Teresa Medeiros

Fairy Tale 1. - Nevinná svůdkyně

Prolog

Anglie 1347

Na tento okamžik čekala lady Willow z Bedlingtonu celý život. Pevně svírala tatínkovu ruku, přešlapovala z nohy na nohu a málem se samým rozčilením počůrala.

Po dlouhých šesti letech modlení bude mít vytouženou maminku!

Kradmo pohlédla na otce. Stál vedle ní na nádvoří jejich hradu ve svém šarlatovém přepásaném kabátci, oblečeném přes spodní tuniku, a vypadal stejně pěkně, jako sám král Eduard. Byl štíhlý, silný a vysoký a pramálo záleželo na tom, že má svrchní kabátec ošoupaný a pochvu, chránící jeho meč, prodřenou. Jeho zlatorudý vous mu však osobně učesala. Vylezla mu na klín těsně předtím, než herold oznámil příjezd kočáru.

„Tatínku?” zašeptala potichoučku, když čekali, až vůz s doprovodem vyjede na hradní vrch.

„Ano, princezno?” sklonil k ní hlavu.

„Budeš mít rád lady Blanche stejně jako moji maminku?”

„Ne, dceruško, tak rád už nikoho mít nebudu.”

Zatvářil se tak smutně a zároveň toužebně, že mu sevřela dlaň ještě silněji.

Úkosem na ni pohlédl. „Král si však přál, abych se oženil s nějakou urozenou vdovou. Vybral mi Blanche. Její manžel zahynul v bitvě. V té stejné jsem byl zraněn tak, že nevládnu pravicí. Blanche potřebovala urozeného manžela a já její věno, jímž ji vybavil laskavý král. Cožpak nebude skvělé těšit se zase jednou králově přízni? Už ti nebude kručet v bříšku, jako bys tam měla medvěda. Každý den budeme večeřet zvěřinu. Už nebudeme muset prodávat maminčiny poklady. Jen výnos z Blanchiných lesů přeplní naše pokladnice.”

Willow předstírala nadšení, ale myšlenka na truhlice přetékající penězi, získanými prodejem stromů, ji nikterak nevzrušovala. Zajímalo ji spíše, jestli lady Blanche touží po malé holčičce stejně, jako ta holčička touží po mamince. Willow by svému otci neodpustila, že býval v posledních měsících tak dlouho pryč, kdyby nevěděla, že se dvoří její budoucí matce.

Touha po mamince byla jediným tajemstvím, které Willow skrývala před otcem. Většinou byla moc spokojená, že je tatínkova malá holčička. Ráda mu neobratnými stehy zašívala roztrhané kalhoty. Ráda ho kárala, když vyšel za zimního dne bez pláště, a pak mu svými polibky rozehřívala zmrzlý vous. Když ji nazýval svou malou princeznou a cuchal jí tmavé kučery, zajíkala se blahem. Nevadilo jí, že jejich fazolová polévka je samá voda, jen když mohla usínat s hlavou na jeho rameni poté,

co jí přečetl nějaký příběh z Bible, která patřívala její mamince. Byla to jediná kniha, kterou tatínek odmítal prodat.

Až když se Willow uvelebila na slamníčku před krbem, obklopena hradními psy, přemýšlela o tom, jak by bylo krásné, kdyby ji maminka hladila vlasy a zazpívala jí ukolébavku.

Znovu zatahala otce za ruku. „Bude mě mít lady Blanche ráda?”

„Samozřejmě, mazlíčku. Kdo by neměl rád tatínkovu princezničku?” Tentokrát se na ni však nepodíval, jen jí silněji sevřel dlaň. Až to zabolelo.

Rozpačitě si volnou rukou uhladila sukni vlněné kytlice. Ušila si ji sama z matčiných šatů. Pracovala na ní při světle svíček, až ji oči pálily únavou a rozpíchané prsty bolely při každém doteku. Kolem čtyřhranného výstřihu vyšila růžičky, aby na novou matku udělala dobrý dojem. Třebaže severní vítr voněl sněhem, Willow se raději chvěla zimou, než aby ukryla výšivku pod obnošený plášť.

Hrdě zvedla bradu. Tatínek má pravdu. Jak by ji mohl někdo nemilovat?

Když však nádherný bílý kočár doprovázený tuctem rytířů nesoucích praporce zaburácel na padacím mostě a vjel na vnější nádvoří, zmocnila se jí panika. Co když všechno její snažení vyjde naprázdno? Co když zklame ona sama?

Krytý kočár se zastavil. Willow otevřela pusu ohromena vyšívanými damaškovými záclonami a pozlacenými koly. Šestispřeží sněhobílých hřebců hrabalo kopyty a pohazovalo hlavami se zapletenými hřívami. Rolničky na jejich kožených postrojích vesele zvonily.

Otec se sklonil a zašeptal: „Lady Blanche má pro tebe báječné překvapení.”

Dveře kočáru se s vrzáním otevřely. Willow zadržela dech. Objevil se půvabný kotník, dlouhý rukáv lemovaný sobolinou a bledě zlaté vlasy pokryté stříbrnou síťkou.

Jak se lady Blanche pozvolna nořila ze své hedvábné ulity, Willow poskočilo srdce. Její nová maminka byla ještě krásnější, než si představovala.

Když si pomyslela, co všechno spolu budou podnikat - zpívat písně a recitovat balady pro tatínka za dlouhých zimních večerů, příst na kolovrátku, který si nezavrčel od chvíle, kdy umřela její maminka, zjara trhat do zástěr petrklíče a hvozdíky v mlžném oparu na lučinách - srdce jí poskočilo radostným očekáváním.

Dáma se lehce uklonila a poctila tatínka královským úsměvem. Willow skoro omdlela v naději, že ji paní přivine na svoji vonnou hruď.

Postoupila o krok, ale vzápětí stanula jako přimražená, když se zpoza její nové maminky vybatolilo z kočáru cosi dalšího. Napřed se domnívala, že je to chlupatý módní psík, který byl tehdy u velkých dam v oblibě. Když se to však postavilo, potřáslo světlou kšticí a vyzývavě se na ni zadívalo, pochopila, že je to dítě.

Willow couvla. Lady Blanche o ni patrně nebude mít zájem, když už má vlastní malou dcerušku. Vykulenýma očima sledovalía, jak se z kočáru noří další kulatá postavička. Tentokrát to byl chlapec s růžovými tvářemi a nožkama jako buřtíky.

Její zděšení stouplo poté, co jej následovala ještě jedna dětská postava a pak další a další. Pokusila se je spočítat. Tri. Čtyři. Pět. Všechny blonďaté a baculaté po mamince, ale zdaleka ne tak půvabné. Obklopily Blanche jako smečka bílých vlčků, kňouraly a vřískaly a motaly se do vlečky jejích šatů.

„Já mám žízeň, mami!”

„Já ci spát!“

„Já ci čůlat!”

„Proč jsi nás přivezla do tyhle strašný zříceniny? Já chci domů!” Jejich protesty přerušil výkřik, který zasáhl Willow přímo do srdce.

„Tatínku Rufusi!”

Největší hoch se pustil matčiných sukní a rozběhl se k Willowinému tatínkovi. Byl to válečný pokřik a ostatní děti jej následovaly.

Willow se snažila čelit útoku, ale vlčí smečka ji odstrčila a s výkřiky „Táto Lufusi, táto Lufusi!” oblehla jejího tatínka.

Tři z nich musel popadnout do náručí, aby ho neporazily. Nejstarší kluk a děvče, asi stejně staré jako Willow, ho objímaly kolem krku a ostatní se mu věšely na ruce i na nohy.

Matka s uzlíčkem obaleným kožešinou v náručí přikráčela jako poslední a svůdně se usmívala. „Stýskalo se jim po tobě, Rufusi. Zamilovaly se do tebe, když ses mně dvořil. Stejně jako já.”

Lady Blanche hovořila sladce jako med. Willowino srdce se toužebně sevřelo. Stoupla si na špičky, aby zahlédla, co drží její macecha v náručí. Možná že to je ono báječné překvapení, o němž hovořil tatínek.

