k tobě měl přijít na formální návštěvu.“

Lotka se uchichtla. „Možná jsme měli požádat Gilese, aby tě ohlásil.“ Nasadila hluboký hlas ve snaze napodobit sluhův strojený projev. „Lady Oakleighová je připravena vás přijmout, mylorde. Račte prosím vstoupit do hudebního salonu a odložit si šatstvo, očekává vás na divanu.“

„Tak to mám rozkošné vyhlídky, jak se mi zdá. Jestli chvíli vydržíš, zazvoním na něj.“ Svaly na krku se mu napjaly, když natáhl ruku za hlavu a předstíral, že chce zatáhnout za střapec šňůry zvonku, který visel nad harfou.

Lotka nesouhlasně vykřikla, překulila se na něj a chňapla po jeho ruce. „Ať tě to ani nenapadne! Už vidím paní Umrlcovou…,“ trhla sebou, „…totiž paní Cavendishovou, jak si nás pohrdlivě přeměřuje. Kdyby nás nachytala v tak šokujícím nepořádku, nejspíš by poslala Meggie, aby nás oprášila.“

„A co by na tom bylo špatného?“ Hayden vzal do dlaní její zadeček. „Mám několik důmyslných nápadů, jak takovou

prachovku využít.“

„Tak tomu ve vašem případě věřím, mylorde. Ale i mě něco napadá.“

Hayden ucítil její jemné, vlhké kudrny, jak se mu otřely o zvětšený úd, hlasitě zasténal napůl bolestí, napůl rozkoší. Ned se nemusí obávat o jeho výdrž, pokud se jedná o energickou mladou ženu. Stačí, aby se na něj podívala svýma rozzářenýma modrýma očima, a on se vztyčí a je opět připraven k palbě.

A to ani nemluví o tom, co s ním dělalo její k šílenství dohánějící kroužení zadkem.

Zavířil jazykem na jejích rtech naběhlých od polibků a zrychlil se mu dech. „Pověz mi co ti ještě tvá sestra a teta pověděly, aby tě připravily na tvé povinnosti v manželském loži?“

„Tak tedy…,“ odpověděla přemýšlivě a smyslně se na něj podívala zpod závoje zlatě zakončených řas, „varovaly mě, že někteří muži neumějí ovládat svůj chtíč a jsou tak bezohlední, když je popadne touha, že povalí své ženy jako zvířata v říji a hledí jen na vlastní ukojení.“

„Jak odporné.“ Haydenova ústa zkřivil rafinovaný úšklebek.

„Ale co kdybychom jen na chviličku předstírali,“ navrhl, a vysunul se zpod ní, takže ležela natažená mezi měkkými polštářky, „že jsem přesně tenhle typ manžela?“

Klekl si na kolena za ní a pod bříško jí vsunul polštář. Lotka se na něj ohlédla přes rameno, oči se jí rozšířily a dech zrychlil.

„Myslím, že to snesu, když mi nic jiného nezbývá. Nechtěla bych se v žádném případě vyhýbat svým závazkům manželky.“

„I já bych se nerad vyhýbal svým povinnostem manžela,“ řekl Hayden a zasunul se hluboko do ní. Zasténala rozkoší a zaryla nehty do divanu. „Zavři oči, můj andělí,“ zamumlal. „Nebude to trvat dlouho.“

Hayden vzhlédl ke střešnímu oknu. Pomalu blednoucí oblohou pluly nadýchané růžové obláčky. Nedbal Lotčiných ospalých protestů, přetáhl jí přes hlavu objemné záhyby její noční košile a vzal ji do náručí. Objala ho kolem krku, aniž by otevřela oči, a její rozcuchané kadeře ho polechtaly pod nosem.

Na rozdíl od Justiny si nepotrpěla na těžké květinové vůně. Namísto nich se aroma jejich milování mísilo se svěží mýdlovou vůní, která ho s každým nádechem omamovala.

Hayden měl sice nejprve chuť odnést Lotku do své ložnice, do své postele, ale přinutil se zamířit k východnímu křídlu. Věděl, že kdyby ji položil do své sloupkové postele, nevydržel by a znovu by se s ní miloval. A pak ještě. Zahrnul ji však již dost svou pozorností. Z nevinnosti jeho ženy zbylo jen pár rezavých

skvrn na jejích stehnech. Musela po jejich vášnivém spojení dopřát svému rozkoší zmučenému tělu trochu odpočinku.

Oznámí Meggie, že její paní nesmí být rušena. A jakmile se probudí, nechá jí připravit do jejího pokoje horkou lázeň. Hlavou mu probleskla představa Lotky, jak sedí ve vaně se zlatými kadeřemi vysoko vyčesanými a ňadra se jí lesknou vlhkostí, a do beder se mu znovu nahrnula krev. Zaklel, proklínaje své ušlechtilé úmysly.

Když donesl Lotku do její ložnice a přikryl ji peřinou, velký žlutý kocour ležící u nohou postele se na něj vyčítavě podíval.

„Nemusíš se tvářit tak rozhořčeně‘’ zašeptal Hayden.

„Odvážím se tvrdit, že ty sis už užil plenění až dost. A bez toho, aby ses ženil.“

Čertici nebylo nikde vidět, ale když Hayden přikrýval Lotku ještě jednou peřinou navíc, zpod postele se vynořila Mirabella. V jednom z nevysvětlitelných návalů vitality, jaké občas koťata mívají, se přehnala přes postel, poté třikrát obkroužila pokoj a nakonec vyskočila na psací stolek z růžového dřeva, který stál v rohu.

„Podívej se, co jsi provedla,“ huboval ji Hayden, když si všiml

převržené lahvičky inkoustu.

Kotě vypadalo uraženě. Seskočilo ze stolu a chladně odkráčelo ke krbu, kde se rozvalilo a začalo si olizovat své chlupaté bříško. Hayden se podíval na Lotku, aby se ujistil, že se neprobudila, a šel narovnat lahvičku, než inkoust steče až na kobereček. Zjistil však, že Mirabellina blazeovanost byla oprávněná. Inkoust byl zaschlý, vylitý dlouho před tím, než kotě začalo řádit.

Hayden odtrhl lahvičku ze zničené stránky, Přitom zavadil

loktem o pouzdro na psací potřeby, které leželo na okraji stolu. Převrhlo se a začaly se z něj sypat listy pergamenu, od okraje po okraj pokryté Lotčiným rozmáchlým rukopisem. Očividně tíhla k dramatickým kudrlinkám a velkolepým ozdůbkám. Nad měkkým i nedělala ani tak tečku, jako spíš kaňku inkoustu. Hayden zvedl jeden z listů a na rtech se mu objevil úsměv.

Jeho žena psala podobně, jako se milovala s nespoutanou vášní a syrovým nadšením, které v mnohém nahrazovaly nedostatek pečlivosti.

Usoudil, že si asi zaznamenává do deníčku události v domě, jako to činí většina dam. Sehnul se, aby posbíral ostatní listy, když ho zaujal začátek věty na první stránce: Nikdy nezapomenu na okamžik, kdy jsem poprvé pohlédla do očí muži, který mě chtěl zabít..

Hayden se posadil na židli u stolku. Když začal číst, jeho úsměv postupně uvadl.

Zatraceně! Jsem odhalena!

„Lotko! Lotko! Probud se! Už je skoro čas na svačinu!“ Podle míry zděšení, které zaznívalo z Harrietina hlasu, by jeden mohl nabýt dojmu, že zmeškat odpolední čaj je obdobné jako propásnout v soudný den poslední vůz do nebe.

Lotka zabručela a přetáhla si polštář přes hlavu. Harrieta se však nedala odbýt. Odtáhla polštář a palcem Lotce nadzdvihla ospalé oční víčko.

„Musíš se probudit,“ zakřičela, jako by Lotka byla nejen rozespalá, ale i hluchá. „Dnes je tu sir Ned poslední den, a tys ho skoro celý zaspala.“ Lotka jedním okem rozzlobeně zamžourala na svou přítelkyni, která zvedla z nočního stolku sklenici vody a zkoumavě ji očichala.

„Ach, proboha, doufám, že tě markýz neotrávil!“

Harrieta přes všechnu Lotčinu snahu přesvědčit ji o opaku stále věřila, že je Hayden nějaký vraždící šílenec, který jen čeká na příhodný okamžik, aby je všechny zabil v jejich postelích.

Lotka odstrčila Harrietinu ruku a posadila se. „Okamžitě se

přestaň plašit, Harrieto. Nikdo mi nenasypal do čaje žádný arze-

nik. Jen jsem se minulou noc moc nevyspala.“

Lotka se dlouze, líně protáhla a její tělo jí přitom intenzivně připomnělo, co dělala místo spaní. Bolely ji svaly, o nichž ani netušila, že je má. Nebýt té palčivé, mravenčivé bolesti, možná by si myslela, že celá ta noc byl jen nádherný sen. Asi by snáze uvěřila, že ne, kdyby se bývala probudila v Haydenově posteli a v jeho náručí.

„Pověz mi, Harrieto‘’ řekla a přitáhla si kolena k hrudi,

„nepřišlo ti nikdy zvláštní, že já a markýz nemáme společnou ložnici?“

Přítelkyně pokrčila rameny. „Ani ne. Moji rodiče spolu stěží vydrží v jednom domě. Tak proč jsi minulou noc nespala? Kvůli tomu duchovi?“ Harrieta se nervózně ohlédla přes rameno. „Já

jsem tu šarvátku zřejmě zaspala, ale služebnictvo si o tom šeptalo celé dopoledne. Někdo nebo něco zase hrálo na piano v hudebním salonu. Nejdřív si všichni mysleli, že je to Allegra, ale Marta se na ni zašla podívat a ona spala zachumlaná v přikrývkách ve své posteli. Meggie říkala, že Marta přiletěla do pokojů pro služebnictvo, jako by jí za patami hořelo.“

Harrieta vypadala, že ji ten klep docela potěšil. „A tentokrát nebylo slyšet žádné kvílení, ale když hudba přestala hrát, někteří sloužící prý zaslechli hrozně strašidelné sténání.“

„Opravdu?“ Lotka předstírala, že potlačuje další zívnutí, a dala si ruku před ústa, aby zakryla úsměv i ruměnec, který se jí vehnal do tváří.

Harrieta ještě více vykulila oči. „Marta mi říkala, že to znělo, jako by nějakou ubohou duši mučili k smrti.“

Lotka si představila sebe samu, jak leží polonahá na pianu, nad sebou Haydenovo mohutné tělo, bezvládná a plná rozkoše; jak klečí na divanu a chvěje se touhou, když za ní pokleká. Jediná smrt, kterou jí její manžel přivodil, byla ta, již Francouzi tak výstižně nazývají le petit mort. A touto smrtí by s radostí zemřela v jeho zkušených rukou ještě tisíckrát.

Neschopna zcela potlačit záchvěv rozkoše, řekla: „Můžeš říct Meggie, ať si nedělá starosti. Nevypadá to, že se duch v dohledné době znovu objeví.“

„Proč si to myslíš?“

Lotka nemohla dokonce ani před Harrietou Justinu zradit. Byla té ženě příliš vděčná, že ji a Haydena svou zneklidňující melodií přivábila do hudebního salonu. „To je jen můj názor. A kromě

toho, kdo by se chtěl vracet do minulosti, když jediné, na čem záleží, je budoucnost?“ Povzbuzena vlnou naděje, že by ted ona, Hayden a Allegra mohli být konečně rodina, odhodila přikrývky a vyskočila z postele.

„Mám hlad jako vlk. Neříkala jsi něco o svačině? Mám pocit, že bych snědla plný tác koláčků.“ Dříve než Harrieta stačila odpovědět, vrhla se k oknu a vysunula ho nahoru. „Jak jsem jen mohla zaspat takový kus dne? Venku je naprosto báječně!“

Za okny se po nekonečných pláních proháněl vítr a hnal šedá mračna po ještě pochmurnější obloze.

Lotka se otočila a uviděla, že Harrieta na ni nechápavě hledí, jako by přišla o rozum. „Jsi si opravdu jistá, že tě neotrávil?“

Lotka se rozesmála. „Pokud ano, pak se už nemohu dočkat další dávky, protože tohle je ten nejsladší jed, jaký jsem kdy ochutnala.“

Než stačila okno zavřít, prolétl kolem ní závan větru a vynesl do vzduchu papíry, které předtím ležely poházené po psacím stole. Obě s Harrietou se po nich vrhly ve snaze je pochytat. Lotka jich už polovinu nacpala zpět do pouzdra na psací potřeby, když si uvědomila, že je na nich cosi zvláštního. Všechny listy, které držela v rukou, byly čisté.

Zmateně svraštila čelo a vytrhla Harrietě z ruky zbývající stránky. I ony byly naprosto čisté jako toho dne, kdy je koupila v papírnictví na Bond Street.

„Co se stalo?“ zeptala se Harrieta, když viděla, jak se Lotce roztřásly ruce. „Zbledla jsi jako duch.“

Nadzvedla pouzdro a horečně zašmátrala pod falešné dno.

Přihrádka byla prázdná.

„Moje kniha,“ zašeptala a břicho se jí sevřelo hrůzou, jako by se jí v hlavě rozeznělo každičké slovo, které napsala od příjezdu do Oakwyldu. „Je pryč.“

Po bezúspěšném pátrání v celém domě Lotka nakonec našla Haydena, jak sedí na kameni u okraje útesů, za sebou jen zamlžené pozadí nebe a moře. Přestože skály pod útesem nebylo vidět, Lotka téměř cítila, že čekají s rozeklanými a lesklými zuby hladově rozevřenými, aby chňaply po neopatrné či pomatené

bytosti.

Hayden byl zabrán do čtení listů, které držel v rukou. V žlutohnědých kalhotách, slonovinově bílé košili s rozhalenkou a sešlapaných holínkách vypadal docela jako padouch z romantických novel. Neklidný vánek mu čuchal tmavé vlasy. Lotka se zadívala na jeho sevřené rty a připadlo jí neuvěřitelné, že jsou to tatáž ústa, jež se dokázala něžně pousmát, než vtiskla na její rty polibek, tatáž ústa, která jí před několika hodinami poskytla tolik rozkoše.

Pocítila, že jí do tváří stoupá horkost, která se rozlévá do jiných, ještě zrádnějších míst jejího těla. „Nemáš právo prohledávat mé věci,“ řekla.

Hayden zvedl hlavu a setkal se s jejím vyzývavým pohledem. Oba věděli, že nemá pravdu. Podle anglických zákonů nemá žádné své věci. Všechno, co vlastní, patří jejímu manželovi. Včetně jejího těla.

„Máš naprostou pravdu,“ připustil, a vyvedl ji tak z míry. „Sám se dost stydím. Mé nevhodné chování bys však měla považovat za poklonu tvému literárnímu nadání. Na první stranu tvého díla jsem narazil náhodou, ale jakmile jsem začal číst, příhody

‚Dábelského vévody‘ a jeho neohrožené mladé manželky mě tak zaujaly, že jsem nemohl přestat.“

Vytáhl z pukliny ve skále štůsek listů. Lotce se málem zastavilo srdce, když na nich rozpoznala svůj rukopis. V tom okamžiku si před ním připadala ještě více nahá než minulou noc. Předtím se cítila opečovávaná a v bezpečí, ted však měla pocit, že je odhalená a nechráněná, jako by Hayden pod lupou studoval nejtemnější, pavučinami pokrytá zákoutí jejího srdce. Měla velkou chuť vytrhnout mu stránky z rukou a schovat je za zády.

Pokývla k okraji útesu. „Překvapuje mě, že jsi je nerozhodil do

větru.“

„A připravil tak svět o nadějný talent? To snad ne.“ Hayden poklepal prstem na rukopis. „Ano, občas si sice libuješ v melodramatičnosti, třeba jako v té kapitole, kdy tvá neohrožená hrdinka objeví slabomyslnou dceru, kterou zlolajný otec ukrývá na půdě, ale jinak je to dobrý výkon. Měla bys být se sebou spokojená.“

Proč se ale pak cítí tak mizerně? „V takovýchto knihách je vždycky nějaký ubožák, který je zamčený na půdě,“ snažila se

vysvětlit. „Zejména když dům nemá žádné kobky.“

„Možná bych měl zvážit, jestli nějaké nenechám postavit,“ zamumlal a v očích se mu ďábelsky zablýsklo, takže vypadal docela jako Lotčin vévoda.

Lotku už unavila ta hra, kterou s ní hrál, a tak vyštěkla: „Abys věděl, tohle by se nikdy nestalo, kdybys mě odnesl k sobě do postele.“

Vyčítavě se na ni podíval. „Jak bys ale mohla klidně odpočívat s vědomím, že tě mohu kdykoli ve spánku zaškrtit?“

I přes svou jízlivou dobrou náladu vypadal, že by ji nejraději zaškrtil právě ted. „Tak povídej, už jsi našla vydavatele?“

„Samozřejmě, že ne!“

„Ale měla jsi to v úmyslu,“ zkonstatoval.

„Ne. Ano. Nevím!“ Lotka zoufale zavrtěla hlavou ve snaze mu to vysvětlit. „Možná jsem chtěla, ale to bylo předtím.“

Hayden nacpal rukopis zpět do pukliny a vstal. V očích měl obdivný pohled. „Když si pomyslím, že jsem tě podezříval ze špionáže pro bulvární noviny. Tys měla v hlavě mnohem velkolepější záměr, že je to tak? Takhle by ses o slávu ani o zisk nemusela s nikým dělit. ‚Lady Oakleighová‘ by určitě byla literárním miláčkem Londýna.“

Lotka na něj nevěřícně zírala s otevřenými ústy. „Tak tohle si myslíš? Že jsem to plánovala od začátku? Že jsem tě přemluvila k manželství jen proto, abych mohla tvůj život použít jako inspiraci pro nějaký směšný román?“

„Nevím. To mi musíš povědět ty.“ Pohladil ji hřbetem ruky po tváři, až ji pod jeho dotekem zalila horká vlna.

Ztišil hlas do svůdného šepotu. „A byla i minulá noc pro tebe inspirativní? Chtěla jsi tak zjistit, jaké to je, cítit na svém těle

‚ruce vraha‘?“

Lotka na okamžik přivřela oči. Nebyla připravena na to, že použije slova i laskání jako zbraň proti ní. Když je však otevřela, jejich rozhněvané pohledy se střetly.

„Jak se zdá, už se nedá nic dělat,“ řekla stroze a odstrčila jeho ruku. „Jsem odhalena. Když to tedy musíš vědět, přikradla jsem se tenkrát večer k vašemu oknu, protože jsem doufala, že si mě spleteš s obyčejnou prostitutkou a svedeš mě před zraky mé rodiny a půlky Londýna. A pak, když má pověst bude zničena,

jsem měla v plánu se nechat odvléct z milovaného náručí všech mých drahých na starý zámek na konci světa, kde se mnou budou nějaký špatně naložený šlechtic a jeho frackovitá dcera zacházet jako s lepší služkou. A poté, co jsem zjistila, že ten deprimovaný šlechtic stále miluje svou mrtvou ženu, která je známá tím, že vstává z hrobu pokaždé, když se jí něco nelíbí, jsem se rozhodla ho přimět, aby se se mnou vášnivě miloval na pianě.“ Lotka zklidnila hlas. „A přesně jak jsi předpokládal, tohle všechno bylo součástí mého ďábelského záměru, který měl napomoci mým literárním ambicím!“

Hayden na ni chvíli upřeně hleděl a ve tváři mu cukalo. „Byl by býval stačil spinet, nebo to musel být klavír?“

Lotka beze slova vytáhla rukopis z pukliny a rázovala k okraji útesu.

Vítr jí uvolnil z účesu několik kadeří, které jí vlály přes obličej a oslepovaly ji.

„Nedělej to!“ vyštěkl Hayden, když napřáhla ruku, aby odhodila listy do moře. Chytil ji za ramena a odtáhl ji od kraje útesu. „Nedělej to,“ řekl už jemněji. „Literární svět by možná přežil tu ztrátu, ale myslím, že my dva ne.“

Lotka si přitiskla rukopis k prsům a otočila se k němu. „Začala jsem psát tu noc, kdy jsem poprvé slyšela ducha,“ přiznala. „Poté, co jsi mi oznámil, že z našeho manželství budu mít jen společné jméno.“

Hayden ustoupil o několik kroků, jako by za sebe neručil, kdyby zůstal stát tak blízko u ní. „Myslel bych, že takové odhalení by mělo být spíše úlevou, zejména vzhledem k tomu, že

‚ledový dotek mé ruky stačil k tomu, aby vyvolal záchvěvy hrůzy v kterékoli nevinné dívce‘.“

Lotka se na něj otráveně podívala. „Naučil ses to celé nazpaměť?“

„Jen vybrané pasáže,“ ujistil ji a založil si ruce na prsou.

„Zejména ty, které se týkají mé naprosté mravní zpustlosti a temně cynického výrazu mé tváře“

Lotka zaúpěla. „Ne tvé tváře, ale vévodovy. Je to jen bláznivá fikce, jestli to chápeš, ne biografie.“

„Takže jakákoli podobnost mezi Vraždícím markýzem a

Ďábelským vévodou je čistě náhodná?“ zeptal se a skepticky pozdvihl obočí. V té chvíli z něj čišel cynismus.

Polkla a snažila se zachovat klid. „No, možná jsem si vypůjčila několik prvků z tvého života, abych obohatila příběh, ale jsem si docela jistá, že jsi nikdy nezaprodal svou duši ďáblu výměnou za beztrestnost za všechny své zločiny.“

„Možná by se našli tací, kteří by s tebou nesouhlasili,“ řekl tiše a v jeho hlase nebylo ani stopy po jízlivosti.

Lotka na něj hleděla a mezi výčitkami svědomí, které se jí honily hlavou, zaplála jiskřička naděje. Možná ještě není příliš pozdě, aby napravila své vlastní hříchy.

S nedokončeným rukopisem stále přitisknutým k hrudi postoupila o krok blíž k němu. „Proč mi tedy potom nedovolíš, abych je přesvědčila, že se mýlí?“

Hayden si odhrnul z přimhouřených očí pramen vlasů. „Co to po mně žádáš?“

Lotka se zhluboka nadechla a přála si, aby byla alespoň z poloviny tak odvážná jako její hrdinka. „Žádám tě, abys mi dovolil povědět společnosti tvůj příběh ten, který bulvární noviny nikdy neotisknou.“

Hayden se na ni podíval a v jeho očích se zračila téměř lítost.

„Ted už je trochu pozdě na to, abys Ďábelského vévodu napravila, nemyslíš?“

„ Nikdy není příliš pozdě,“ řekla a postoupila o další krok blíž.

„Ne, když má někoho, kdo mu věří.“

Hayden ztuhl. „Tvrdil jsem, že máš sklony k melodramatičnosti, mylady, ne k sentimentální přecitlivělosti.“

Lotku bodlo u srdce. Takže už je zase „mylady“ namísto „roz-milé Lotky“ a „miláčka“. Obavy, že ztratí něco ještě cennějšího, jí však dodaly odvahu.

„Nemluvím o proměně Frankensteinova monstra. Mluvím o očištění muže, který byl neprávem obviněn, že zabil ženu, již miloval.“

Přestože se Lotce podařilo ta slova říct bez zadrhnutí, zaryla se jí jako dýka hluboko do srdce.

Hayden tiše zaklel a poodešel k okraji útesu kousek od ní. Sklonil hlavu a díval se na zpěněné vlny s výrazem stejně chladným jako obloha nad ním.

Lotka přiběhla k němu. „Jediné, co potřebuji, abych mohla očistit tvé jméno, je pravda o Justinině smrti. Úřadům jsi řekl, že to byla nehoda. Byla opilá nebo pod vlivem opia? Vyšla si z domu a zabloudila v mlze? Zakopla o uvolněný kámen nebo o lem šatů? Jediné, co mi musíš říct, je, co se stalo tu noc na útesech. Dovol mi, abych ti připravila ten šťastný konec, který si zasloužíš!“

Natáhla k němu ruku, protože doufala, že když se ho dotkne, uspěje. Po minulé noci odmítala věřit, že ruce, které umí být tak podmanivě něžné, by byly schopny strčit bezbrannou ženu a odsoudit ji tak k smrti.

Dotkla se prsty jeho rukávu. Prudce se otočil a chytil ji za ramena. Jeho ruce byly pevné a bezcitné, když ji začal tlačit k okraji útesu. „Říkáš, že chceš slyšet pravdu, mylady, ale co když ta pravda nebude mít ani pro jednoho z nás šťastný konec? Co potom?“

Lotka vystrašeně ucouvla před manželovým temným pohledem.

Klopýtavě zavrávorala na uvolněných kamenech a několik z nich se skutálelo do propasti za jejími zády. Vzápětí svého ústupu litovala, ale bylo již pozdě. Haydenovu tvář zahalila důvěrně známá maska ostražitosti.

Odstrčil ji od útesu a uvolnil ze svého sevření. Uhladil otisky prstů, které zanechal na jejích rukávech. „Vrať se s Nedem do Londýna, Lotko, a dokonči svůj román,“ řekl drsným hlasem.

„Potrestej svého vévodu tak, jak si zaslouží. Zachraň svou šíleně odvážnou hrdinku z jeho spárů a vrhni ji do náručí hrdiny, který bude hoden její úcty. Ale nežádej mě, prosím, abych ti dal něco, co sakra dost dobře nemohu.“

S těmito slovy se Hayden otočil a dlouhými kroky rázoval k domu. Lotka tam zůstala stát, v náručí stále pomačkané stránky svého rukopisu.

Den, kdy Lotka odjížděla z Oakwyldu, byl navlas podobný dni jejího příjezdu. Oblohu nad planinou pokrývala olověná mračna a studený vítr čeřil hladinu moře do zpěněných vln. Nebýt něžného závoje zeleně, který pokrýval každičký pahorek a strom, Lotka by možná měla pocit, že jaro bylo pouhým snem, krásným

a pomíjivým jako noc strávená v Haydenově náručí.

Na příjezdové cestě se shromáždili sloužící, aby se s ní rozloučili, ale po Haydenovi a Allegře nebylo ani vidu ani slechu. Meggie si utírala oči cípem zástěry. Giles sice stál ve strnulém pozoru s naškrobenou kravatou, ale koutky úst měl smutně pokleslé.

Marta začala popotahovat. Paní Cavendishová vytáhla z kapsy kapesníček a podala jí ho. Rty měla sevřené do tenké linie, ale oči se i jí nezvykle leskly.

Ned doprovodil Harrietu a Lotku k čekajícímu kočáru. Dokonce ani jeho nenapadal žádný vtipný bonmot, kterým by trochu odlehčil atmosféru. Právě pomáhal Harrietě nastoupit, když se zpoza rohu domu vyřítila Allegra, následována kulhající slečnou Terwilligerovou. K Lotčině velké úlevě se nevrlá stará vychovatelka rozhodla zůstat na zámku, protože si uvědomila, že nyní ji její mladá svěřenkyně bude potřebovat víc než kdy jindy.

Allegra se zastavila před Lotkou. V náručí svírala Lotčinu panenku. „Na,“ řekla a vecpala pannu Lotce do náruče. „Vezmi si ji.“ Její třesoucí se brada prozrazovala, jak mocně se snaží zadržet slzy. „Nechci, abys byla úplně sama.“

Lotka něžně pohladila panenku po sežehnutých vlasech a vrátila ji Allegře. „Nikdy se jí v Londýně moc nelíbilo. Vždycky tvrdila, že pro pirátskou královnu je to tam moc nudné a civilizované. Byla bych raději, kdyby ses o ni postarala ty, dokud se nevrátím.“ Pevně dívku objala a zašeptala jí do ucha: „A já se vrátím, slibuji.“

Napřímila se a předala Allegru do sukovitých, ale schopných rukou slečny Terwilligerové. Stařena podala svou hůl lokajovi, sevřela své ruce na Allegřiných ramenou a donutila ji tak postavit se rovně a zpříma.

Ned Lotce se zasmušilým výrazem ve tváři nabídl ruku.

Lotka ji přijala a nastoupila do kočáru. Klesla na sedačku vedle svého koše s kočkami a Ned se uvelebil vedle Harriety. Když před několika měsíci přijela na zámeček Oakwylde, její srdce toužilo po domově. Nyní odjížděla domů, ale své srdce nechávala zde.

Když se kočár kodrcavě rozjel, vystrčila hlavu z okna, aby naposledy pohlédla na zámeček. V jeho oknech se sice odrážela jen zamračená obloha, ale ona cítila, že Hayden je za nimi pozorně sleduje a čeká. Nedal jí jinou možnost, než aby ho přenechala jeho přízrakům.

„Jestli jsi ho někdy opravdu milovala, Justino,“ zašeptala divoce a zavřela oči, „pak mu dej svobodu.“

V té chvíli jí vítr k uším zanesl jakýsi zvuk. Možná to byl křik racka kroužícího nad zpěněnými vlnami. Nebo také ženský smích řinčící ve větru.

Možná ještě nebylo pozdě zaprodat svou duši výměnou za jeho…

„Teta Lotka se vrátila! Teta Lotka se vrátila!“ Lotka vystoupila z kočáru před domem Devonbrooků a přivítal ji křik jejího synovce s neteří z okna v horním patře. Vstupní dveře domu se rozletěly a vyhrnula se z něj její rodina. Všichni se smáli a mluvili jeden přes druhého.

Na několik minut ji obklopil jeden velký zmatek, když si ji předávali z náruče do náruče a zasypávali polibky. Laura se zářivě usmívala, když Sterling Lotku zdvihl do vzduchu a divoce se s ní zatočil. K všeobecnému zmatku ještě napomáhala dvojčata a kokršpaněle strýčka Thanea a tety Diany, kteří byli pozváni na večeři. Motali se všem pod nohama, takže když Lotka náhle uslyšela hlasité zakňučení, rychle odsunula nohu a nebyla si tak úplně jistá, zda šlápla na psa nebo na batole.