Ten právě zápasil se svým nečekaným břemenem a snažil se je udržet slabou i silnou paží. Podařilo se mu vtisknout Blanche na tvář letmý polibek. „Doufám, že jsi měla příjemnou cestu, má paní.”

„Byla ještě příjemnější očekáváním toho, co nás čeká v cíli.”

Willow se těšila, až si jí nová maminka všimne, ale lady Blanche upírala hladový pohled jen na jejího tatínka. Konečně se k ní obrátil s ustaraným úsměvem. „Willow, říkal jsem ti, že má pro tebe lady Blanche báječné překvapení. Už si nebudeš muset povídat s vymyšlenými kamarády. Můžeš si hrát se svými novými bratříčky a sestřičkami.”

Noví bratříčci a sestřičky zaraženě zmlkli. Ticho rušilo jen pomlaskávání nejmladšího dítěte, které si cucalo palec.

Pět párů modrých očí na ni upřelo ledový pohled. Potomci lady Blanche nenosili dětské sukničky. Všichni byli oblečeni jako dospělí. Měli na sobě smetanově zbarvené vlněné tuniky, podšité zlatavým brokátem. Nejstarší chlapec měl dokonce po boku pochvu s mečíkem zdobenou smaragdy a rubíny. Jeho hebké světlé vlasy byly rovné jako nudle. Nemusel je krotit tak jako Willow své kučery.

Když si představila samu sebe, nahlíženou těma studenýma zkoumavýma očima, sevřel se jí žaludek. Připadala si přesně tak, jak se jim jevila: dítě oblečené do šatů po dávno mrtvé mamince. A ty růžičky, kterými si tak pracně olemovala výstřih, musely vypadat spíš jako kopřivy.

Nejstarší holčička se přitulila k jejímu tatínkovi a zamrkala bílými řasami. „Mami, tak

černé vlasy jsem ještě neviděla. Myslíš, že se válí v popelu?”

Bratříček si odfrkl. „Spíš ve hnoji. Proto má tak tmavou a hrubou kůži.”

Tatínek se na chlapce, kterého držel v náručí, zamračil. „Pozor, synku, tohle nedovolím…”

„Neškádli nevlastní sestřičku, Stefane,“ jemně zasáhla Blanche. „Ta ubožačka nemůže za to, jak vypadá.“

„Willow, to nezní jako křesťanské jméno,” poznamenala starší holčička. „Je vůbec pokřtěná?”

Willow. Tak jí říkal tatínek od chvíle, kdy se jako malá zatoulala a usnula pod vrbou. Tatínek a jeho zbrojnoši ji hledali celou noc a ráno ji tam našli schoulenou.

Než stačil říct, že se Willow vlastně jmenuje Wilhelmina, lady Blanche se srdečně zasmála. „To víš, že to není žádná pohanka, Reanno. Její maminka byla Francouzka.” Blanche se nepřestala usmívat jen zlověstně zúžila oči. Willow se zachvěla.

„Francouzové zabili našeho tatínka,“ řekl Stefan a sevřel svůj ozdobný mečík. Willow se přitiskla k tatínkově noze a pokusila se chytit jeho ruky.

„Teď ne Wiliow,“ zašklebil se bolestně. Jedno batole mu žvýkalo ucho a nejstarší synek ho pevně objímal. „Nevidíš, že mám sotva dvě ruce?”

Willow se zarděla. Takhle s ní tatínek nikdy nehovořil. Macecha zavrčela. „Jen se nejež, dítě. Nesluší ti to. Tady máš něco, co zabaví ty tvoje líné ručičky.”

S těmi slovy vložila do Willowiny náruče ten kožešinový uzlíček. Wiliow na něj ani nepohlédla, jen ohromeně zírala na Blanche, která se zavěsila do jejího tatínka a odváděla si ho do hradu. Ostatní děti je následovaly a Reanna na ni přes tatínkovo rameno vyplázla jazyk. Otec k ní vyslal jen jediný bezmocný pohled. Pak zmizel ve velké dvoraně.

Willow by tam stála zoufalá a opuštěná cely den, kdyby nepocítila, že jí po nohou stéká jakási teplá tekutina. Uzlíček v jejím náručí se začal vrtět. Objevil se pramínek světlých vlasů a růžová tvářička. Malá ústa se otevřela a vydala příšerný vřískot.

Teprve pak si Willow uvědomila, že drží v náručí dalšího nevlastního bratříčka či sestřičku. Nato zaslechla dušený smích Blanchiných rytířů, kteří si ukazovali na její zmáčenou kytlici.

Ovládla se. Nerozvřískala se jako to dítě, které držela v náručí. Zvedla bradu a přísně si posměváčky změřila. „Na co koukáte? Copak jste ještě neviděli pomokřenou dámu?”

Rytíři se postavili do pozoru, potlačili úsměvy a sledovali Willow, která jim před nosem zametla mokrou sukní a odkráčela do hradu. Vřískající břímě nesla jen s největším úsilím.

Aj, dědicové od Hospodina jsou dítky, a plod Života jest mzda.

Jako střely v ruce udatného tak jsou dítky zdárné.

Blahoslavený muž, kterýž byl naplnil toulec svůj.

Žalm 127 Bible svatá

1

ANGLIE, 1360

Sr Bannor Smělý prchal stinnými hradními chodbami. Pot se mu řinul z čela a srdce v hrudi bušilo jako válečný buben. Zahnul za roh a ukryl se v okenním výklenku. Snažil se utišit chraplavý dech, aby zaslechl kroky svých pronásledovatelů.

Okamžik se nic neozývalo. Pak zaslechl dupot mnoha nohou a divoký pokřik. Chvějící se rukou sáhl po meči, ale hned si uvědomil, že tato zbraň proti nim nestačí. Byl bezbranný.

Kdyby některý z mužů, kteří v posledních čtrnácti letech bojovali po jeho boku proti Francii, zahlédl, jak bezmocně se chvěje, určitě by si myslel, že ho šálí zrak. Vídali ho zdolávat hradní zdi a uhýbat proudům vroucího oleje, který na něj pršel shora jako pekelný oheň. Viděli ho seskočit z válečného oře a ve smrtícím dešti šípů odnášet raněného druha do bezpečí. Viděli ho, jak si vytrhává hrot francouzského meče z vlastního stehna, aniž přitom hnul brvou, a obrací jej proti muži, který jej zranil. Při zvuku jeho jména odhazovali nepřátelé na bitevním poli zbraně a vzdávali se, z čehož se anglický král Eduard radoval.

Tak nelítostným a krvežíznivým nepřátelům jako nyní však Bannor Smělý ještě nečelil.

Když dusali kolem, přitiskl se ke zdi a bledými rty se bezhlasně modlil, aby ho Bůh, který mu vždy stál po boku, zachránil i tentokrát.

Zdálo se však, že během měsíce, který uběhl od podepsání smlouvy s Francií, ho opustil i Hospodin. Triumfální řev, doléhající k němu chodbou, mohl pocházet od samotného Lucifera.

Zahlédli ho! Byl příliš zděšený, než aby rozvážil další krok a vyrazil zpátky. Ďáblové už mu byli v patách, tak blízko, že cítil, jak mu jejich horký dech propaluje záda kazajky.

Drápal se vzhůru po točitém schodišti v naději, že doběhne do svého útočiště v severní věži dřív, než ho srazí k zemi a rozsápou na kousky jako smečka hladových psů. Vrhl se k dřevěným dveřím, zalomcoval železnou závorou a modlil se, aby povolila. Někdo ho popadl za kotník. Už si myslel, že je ztracen, když se dveře rozletěly.

Skočil přes práh, setřásl ruku na své noze a přirazil dveře. Teprve když závora zapadla bezpečně na místo, opřel se a zhluboka se nadechl. Zvenčí se ozval zklamaný řev a žádosti, aby se okamžitě vzdal. Pak zavládlo zlověstné ticho.