George ji praštil do zad a zašklebil se jako opilec. „Nikdy jsem si nemyslel, že mi bude scházet tvoje tlachání, ale musím říct, že od té doby, co jsi pryč, je tu pěkná nuda.“

„Já jsem slyšela něco jiného,“ řekla jízlivě Lotka a pokývla hlavou směrem ke svému spolucestujícímu, který právě pomáhal Harrietě vystoupit z kočáru. „Sir Ned tvrdí, že posledních čtrnáct

dní obletuješ jakousi zrzavou operetní tanečnici.“

George se zamračil na Neda a zčervenal až ke kořínkům svých světlých vlasů. „Nesmysl! To spíš ona obletuje mě!“

„Teto Lotko! Teto Lotko!“ Osmiletý Nicholas ji zatahal za rukáv kabátku. „Je pravda, co říkají o Cornwallu? Jsou tam strašliví obři, kteří místo párátka používají dětské kosti?“

„To bych neřekla, Niku.“ Lotka mu odhrnula z hnědých očí kadeř tmavých vlasů. „Obři v Cornwallu jedí i kosti. Uprostřed noci, když se snažíš usnout, slyšíš, jak je křoupají.“

Potěšené vykvikl a jeho devítiletá sestra obrátila oči v sloup.

„Kluci jsou fakt hloupí. Každý přece ví, že v Cornwallu žádní obři nejsou. Ani nikde jinde.“

„Máš pravdu, Ellie,“ řekla Lotka s vážnou tváří. „Nejsou tam ale jen proto, že je sežraly mořské příšery.“

„Vidíš!“ vykřikl Nicholas. „Říkal jsem ti, že jsou v Cornwallu mořské příšery!“ Vítězoslavně zaječel a zatahal sestru za jednu z jejích zlatých kudrn.

Odhopsal z jejího dosahu a strýček Thane rychle hmátl po kokršpanělovi i jednom z dvojčat, aby je odklidil z cesty.

„Au, ty jeden mizerný…“ Ellie v té chvíli zapomněla na všechny dobré způsoby a vyrazila za bratrem, který se dal na úprk podél stromy stíněné strany domu.

Lotka se za nimi ohlédla a v té chvíli ji vzala kolem pasu Laura.

„Proč tak smutně? Neříkej mi, že ti scházelo jejich věčné hašteření.“

„Jen jsem si říkala, jak ráda bych jim představila jednu svou známou.“

„Tvou dceru?“

Lotce se stáhlo hrdlo, když si uvědomila, že až do této chvíle o Allegře nikdy takto nepřemýšlela. „Ano,“ řekla tiše. „Mou dceru.“

Sterling se nechápavě podíval na kočár. „Tak kde je ten tvůj slepě milující manžel? Jestli se krčí v kočáru, protože se bojí, že ho zastřelím, měla bys mu říct, že Addison má mé pistole bezpečně pod zámkem.“

Lotka se nadechla tak zhluboka, jak jí to jen korzet dovolil. Ted nastal ten moment, kterého se bála nejvíc. Pokusila se o

veselý úsměv a otočila se ke svému švagrovi. „Hayden mě bohužel na této cestě nemohl doprovodit. V tomhle ročním období má moc práce na svých pozemcích. Trval však na tom, že i přesto mám odjet. Ví, jak moc se mi po vás všech stýská, a nechtěl mě připravit o vaši společnost.“

Sterling se pousmál. „Z tvých dopisů jsem si dal dohromady, že je do své mladé ženy celý zblázněný. Překvapuje mě, že vydržíte být od sebe odloučeni víc než den.“

George se zahihňal. „Anebo hodinu.“

„Georgi,“ řekla Laura tiše, položila bratrovi varovně ruku na rameno a pátrávě se na Lotku zahleděla.

Lotka cítila, že její úsměv uvadá. Od chvíle, co opustila Oakwylde, neuronila jedinou slzu, ale nyní ji oči začaly nebezpečně pálit. S bolestí si uvědomila soucitný pohled sira Neda a řekla: „Je to pro nás samozřejmě velmi těžké, být od sebe odloučeni na jakkoli dlouho. Věřím, že nebude vědět, co si beze mne počít, stejně jako já bez něj.“

George nezaznamenal sestřino rostoucí napětí a poplácal ji po rameni. „Takže, když sis teď toho ubohého bracha omotala kolem prstu, jak dlouho nám tě tu nechá?“

„Obávám se, že navždycky,“ vyhrkla Lotka, z očí jí vytryskly slzy a vrhla se Lauře do náručí.

Lotka, konečně sama, seděla ve své staré posteli, zabořená v hromadě sněhobílých polštářů. Přestože venku byl přívětivý letní večer, v krbu plápolal oheň a sálal do rozlehlého pokoje příjemným teplem. Laskonka jí dokonce pod přikrývky strčila ohří-vadlo zabalené do flanelu, aby si Lotka mohla ohřát chodidla. Zrzek s Čerticí na sebe vrhali zlé pohledy ve snaze ukořistit pro sebe co nej lepší místo v blízkosti ohřívadla.

Dříve by si Lotka bezostyšně užívala hýčkání své rodiny, ale dnes večer se jí ulevilo, teprve když je Laura všechny konečně vyhnala z pokoje.

Měla pocit, že by už déle nesnesla Dianino a Laskončino soucitné štěbetání ani výhružky Sterlinga, Georgea a Thanea, že toho ničemu, kterého si vzala za manžela, chytí a vyrvou mu srdce

z těla za to, že kvůli němu pláče.

Laura odcházela poslední. Něžně stiskla Lotce ruku a řekla:

„Až o tom budeš chtít mluvit, jsem tady.“

Lotka odhodila těžkou přikrývku a vstala z postele. Přestože konejšení její rodiny bylo příjemné, už není malé děvčátko. Už má za sebou ta léta, kdy bylo zlomené srdce možné napravit šálkem horké čokolády a kouřící mísou Laskončiných perníčků.

Netrvalo dlouho a našla, co hledala. Pouzdro na psací potřeby bylo to poslední, co ve spěchu přibalila do svého zavazadla. Posadila se na konec postele a zvedla nohy nahoru, aby se zpod

postele nevynořila Mirabella a nezaútočila na ně, a otevřela pouzdro. Stránky rukopisu do něj nacpala bez velkých okolků, už jí nezáleželo na tom, jestli se pomačkají nebo potrhají.

Kdyby je Hayden nenašel, zabydlovala by se ted v markýziných pokojích v Oakwyldu a čekala, až bude moci uspokojit touhy svého manžela. Na chvíli přivřela oči, přemožená bolestnou představou, že díky Haydenovým obratným rukám a dovedným ústům by se jeho rozkoš dozajista stala i její.

Otevřela oči a zadívala se na rukopis. Její skvělý román jí ted připadal jen jako výlevy nějakého rozmazleného dítěte, jemuž namluvili, že každá slátanina, kterou napíše, je mistrovské dílo.

Listovala stránkou po stránce a v uších jí zněl Haydenův sametově chraptivý hlas. Pronásledoval ji hůř než jakýkoliv přízrak.

Teď už je trochu pozdě na to, abys Ďábelského vévodu napravila, nemyslíš?

Nikdy není příliš pozdě, řekla. Ne, když má někoho, kdo mu věří. Ale ona mu nevěřila. Nikdo mu nevěřil. Ani bulvární noviny, ani společnost, a dokonce ani jeho vlastní dcera. A ona se projevila jako jedna z nich, když chtěla slyšet pravdu, kterou už v

hloubi duše znala.

Lotce náhle došlo, proč jí pozornost její rodiny je tak nepříjemná. Nezaslouží si jejich soucit, stejně jako si Hayden nezasloužil jejich opovržení. Nese stejný podíl viny na jejich odloučení jako on.

Ví také, co musí udělat. Vysypala listy z pouzdra a posbírala je na hromádku. Nikdy záměrně nezničila ani stránku ze svých

rukopisů. Její krok však byl pevný, když vstala a zamířila ke krbu. Na krátký okamžik přitiskla stránky k srdci, ale poté je hodila do tančících plamenů.

Nezdržela se, aby se podívala, jak shoří. Namísto toho se vrátila k pouzdru a vytáhla z něj čistý list papíru, pero a novou lahvičku inkoustu. Pouzdro použila jako provizorní stůl, opřela se do polštářů a začala psát. Ruka jí létala po papíře, jako by měla křídla.

„Co tam nahoře, sakra, pořád dělá?“ Sterling stál s rukama v bok a se zamračeným výrazem hleděl ke stropu přijímacího salonu. „Svítí až do časného rána, obléká se jako uklízečka a jídlo si vždycky odnese do svého pokoje.“

„Alespoň jí,“ podotkla Laura, která seděla na kanapi. Uhladila výšivku, na níž pracovala. „Laskonka přísahá, že všechny podnosy se vrací do kuchyně vylízané dočista.“

„O její chuť k jídlu strach nemám. Spíš o její duševní rozpoložení. Už je zpátky v Londýně téměř dva měsíce, a ještě nebyla ani na jednom čaji nebo večírku. Ubohý George už je tak znuděný zabavováním slečny Dimwinklové, že by si nejraději vytrhal vlasy. Anebo jí. Lotka ale stále odmítá vyjít z domu a jediný návštěvník, kterého přijme, je ten darebák Townsend.“

Bolestně svraštil čelo. „Nikomu neřekla, proč ji Oakleigh poslal pryč. Nemyslíš, že…“

„Ne, nemyslím.“ Laura rozčileně zabodla jehlu do látky. „A ani ty bys neměl. Lotčiny nálady jsou možná nestálé, ale její srdce nikdy nebylo.“

„Kdybych věděl, že ji ten mizera pošle zpátky se zlomeným srdcem, zastřelil bych ho hned při prvním setkání.“ Sterling si prohrábl zlatohnědé vlasy a povzdechl si. „Nevím, jak dlouho budu ještě schopen snášet tuhle záhadu. Moc bych si přál, aby se nám svěřila.“

Laura vstala a něžně ho vzala za ruku. „Bud trpělivý, miláčku,“ řekla a vrhla ke stropu tajemný pohled. „Třeba na tom právě ted pracuje.“

„Teto Lotko! Teto Lotko!“

Lotka odložila pero a povzdechla si. Když pracovala, dařilo se jí nechat celý svět za dveřmi, ale ignorovat rozjařené hulákání synovce bylo nemožné. Zřídkakdy mluvil jinak, než že křičel, ale pro speciální příležitosti měl vyhrazen obzvláště ohlušující jekot. Lotka se poškrábala na zádech, vstala od psacího stolu a pospíchala k oknu. Cestou si musela nadzdvihnout objemné záhyby Laskončiny zástěry. Vzdala již veškeré pokusy o odstranění inkoustu zpod nehtů, ale ještě stále byla dostatečně

marnivá, aby chtěla ochránit své pěkné šaty.

Otevřela okno, vyklonila se ven a zamrkala, oslepena prudkým odpolední sluncem. Minulou noc se jí podařilo usnout jen na tři hodiny, a tak si připadala jako housenka, která se právě vyloupla ze svého zámotku. Konečně se jí podařilo zaměřit svého synovce. Visel na nejnižší větvi jilmu, který stínil širokou ulici lemovanou stromořadím.

„Co se děje, Niku? Chytil jsi dalšího blýskavého brouka?“

Chlapec se zašklebil a ukázal dolů na ulici. „Tentokrát jsem chytil nablýskaný kočár!“

Lotka zamžourala na vůz stojící před domem. Zdobený kočár nebyl v této části Londýna neobvyklým jevem. Sám Sterling jich měl půl tuctu v přístřešku.

Ani jeden z nich však neměl na dveřích vyrytý emblém dubu s rozrostlými větvemi.

Srdce jí poskočilo.

Vyřítila se z pokoje a uháněla po širokém schodišti dolů. Cestou si rozvazovala Laskončinu zástěru, kterou odhodila do náruče překvapené služebné, stojící u schodiště. Poté vyrazila k hlavním dveřím, u nichž stál lokaj a zíral na ni vykulenýma očima.

„Chystáte se ven, mylady? Mám vám přinést…“

Když zjistil, že nezpomalila, rychle otevřel dveře. Měl pocit, že kdyby to neudělal, proběhla by skrz ně. Lotka se prudce zastavila na vstupním schodišti a horečně se snažila nacpat do uvolněného culíku vypadlou kadeř.

Nebýt černě oděné postavy, která ji doprovázela, Lotka by možná ani nepoznala dítě, jež vystupovalo z kočáru. Slečna

Terwilligerová se hrbila nad svou hůlkou, ale dívka v roztomilých modrých šatech a modrém čepci stála vzpřímeně. Bradičku měla sice hrdě vystrčenou, ale v náručí svírala pannu tak silně, až se jí bělaly klouby a prozradily tak její nejisté očekávání, s jakou bude přivítána.

„Allegro!“ Lotka seběhla po schodech a popadla Haydenovu dceru do náruče.

Jak ji pevně tiskla k sobě, téměř by přísahala, že z ní ucítila vůni vřesoviště ten prchavý dech divokého větru a porostu. Zhluboka ho vdechla a přála si, aby v něm ucítila závan mahonie.

„No to se na to podívejme!“ Vzala Allegru za ramena a postrčila ji před sebe. „Přísahala bych, že jsi za ty dva měsíce vyrostla alespoň o pět centimetrů!“

Slečna Terwilligerová si odfrkla. „To by tě nemělo překvapovat. Většině dětí prospívá, když jim v rovnoměrných dávkách dopřeješ náklonnost, disciplínu a čerstvý vzduch!“

Lotka se podívala přes Allegřino rameno ke kočáru. „Snad jste necestovaly tak daleko bez doprovodu?“

Allegra namísto odpovědi sáhla do kabelky, která se jí houpala na zápěstí, a vytáhla složený list pergamenu.

Podala ho Lotce. „To je pro tebe. Zapečetil ho dřív, než jsem si ho stihla přečíst.“

Lotka si od ní s těžkým srdcem dopis vzala. Nehtem přejela po ohybu a rozlomila vosk, v němž poznala manželovu pečeť. Pomalu list rozložila.

Má paní, stálo v něm Haydenovým úhledným rukopisem. Od té doby, co jste odjela, je má dcera smutná. Z její zasmušilosti začínám mít zažívání naruby. Prosím, postarejte se o ni. A jako post skriptum dodal: Byla jste mnohem lepší matkou, než já byl kdy otcem.

Když sklonila ruku s dopisem, Allegra se na ni prosebně podívala. „Teď už je úplně sám. Mám o něj strach.“

„Já vím, miláčku,“ zašeptala Lotka a objala ji. „Já také.“

Byly by tak zůstaly stát dlouho, kdyby se zpoza domu nevynořila Ellie a Nicholas v té chvíli neseskočil ze stromu a nepřistál přímo před nimi.

„Proč proboha tak strašně řveš?“ peskovala Ellie bratra a

šťouchla ho do ramene. „Jednoho dne začneš hořet a nikdo tě nepřijde hasit, protože pořád tropíš mnoho povyku pro nic.“

Dříve než Nik stačil vykřiknout odpověď, Ellie si všimla hostí. Allegra na ni nepokrytě zírala s očima vyvalenýma překvapením, že před ní stojí živá, dýchající dvojnice panenky, kterou držela v náručí.