„Prosím, Pane,” modlil se ke svému starému spojenci. Doufal, že ho přece jen ještě neopustil. „Tohle ne. Všechno, jen tohle ne.”

Kdysi přežil čtyři měsíce v žaláři v Calais, připoutaný k mokré studené zdi ve společnosti krys a vší. Jeho žalářnici ho krmili smrdutým jídlem. Přinutil se sníst vše, co mu dali, a žádal o přidání. Natáhli ho na skřipec, a on předstíral, že spokojeně podřimuje. Pálili ho železem, a on se jim vysmíval do tváře. Nikdo si však nedokázal vymyslet mučení tak kruté, jako…

„Tatínku?” Bannor zasténal.

Ozvalo se to znova, ten sladký andělský hlásek. „Tatínku? Proč si s náma nechceš hrát?”

Bannor tiše zaklel. To bylo tomu mazanému výrostkovi Desmondovi podobné. Poslal svou šestiletou sestřičku vyjednávat. Žádné z dětí nebylo tak půvabné a andělské jako Mary Margaret.

Nebo to byla Margaret Mary? Bannor si pokusil vzpomenout, jak jeho dceruška vypadá, ale vybavil si jen vlahé modré oči a zlaté kučery. Jak říkal otec Humphries, hradní kněz, podobala se své matce. Bannor se zastyděl. Během svého druhého manželství byl tak často pryč, že si ani nepamatoval její tvář.

„Jdi pryč, cukroušku,” zašeptal přes dveře. „Tatínek už si nechce hrát.” Opovrhoval sebou pro ten prosebný tón v hlase, ale nedokázal ho potlačit.

„Chceme jen, abys nám dělal koníčka. Prosím. Slibuju, že tě nesvážeme.”

„A nenasypeme ti do přilby pepř,” zacvrlikal další hlásek. „A nezapálíme ti vousy,” přidal se ještě jeden. Sbor hlásků sílil, zatímco si Bannor pochmurně hladil opálená vousiska. „Prosím, tatínku,” žebronila Mary Margaret.

Bannor se nepoddal. „Zmizte,” zahřměl. „Tatínek má důležitější věci na práci.”

„Důležitější než nás. Vykašleme se na toho prevíta!” Bannor stiskl rty. Poznal hlas svého nejstaršího syna a dědice. Třináctiletý Desmond měl pusu jako žumpu. Bannor zatoužil popadnout syna za špinavý krk a potrestat ho za drzost. Ale to by znamenalo otevřít dveře.

Desmond zajásal. „Už vím! Půjdeme napumpovat petrolej do krevní tlačenky!” Smutné vytí za dveřmi se změnilo v nadšené jásání a smečka satanových potomků s Desmondem v čele se rozběhla po schodech dolů.

Jak se jejich hlásky vzdalovaly, Bannor se vyčerpaně a zahanbeně opřel o dveře. On, Bannor Smělý, pán Elsinoru, pýcha Anglie a postrach Francie, držen v zajetí na vlastním hradě smečkou potomků. Svých potomků.

Potřásl hlavou a z vlasů se začal sypat pepř. Když Bannor přestal kýchat, napřímil se v celé své výšce, sevřel jílec meče a zatvářil se tak, že by to na místě zmrazilo každého nepřítele. Neměl ve zvyku vzdávat se bez boje. Rozhodl se, že naučí své vzpurné potomky slušnému chování. Odkráčel k oknu, otevřel ho dokořán a zavolal svého hofmistra.

Zadýchaného sira Hollise překvapilo, když našel dveře od komnaty v severní věži zavřené na závoru.

Ticho za nimi ho znepokojilo. Přiložil ke dveřím ústa a zašeptal: „Můj pane?”

„Jsi sám?” ozvalo se ostražitě.

Než Hollis odpověděl, ohlédl se přes jedno i druhé rameno.

„Naprosto.”

Dveře se pootevřely, svalnatá paže ho vtáhla dovnitř a zase za ním zavřela na závoru.

Hollis sotva popadal dech, ale pohled na pána a vládce mu ho téměř vyrazil. Bannor se nad ním tyčil s nadmutou hrudí a zaťatými pěstmi. Zcuchané tmavé vlasy mu lemovaly obličej, z něhož zíraly zarudlé planoucí oči. Hollise však nejvíc zarazil pohled na kdysi krásný tmavý vous. Přistoupil blíž a zavětřil. Ne, nemýlil se. Jeho pán zcela určitě páchl spáleninou.

„Dobrý Bože, pane! Byl jsi přepaden?” Hollis se spěšně rozhlédl. „Skrývá se snad bídný vrah za zdmi hradu?”

„Baže,” odvětil Bannor zasmušile. „Je jich deset, abych byl přesný. Všichni jsou po

čertech mazaní a vřeští.”

„Deset?” zamračil se Hollis. Pak mu to došlo. „Aha, máš na mysli děti.”

„Děti?” odfrkl Bannor. „To je příliš krásné pojmenování pro tu čertovskou smečku. Kdybych sám nespočítal Desmondovy prsty na nohou, přísahal bych, že má rozeklanou oháňku a kopyta.”

Hofmistr moudře potlačil úsměv. „Řekl bych, že jsou poněkud… divoké. Ale to s sebou nese mládí.”

„Divoké? Spíš bych řekl ďábelské.” Bannor klesl do křesla a přejel paží po stole, přičemž zvedl oblaka prachu a smetl nakolik listin. „Za všechno může ten proklatý mír! Kéž by válka s Francií trvala alespoň sto let!”

Hollis si toužebně povzdechl. Kdyby Eduard nepodepsal smlouvu v Brétigny, seděl by teď s Bannorem ve stanu na vzdáleném bojišti a připíjel si s ním na poslední vítězství. Léta byli kamarádi, ale konec války z nich udělal pána a poddaného. Obával se, že nedokáže být dobrým hofmistrem tak rozsáhlého panství, jakým je Elsinor, kde si jeho pán hrál na oddaného tatíčka houfu dětiček.

Sfoukl prach z číše a nalil do ní z kameninového džbánu na stole pivo, aby pána uklidnil. Pro jistotu naplnil i číši pro sebe. „Od chvíle, kdy jsi byl sám mladíček, můj pane, byl jsi pořád na válečných taženích. Možná že děti potřebují jen trochu disciplíny.”

„Nechápeš to.” Bannor se naklonil přes stůl a chraptivě zašeptal, jako by se zpovídal ze strašlivého hříchu. „Ony se mě vůbec nebojí.”

Hollis se těžce posadil na kameny před krbem a pořádně si loknul. Chvíli mu trvalo, než ohromující zpověď svého pána vstřebal. Přes třináct let bojoval po Bannorově

boku a ještě nezažil, aby nepřátelé v hrůze neprchali, když se Bannor před nimi vztyčil v plné zbroji a výšce. Ani nemusel zvýšit hlas. Zrovna dnes ráno uteklo páže z hradní síně v slzách jen proto, že vycenil zuby a popřál mu dobré ráno.

„Inu, nemůžeš prožít zbytek života zamčený v téhle věži,” zamyslel se Hollis. „Asi bys je měl pořádně zastrašit.“

„Jak bych to asi podle tebe měl udělat? Uvrhnout je snad do hradních kobek? Nebo jim pohrozit, Žže jim useknu ty jejich zlovolné hlavičky?” Bannor vstal a přešel k oknu, přičemž kolem sebe při každém kroku rozléval pivo. Rozjásaný výkřik zvenčí přilákal i Hollise.

Na nádvoří pod nimi vládl chaos. Andělská Mary Margaret horlivě pumpovala petrolej do střívka, které mělo obsahovat krevní tlačenku, zatímco její dvě sestřičky osekávaly končetiny svým panenkám. Desmond se dvěma mladšími bratry se zmocnil malého pážete a držel ho hlavou dolů nad studní.

„Desmonde!” Bannor se vyklonil z okna a zařval: „Desmonde! Hned toho kluka pusť!”

Než si uvědomil, jak špatně volil slova, ozval se zoufalý výkřik a cáknutí.

Jeden z rytířů přispěchal nešťastníkovi na pomoc. Desmond se dvorně uklonil směrem k oknu v severní věži a zvolal: „Tvé přání je mi rozkazem, pane!”

Bannor zavrčel: „Tohle je elsinorské prokletí. Můj vlastní bezcitný otec zplodil sedmnáct legitimních potomků a třicet šest levobočků - dva na smrtelné posteli. Člověk by myslel, že rodinné heslo by mělo znít Rozmnožuj se a vzkvétej!, místo Zvítěz, nebo zemři!”

Hollis dobře věděl, že jeho pán je jedním z levobočků. Kdyby si ho už v sedmnácti letech neoblíbil pro jeho odvahu, oddanost a válečnické umění sám král, byl by Bannor chudým žoldnéřem, a ne pánem nejbohatšího otcova panství. Panství, které vyrval nejstaršímu legitimnímu bratrovi s královským požehnáním. Bratr s dalším hejnem sourozenců prchl na další otcův hrad na jihu, když Bannor Smělý, jeden z nejnebezpečnějších a nejoddanějších králových rytířů, sebral vojsko a dobyl hrad Elsinor.

Bannor zoufale pohlédl na Hollise. „Bůh mě trestá za mé chtíče. Však víš, že chlípnost je mým jediným hříchem. Nepiju, nekleju a hněv ovládám.”

„Můj pane, nemůžeš se obviňovat za své děti. Obě tvé manželky tě zbožňovaly. I když jsi je nechával na pokoji, o své vlastní vůli se v noci přikradly do tvého lože a trvaly na plnění manželských povinností!” Podíval se na Bannora napůl soucitně a napůl závistivě. „Tobě žádná dáma neodolá.”

Bannor smutně zavrtěl hlavou. „Kéž bych se narodil jako tak domácký člověk, jako jsi ty…”

Hollis se pokládal za šviháka. Honosil se bujným knírem a hřívou hnědých vlasů, a proto se na svého pána vyčítavě zadíval. Pak si všiml škádlivé jiskry v Bannorově oku.

„A to je začátek, můj pane,” oplatil mu. „Tobě je jen třicet pět let, takže můžeš pokračovat. Slyšel jsem, že nějaký muž zplodil dítě, když mu bylo sedmdesát pět.’” Bannor se otřásl. „Nedej Bože! To bych se radši vykleštil.”

Někdo zaklepal na dveře a tvář pána Elsinoru se stáhla zděšením. „Zjisti, kdo to je. Desmond je mazanější nežli Černý princ!” Narážel tím na syna krále Eduarda, který dokázal v Poitiers zajmout francouzského krále. „Mohla by to být léčka.”

„Je to Fiona,” hlásil Hollis.

Bannor přikývl, a tak Hollis otevřel dveře. Stála před nimi vrásčitá irská chůva s

vřískajícím uzlíčkem v náručí.

Bannor dopil pohár do dna, sevřel hlavu v dlaních a zoufale mumlal: „Pane Bože na nebesích, už ne. Je to další?”

„Obávám se, že ano, můj pane,” odpověděla Fiona a vešla do věže. „Druhé během posledních čtrnácti dnů. Našla jsem ji v košíku před strážnicí.”

„Byla u ní nějaká zpráva?”

„Ne, můj pane. Měla jen deku a vyrážku.” Bannor se držel v uctivé vzdálenosti, ale Hollis neodolal, odhrnul chatrnou přikrývku a podíval se na dítě. Jeho obličejík byl ještě vrásčitější než Fionin.

Hollis se překvapeně zamračil. „Tomuhle dítěti nemůže být víc než pár týdnů. Cožpak jsi nebyl v Gaskoňsku s Eduardem, když…”

Bannor dělal, že neslyší a přikázal: „Pošli do vsi pro kojnou, Fiono. A požádej kněze, aby ji pokřtil. To si to ubožátko zaslouží. Ale,” pohrozil potěšené chůvě prstem, „už žádnou Margaret nebo Mary. Už máme tři Margaret, jednu Mary a jednu Mary Margaret. Kdo si to má pamatovat.”

„Ano, můj pane,” řekla Fiona a neohrabaně se uklonila. Když odcházela, miminko se začalo vrtět a pofňukávat. Chůva ho zvedla a tiše mu zpívala jakýsi gaelský popěvek. Holčička ztichla jako očarovaná a blažené vrněla, až se jí u pusinky dělaly bubliny.

Bannor se za nimi díval se zvláštním výrazem ve tváři. „Možná moje děti nepotřebují ani tak pevnou mužskou ruku, jako jemnou ženskou tlapku.”

„Fiona je ženská,” namítl Hollis.

„Věru, ale stárne. A matčina láska je matčina láska,” roztesknil se.

Pohled, který upřel na Hollise, když se k němu otočil, byl stejně pronikavý, jako by plánoval tažení…, nebo spíše léčku. Hollis instinktivně ucouvl.

Jeho obavy se potvrdily, když k němu Bannor s úsměvem dravce na rtech vykročil.

„Ale ano, Hollisi, ty najdeš mým dětem matku!”

„Já?” Zděšený hofmistr prchl za stůl, až se konvice na pivo zatřásla. „A-a-ale, můj pane, neměl by sis vybrat manželku sám?”

Bannor na jeho protest jen mávl rukou. „Co se žen týče, jsem nemoudrý. Kdyby bylo na mně, zvolil bych další Mary nebo Margaret, nebo jinou kyprou krasavici, a než bych se vzpamatoval, měl bych na krku další smečku malých teroristů.”

Přistoupil ke stolu a prohrabával zaprášené svitky tak dlouho, až našel poměrně čistý kousek pergamenu. Namočil brk do inkoustu a jal se zuřivě psát, což doprovázel výkladem. „Doslechl jsem se, že král dlí ve Windsoru a dohlíží na opravy hradu. Když bude s mojí peticí souhlasit, vybereš mi nevěstu, domluvíš sňatek s její rodinou a jako můj zástupce se s ní oženíš.”

Hollis zesinal. „Mám se snad oženit s tvou nevěstou?”

Bannor přestal psát a káravě se na něho podíval. „Ovšemže ne. Jen tam budeš místo mě stát, až kněz požehná tomu svazku.” Poté pergamen stočil, zapečetil a podal Hollisovi. „Až se vrátíš na Elsinor s mojí novou manželkou, budu s ní svázán před Bohem i před králem.” Poplácal přítele po rameni. Hollis se s nejvyšším úsilím dokázal nezapotácet. „Svěřuji svou budoucnost do tvých rukou, příteli. Potřebuju nějakou tupou mateřskou ženskou, která mě nedokáže svést.”

Hollis si utrápeně povzdychl a uschoval svitek do opasku. Dobře věděl, že nemá smysl cokoli Bannorovi rozmlouvat, jakmile dospěl k rozhodnutí. „Vzhledem k tomu, že jsi po celém království znám jako Eduardův oblíbenec, nebudu mít s hledáním tvé nevěsty potíže.”

Bannor povytáhl tmavé oboří. „Opravdu? Nezapomínej, že jsem své první dvě choti zabil.”

„Ale sám jsi to nezavinil, můj pane.”

Bannor se vrátil k oknu a se založenýma rukama shlížel na nádvoří. Dolehl k němu

dětský smích - nevinný a líbezný.

„Najdi mi ji, Hollisi,” poprosil. „Najdi mi ženu, která bude milovat mé děti jako vlastní.”

Hollis vzhlédl k tváři svého pána a nejlepšího přítele „Najdu ti ji, můj pane.” Poklekl a dotkl se svého meče. „Přísahám. Přísahám na svůj život.”

2

Bannor ho zabije.

Hollis se vláčel lesem obrostlým mechem, vedl svého unaveného oře a uvažoval, jakým strašným způsobem sejde ze světa. Pouhé probodnutí mečem jeho pána by bylo příliš milosrdné. Zasloužil by, aby ho pomalu ponořili do vroucího oleje, aby ho pozvolna požíraly krysy v hradní kobce, aby mu dojednali půlnoční schůzku s katem v kápi. Možná by měl požádat, aby Bannor vystavil na cimbuří jeho na kopí nabodenou uťatou hlavu jako výstrahu mladým rytířům, natolik bláhovým, aby na sebe vzali tak nemožný úkol.