Ellie se na pannu zamračila, dala si ruce v bok a s nosem vysoko zdviženým potřásla culíkem zlatých kudrn. „Kde jsi to vzala? Mně Teta Lotka nikdy nedovolila si s ní hrát.“

K Lotčině překvapení se Allegra, místo aby na Lotčinu neteř cosi zavrčela, rozběhla do kočáru a vrátila se s panenkou, kterou jí dal

její otec. „Tumáš,“ řekla a strčila černovlasou krasavici Ellii do ruky. „Jestli chceš, můžeš si hrát s touhle‘’

Ellie si panenku pozorně prohlédla a pak se nenápadně podívala na Allegru, zaskočená tou neuvěřitelnou podobou. Byla sice nejméně o rok mladší než Allegra, ale nakonec si povzdechla a řekla: „No, jsem sice už moc stará na hraní s panenkami, ale když na tom trváš, nechám si ji. Chtěla by ses podívat na moje koťátka? Mám jich v ložnici celý tucet. Neposlouchají sice nikoho jiného než mě, ale když jim řeknu, že je všechno v pořádku, možná se od tebe nechají pohladit.“

„Já mám také koťata,“ řekla Allegra, odběhla ke kočáru a vrátila se s pleteným košíkem. Otevřela víko a z košíku vykoukly čtyři chlupaté tlamičky. Lotka v nich poznala koťata, která dala Haydenovi, a v tom okamžiku věděla, že Allegra nepřeháněla. Její otec zůstal opravdu úplně sám.

Děvčata se vzala za ruce a odešla, každá v náručí repliku té druhé, a Nicholase, který stál na chodníku, si ani nevšimla. Pokrčil pihovatý nos a znechuceně si odfrkl. „Holky!“

Lotka ho podrbala ve vlasech. „Nejsou ani z poloviny tak zábavné jako brouci, vid? Ale zatímco si budou hrát s panenkami a koťaty, co kdybys doprovodil slečnu Terwilligerovou do domu a poprosil maminku, aby nechala připravit dva pokoje pro hosty?“

Nicholas zaváhal, ale pak poslechl. Když on i vychovatelka zmizeli v domě, Lotka ještě jednou rozložila dopis a jemně přejela prsty po Haydenových slovech. „Postarám se o ni,“ zašeptala. „A postarám se i o tebe. Uvidíš.“

Zastrčila dopis do kapsy sukně a rychlým krokem se vydala do domu a s ještě větší dychtivostí než kdy jindy se pustila do práce.

Střešními okny kanceláře ve čtvrtém patře proudil dovnitř chladný podzimní vzduch a mísil se se štiplavým pachem sazí z nedalekého komína. Lotka pevně svírala kabelku ve snaze zakrýt, že se jí třesou ruce, a neprozradit, jak moc je nervózní.

Nemohla uvěřit, že sedí v kanceláři nakladatelství Minerva Press.

Často navštěvovala legendární knihovnu a knihkupectví v prvním poschodí budovy, ale nikdy předtím se neodvážila vstoupit do nitra jeho svatyně. Zde, na tomto tajemném a jaksi zanedbaném místě, kde byl vzduch prosycen omamující vůní prachu, inkoustu, kůže a papíru, bylo možné nechat svázat a prodat vlastní sny, aby poskytly nekonečné hodiny potěšení. Třeba právě na tomto křesle seděla kdysi Eliza Parsonsová a nervózně čekala na verdikt nakladatele nad jejím Tajemným varováním nebo Zámkem Wolfenbach.

Ned seděl rozvalený v kůži vyztuženém křesle naproti ní a rytmicky poklepával špičkou hole na tvrdou dřevěnou podlahu. Zachytil její pohled a přestal klepat. „Ještě odsud můžeme odejít. Jsi si opravdu jistá, že to chceš udělat?“

Přikývla. „Já to musím udělat.“

„Uvědomuješ si, že mě možná zaškrtí, protože jsem tě nechal?

Tedy, pokud mě dřív nezaškrtí tvůj švagr.“

Lotka přikrčila nos. „To je riziko, které jsem ochotná podstoupit.“

Oba se narovnali ve svých křeslech, když se otevřely dveře za stolem. Do místnosti vstoupil shrbený, plešatý muž a v podpaží nesl rukopis.

Měl na sobě obnošený kabát, moly prožranou kravatu a vestu, která mu neladila s kalhotami. Lotku potěšilo, když si všimla, že má konečky úhledně upravených nehtů zašpiněné půlměsíčky inkoustu.

Muž se posadil na židli za stolem, položil rukopis před sebe, sundal si brýle a promnul si oči.

„Ale no tak, pane Beale,“ řekla Lotka s nesmělým úsměvem.

„Snad to nebylo tak špatné.“

Nakladatel si promačkal kořen nosu a nasadil si brýle zpět.

„Vážená dámo,“ řekl a vážně se na ni podíval, „dozajista víte, že tohle není typ románu, jaké obvykle v Minervě vydáváme. Naši čtenáři jsou zvyklí na něco… Jak bych to jen řekl…?“ podrbal se na bradě, „poněkud napínavějšího.“

Ned se začal zvedat. „Je nám moc líto, že jsme vás připravili o

čas, pane. Doufám, že nám prominete…“

Lotka ho zarazila pohledem a významně si odkašlala. Ned si povzdechl a klesl zpět do křesla.

Předklonila se ke stolu a pokusila se vykouzlit na tváři svůj nej líbeznější úsměv. „Jako jedna z věrných čtenářek knih od Minerva Press vás mohu ujistit, že dobře vím, co obvykle vydáváte. Ale vzhledem k okolnostem jsem doufala, že byste vydání mého rukopisu mohl alespoň zvážit. Nemůžete popřít, že by to pro vaše nakladatelství byl výnosný počin‘’

„Ale za jakou cenu? Musíte si uvědomit, že takové dílo vyvolá určité nesympatie vůči jeho autorovi. Pokud ovšem nechcete publikovat pod pseudonymem…“

„Ne,“ řekla Lotka rozhodně a posadila se zpátky do křesla. „V žádném případě. Chci, aby mé jméno bylo to první, co čtenář spatří, když vezme knihu do ruky.“

Pan Beale smutně zavrtěl hlavou. „Opravdu jsem zvážil všechny okolnosti, ale nevidím žádnou cestu, jak náš obchod uskutečnit.“

„Prosím, neodmítejte nás tak rychle,“ poprosila Lotka úpěnlivě, neschopna nadále skrývat své zoufalství za zdvořilým úsměvem. „Chápu, že kvalita mého díla asi není srovnatelná s vašimi vysokými standardy, ale já pořád doufám, že snad po určitých radikálních řezech a rozsáhlých korekturách…“

Hlas jí ochabl. Nakladatel na ni překvapeně hleděl, jako by jí narostla druhá hlava. Vyměnila si s Nedem bezradný pohled.

„Vy mi nerozumíte, madam.“ Pan Beale jemně položil ruku na její rukopis a jeho uslzené oči znovu zvlhly. „Toto je jedno z nejpohnutějších děl, které jsem kdy četl. Vsadil bych se, že ani ti

nejcyničtější z našich čtenářů je nedočtou se suchýma očima a klidným srdcem. Nechtěl jsem říct, že tato kniha nedosahuje úrovně našich děl, ale že je naopad převyšuje, a proto by se patřilo, aby ji vydalo nějaké věhlasnější nakladatelství, než je to naše.“

Lotka na něj nevěřícně zírala s otevřenými ústy. Přemítala, jestli neusnula a tohle vše se jí nezdá.

Ani si neuvědomila, že se jí po tvářích hrnou slzy, dokud jí Ned nepodal kapesník.

„Co když ale před ostatními dávám přednost vašemu nakladatelství,“ zeptala se a ještě jednou se pokradmu podívala na jeho inkoustem zamazané prsty. „Byl byste ochoten ji vydat?“

Pan Beale přikývl a na jeho podlouhlé tváři se objevil úsměv.

„Bylo by mi ctí a potěšením.“

„Slyšel jsi to, Nede?“ otočila se Lotka k příteli a přes slzy se rozesmála. „Já budu nepopulární!“

Cítila jsem na šíji Ďáblův ledový dech …

K zámku Oakwylde zavál nepřátelský vítr.

Přihnal se přes pláně, vletěl komíny dovnitř a otrávil svou hořkostí každičký dech. Bezcitnými pařáty orval listy ze stromů a zanechal je pochmurné a nahé. Odstranil všechny stopy po létě, až se zdálo, že jeho krátké trvání byl pouhý sen.

Někteří tvrdili, že když vyjdete ven a nakloníte hlavu, zaslechnete vzdálené vyzvánění zvonů, jaké používali před stoletími piráti, aby přilákali nic netušící lodi na rozeklaná skaliska. Jiní si špitali, že to je stejný vítr, jaký vál té noci, kdy se pánova první žena tragicky zřítila z útesu, stejný vítr, který k nim zavál jeho zoufalý pláč.

Služebnictvo se opět vrátilo ke svému starému zvyku a po setmění se začalo zamykat ve svých pokojích. Nebáli se již, že se v padajícím šeru setkají s duchem, ale s mužem. Jejich pán sice trávil dny zavřený ve studovně, ale v nočních hodinách se toulal chodbami zámku a jeho divoký výraz a planoucí oči mu dávaly jakýsi nadpřirozený vzhled.

Od té doby, co poslal manželku i dceru pryč, se již z hudebního

salonu ani jednou neozvala hudba, ale služebné se přesto bály do něj vstoupit. Všechny měly děsivý pocit, že je někdo sleduje. Proto se tam, s hrdlem staženým, pouze ve společnosti portrétu první lady Oakleighové, zdržovaly co nejkratší dobu. Jedna mladá dívka přísahala, že když oprašovala piano, z klaviatury se vznesl dusivý oblak jasmínové vůně, takže vyděšeně vyběhla z místnosti a nemohla ani popadnout dech. Poté, co Meggie těsně kolem hlavy prolétla porcelánová soška z krbové římsy, ani Martin nátlak, ani vyhrožování paní Cavendishové okamžitým propuštěním nepřinutily vystrašené služebné, aby se do pokoje vrátily.

Lokajové si začali stěžovat Gilesovi, že v některých chodbách se drží kapsy ledového vzduchu. Promrzlí na kost a stiženi neovladatelným třesem se přicházeli ohřát k ohni do kuchyně.

Když Marta zdráhavě pověděla Haydenovi o narůstajících obavách mezi služebnictvem, odpověděl jí, že by měla najmout méně pověrčivý personál.

Už nevěřil na duchy. V okamžiku, kdy nejvíce toužil po jejich společnosti, ho opustili.

Přestože poslal Allegru pryč již téměř před čtyřmi měsíci, trval na tom, aby služky v jejím pokoji nechávaly celou noc hořet lampu. Tiše otevíral dveře a čekal, že ji tam spatří, spící s ruměncem na tvářích a Lotčinou pannou v náručí. Její postel však byla studená a prázdná.

V časných ranních hodinách postával u dveří přijímacího salonu a doufal, že zaslechne cinkání čajových šálků, ozvěnu pronikavého smíchu nebo úryvek nějakého komického skotského popěvku. Jediné, co slyšel, však bylo ticho.

Jeho bezcílné toulky ho občas zavedly do třetího patra do Lotčiny ložnice. Když poprvé otevřel dveře, překvapilo ho, že tam nechala většinu svých věcí. Nejspíš balila ve spěchu, jak zoufale toužila zbavit se ho, pomyslel si hořce. Když na ni toho dne na útesu vztáhl ruce, viděl v jejích očích strach. Strach, který nikdy v životě nechtěl v ženských očích spatřit. A zejména ne v Lotčiných.

Bloumal jejím pokojem, pronásledován ne duchy, ale vzpomínkami na to, jak nakrčila nos, když se smála, na její vlasy lesknoucí se ve větru jako žhavé slunce, když se řítila dolů po příjezdové cestě na dřevěném koni, na její tiché, trhané vzdechy, když spolu proplouvali mořem rozkoše k sladkému zapomnění.

Přestože věděl, že by měl přikázat Martě nebo paní

Cavendishové, aby sbalily její věci a poslaly je do Londýna, po každé noční návštěvě za nimi jen zabouchl dveře a nechal je tak, jak je tam opustila.

První týdny po Justinině smrti Hayden poznal nebezpečí, které se skrývalo na dně láhví, v nichž hledal útěchu. Přesto se jednou pozdě v noci vypotácel z francouzského okna, v ruce otevřenou láhev portského.

Klopýtal nejistým krokem mezi kameny, až došel ke kraji útesu. Kymácivě se zastavil a zaposlouchal se do zvuku vln, které se tříštily o skaliska pod ním, stejně jako jeho sny. Vítr roztrhal

mračna, na obloze se objevil mdle zářící měsíc a zahalil vlny stříbrným závojem. Hayden si zhluboka přihnul portského, zavřel oči, rozpřáhl ruce v gestu vyzývajícím vítr a noc, aby si ho vzaly.

V tom okamžiku cosi zaslechl ozvěnu vzdálené melodie, kterou sem zavál vítr. Píseň byla srdcebolně líbezná, neodolatelná ve své prostotě. Krev mu ztuhla v žilách. Pomalu se otočil a podíval se k domu. Tentokrát věděl, že na piano nehraje ani Lotka, ani Allegra.

„Zatraceně,“ zašeptal chraptivě. Vábivé tóny ho krůček po krůčku táhly pryč od okraje útesu.

S lahví v ruce rozzlobeně mašíroval potemnělými chodbami domu, a jak zvuk hudby nabýval na intenzitě, narůstal i jeho vztek. Když však rozrazil dveře do hudebního salonu, místnost za ním byla přesně taková, jak očekával tichá a temná.

Došel k pianu a položil ruku na víko. Ještě cítil slabé vibrace strun a slyšel ozvěnu smutné melodie doznívající mezi stěnami pokoje.

Prudce se otočil k Justininu portrétu a zařval: „Doufám, že teď jsi spokojená!“ Natáhl ruku a vší silou mrštil na portrét láhev. Roztříštila se o plátno a portské se jako kapky krve rozstříklo po Justininých bílých šatech. „Nejspíš jsi mě vždycky chtěla přivést k šílenství, abys už nikdy nebyla sama, ani po smrti!“

Justina na něj jen hleděla z obrazu s posměšným a zároveň tajemným výrazem.

„Haydene?“

Hayden se prudce otočil. Ve dveřích stál muž. Jeho tvář byla

ponořená do tmy.

Na kratičký, strašlivý okamžik si myslel, že tam stojí Filip, mladý, neomalený a plný nadějí. Čekal, až jeho bývalý přítel vystoupí ze stínu, v srdci sežehnutou díru od kulky, a v té chvíli se mu zdálo, že se doopravdy a úplně zbláznil.

„Haydene?“ zopakoval muž nevrlým hlasem. „Nevyděsil jsi tím strašlivým řevem všechny sluhy k smrti? Klepal jsem a klepal, ale nikdo nepřišel, a tak jsem nakonec obešel dům zezadu a otevřeným oknem ve tvé studovně jsem se sám pustil dovnitř.“

Návštěvník udělal krok vpřed a v měsíčním svitu se zablýskly jeho stříbrné vlasy.