„Pane?” ozval se jeden ze zbrojnošů. „Kolem tohohle dubu už jsem prošli čtyřikrát.”

„Asi jsme se ztratili,” přidal se druhý.

„Ztratili,” mumlal si zasněně Hollis. „Ach ano, vše je ztracené.”

S námahou dával nohu před nohu, a tak vyčerpával zbytek sil. Dva měsíce se svou družinou pročesával anglický venkov. Navštívil každého šlechtice s dcerami na vdávání - od Windsoru až po Wales, ale nevěstu pro svého pána neobjevil.

Našel sice dostatek otců, dychtivých provdat své dcerušky za Bannora. Když však byla ta nejstarší příliš krásná a roztomilá, nejmladší byla zatrpklá a ošklivá. Jedna se svěřovala, jak touží po dětech, druhá si hladila bříško a slibovala, že daruje svému manželovi tolik synů, kolik si jen bude přát. Nakrátko mu pozvedlo náladu setkání s dcerkou hraběte, která byla v pase stejně široká jako vysoká a měla bujnější knír než on sám. Až do chvíle, kdy mu pod stolem sevřela koleno a koketně mrkajíc řasami prohlásila: „Jaká škoda, že se takový fešák ještě neoženil.” Představa, že by se Bannor ocitl v sevření těch masivních stehen, ho ještě v noci vyhnala z hradu.

Zarmouceně si povzdychl. Na koberec spadaného listí pod jejich nohama za chvíli napadne první sníh. Neměl na vybranou. Musí se vrátit na Elsinor a přiznat se Bannorovi, že jej zklamal. Snad se bude jeho useknutá hlava na cimbuří dobře vyjímat.

Zarazil se a došlo mu, co se mu jeho muži pokoušejí sdělit. Zabloudili a bloudí už delší čas. Prastaré stromy, jejichž podzimně zbarvené listoví občas prozářilo sluneční světlo, je očarovaly.

Přímo před nimi les poněkud řídnul. Kdyby se odtud neozval dětsky smích a pištění, patrně by si pomyslel, že ho šálí smysly.

Jeho muži se stáhli dozadu. „Na tvém místě bych tasil meč, pane,” poradil mu jeden z nich. „Mohla by to být léčka.”

„Nebo nějaká víla,“ řekl další a sevřel kříž na hrudi.

„Baže,” dodal první. „Víly jsou schopné smrtelníky dočista vysát a zbavit mužné síly.”

Hollis se pohrdavě uchechtl. „Ty by nás leda poslaly pro našeho pána. Bannor by dokázal nadělat děti celému vílímu království.”

Klekl si, rozhrnu] větve a pohlédl na louku žíhanou sluncem a stíny mraků. Její drobní světlovlasí obyvatelé se po ní po libosti váleli a pobíhali. Hollis už si skoro

myslel, že se ocitl v jakési vílí říši, když tu náhle jedno drobátko zakoplo o kořen a z

plných plic se rozeřvalo.

Než stačil Hollis zareagovat, vyběhla mu na pomoc jejich ochránkyně. Když si položila řvoucí dítě na klín a začala ho konejšit, zpozorněl. Přimhouřil oči, ale proti slunci nedokázal odhadnout její rysy. Pohybovala se mladistvě a půvabně, ale oděv neříkal nic o jejím stáří ani společenském postavení. Vlasy jí pokrýval omšelý vlněný čepec a tělo chatrná kytlice a zástěra. Vypadala jako obyčejná děvečka.

Upoutalo ho však mateřské sklonění ramen, když brala do náručí vřískající dítě. Z té dálky sice neslyšel, jakými slovy je konejší, ale dokázal si ta něžná slůvka představit. Hollis se posadil na paty. Zřejmě na to šel z nesprávného konce. Bannor přece nežádal, aby byla jeho nevěsta urozená. Proč mu nepřivést Fionu v mladším vydání? Plaché houževnaté selské děvče, které se rádo postará o jeho nevycválané potomky a nebude zbytečně náročné.

Po tváři se mu pozvolna rozšířil potěšený úsměv. Zbrojnoši se přikradli blíže a s obavami zírali na jeho zasněný výraz. Jeden z nich mu přejel dlaní před tváří. Hollis ani nemrkl.

„Co se děje, pane? Máš vidění?”

„Vlastně ano. Moje modlitby byly vyslyšeny.” Muži si vyměnili zaražené pohledy. Hollis se blaženě usmál. „Madona.”

Byl v pokušení vyskočit na koně a jet přímo na louku, ale obával se, že by dívku a její malé svěřence vylekal. Udělá lépe, když vyhledá nejbližší vesnici nebo hrad. Tam mu určitě někdo řekne, kdo to je a kde žije.

Rozhrnul křoví, aby vrhl poslední pohled na svůj objev. Mládeneček se vykroutil z jejího náručí a drápal se po zkrouceném kmeni jabloně. Dívka vyskočila a postavila se pod strom s rozevřenou náručí, aby ho chytila, kdyby mu selhaly ruce nebo nohy. Měla široké boky, které jí dodávaly poněkud kravského vzezření.

Hollis si potěšené povzdechl, uchopil otěže svého koně a v duchu slyšel její něžná slova.

„Ty zatracený malý mizero, jestli okamžitě neslezeš z toho stromu, vylezu si pro tebe!”

„To neuděláš.”

„Udělám.”

„Neuděláš.” Větvemi proletělo nahnilé jablko a hlasitě udeřilo Willow do spánku. Ostatní děti se nadšeně a opovržlivě rozesmály.

Willow stiskla zuby a zvedla nohu do první rozsochy, rozhodnuta splnit, co slíbila. Desetiletý Harold zaječel jako kočka, které někdo šlápl na ocas, a sjel po kmeni. Už byl skoro dole, ale zamotala se mu noha do Willowiny sukně - a podruhé toho dne přistál na břiše..

Willow zaťala zuby. Váhala, jestli ho má zvednout a oprášit, nebo uškrtit. Malý uličník se mezitím posadil.

„Ona mé shodila,“ ječel a jeho buclaté tváře byly čím dál červenější až se vyrovnaly barvě jablek, která Willow nasbírala do kapes zástěry. „Willow mě shodila! Povím to tatínkovi!”

Osmiletá Gerta se slámovými rozhořčeně zježenými copánky mu přidusala na pomoc. „Já to viděla. Je to zlá špatná holka. Já to taky řeknu tatínkovi.”

„A mamince,” vyjekla devítiletá dvojčata jednohlasně. „My to řekneme mamince. Snad ji zas pošle spát bez večeře.”

Willow ty důvěrné známé pokřiky nezastrašily. Opřela se o strom, založila paže na hrudi a zúžila oči. Její rty se zkřivily v potměšilém úsměvu a dětií ztichly. I Harold přestal pofňukávat.

„Doufám, že mě pošlou spát bez večeře,” řekla tiše. „Protože pak dostanu strašný hlad. V hluboké noci se vyplížím z postele a budu hledat, co bych snědla.” Zadívala se na kulaté bříško, které vykukovalo zpod Haroldovy košilky, a mlsně si olízla bílé zuby. „Něco křehkého a dobrého a tučného.”

Poslední slova skoro zavrčela. Harold se vymrštil na nohy a vřeštěl strachy. Jeho bratříčci a sestřičky ho následovali a všichni prchali po louce do bezpečí hradu.

Willow se rozesmála a musela se opřít o strom. Když se trochu uklidnila, sklouzla po jeho kmeni na zem a vytáhla z kapsy jablko. Těšila se ze vzácného okamžiku samoty. Jaký mělo smysl snažit se vychovávat a napravovat sourozence, když její nevlastní matka každý takový pokus v zárodku zarazila?