Hayden zavrávoral a svalil se na divan, ochromený úlevou. Zabořil tvář do dlaní a chraplavě se zasmál. „Ježíši Kriste, Nede, nikdy bych nepomyslel, že budu tak rád, že sem bez ohlášení a bez pozvání vpadneš.“

„To je rozhodně to nejvřelejší uvítání, jakého jsem se od tebe v poslední době dočkal. Mimochodem, byla to krásná skladba. Nevěděl jsem, že umíš hrát.“

Hayden pomalu zvedl hlavu a se směsicí údivu a nedůvěry v

očích se podíval na klávesy piana. „Ani já ne.“

„Požádal bych tě, abys mi nalil něco k pití,“ řekl Ned a jízlivě se podíval na portrét, „ale byl bych mnohem radši, kdybych ho mohl dostat ve sklenici než v láhvi hozené na hlavu.“

Hayden si zaraženě pročísl vlasy. „Justina neměla portské nijak zvlášť v oblibě.“ Zamračil se na přítele a až v tom okamžiku ho napadlo, proč se tu vlastně Ned ocitl. „Tak co tě přivádí do Cornwallu uprostřed noci?“

Ned zvážněl. „Omlouvám se, že jsem přijel tak pozdě, ale přivezl jsem ti dárek od tvé ženy něco, o čem si myslela, že bys to měl hned vidět.“

„Co to je?“ zeptal se Hayden a zahořkle si odfrkl. „Její žádost o rozvod?“

„To zrovna ne.“ Ned sáhl do tašky, vytáhl tenký v kůži vázaný svazek a podal jej Haydenovi.

Hayden pohlédl na knihu a viděl, že je to první díl troj svazkového románu. Ještě než zvedl šarlatovou obálku ke světlu měsíce, věděl, jak bude znít název napsaný písmem plným

kudrlinek.

NEVĚSTA LORDA SMRTI

Napsala lady Oakleighová

Hrdlo se mu sevřelo zklamáním hořkým jako žluč. Přestože Lotce řekl, aby román dokončila, částečně doufal, že to neudělá. Nikdy si ani nepomyslel, že by mohla být tak bezcitná a hodit mu knihu do tváře hned, jak ji nechá vydat.

Podal ji zpátky Nedovi. „Děkuji ti, ale nemusím to číst. Už ten

příběh znám… A také vím, jak dopadne.“

Ned ignoroval Haydenovu napřaženou ruku a s tajemným úsměvem ve tváři mu hodil do klína zbylé dva díly. „Být tebou, stejně bych si to přečetl. Někdy tě i ty nejočekávanější konce mohou překvapit‘’ Zaklapl tašku a zívl. „Nerad tě sice připravuji o svou společnost, ale brzy ráno odjíždím do Surrey. Slíbil jsem drahým rodičům, že je konečně poctím svou dlouho odkládanou návštěvou. Takže, jestli mě omluvíš, odcházím si najít postel a nějakou pěknou komornou, která mi ji zahřeje.“

„Možná bys měl zkusit probudit Martu. Vždycky ses jí líbil.“ Ned se otřásl. „Myslím, že se raději při tulím k teplé cihle.“

Když odešel, Hayden zůstal sedět a hleděl na tři svazky ve svém klíně. Nemohl Lotku obviňovat, že zradila jeho, ale nemohl uvěřit, že by tak bezohledně zradila Allegru. Tím, že potvrdila to nejhorší, co si o něm všichni mysleli, připravila jeho dceru o jakoukoli šanci vymanit se z hříchů svých rodičů, vdát se za slušného muže a najít své místo ve společnosti.

Cítil, jak v něm narůstá hněv, a rozhodl se najít první oheň a všemi třemi svazky nakrmit jeho plameny. Vstal, vinou portského ještě poněkud nejisté. Jedna z knih mu přitom vypadla z podpaží a zůstala ležet rozevřená na zemi. Sklonil se, aby ji zvedl, a dokud si nevšiml rukou psaného věnování na první stránce, nedošlo mu, že je to první díl Lotčina románu. Její rukopis byl pořád stejně extravagantní, jak si ho pamatoval.

Přejel prstem po ladných kličkách a kudrlinkách a přečetl nahlas: „Z mého srdce tvému…“

Neschopen snést její výsměch se chystal knihu zaklapnout,

když mu oči proti jeho vůli sklouzly k první větě na první straně

Nikdy nezapomenu na okamžik, kdy jsem poprvé pohlédla do očí muži, který mi mel zachránit život.

Je možné, že jsem se v něm tak moc zmýlila?

„Máš ji? Máš ji? Ach, prosím, řekni že ji máš!“ halekala Elizabeta Blyová a poskakovala vzrušením, když její přítelkyně vyběhla z prosklených dveří knihkupectví Minerva Press.

„U Jupitera, mám ji!“ vykřikla Caro Brockwayová a vytáhla zpod kabátu v kůži vázanou knihu. Její dech se v mrazivém vzduchu zhmotnil do obláčku bílé páry.

Než stačila dojít k Elizabetě, zastoupil jí cestu mohutný lokaj v tmavomodré livreji. „Slečno, dám vám za tu knihu tři libry.“

Caro se překvapeně zastavila. „Ale já jsem za ni zaplatila jen

půl guineje.“

„Nabízím tedy pět.“ Muž se zoufale ohlédl na dlouhou řadu kočárů stojících za nimi.

Elegantní kočáry i drožky lemovaly celou ulici až k Gra-cechurch Street. Jejich pasažéři, zabalení v kožešinách a rukáv-nících, byli ochotni trpět zimou celé hodiny, jen aby dostali třetí díl poslední londýnské literární senzace, Nevěsty Lorda Smrti.

„Prosím vás, slečno, smilujte se nade mnou,“ žebral muž.

„Slyšela jste, co se stalo lokajovi lady Drydenové, že ano?“

Dívky se na sebe podívaly s očima navrch hlavy. Celý Londýn slyšel, co se stalo lokaji lady Drydenové. Odvážil se vrátit do nekonečné řady kočárů s prázdnýma rukama a provinile se

přiznal, že mu poslední výtisk druhého dílu Nevěsty Lorda Smrti vyklouzl z rukou a spadl do lačných pařátů lady Featherwickové. Někteří tvrdili, že hraběnčin zuřivý výkřik bylo slyšet až k Aldgatu. Zmlátila toho ubožáka deštníkem a poté zvedla nos a přikázala kočímu, aby odjel bez něj. Lokaj běžel deset bloků za kočárem a prosil o odpuštění, až se svalil vyčerpáním a padl tváří přímo do čerstvé koňské hromádky. Povídá se, že si teď hledá zaměstnání v docích.

„Je mi to strašně líto, pane, ale nemohu vám pomoci.“ Caro si

přitiskla knihu k hrudi, prosmýkla se kolem něj a couvala k

Elizabetě. „Čekala jsem ve frontě od rozednění a slíbila jsem matce, že tu knihu přinesu rovnou domů. Bude ji po večeři předčítat celé rodině. Všichni umírají zvědavostí, aby se dozvěděli, co se stane poté, co si ušlechtilý vévoda uvědomí, že jeho nová manželka zradila jeho důvěru‘’

Elizabeta obrátila oči v sloup. „Nemůžu uvěřit, jaká se z ní vyklubala husa.‘’ Dívka spráskla ruce. „Mělo jí přece dojít hned na začátku, že takový milý, laskavý a neuvěřitelně krásný gentleman by nikdy neublížil ženě, a zejména ne své manželce.‘’

Lokaj se přikradl ke Caro a ve tváři se mu objevil výhružný výraz. „No tak, děvče, co ti to udělá, když mi ji prodáš. Pět liber musí být pro holku jako ty hotové bohatství.‘’

„Utíkej, Caro, utíkej!‘’ vyjekla Elizabeta, popadla přítelkyni za ruku a táhla ji z lokajova dosahu.

Dívky se daly na útěk. Lokaj si strhl z hlavy cylindr a zavolal za nimi: „Sedm liber! Dám ti sedm liber!‘’

V knihkupectvích a knihovnách po celém Londýně se odehrávalo stejné drama. Autorka trvala na tom, že v novinách bude vycházet na pokračování zkrácená verze pro ty, kteří si nemohou dovolit koupit vázané knihy. Ve vteřině, kdy se na ulicích objevilo nové vydání, obklopil pouliční prodavače dav a rval jim z rukou listy tištěné na levném papíru, až je proměnil v cáry. V docích, kde se prodávaly šestákové plátky, vzlykali nad karikaturami šlechtičny, jež na kolenou prosí o odpuštění svého manžela, který od ní odvrací smutnou tvář a ukazuje na dveře, dokonce i ti, kteří neuměli číst.

Nepříliš zamaskované postavy románu se staly předmětem dlouhých spekulací a diskusí mezi smetánkou. Nemohli uvěřit,

že by se jedna z nich mohla snížit k tomu, aby napsala tak napínavý a dojemný příběh. Byl to nej větší literární skandál, který Londýn poznal, od doby, kdy před deseti lety ženatý Percy Bysshe Shelley uprchl do Francie s šestnáctiletou Mary Godwinovou.

Když bylo oznámeno, že vévoda z Devonbrooku spolu s nakladatelstvím Minerva Press pořádají ples na počest autorky, rozpoutala se bitva o pozvánky. Rodiny, které se na zimu uchýlily na svá venkovská sídla, přikázaly lokajům zapřáhnout a hnaly se zpátky do města. Nikdo si nechtěl nechat ujít společenskou událost roku, a také příležitost okouknout proslulou nevěstu Lorda Smrti na vlastní oči.

Lotka sestupovala po mramorovém schodišti do rozlehlého tanečního sálu devonbrookského sídla a v té chvíli si připadala mnohem víc nervózní než slavná. Podél stěn sálu se mačkali hosté v dychtivém očekávání jejího příchodu. V rohu byl usazen smyčcový kvartet, který skloněný nad svými nástroji čekal na znamení, aby spustil první waltz. U schodiště stáli Sterling s Laurou a vypadali ještě nervózněji než Lotka, zatímco George se s hlavou skloněnou proplétal davem a snažil se setřást neodbytnou Harrietu.

Lotka o tomto okamžiku snila celý život, ale nyní si uvnitř připadala podivně prázdná.

Dotkla se rukou vysoko vyčesaných kadeří a přemýšlela, zda někdo z hostí pozná dívku, kterou kdysi nazývali Hertfordshir-skou uličnicí. Po poradě s Laurou a Dianou si oblékla smaragdově zelené sametové šaty, které jí lehce spadaly ze smetanových ramen. Štíhlé hrdlo jí zdobil náhrdelník ve stejné barvě. Nadýchané rukávy a čtvercový výstřih živůtku lemovaly blyštivé zlaté pásky. Šaty měly nízký pas a pěkně obepínaly přirozené křivky jejího těla. Do vlasů měla zapleteny perly, které spolu s krajkovím prosvítajícím v rozparku po straně sukně podtrhovaly její střídmou eleganci.

Addison stál v pozoru na vrcholku schodiště. Téměř nepostřehnutelně na ni mrkl, a poté si odkašlal a zvučným hlasem ohlásil: „Vážená Carlotta Oakleighová, markýza z Oakleighu.‘’

Sálem to zašumělo a zraky všech se upřely ke schodišti. Lotka nasadila vlídný úsměv a přidržujíc se kovaného zábradlí pomalu

sešla dolů. Dole u schodiště na ni čekal Sterling. Lotku bolestně bodlo u srdce při představě, že by tam namísto něj stál Hayden a jeho zelené oči by zářily pýchou.

Švagr jí nabídl rámě.

Zavěsila se do něj a Laura dala znamení hudebníkům. Spustili okouzlující vídeňský waltz a Lotka se Sterlingem začali ladně plout po parketu.

„Ještě žádná zpráva od Townsenda?“ zeptal se Sterling, když se k tanci přidaly další páry a kroužily kolem nich ve víru barev a družného hovoru.

„Ani slovo. Začínám si myslet, že ho Hayden shodil z útesu a mé knihy s ním.“

Sterling se zamračil. „Lepší jeho než tebe.“

Když první waltz skončil, předal ji rozzářenému panu Bea-leovi. Dobrosrdečný nakladatel jen dychtil, aby byl vidět v kole s nejnovější hvězdou nakladatelství Minerva Press. Oslnivý úspěch jejího románu mu nejen naplnil kapsy, ale také vylepšil reputaci. Lotka stiskla jeho inkoustem zašpiněnou ruku a záhy poznala, že je mnohem lepší nakladatel než tanečník.

„Myslím, že dnešní noc mohu prohlásit za triumf, mylady,“ řekl a nadšeně se na ni podíval přes obroučky brýlí, „stejně jako sedmé vydání třetího dílu vaší knihy.“

Nemohl vidět kradmé pohledy, které za jeho zády na Lotku vrhali hosté zpoza svých vějířů a lorňonů. V jejich očích však nebyl obdiv, ale čiročirá zvědavost a špatně skrývaný soucit. Usmála se na pana Bealea a zvedla hlavu. Když mohl Hayden snášet zavržení společnosti čtyři roky, vydrží ho dnes večer i ona.

Až do chvíle, kdy hudba náhle ustala, nevnímala, že se v sále rozhostilo významné ticho, protože byla příliš zaměstnána záchranou svých jemných střevíčků před dost nešikovnýma nohama svého vydavatele.

Do náhlého klidu zazněl Addisonův hlas. Tentokrát však postrádal svou obvyklou intonaci. „Vážený pan Hayden St. Clair, markýz z Oakleighu.“

Zástup překvapeně vydechl. Lotka se prudce otočila a spatřila na vrcholku schodiště stát svého manžela.

Zdálo se, že si Ďábel přišel pro svou ženu…

Přestože se na muže stojícího na vrcholku schodiště upíraly všechny zraky ve velikém sále, on měl oči jen pro Lotku. Jeho plamenný pohled přiměl některé z poblíž stojících dam zašmátrat v kabelkách pro čichací sůl.

Když se vydal dolů po schodech, sálem to vzrušeně zašumělo.

„Je to on? Je to možné?“

„Podívej na ty oči! Je ještě hezčí, než ho popisovala.“

„O, můj Bože! Vypadá tak divoce a nevypočitatelně, že ano? To jsem na mužích vždycky obdivovala.“

Někteří z mladších hostí viděli poprvé proslulého samotáře, kterého dříve nazývali Vraždícím markýzem. Ostatní si jej ještě pamatovali jako vysoko ceněnou kořist, která zlomila srdce jejich dychtivých mladých dcer, když se oženil s chudou francouzskou dívkou.

Pro všechny byl však nyní hrdinou neblaze proslulého románu lady Oakleighové mužem neprávem osočovaným nejen jimi, ale i tou ženou, která ted, bledá a nehybná jako socha, stála a sledovala, jak se k ní blíží. Mnozí z nich doufali, že jí přišel dát za vyučenou, jak si právem zasloužila.

Hayden rázoval rozhodným krokem přes taneční sál. Sterling s Georgem vyrazili, aby ho zastavili, ale Laura na bratra horečně zavrtěla hlavou a manžela drapla za paži, až se mu její nehty zaryly do rukávu.

Hayden se zastavil před Lotkou a řízně se jí uklonil. „Mohu vás požádat o tanec, mylady? Anebo je váš taneční pořádek již plný?“

„Já nemám taneční pořádek, mylorde. Jsem vdaná, pokud si vzpomínáte.“

Podíval se na ni ničivým pohledem. „Ach ano, vzpomínám.“

Pan Beale ustoupil a velmi ochotně mu ji přenechal. Z jeho zamženého pohledu Lotka poznala, že již ted v duchu počítá, kolik mu tento nový skandál vynese na prodejích knihy. „Raději se vás vzdám bez boje, mylady. Slyšel jsem, že váš manžel je dost žárlivý. Nechtěli bychom, aby mě vyzval na souboj, že ne?“

Spiklenecky na Haydena zamrkal a odešel. Lotka se tak ocitla sama tváří v tvář svému manželovi. Hudebníci začali hrát lehkou melodii, Hayden ji objal a začali tančit.