Zakousla se do šťavnatého jablka a vzpomínala na to, jak se těšila, až se narodí Harold. Tři roky jako chůva pečovala o děti své nevlastní matky a nyní se jí měl narodit vlastní bratříček nebo sestřička. Blanche však využila této chvíle, aby nalila další jed do uší jejího otce. Když Willow plaše přistoupila k loži, aby se poprvé podívala na miminko, Blanche připomenula tatínkovi, že chlapečkovou matkou, která vyplnila svatou povinnost a darovala mu syna, je ona, Blanche, a nikoli Willow. Willow si ukousla další sousto jablka. Harold býval roztomilé děťátko, stejně jako ta tři další, která přišla po něm, ale přirozenou náklonnost, již jí projevoval, brzy zhatili nevlastní sourozenci. Propast mezi nimi byla pro jeho ručky příliš široká.

Oni byli baculatí, Willow byla štíhlá. Oni byli světlovlasí, Willow tmavovlasa. Všichni byli modroocí, Willow měla temně šedé oči jako rozbouřené moře. Jim v žilách kolovala chladná saská krev, zatímco jí vřelá krev francouzské maminky. Oni byli milováni. Ona…

Willow odhodila nakousnuté jablko. Najednou jí přestalo chutnat. Už hodně dlouho nebyla tatínkovou princezničkou. Hned poté, co dorazila Blanche na Bedlington, zachovala se k ní jako vítězná královna, která na trůn prosazuje své vlastní potomstvo.

Willow byla zpočátku natolik užaslá, že porážku nepřijala. Pokoušela se vylézt tatínkovi na klín, ale pokaždé tam našla bud ušklíbajícího se Stefana, nebo Reannu, která se jejího tatínka držela jako klíště. Willow dychtila po pohádkách, ale kdykoli se jí podařilo vedrat do kruhu dětí shromážděných tatínkovi u nohou a tatínek natáhl ruku, aby svou dceru přitáhl blíže, dopadla jí na rameno Blanchina paže jako bledý pavouk.

„Na takové nesmysly už jsi příliš velká, má drahá,” zašeptala. Sladký jed skrývající se v jejím hlase Willow paralyzoval ještě účinněji než pevný stisk její ruky. „Zaběhni nahoru a podívej se, jestli Beatrix nepotřebuje přebalit.”

Willow se odplížila z hradní dvorany a cestou vrhla na tatínka toužebný pohled přes rameno. Přisahala by, že nejednou zahlédla v jeho očích žal. Otevřel ústa, ale než ji stačil zavolat zpátky, Blanchiny děti se mu vydrápaly na klín a dožadovaly se jeho pozornosti. Nakonec se nevyřčená slova propadla do ticha tak ohlušujícího, že už nikdy nemohlo být porušeno.

Někdy si Willow přála zapomenout na doby, kdy ji tatínek miloval. V těch chvílích začala snít o někom, kdo by ji měl opravdu rád. Touha byla stále hlubší, ještě silnější než takřka nesplnitelné přání mít alespoň hodinu sama pro sebe.

Ten hořkosladký sen ji zlákal natolik, že opřela hlavu o strom a poddala se mu. Když zavřela oči, neviděla před nimi svého otce, ale úplné jiného muže.

Svého prince. Tak mu říkala, když ještě byla natolik nezkušená, aby podobným snům uvěřila.

Její princ měl tmavé hebké a lesklé vlasy, pevnou čelist a laskavý pohled. Na barvě jeho očí nezáleželo, pokud byly schopny přetékat láskou k ní, jenom k ní. Láskou, která vydrží na celý život.

Willow netušila, jak dlouho zůstala na louce. Naslouchala šepotu svého prince v šumění trávy a těšila se jeho laskání, které jí přinášel vánek. Neuvědomila si, že našpulila rty v očekávání vysněného polibku. Teprve první kapky deště zahnaly jejího prince i další sny.

Polekaně vyskočila. Už byla příliš stará na to, aby ji poslali spát bez večeře, ale Blanche ji bezpochyby za vzpouru potrestá daleko rafinovaněji. Pečlivě si zasunula pramínek vlasů pod čepec. Když se naposledy opovážila protivit se maceše, Blanche jí pohrozila, že jí její nezkrotné kučery ostříhá. Willow sebrala zástěru do hrsti, aby nevytrousila jablka z kapes, a rozběhla se po louce k hradu, který dříve nazývala svým domovem.

Willow vrazila do zatuchlého šera kuchyně vteřinu předtím, než se liják změnil v průtrž mračen. Vyhnula se proudu vody, crčícímu dírou ve střeše, a otřásla se, když zjistila, že nechali vyhasnout oheň. Studené ohniště a prázdný rožeň naznačovaly, že nebude jediná, kdo dnes půjde spát bez večeře. Raději si jablka v zástěře schová.

Blanchina rozhazovačnost přiváděla tatínka na mizinu. Přetékající truhlice, o kterých snil, když se ženil s bohatou vdovou, už dávno vyschly. Blanche se starala jen o to, aby ona sama byla ověšena šperky a zahalená v kožešinách a její drahouškové aby nosili sametové a vlněné šatičky. To, že se hradby rozpadají a zbrojnoši jejího manžela opouštějí a hledají si štědřejší pány, ji nezajímalo.

Již dávno by na ně dopadl králův hněv, kdyby Blanche neprovdala své nejstarší dcery, Reannu a Edwinu, za bohaté barony. Ti se uvolili platit hradní daně. Přimělo je k tomu vytrvalé žebronění jejich manželek, když Blanchiny hrozby selhaly.

Willow s tatínkem byli dřív chudí, ale alespoň měli jeden druhého. Nyní mezi nimi kromě smutku a napjatého mlčení nezbylo vůbec nic.

Willow začala tiše stoupat po točitém schodišti. Doufala, že se jí podaří proplížit balkonem nad dvoranou a dostat se do ložnice, kterou sdílela se svými sestrami, dřív, než ji macecha zarazí. Očekávala, že zaslechne, jak Harold vybreptává všechny její hříchy, takže ji překvapily hluboké mužské hlasy, zaznívající z velké síně.

Přikradla se k zábradlí a podívala se do dvorany, ozařované čadícími svíčkami. Kupodivu nebylo v dohledu žádné dítě. Před pódiem, kde podle Blanchina rozhodnutí musel otec přijímat všechny návštěvníky hradu, stáli tři cizinci. Rufus se krčil na křesle s baldachýnem. Jeho kdysi zlatorudé vlasy byly matně šedé, mohutná ramena shrbená pod tíhou manželčiných dluhů a požadavků. Blanche seděla vedle něj na pozlacené stolici jako nějaká legendární saská královna.

Slova se ujal muž se zlatými rytířskými ostruhami. „Pokud nyní nedohodneme věno, jsem si jist, že se s vámi bude můj pán ochoten velkoryse vypořádat.”

„To je barbarské! Nechci o tom nic slyšet!” vybuchl tatínek a tloukl do opěradel

křesla.

„Jak velkoryse?” zeptala se Blanche a položila bledou dlaň na Rufusovu paži.

Cizinec obrátil pozornost k Willovině maceše a hustý knír se mu zachvěl pobaveným úsměvem.

„Dost velkoryse,” odpověděl. „Můj pán si již zajistil královské požehnání. Velmi touží po sňatku.”

„Ano, ale my ji opravdu velmi milujeme,” řekla Blanche, než mohl tatínek zasáhnout. Willow se přitiskla k zábradlí. Určitě hovoří o svatbě Blanchiny nejmladší dcery z prvního manželství, ale vždyť Beatríx ještě není ani čtrnáct! Blanche musí být hodné zoufalá, když ji chce prodat tomu, kdo nabídne nejvíc. Ne že by se jí Willow ráda nezbavila. Od chvíle, kdy jí nevlastní sestřička před léty načurala do bot, jí ten spratek způsobil hodně nepříjemností. Willow si přitiskla ruku na břicho. Bodnutí, které tam ucítila, možná způsobila závist nad Beatrixiným štěstím. Tu rozmazlenou malou fiflenku určitě postrádat nebude.

Tatínek setřásl manželčinu ruku a podezřívavě se zadíval na rytíře. „Proč o ní tvůj pán tolik stojí?”

Willow se naklonila dopředu, aby lépe slyšela, když tu náhle jí cosi vlhkého přejelo zezadu po krku.

„Fuuuj,” zafuněla. Rozpoznala dychtivý mužský jazyk.

Prudce se otočila a odmrštila útočníka do tmy. „Radím ti, abys držel tu svou zmiji v puse, nebo ti ji vytrhnu i s kořenem.“

Její nevlastní bratr se zachechtal a samolibě pozvedl obočí. „Proč bych ji měl držet ve své, když tvoje je o tolik sladší?”

Stefanova hříva lesklých světlých vlasů a mohutné svaly snad okouzlovaly hradní služky, ale pro Willow to byl pořád ten drzý chlapeček, který ji od první chvíle nemilosrdně pronásledoval. Nyní však nosil větší meč.

„I nejsladší jahody mohou být otrávené,” odsekla s rukama v bok.

Přimhouřil své světlemodré oči. „Tahle jahůdka začíná být trochu drzá.“ Kývl směrem k hradní síni. „Než začneš být příliš sebejistá, rád bych té upozornil, že si tě ten tajemný šlechtic hodlá koupit do postele jako obyčejnou vesnickou děvku.” Willow byla tak ohromena, že to v první chvíli nepochopila jako urážku.

„Mě?” položila si tázavě ruku na hruď. Nedokázala potlačit záchvěv touhy. „Tento pán chce mě za nevěstu?”

Stefanův úsměšek se proměnil v pohrdavý škleb. „Jen se neplaš. Maminka tě nikdy nepustí.”

Willow pochopila, že má pravdu, a její nadšení pohaslo. „Jistěže ne. Musela by si hledat novou chůvu pro své spratky.” Nechtěla slyšet, jak její otec posílá mladého rytíře pryč, a zamířila do ložnice.

Stefan jí zastoupil cestu. „Maminka by tě nedala jinému muži, protože dobře ví, že tě chci pro sebe.”

Willow couvla. Tak nestydatě se její nevlastní bratr ještě nevyjádřil. Přinutila se mu podívat do očí stejně rozhodně. „Já se ale za tebe provdat nemohu. Nejsme sice jedné krve, ale jsi můj bratr. To by král nedovolil.”

Stefan jí bolestivě sevřel ramena. „Kdo mluví o svatbě?” zavrčel.

Olízl si masitý spodní ret jako v očekávání chutného sousta. Willow počkala, až bude lesklá špička jeho jazyka jen pár centimetrů od jejích rozevřených rtů a zasyčela:

„Varovala jsem tě, abys mě tou zmijí neobtěžoval.”

Vyškubla se z jeho sevření a vší silou ho kopla kolenem do vypouklého poklopce. Stefan se přelomil v pase a zaklel.

Než se stačil vzpamatovat, Willow se pokusila uprchnout. Vyrazila vlevo a pak vpravo. Ložnice už nebyla útočištěm, ale pastí. Bezhlavě se pustila po točitém schodišti, vedoucím do dvorany, a skryla se ve stínu pod balkonem.

„To je skvělá sumička, Rufusi,” zrovna říkala Blanche zasněně, což poněkud zmírnilo lakotný záblesk v jejích očích.

„Nechci to slyšet, ženo! Vlastní dceru neprodám nikomu!”

„Proč ne, tatínku? Nebylo by to poprvé.” S těmi slovy Willow, která toužila zbavit se pronásledování nevlastního bratra, vystoupila zpod stínu balustrády.

Hollisovi poklesla čelist, když jeho plachá madona napochodovala do hradní síně a z nozder jí šlehal oheň. Z kouřících svíček mu slzely oči, takže je musel přimhouřit, aby si dívku mohl v zšeřelé místnosti prohlédnout. Čepec se jí svezl na stranu, proto jí neviděl do tváře.

Stále ještě nevěřil svému štěstí. Není to žádná vesničanka; nýbrž staropanenská dcera zchudlého barona. Jistě se už dávno s mířila s tím, že zbytek života prožije jako rodinné břímě proto bude tak mocného pána, jakým je Bannor, poslouchat na slovo. A ten zase ocení její nepůvab, protože na ni nebude žárlit.

Hollis pohlédl ke stropu, jehož trámy nyní namísto barevných korouhví zdobily zaprášené pavučiny. Určitě bude moc vděčná že z tohoto místa unikne. Když se k němu se svými muži blížil zarazil je strašný zápach hradního příkopu, zarostlého býlím. Děrami ve střeše neustále pronikal déšť a ve stružkách a vodopádech si razil cestu rozpadajícími se stěnami. Shnilá sláma pod Hollisovýma nohama byla promísena s ohlodanými kostmi a staršími i novějšími psími výkaly.

Hollis dívce galantně uvolnil cestu k pódiu a jeho muži ho napodobili.

Očekával, že se po příchodu dcery její otec ještě více rozzuří, ale zmýlil se. Starý pán se celý zcvrkl a začal si pohrávat se záhyby svého od molů prožraného kabátce.

„Co tu pohledáváš, dítě?” zeptal se, ale jejímu pohledu se vyhnul.

„Už nejsem dítě, tatínku. Kdybych jím byla, neprojednával bys můj sňatek s těmito cizinci.”

Pohrozil jí prstem. „To tě nemusí zajímat.”

„Ale ano. To mě opravdu zajímá. V touze po Blanchině věně jsi mě s královým souhlasem prodal do jejích služeb. Snad abych si svého budoucího pána raději vybrala sama.”

Otočila se zády ke svému ohromenému tatíčkovi, podívala se na Hollise a zarazila se. V tom šeru nerozeznal, jak se tváří ale musel ocenit důstojnost jejího postoje. Stála tam s hrdě pozdviženou bradou a pevně sevřenými pěstmi.

„Mluvíš pravdu, pane? Opravdu mě chce tvůj pán za nevěstu? Právě mě?”

Hollis se upamatoval na touhu, kterou spatřil v Bannorových očích, když jej žádal, aby mu nalezl matku pro jeho děti. Přikývl a tiše řekl: „Věru, má paní. Žádá si tě více, než si dokážeš představit.”

„Bude mě mít,” prohlásila a zvedla bradu ještě o něco výše.

Hollis se radostně usmál. Triumfálního smíchu macechy otcova bolestného zasténání, ani zuřivého výkřiku z balustrády si nevšímal.

Dívka si rozvázala zástěru a po podlaze se rozkutálela červená jablka. Jedno se zastavilo u špičky Hollisovy škorně ale vůbec to nevnímal.

Jeho pozornost zaujala štíhlá a vnadná postavička, která se náhle objevila před jeho zraky. Pak si Willow půvabně sňala čepec, potřásla hlavou a odhalila lesklé havraní kučery. Když se usmála a navíc se objevily bělostné zoubky, Hollisovi kleslo srdce do kalhot.

Hlasitě zasténal. Bannor ho zabije.

3

„Kousek skopové kyty, má paní?”

Willow se odvrátila od okna a pohlédla na obrovský kus masa, který svíral sir Hollis v pěsti.

„Ne, děkuji,” zamumlala.

Rytíř se zatvářil zklamaně, a tak uvažovala, jestli nemá své rozhodnutí změnit. Příliš se jí však třásly ruce, žaludek měla jako na vodě a především si nechtěla potřísnit svou novou krásnou suknici a živůtek.

Sir Hollis znovu zalovil ve zdánlivě bezedném koši s potravinami, které zakoupil v poslední vesnici, a Willow si zálibně uhladila sukni. Těšilo ji, že na bohatých záhybech hladkého zeleného sametu nenachází otisky drobných ukoptěných ručiček. Věděla, že sama není tak krásná jako Reanna nebo Beatrix, ale v takovém nádherném oblečení si tak skoro připadala. Cítila se nejšťastnější od toho dávného dne, kdy na Bedlington přijela Blanche, aby se provdala za tatínka.