Lotka se pokradmu podívala na zarputilý výraz v jeho hladce oholené tváři, podtržený bělostnými záhyby kravaty. Ani se neodvažovala domyslet, že je opět v jeho náručí. Majetnické teplo manželovy ruky na jejím kříži ji s každou závratnou otočkou kolem tanečního sálu přitahovalo blíže.

S pohledem upřeným přímo před sebe řekl: „Dlužím vám omluvu, mylady. Zdá se, že přece jen umíte být sentimentálně přecitlivělá. Nebyla jste prostě šťastná, dokud jste ze mě neudělala hrdinu, že ano? Jen nechápu, proč jste to provedla na úkor sebe sama.“

„Proč na úkor sebe sama?“ odpověděla Lotka a snažila se udržet v hlase lehký tón, aby zakryla, jak moc je rozrušená.

„Podívejte se kolem sebe. Konečně jsem dosáhla té slávy a pozornosti, po které jsem vždycky toužila. Jsem literárním miláčkem Londýna. Přesně tak, jak jste předpokládal.“

Hayden se rozhlédl kolem, ale na rozdíl od pana Bealea rozpoznal, co vidí. „Oni sem dnes večer nepřišli, aby vám vzdali čest. Přišli vás očumovat. Jen se podívejte na lady Drydenovou. Jak se na vás ta nenávistná stará mrcha může soucitně dívat? Dohnala už tři manžely předčasně do hrobu svým neustálým sekýrováním.“ Zamračil se na buclatou starou ženu tak zle, až se schovala za svým vějířem.

„Neměl byste na ně být tak tvrdý. Mohu vás ujistit, že prolili mnoho slz, když omluva mojí hrdinky přišla příliš pozdě a můj hrdina ji vypudil ze svého života i srdce.“

Hayden se na ni zahleděl a Lotce se pod jeho pohledem zpoza závoje černých řas zrychlil tep.

„Nebyla jste to vy, kdo mě přesvědčoval, že nikdy není pozdě?

Když máte někoho, kdo vám věří?“

V tom okamžiku dohrála hudba, ale on, místo aby ji nechal odejít, si ji přitáhl ještě blíž. Ani jeden z nich si nevšiml, že sál znovu překvapeně ztichl, dokud si Addison přidušeně neodkaš-lal. „Jeho Veličenstvo král!“

Hayden a Lotka se od sebe odtrhli, když sál opět vzdychl úžasem. Sterling a Laura vypadali stejně šokováni jako všichni ostatní. Král se kvůli svému rychle se horšícímu zdraví musel před několika měsíci uchýlit do Windsoru. Šeptalo se dokonce, že se u něj začínají projevovat příznaky otcova šílenství. Trval prý na tom, že o mládí a vitalitu nepřišel vinou nadměrných dávek vína, žen a těžkých krémových omáček, ale tím, že bojoval u Waterloo Wellingtonovi po boku.

Když k nim přihopkal v doprovodu dvou strážných královské gardy, Hayden se uklonil a Lotka v hluboké pokloně poklekla, sklonila hlavu a její sukně se rozprostřely na zem kolem ní. Dobře si uvědomovala, že nastavuje zátylek, zašilhala po mečích, které měly stráže připevněné u pasu, a čekala na královo zvolání:

„Setněte jí hlavu!“

Namísto toho však vyštěkl: „Povstaň, děvče, ať se na tebe podívám.“

Lotka pomalu vstala a zamumlala: „Vaše Výsosti.“

Byl ještě odulejší a bledší, než si ho pamatovala, ale ani čas, ani nemoc nevystrnadily z jeho očí vilný pohled. Se zrakem upřeným do hluboké rýhy mezi jejími dmoucími se ňadry se k ní naklonil.

„Odpusťte, že jsem se vloudil na vaši malou oslavu, ale prostě jsem vás musel poctít svou návštěvou.“ K jejímu úžasu vytáhl z kapsy krajkový kapesníček a otřel si jím oči. „Od posledního dílu pamětí Harriety Wilsonové mě žádné dílo tak nedojalo.“

„Ach, děkuji, Vaše Výsosti. Velmi si vážím vašeho ocenění.“

Král střelil nervózním pohledem po jejím manželovi a naklonil se k ní tak blízko, že na tváři ucítila jeho ovocný dech.

„Podobnost vašich postav byla dost zřejmá, drahoušku,“ zašeptal,

„možná je dobře, že jste se nezmínila o našem krátkém flirtu.“

Lotka si vyměnila s Haydenem nevěřícný pohled a přitiskla si prst ke rtům. „Nemějte obavy. Vaše Výsost se může vždy spolehnout na mou diskrétnost.“

„Velmi dobře, děvče, velmi dobře.“ V té chvíli se za ním objevila půvabná mladá žena s bujným poprsím, které jí přetékalo z výstřihu těsného živůtku. „Omluvte mě, prosím,“ zamumlal král a kymácivě se za ní rozběhl ve svých drahokamy zdobených botách, „zdá se, že se musím vzdálit za neodkladnou záležitostí.“

„Za dvěma, zdá se,“ zabručel Hayden a sledoval, jak se jeho strážní proplétají sálem za svým monarchou.

„No, aspoň jsem ho tentokrát nemusela kousnout.“

Hayden se na ni podíval. „Kdyby na vás nepřestal vrhat ty nestoudné pohledy, kousl bych ho já sám.“

„Tak to bychom pak oba skončili v Toweru.“

„Nemyslím, že by to byla tak strašná představa. Alespoň bychom měli trochu soukromí.“

Chytil ji za ruku, viditelně nervózní, že se nacházejí uprostřed chaotického hemžení. Dokonce ani neočekávaný králův příchod úplně neodpoutal pozornost okolí od jejich malého dramatu. Hayden si náhle všiml dveří na konci sálu a začal Lotku táhnout k nim.

Udělali sotva dva kroky, když mu zastoupil cestu obtloustlý gentleman. „Oakleighu!“ vykřikl nadšeně a popleskal Haydena po rameni tučnou rukou. „Jsem tak rád, že tě zase vidím v Londýně. Doufám, že se hodláš chvíli zdržet. Moje žena a já bychom byli šťastni, kdyby ses u nás mohl někdy zastavit na večeři.“

Hayden cosi vyhýbavě zamumlal, vymanil se z jeho sevření a vyrazil opačným směrem. Tentokrát jim cestu přehradila zářivě se usmívající dáma. Položila ruku v rukavičce Haydenovi na předloktí a prudce zamrkala. „Pokud nemáte v plánu něco jiného, rozvažte, zda byste zítra odpoledne nechtěl přijít ke mně a Ronaldovi na čaj.“

Dříve než stačil přijmout nebo odmítnout, obklopil je houf dam a pánů. Křičeli jeden přes druhého, aby je bylo slyšet.

„…příští měsíc pořádáme lov na našem venkovském sídle v Leicestershiru. Slibte nám, prosím, že přijedete!“

„…na jaře výlet do Lake Districtu. Každý, kdo něco znamená, jede s námi, ale bez vás to prostě nebude ono.“

„…mysleli, že byste se v neděli mohl připojit ke mně a lordu Estesovi. Jedeme do Newmarketu, chci si vsadit tři sta guinejí na jednu pěknou klisničku, kterou už čtrnáct dní sleduji.“

Hayden si mezi nimi lokty prorážel cestu. Ani na chvilku nepovolil sevření Lotčiny paže. Když se konečně ocitli v chodbě za sálem, otevíral jedny dveře za druhými, až našel, co hledal prázdnou místnost s hořícím krbem a zámkem ve dveřích. Sametem potažené zdi salonku osvětlovala měkkým svitem ozdobná lampa, která stála na stolku ze saténového dřeva.

Hayden zamkl dveře a otočil se k Lotce. „Dobrý bože, ženská, vidíte, co jste způsobila? Jste spokojená?“

„Docela ano.“ Lotka se posadila do brokátového křesla a usmála se na něj. „Otevřela jsem vám všechny dveře v Anglii. A všechny dveře otevřené vám budou otevřené i pro vaši dceru. Allegra bude mít díky mně jednoho dne hromadu nápadníků.“

Přimhouřil oči. „Předpokládám, že jste si nevšimla, že žádné z jejich pozvání nezahrnovalo vás.“

„A proč by mělo?“ Pokrčila rameny ve snaze tvářit se, že ji to záměrné přehlížení ani trochu nebolelo. „Konec konců, jsem povrchní, nedospělá dívka, kterou nedostatek víry v milého a spořádaného muže připravil o všechny vyhlídky na šťastnou budoucnost.“

„Ne, to tedy nejste! Vy jste ta nejnesnesitelnější osoba, kterou jsem kdy poznal.“ Rozzlobeně se na ni podíval a pročísl si vlasy.

„Proboha, nejradši bych vás… bych vás…“

„Zabil?“ napověděla mu vesele Lotka. „Uškrtil? Shodil z útesu?“

Hayden spolkl zaklení a přihnal se k ní. Když jí sevřel ramena, dobrovolně se mu schoulila v náručí, a v té chvíli si uvědomila, co už dlouho věděla.

Nikdy se ho nebála. Měla obavy z toho, co k němu cítila. Když přiblížil své rty k jejím, prohnala se jí rozbouřená vlna něžnosti a touhy.

„Miloval,“ dokončil hlasem zastřeným bezmocí a zasypal její ústa jemnými polibky. „Nejradši bych vás miloval z celého srdce.“

„Tak to udělejte,“ zašeptala a objala ho kolem krku. „Prosím.“

Nemusela říkat dvakrát. Sevřel ji v objetí a zabořil jazyk hluboko do jejích úst. Lotka si vychutnávala omamnou sladkost toho

polibku. S radostí zjistila, že opět stojí na okraji nebezpečného srázu ze svého snu. Tentokrát však věděla, že kdyby se pokusila vykročit z něj do Haydenovy náruče, nepadala by, ale letěla.

Hayden jí položil ruce na ramena a jemně ji od sebe odstrčil.

„Teď, když jste přesvědčila bulvární noviny i celou společnost, že Justinina smrt byla opravdu nešťastná náhoda,“ řekl tiše,

„nemyslíte, že vám dlužím pravdu?“

Lotka zavrtěla hlavou a přitiskla si dva prsty k ústům. „Já už vím to hlavní, co jsem potřebovala vědět že vás miluji.“

Zasténal, když ucítil na šíji její ruku, která stahovala jeho ústa ke svým. Mezi polibky jejich roztřesené ruce zápasily s knoflíky a stužkami, tkanicemi a šňůrkami v zoufalé snaze odstranit nažehlené vrstvy látky, které je oddělovaly. Hayden se natáhl a trhl řadou droboučkých, sametem potažených knoflíčků na zádech její róby. Lotka mu rozvázala kravatu, dychtivá ho ochutnat. Špičkou jazyka mu přejela po bradě a vychutnávala si pronikavé aroma mahonie a škrábavé strniště vousů, které nebylo možné oholit.

Strhl z ní šaty a stáhl jí spodničku na boky. Prudce trhla předními díly jeho košile od sebe až se knoflíky rozlétly po pokoji.

Postrčil ji, aby si sedla na lehátko, a zmizel za ní. „Jestli tě někdy dostanu do opravdové postele,“ zamručel, a snažil se uvolnit zamotané stuhy korzetu, „už tě z ní nikdy nepustím.“

„Má to být slib?“ zeptala se, když jí netrpělivými prsty vytahoval jehlice z vlasů, až jí volně splynuly po zádech.

Zvedl tu blyštivou záplavu a políbil ji na krk těsně pod náhrdelníkem. Lotkou projel záchvěv touhy. „Máš mé slovo gentlemana.“

Ten, který se předklonil a sevřel v dlaních její ňadra, však ted nebyl gentleman, ale muž. Muž se všemi mužskými potřebami a touhami. Jemně laskal bujné, hebké obliny, poté stiskl mezi palcem a ukazováčkem vzrušené bradavky a mačkal je a masíroval, až se v oblouku prohnula k němu a svíjela se touhou.

Zasypal její zátylek andělsky něžnými polibky a přitom lehce sklouzl rukou po ochmýřené pokožce jejího bříška. Nemeškal ani jedinou vteřinu, aby rozvázal stuhy na jejích kalhotkách, a sunul

ruku níž a níž, až jeho hbité prsty dospěly k úzké štěrbině ve vlhkém hedvábí ukrývajícím medovou lasturu.

Polaskal ji dvěma prsty a chraptivě zasténal. „Nevěřil jsem, že je to možné, ale ty jsi stejně připravena pro mě jako já pro tebe.“

„A proč bych neměla být?“ zeptala se Lotka divoce. Prohnula se proti jeho ruce v zoufalé touze po rozkoši, kterou jí mohl poskytnout jen on. „Čekala jsem stejně dlouho.“

S trhnutím si rozepnul vyboulený poklopec kalhot a sedl si za ni na lehátko. Chytil ji kolem pasu a naváděl ji vzad, až seděla obkročmo na něm. Zvedl se pod ní a zatlačil ji dolů… níž… a níž, dokud nebyl každičký pulsující kousek jeho mužství ponořen hluboko v ní.

Stále ji držel zezadu, tvář ponořenou do sladce vonící záplavy vlasů a zhluboka oddychoval ve snaze se ovládnout.

I když jeho tělem probíhaly vlny vzrušené žádosti, stačilo by mu, i kdyby ji mohl jen navždy objímat. Její pokožka byla teplem pro jeho tělo, po němž tak zoufale toužil, vlasy, zlatým světlem zahánějícím temnotu, tlukot jejího srdce, hudbou, kterou tolik postrádal od té doby, co opustila Oakwylde.

Lotka se opřela o Haydenovu širokou hrud a opakovala jeho jméno znovu a znovu v překotné litanii. Cítila, jak jí všechna krev v těle proudí k místu, kde byli spojeni, a pulsuje kolem něho, až nemohla déle snést to úžasné napětí.

Vzepřela se spodními stranami stehen o jeho, nadzdvihla se a klesla dolů po celé délce jeho pevného mužství.

Hayden nemohl ani uvěřit rozkošné odvaze své ženy. Prohnul se do oblouku, při příštím pohybu se s ní setkal a prudce se do ní zabořil hlouběji. Jednou rukou ji pevně přidržoval v pase, zatímco lačné prsty druhé trhly jejími kalhotkami, aby rozšířily štěrbinu v hedvábí a umožnily mu tak neomezený přístup k ní. Tlakem stehen jí roztáhl nohy ještě o něco více a začal laskat palcem výčnělek ukrytý v jejích vlhkých kudrnách.

Z Lotčiných rtů se vydralo přidušené zasténání. To, že si ji vzal celou a ještě ji při tom něžně laskal, bylo nejsladší mučení. Právě když měla pocit, že už nevydrží to napětí ani vteřinu, Hayden ji pevně uchopil, zatlačil ji dolů a sám se zvedl vzhůru.

Druhou rukou ji stále svíral kolem pasu a začal se pohybovat v prudkém pravidelném rytmu.

Když je oba ve stejný okamžik pohltila vlna rozkoše, stalo se

něco, co ani jeden z nich nečekal.

Lotka vykřikla.

„Allegro! Allegro, probuď se!“

Allegra pomalu otevřela oči a uviděla Ellii, která klečela u její postele a její velké oči se blýskaly ve tmě. „Co se děje?“ zašeptala a vzepřela se o loket.

„Nebudeš věřit, kdo je tady. Tvůj tatínek!“

„Neblázni.“ Allegra objala Lotčinu panenku a otočila se na druhou stranu. Strávila celý večer trucováním ve svém pokoji, protože slečna Terwilligerová prohlásila ji i všechny ostatní děti za příliš malé na to, aby mohly jít na ples. „Můj otec je přeci v Cornwallu.“

Ellie se nedala odradit a vyškrábala se na druhou stranu postele. „Ne, není. Je tady, v domě Devonbrooků!“

Allegra se posadila a protřela si oči. „Jsi si jistá, že se ti zase něco nezdálo? Vzpomeň si, co se stalo posledně, když jsi snědla k večeři dvě porce švestkového pudingu. Přísahala jsi, že ti oknem do ložnice nakukoval obr.“

Ellie zavrtěla hlavou. „Spala jsem, ale teď jsem docela vzhůru.

Probudil mě výkřik tety Lotky.“

Allegra zděšeně vykulila oči. „Lotka křičela?“

Ellie vzrušeně přikývla, až se jí culík rozhoupal. „Byl to děsivý zvuk. Myslela jsem, že někoho vraždí, a tak jsem si nazula pantofle a vyplížila se z pokoje dolů. Když jsem se tam dostala, všude se motali hosté sem a tam a moje maminka a teta Diana plakaly a strýček George a strýček Thane vyhrožovali, že vyrazí dveře od salonku, a můj tatínek křičel na Addisona, aby mu přinesl pistole.“

„Chtěl zastřelit Lotku?“

„Samozřejmě že ne, ty hloupá! Chtěl zastřelit tvého tatínka.“ Allegra odhodila přikrývku a přehodila nohy přes okraj postele.

„Neboj,“ řekla Ellie a pohladila ji po koleni. „Dřív než Addison stihl přinést pistole, teta Lotka vyšla ze salonu naprosto

v pořádku a tvůj táta se objevil hned za ní.“

„Proč tedy křičela? Popadl ji záchvat vzteku?“

„Tvrdí, že viděla myš.“ Ellie zkroutila prsty do tvaru tesáků.

„Moc velkou myš s krvavě rudýma očima a obrovskými tesáky. Nejspíš ji to přivedlo do pěkných rozpaků, že způsobila takový poprask. Byla hrozně nervózní. Nikdy jsem neviděla, že by se tak červenala.“

„To je divné.“ Allegra zvedla nohy zpátky do postele a nervózně zamžourala do tmy. „Je tu tolik koček, že by tu neměly být žádné myši. A kde je můj otec ted?“

„V ložnici tety Lotky. Když se odebrali nahoru a všichni hosté odešli, Laskonka mi udělala teplý mléčný koktejl a dovolila mi sedět v kuchyni s ní a s Addisonem hodně dlouho.“

Allegra se zamyšleně posadila a vráska mezi hedvábným tmavým obočím se jí pomalu prohlubovala. Nakonec beze slova vylezla z postele.

„Kam jdeš?“ zeptala se naléhavě Ellie, když na sebe Allegra hodila župan.

„Podívat se za tatí… otcem. Aby si nemyslel, že si přijede z takové dálky a ani mi nepřijde říct ahoj.“

„Spala jsi,“ připomněla jí Ellie.

„Tak mohl přijít říct dobrou noc!“ vyštěkla Allegra. Stáhla si župan páskem a s nosem vysoko zdviženým vyběhla ze dveří.

Lotka ležela na hrudi svého manžela a naslouchala, jak se prudký tlukot jeho srdce pomalu uklidňuje do pravidelného rytmu.

Hlasitě si povzdechl, pevně ji objal a vtiskl jí polibek do vlasů.

„Jsem tak rád, že mě tvůj švagr nezastřelil. Moc by mě mrzelo, kdybych o tohle přišel.“

„To je docela dobrý důvod k životu, viď?“ Lotka, která se ještě lehce třásla záchvěvy rozkoše, se natáhla a přetáhla přikrývku přes jejich propletené údy. Pak se zachumlala hlouběji do Haydenova náručí a v tom okamžiku uslyšela slabé zaskřípání, které přicházelo ode dveří.

„Slyšel jsi to?“ zašeptala a zvedla hlavu.

„To byla asi myš.“ Haydenův vážný výraz by jistě byl

přesvědčivý, kdyby se mu hrud nezačala otřásat potlačovaným smí –

chem. „Hrozně velká myš s krvavě rudýma očima a tesáky ostrými jako břitva, ze kterých ještě kape krev z prokousnutého hrdla její poslední oběti.“

Lotka popadla jeden z péřových polštářků a praštila ho.

„Snažila jsem se ti zachránit život. Myslím, že moje úsilí bylo velice působivé.“

„To dozajista ano,“ připustil a nahlas se zasmál. „Ale možná bys byla přesvědčivější, kdyby se ti za podpatek pantoflíčku nezachytily tkanice od korzetu.“

„Aspoň jsem dala sběratelům klepů nový námět ke konverzaci. Jsem si jistá, že se to už zítra objeví v bulvárních novinách… V.

m. a jeho žena přistiženi in flagranti těsně poté, co je přepadla krve-lačná myš“

Uvelebila se znovu v jeho náručí a spokojeně si povzdechla. Kolem postele se rozlilo měsíční světlo a ponořilo je do mlhavého oparu. Hayden byl tak dlouho potichu, že si myslela, že usnul. Když se však vzepřela na lokti, aby si užila pohledu na něj, zjistila, že leží a zamyšleně se dívá do stropu.

Jako by ucítil její zvědavý pohled, pomalu se otočil a pohlédl na ni. „Musím ti říct o Justině.“

Lotka zavrtěla hlavou a pohladila ho po tváři. „Já už vím všechno, co jsem potřebovala vědět. Nemusíš to dělat.“

Chytil ji za ruku a vtiskl jí do dlaně vlhký polibek.

„Myslím ale, že bych mohl. Když ne kvůli tobě, tak kvůli sobě.“

Pomalu přikývla a lehla si zpět do jeho náručí.

Když znovu promluvil, jeho hlas byl děsivě neutrální, jako by popisoval něco, co se stalo někomu jinému v jiném životě. „Poté, co jsme se vrátili z Londýna domů, Justina asi po třech měsících zjistila, že je těhotná. Nevěděla však, že to dítě je Filipovo.“

Lotka na chvilku přivřela oči. Díky Nedovi se nemusela ptát, jak věděl, že dítě není jeho.

„Justina si stále myslela, že jsem to byl já, kdo přišel tu noc v Londýně k ní do postele. Neměl jsem to srdce, abych jí řekl pravdu. Když zjistila, že čeká další dítě, byla tak šťastná, jak jsem

ji nikdy neviděl. Trávila dlouhé hodiny šitím čepečků a skládáním ukolébavek a vyprávěním Allegře, co všechno bude její malý bratříček mít. Byla přesvědčená, že to dítě bude chlapec,

dědic, kterého mi vždycky toužila dát. Neměl jsem jinou možnost než se podřídit té hře a předstírat, že mám stejně velkou radost jako ona.“

„To pro tebe muselo být strašné,“ zašeptala Lotka a pohladila ho po ruce.

„Nevěděl jsem, co jiného mám dělat. Těžko jsem mohl mít nevinnému dítěti za zlé okolnosti, za nichž se narodí. Byl jsem rozhodnutý udržet Justinu v Cornwallu, dokud neutichnou nejhorší klepy.“ Čelist mu ztuhla. „Ale jeden ze sloužících přivezl z Londýna bulvární noviny a ona na ně náhodou narazila.

Bylo to tam, všechno, všechny ty strašné věci napsané ještě strašnějšími slovy její nevěra, souboj, Filipova smrt.“

Lotka v té chvíli plně pochopila jeho opovržení vůči všem, kteří vydělávali na skandálech. „Co udělala?“

„Upadla do hrozné deprese. Nebyla to ani melancholie, ani sklíčenost, nic, co jsem kdy viděl. Odmítala vylézt z postele. Vycházela jen pozdě v noci a toulala se chodbami zámečku, jako by byla duch. Dni trávila zamčená ve svém pokoji. Odmítala i vidět se s Allegrou, přestože jí tím zlomila srdce. Odmítala nás oba. Myslím, že se styděla pohlédnout nám do očí.“

Zavrtěl hlavou. „Snažil jsem se ji přesvědčit, že to není její vina. Ze jsem to byl já, kdo ji té noci nechal samotnou, právě když mě potřebovala nejvíc.“

Lotka se kousla do rtu, až ucítila krev. Věděla, že nemá cenu pokoušet se ho přesvědčit, že to bylo jinak. Teď ne. Ještě ne.

„Pak jedné bouřlivé noci zmizela. Prohledali jsme dům i pozemky. Myslel jsem, že se mi zastaví srdce, když jsem ji nakonec uviděl stát na samém okraji útesu. Volal jsem její jméno, snažil se překřičet vítr a déšť. Když se otočila a já jí pohlédl do tváře, strnul jsem. Bylo mi jasné, že už se neodvážím přiblížit ani o krok.

Stála tam a v očích neměla ani stopu šílenství byla tak krásná, tak klidná, jako azyl uprostřed bouře. Já byl ten, který vyváděl jako šílenec. Prosil jsem ji, ať myslí na Allegru a na to nenarozené dítě, které nosí v sobě.

Ať myslí na mě. Víš, co mi odpověděla?“

Lotka zavrtěla hlavou. Hrdlo měla tak stažené, že ze sebe nebyla schopna vydat ani hlásku.

„V tom jediném okamžiku absolutní příčetnosti se na mě podívala, v očích všechnu lásku světa, a řekla: ‚Myslím.’Skočil jsem po ní, ale bylo už pozdě. Ani nevykřikla. Prostě zmizela v mlze, aniž by vydala jediný zvuk.“

Lotce se ze rtů vydral rozechvělý vzlyk. „Ale úřadům jsi řekl, že to byla nehoda že uklouzla a spadla.“

Přikývl. „Chtěl jsem ušetřit Allegru skandálu kolem smrti její matky. Až příliš pozdě jsem si uvědomil, že z toho bude ještě větší skandál. A nikdy jsem ani nepomyslel, že mě Allegra bude obviňovat ze smrti své matky. Ale neudělal jsem to jen kvůli ní. Udělal jsem to i pro Justinino dobro. Chtěl jsem, aby byla pohřbená v posvěcené půdě.“

Zaťal zuby, jak ho přemohla lítost. „Nemohl jsem snést pomyšlení, že by ji Bůh uvrhl do věčného zatracení. Už tak byl její krátký život plný utrpení. A tak jsem stál na kraji útesu, oslepený deštěm a slzami, a přísahal jsem, že se nikdo nikdy nedozví pravdu o její smrti. A tak to také až do této chvíle bylo.“ Otočil se a podíval se na Lotku. V jeho očích byla zuřivost.

„Dokud jsi nepřišla ty.“

Lotka se nad něj naklonila a na jeho tvář dopadly její slzy. Jejich slané teplo byl jediný balzám, který mu na rány tak čerstvé a tak hluboké mohla poskytnout.

Něžně ho políbila na obočí, na víčka, na tváře, na kořen nosu a nakonec na ústa ve snaze vyhnat všechnu bolest a hořkost z jeho duše.

Zamručel její jméno, jako by bylo odpovědí na dávno zapomenutou modlitbu. Objal ji a převalil ji pod sebe. Když rozevřela náruč, aby mu poskytla útěchu, která byla nade všechna slova a slzy, ani jeden z nich nezaslechl, že se dveře ložnice s tichým zaskřípěním zavřely.

Je to možné, drahý čtenáři,

aby jediná noc vedla k životu plnému lásky?

Kdosi bušil na dveře Lotčiny ložnice. To by samo o sobě nebylo ještě tak protivné, kdyby dotyčný nekřičel z plných plic její jméno.

Hayden, vytržený z hlubokého spánku, se posadil zpříma v posteli a zaklel. Lotka se jen převalila na břicho, cosi nesouhlasně mumlala a odmítala opustit jejich pohodlné hnízdečko zmuchlaných přikrývek a propletených údů.

Bouchání a volání však ne a ne přestat.

Lotka si přitiskla polštář na nahá ňadra, posadila se a odhrnula si z očí rozcuchaný pramen vlasů. „To může být jedině Sterling. Co se s ním proboha děje? Zase jsem vykřikla?“

Hayden ji objal kolem pasu, přitiskl tvář k hebké pokožce na jejím krku a zamumlal: „Ne, ale jestli chvíli vydrží, můžu to zařídit.“

Bouchání neustávalo.

Když se Lotka pokusila vymanit z jeho sevření, Hayden ji přitlačil zpátky mezi polštáře. „Varoval jsem tě, že jestli tě někdy dostanu do opravdové postele, už tě z ní nepustím. Nikam nechoď. Tentokrát to s ním vyřídím já.“ S nevlídným výrazem a vlasy trčícími na všechny strany se vysoukal z postele a omotal si kolem pasu přikrývku.

„Opatrně,“ varovala ho, „možná má zbraň.“

„Pokud ano, měl by si začít hledat sekundanta, protože tentokrát mám plně v úmyslu jeho výzvu přijmout.“

Lotku by možná vyděsila výhružka jejího manžela mnohem víc, kdyby se její pozornost v té chvíli nesoustředila na to, jak

skvěle vypadá, když na sobě nemá nic než přikrývku. Zasněně si povzdechla a kochala se pohledem na mužné vlnění jeho boků, když přešel ke dveřím a prudce je otevřel.

Sterling otevřel ústa, ale dříve než stačil cokoli říct, Hayden mu zamával ukazováčkem před obličejem. „Už mám dost vašeho vměšování, Devonbrooku. Carlotta už není žádné dítě. Je již dospělá a nepotřebuje, abyste strkal svůj arogantní nos do jejích věcí. Jste stále její švagr, ale nejste už její poručník. Je teď moje žena a je přesně tam, kde má být a kde chce také zůstat se mnou v posteli!“

Sterling se zmateně zamračil a zamžoural Haydenovi přes rameno na Lotku.

Lotku zahřálo u srdce pýchou. Zašklebila se na Sterlinga a zamávala mu.

Sterling se podíval na Haydena a něco v jeho výrazu smazalo Lotce úsměv z tváře. „Nepřišel jsem sem kvůli Lotce. Vaše dcera. Zmizela.“

Lotka s Haydenem na sebe spěšně naházeli oblečení roztroušené po pokoji a spěchali dolů. V přijímacím salonu našli téměř celou rodinu. Sterling přecházel tam a zpátky před sekretářem. Laura posedávala na kraji krémového kanapátka a její tvář byla stažená obavami. Harrieta seděla na divanu, George se opíral o krbovou římsu za ní a zdánlivě netečný výraz mu kazilo nervózní poklepávání prstů o římsu.

Hayden se vydal přímo k černě oděné postavě sedící v rohu.

„Kde je?“ zeptal se naléhavě. „Kde je má dcera?“

Slečna Terwilligerová vypadala ještě shrbenější než obvykle, jako by hrozilo, že se ji čalouněné křeslo chystá spolknout. Sukovitými prsty svírala držátko své hole. Zamžourala na Haydena zpoza brýlí s kovovými obroučkami. Její modré oči byly úplně rudé. „Allegra nepřišla dnes ráno na hodinu, a tak jsem ji šla probudit. Když jsem však odtáhla přikrývky, našla jsem jen tohle.“ Sáhla na židli za sebou a zvedla pannu, kterou Allegra dostala od Haydena.

Hayden si z jejích scvrklých rukou panenku vzal a něžně uhladil jednu z jejích blýskavých černých loken.

„Měla jste na ni dohlédnout,“ řekl a vyčítavě se na stařenu

podíval. „Jak jste mohla dopustit, aby se tohle stalo?“

„Ne, Haydene,“ připomněla mu Lotka zachmuřeně, „já jsem ji

měla hlídat.“

Než mohl odpovědět, přichvátala do pokoje Laskonka a za sebou vlekla Ellii. Soudě podle dívčiných napuchlých očí a červeného nosu, musela již dlouho plakat.

„No tak, dítě,“ přikázala jí Laskonka a postrčila děvče před sebe. „Řekni jim, co víš.“

„Já jsem jí ale slíbila, že to neřeknu!“ zakvílela Ellie.

Laura hbitě vyskočila a objala dceru kolem ramen. „Nikdy bych po tobě nežádala, abys porušila slib, Eleanoro, ale markýz se o svou dcerušku moc bojí. Má ji stejně rád jako my tebe, a když ji nenajde, bude moc smutný. Můžeš nám říct, kam šla?“

Ellie zašoupala špičkou pantoflíčku po koberci a stydlivě se podívala na Haydena. „Včera v noci jsem jí řekla, že jste tady. Nejdřív mi nevěřila, ale když jsem jí pověděla o té myši a že teta Lotka úplně zčervenala, věděla, že si nevymýšlím.“

Lotka cítila, že opět celá rudne. „A co udělala pak?“

„Říkala, že se jde podívat za tatínkem. Ale o chvíli později přišla ke mně do ložnice a chtěla zpátky svou panenku.“ Ellie se zamračila na panenku v Haydenově ruce. „Myslela jsem, že si ji chce vzít s sebou.“

„Kam?“ zeptal se Hayden zoufale. „Řekla ti, kam jde?“

„Do Cornwallu. Tvrdila, že se vrací domů do Cornwallu.“

V Haydenově tváři se objevila úleva. „Je jí teprve deset. Jestli se vydala do Cornwallu, nemohla dojít daleko.“ Přelétl všechny prosebným pohledem a zastavil se u Lotky. „Že ne?“

„Poštovní kočár,“ zašeptala Harrieta.

Její prázdný výraz se nezměnil, a tak všem chvíli trvalo, než si uvědomili, že vůbec promluvila.

„Co jste říkala, slečno Dimwinklová?“ zeptal se George a naklonil se jí přes rameno.

„Poštovní kočár!“ zopakovala Harrieta a oči za silnými čočkami brýlí se jí rozzářily.

„Allegra ví, že jsem tak utekla do Cornwallu. Pořád se mě vyptávala, jaká byla moje cesta. Říkala, že to zní jako pěkné

dobrodružství.“

Sterling se sesul na sekretář a přitiskl si prsty na čelo. „Dobrý Bože! Pokud se tomu dítěti podařilo uhádat místo v jednom z poštovních kočárů, které odjely včera v noci, může ted být už na půl cesty do Cornwallu.“

Hayden si omráčeně prohrábl vlasy. „To stejně nedává žádný smysl. Když věděla, že jsem tady, proč by proboha jela tam?“ Poklekl před Ellii a něžně ji vzal za ramena. „Zamysli se, miláčku. Zamysli se opravdu hluboce. Pověděla ti Allegra, proč jede do Cornwallu?“

Ellie pomalu přikývla a spodní ret se jí roztřásl. „Prý jede za svou matkou.“

Kočár letěl přes vřesoviště a natřásal se na každé díře a výmolu, do kterého najel, až se Lotka začala bát, že jí z úst vypadají všechny zuby. Hayden je vezl napříč Anglií jako posedlý ďáblem. Jeli celý den i noc. Zastavili se jen, aby vyměnili koně poté, co kočí Haydena varoval, že zvířata jsou vyčerpaná a mohla by padnout. Když je téměř na hodinu zdržela prasklá špice kola, Lotka měla strach, že se Hayden vydá na cestu po svých.

Cestou předjeli tři poštovní dostavníky, ale žádný z kočích i přes Haydenovy zoufalé prosby a výhružky nepotvrdil, že by viděl malé děvče, které se snažilo sehnat místo do Cornwallu. Poslední kočí si však vzpomněl, že před ním je ještě jeden dostavník, který měl vyjet do Cornwallu krátce po půlnoci předešlého dne.

Allegřina panenka byla posazená na sedadle naproti Haydenovi a Lotce. Její chladné fialkové oči a nevzrušený výraz jako by se vysmívaly jejich nepokoji. Lotka zasunula ruce hlouběji do ru-kávníku a přála si, aby měla před sebou nafoukaný výraz a jiskřivé oči své panenky. Ta však zmizela spolu s Allegrou.

Kočár se řítil vřesovištěm. Hayden hleděl z okna, jako ostatně téměř celou cestu, a jeho profil byl stejně skličující jako zimní obloha. Od té doby, co vyjeli z Londýna, na Lotku sotva promluvil a vrátil se zpět do ostražité ulity, v níž ho našla při

prvním setkání. Když ho však vzala za ruku, stiskl ji a propletl své prsty s jejími.

Zahnuli na příjezdovou cestu. Připadlo jim, že od moře vane zimní vítr. V chladném vzduchu byl cítit déšť a poryvy větru rozkomíhaly nahé větve ovocných stromů k zběsilému tanci.

Kočár zastavil. Dříve než Lotka stačila zvednout své sukně, Hayden rozrazil dvířka, vyběhl k zámečku a volal přitom jméno své dcery.

Lotka došla k domu právě ve chvíli, kdy se do haly přihnala Marta a objevila tam svého pána, bez klobouku a rozrušeného na nej vyšší míru.

„Co tu proboha děláte, mylorde?“ zeptala se s překvapenou tváří. „Kdybyste byl napsal, že se vrátíte tak brzy, připravila bych vaši…“

Hayden ji chytil za ramena, než stačila dokončit větu. „Je tady Allegra, Marto? Viděla jsi ji?“

Marta ohromeně zamrkala. „Allegra? Ta tu samozřejmě není. Je

přece v Londýně.“

Lotka se zoufale rozhlížela po hale, až se její pohled zastavil na odkládací stěně, kde ležel štůsek neotevřených obálek a čekal na Haydenův návrat. „Pošta, Marto,“ řekla naléhavě, „přivezli dnes poštu?“

„No ano. Poslala jsem už před hodinou Jema do vesnice, aby ji vyzvedl.“ Mávla rukou. „Nebylo v ní nic důležitého jen několik oznámení a dopis od vašeho bratrance Basila.“

Lotka s Haydenem se na sebe podívali s vytřeštěnýma očima.

„Allegro!“ vykřikl Hayden a běžel nahoru po schodech.

„Allegro!“ zopakovala po něm Lotka a rozběhla se chodbou dolů ke kuchyni.

Setkali se v hudebním salonu o chvíli později, oba uřícení a udýchaní.

„Nikde jsem po ní nenašel ani stopy,“ přiznal Hayden a v jeho tváři se zračilo zoufalství.

„Nikdo ze služebnictva ji také neviděl.“ Lotka zavrtěla hlavou.

„Ach, Haydene, co když jsme se zmýlili? Co když my jsme tady a ona někde v Londýně ztracená a vystrašená a úplně sama.“

Hayden vzhlédl k Justinině portrétu s rukama zaťatýma v pěst.

„Ale tvá neteř přísahala, že Allegra jela za matkou.“

Ani nedořekl poslední slovo a otočil se k Lotce. Z hrůzy, kterou spatřila v jeho očích, jí ztuhla krev v žilách.

Allegra stála na okraji útesu a její cestovní plášť se divoce třepetal ve větru. Na pozadí bouřlivé oblohy a moře vypadala malá a hrozně křehká. Hayden přidušeně vykřikl a rozběhl se k ní. Lotka ho chytila za paži a ukázala na uvolněné kameny pod nohama jeho dcery.

Kradli se vpřed jako jeden, ochromení strachem, že jejich

příchod ji vyleká a ona přepadne přes okraj.

Když se přiblížili dost blízko, aby je bylo slyšet přes burácení vln tříštících se o rozeklaná skaliska pod nimi, Hayden opatrně zavolal: „Allegro‘’

Otočila se a tím náhlým pohybem se zakymácela. Hayden ztuhl a Lotka věděla, že se musí vší silou ovládat, aby nevyrazil vpřed a nepopadl své dítě do náručí. Lotce se nahrnuly do očí slzy, když uviděla, že Allegra svírá rozedranou panenku.

„Allegro, miláčku,“ řekla Lotka a něžně se na dívku usmála,

„tvůj otec a já jsme měli takový strach. Nechceš přijít sem k nám, abychom se na tebe mohli podívat?“

Allegra zuřivě zavrtěla hlavou a vítr jí vehnal prameny rozpuštěných vlasů do uslzeného obličeje. „Nechci, abyste se na mě dívali. Nechci, aby se na mě vůbec někdo díval.“

Lotka a Hayden si vyměnili zmatený pohled. Hayden natáhl ruku a začal se pomalu přibližovat k Allegře. Ustoupila a ocitla se tak ještě blíž k hrozivé propasti. Hayden se zastavil s rukou napřaženou a Lotka by v té chvíli dala deset let života za to, aby nemusela spatřit výraz v jeho tváři.

„Bojíš se mě Allegro? Je to ono? Bojíš se mě, protože si myslíš, že jsem ublížil mamince?“

Znovu zavrtěla hlavou. „Vím, že jsi jí neublížil. Slyšela jsem, co jste si povídali s Lotkou. Ted vím pravdu. Vím přesně, kdo zabil mojí mámu.“

Hayden ze sebe málem nedostal ani slovo. „Kdo?“

Allegra zvedla bradu a podívala se otci do očí. „Já.“

Hayden se nedokázal ovládnout a postoupil o dva kroky blíž k ní. „To přece ne! Jak jen můžeš říkat takové nesmysly.“

„Protože je to pravda! Nemohla jsem pořád pochopit, proč mě někdy měla tak ráda, a jindy mě nechtěla ani vidět. Jednou jsem stála za jejími dveřmi celé hodiny a plakala jsem a prosila ji, aby vyšla ven a hrála si se mnou. Ale ona neotevřela. Tak jsem se rozzlobila a křičela jsem: ‚Nenávidím tě! Nenávidím tě! Kéž bys umřela!‘“ Allegře se vydral z hrdla zoufalý vzlyk. „A potom umřela.“

„Ale zlatíčko.“ Hayden před ní klesl na kolena a v očích se mu objevily slzy. „Ty jsi maminku nezabila. Nemůžeš si klást za vinu její smrt. Tvoje matka byla velmi nemocná a nenapadl ji lepší způsob, jak ukončit své utrpení.“ Bezmocně zavrtěl hlavou.

„Měla tě tak strašně ráda. Byla jsi světlem jejího života. Kdyby nebyla nemocná, nikdy by tě neopustila. Nikdy by neopustila nikoho z nás.“

Lotka sevřela Haydenovo rameno. Věděla, že je to poprvé, co vyřkl tato slova a sám jim věřil. Nesnažil se jen zprostit Allegru obvinění. Odpouštěl sám sobě za všechny hříchy, k nimž se nikdy nepřiznal.

Napřáhl třesoucí se ruku ke své dceři. „Prosím, pojď ke mně, drahoušku. Pojď k tatínkovi.“

Allegřina tvář se bolestně stáhla. Vztáhla k němu ruku, ale v tom okamžiku jí prudký poryv větru rozevlál plášť a postrčil ji dozadu. Nohy jí na uvolněných kamenech podklouzly. Zběsile se snažila udržet rovnováhu, Hayden po ní skočil a Lotka se vrhla za ním.

Allegra vykřikla pronikavým tónem jako ve zlém snu. Hayden sevřel v dlani cíp jejího pláště a v té chvíli jí Lotčina panenka vyklouzla z náručí a padala vstříc zpěněným vlnám pod nimi. Balancovali na okraji v zoufalém zápasu s větrem.

Lotka zaryla nehty do zad Haydenova kabátu, zatnula zuby a vší silou zatáhla. Věděla, že by nikdy nepustil svou dceru, ani kdyby se měl zřítit z útesu s ní.

Zděšená představou, že by přišla o oba , zavřela oči a zašeptala:

„Och, Bože, prosím, prosím…“

V tom okamžiku postrčil mocný závan jasmínem provoněného větru Allegru zpět do Haydenova náručí. Všichni tři spadli dozadu a zůstali ležet mezi kameny.

„Tatínku!“ vykřikla Allegra a vrhla se poprvé po čtyřech letech Haydenovi do náruče.

Objal ji a zabořil tvář do jejích rozcuchaných vlasů. „Všechno je v pořádku, zlato. Tatínek je tady. Nikdy tě neopustí.“

Lotka se třásla úlevou a údivem. Podívala se k útesu. Ve vzduchu se vznášela nehmotná silueta ženy. Když se usmála a v jejích fialkových očích nebyla ani stopa po výsměchu, Lotka konečně pochopila poselství, kvůli kterému se vrátila: po smrti konečně našla klid, který tak postrádala ve svém životě.

Lotka pomalu přikývla v odpověď a dostala tak Justinino nevyslovené požehnání, aby přijala tohoto muže a dítě za vlastní. Ve chvíli, kdy Hayden zvedl hlavu, byla již pryč, jako by nikdy nebyla víc než chomáč mlhy ženoucí se zamračenou oblohou.

Hayden Lotku přitáhl do společného objetí. Ta se na něj usmála zpod lesknoucího se závoje slz. „Všechno je jasné, Haydene. Teď chápu, proč Justina navždy zůstane tvou první láskou.“

Položil jí ruku na tvář a v jeho očích zářila vášeň a zároveň něžnost. „Justina možná byla moje první láska, ale ty, má sladká Lotko, budeš má poslední.“

Když se jejich rty spojily v polibku, Lotce se rozproudila v žilách nová touha a naděje. V té chvíli se mezi mraky objevilo slunce a k jejich uším dolehla veselá melodie piana.

Hayden strnul. „Slyšeli jste to?“ zeptal se a rozrušeně se rozhlédl kolem. „Myslíte, že to je duch?“

„Neblázni, tati,“ řekla Allegra a zdvihla nosík.

Zazubily se s Lotkou na sebe a společně dokončily: „Duchové

přece neexistují!“

Epilog

Ze společenské rubriky The Times, Londýn 26. května 1831:

Lady Allegra Oakleighová, rozkošná mladá dcera jednoho z nej váženějších občanů města, dnes večer vstoupila do společnosti v domě proslulého Ďábla z Devonbrooku. Večer zahájila přednesem Beethovenovy „Bouřlivé“ na piano. Hosté, mezi nimiž byl i král, byli ohromeni její genialitou. Její pyšný otec vyskočil a volal: „Bravo! Bravo!“ a přiměl obecenstvo k ohlušujícímu potlesku.

Její nevlastní matka, známá autorka Nevěsty Lorda Smrti a Mého miláčka Modrovouse, byla rovněž nadšena. V závratné sérii waltzů a čtverylek jen zřídka opustila náruč svého manžela. Na dotaz, co nového připravuje, se jen zářivě usmála na svého oddaného muže a odpověděla: „Šťastný konec.“