Willow se nad tou ironií osudu pobaveně usmála. Dnes se v krásném kočáře, taženém šestispřežím nádherných koní, pohupovala ona. Tentokrát ji chránila družina rytířů a panošů, nesoucích korouhve zdobené znakem jejich pána - mohutným rudým jelenem vzpínajícím se proti zlatému štítu. Teď spěchala ona do náruče muže, který si ji zvolil za nevěstu. Srdce jí tlouklo v rytmu koňských kopyt, když se nakláněla z okna a těšila se svěžím podzimním odpolednem.

Jak postupovali dále na sever, vysoké stromy bedlingtonského lesa vystřídaly vlnité kopce a ostré útesy Northumberlandu. Na vzdáleném vrcholku už ležel sněhový poprašek.

„Kandovaný fík?” Sir Hollis se naklonil kupředu a zamával jí lahůdkou pod nosem, aby ji navnadil lákavou vůní muškátového oříšku.

Zavrtěla hlavou a zdvořile se usmála, aby ho neurazila.

Znovu se pohroužil do koše a přitom si mumlal něco jako: „Vystaví mou hlavu ve velké dvoraně, to on udělá.”

Willow měla pocit, že se její svět hroutí, když začal kočár šplhat serpentinami po úbočí prudkého kopce. Opřela se, přetáhla si kapuci pláště podšitého kožešinou přes vlasy a rozechvěla se. Z části strachem a zčásti radostným očekáváním.

Všechno, co o tom záhadném šlechtici, který se stal jejím chotěm, věděla, bylo, že je to štědrý muž. Jakmile mu jeho hofmistr po jednom ze svých zbrojnošů vzkázal, že souhlasila se sňatkem, poslal pro ni kočár s družinou rytířů, doprovázený povozem se dvěma velkými truhlami, naplněnými nádhernými rouchy ze sametu, damašku a hedvábí, půltuctem botek ušitých z nejjemnější jelenice a fialami nejvzácnějších parfémů a cizokrajného koření.

Při pohledu na všechno to bohatství, jež zaplnilo dvoranu, se udělalo Blanche, Stefanovi i Beatrix zle. Blanche lítostí, Stefanovi žárlivostí a Beatrix závistí. Blanche litovala, že nepožadovala vyšší cenu za nevěstu. Stefan trucoval a Beatrix vyběhla nahoru a kvílela, že jí Willow ukradla manžela.

Willow s trpkým úsměvem hladila hebké norkové lemy rukávů. Kdyby nebyl její choť tak velkorysý, dorazila by na jeho hrad se svým majetkem svázaným do uzlíčku na konci hole. Pravděpodobně si o ní myslí, že patří k ženám, které je možné dobýt hebkostí hedvábí či vůní myrhy. Doufala, že ho potěší zjištění, že si její přízeň může získat daleko laciněji - svou láskou a oddaností.

„Cukrátko?”

„Ne!” odmítla Willow ostře. Rytířova vytrvalost ji začínala rozčilovat. „Vůbec nemám hlad.”

Zklamané svěsil kníry a ona si poprvé všimla, jak si jí za sklopenými řasami prohlíží. Krásné šaty na ní visely jako by byly ušity pro daleko tlustší ženu. Vždycky věděla, že jí ve srovnání s robustními nevlastními sourozenci něco chybí. Stefan si ji často dobíral, že je hubená jako vrbový prut, ale o hodně kostnatější. Možná že si lord Bannor potrpí na macaté dívčiny se širokými boky a bujnými ňadry. Tak nějak bude vypadat malá Beatríx.

To ubohé dítě nemůže za svůj vzhled. Tato Blanchina často vyřčená slova dosud zněla Willow v uších tak živě, že by ji nepřekvapilo, kdyby našla macechu usazenou na střeše kočáru jako zlověstnou harpyji.

Popadla nabízenou sladkost a naráz ji spolkla. Rytíře to tak potěšilo, že se odhodlala sníst i kandovaný fík, který ji plaše nabídl. Když pak znovu vylovil z košíku skopovou kýtu, veškerá chuť k jídlu ji přešla.

Cítila se jako ta malá holčička, která kdysi dávno tahala tatínka za ruku.

Bude mě mít lady Blanche ráda?

Samozřejmě, mazlíčku. Kdo by neměl rád tatínkovu princezničku?

Tenkrát této lži uvěřila. Když to udělá podruhé, bude litovat celý zbytek života.

„Pověz mi víc o lordu Bannorovi,“ požádala. „Vyprávěl jsi mi, jak je statečný v bitvách a oddaný králi a své zemi, ale pořád ještě nechápu, co je to za člověka, když si manželku vybírá pomocí prostředníka.”

Sir HoIIis si zamyšleně ukousl ždibec skopové kýty. „Je opatrný.”

Willow zamrazilo. Takže to nakonec nebude ona, komu něco chybí. Je to snad její manžel?

„Je…,” naklonila se kupředu a s obavou dokončila větu. „Je… postižený?”

Sir Hollis se skoro udusil soustem skopového. „Tedy, takhle bych to nenazval.”

Jeho reakce Willow zdaleka neuklidnila. „Byl zraněn ve válce? Přišel o nohu? O ruku? O oko?” Málem se otřásla. „O nos?”

Rytířův knír se zježil. Hollis zápasil se smíchem. „Ujišťuji tě, má pani, že se lord Bannor navrátil z Francie celý a skoro nepoškozený. Nic podstatného mu nechybí.” Willow se zamračila. Uvažovala, které části mužského těla jsou považovány za podstatné. „Jakou má povahu? Je laskavý? Spravedlivý? Náladový? Snadno se rozzuří?”

Sir Hollis na ni zamrkal. „Sám tě přesvědčí, že nepropadá záchvatům zuřivosti, neholduje alkoholu a nekleje.”

Willow se opřela a složila ruce na klín. „Řekla bych, že žádná žena nemůže od manžela očekávat víc.”

A přesto o tom snívala. Za zavřenými víčky se jí objevila vidina jejího prince a sladce ji bodlo u srdce. Už nikdy nezaslechne jeho smích. Už nikdy nepocítí medovou chuť

jeho snového polibku. Nastala chvíle, kdy musí vyměnit dívčí sen za muže z masa a kostí. Opět zavřela oči a povzdechem se rozloučila se svým princem.

Rozhodla se, že bude lordu Bannorovi dobrou manželkou. Ať už je starý a vetchý, nebo má zaječí pysk, nebo je to invalida, který byl zmrzačen ve službě králi a vlasti. Pokud ji bude mít rád, jen ji, ona mu stejným oplatí.

Tato úvaha Willow posílila, a tak otevřela oči. Při pohledu, který se jí naskytl, si však nebyla jistá, zda nesní.

Na útesu, tyčícím se nad lesklými vodami řeky Tyne, se jako by vznášel hrad, který ničím nepřipomínal tatínkovu rozpadající se trosku. Elegantní kulaté věže s kuželovitými břidlicovými střechami se tyčily do oblak. Obrovský palác obklopovala vysoká hradba s cimbuřími.

Willow zamrkala. To se jí musí zdát, v tak majestátním obydlí nemůže žít nikdo jiný než princ.

Neuvědomila si, že svou myšlenku vyslovila nahlas, ale sir Hollis odpověděl. „Tam budeš žít ty, má paní.”

Podívala se na něho užaslýma, doširoka otevřenýma očima.

Napjatě se usmíval, a proto se zachvěla obavami. „Toto vznešené sídlo je Elsinor a ty, má drahá, jsi jeho nová paní.”

„Kočár se blížil Kočár se blížil”

Pokřik stráže na hlásce následoval ryk loveckého rohu. Bannor zazíval, natáhl dlouhé nohy, ale z křesla nevstal. V minulém týdnu ho těmito zvuky Desmond dvakrát vylákal z věze.

Poprvé na to doplatil pádem ze schodů přes nastraženou překážku. Málem si zlomil vaz. Když zazněl lovecký roh podruhé, byl opatrnější. Po špičkách sestoupil dolů a opatrně nakoukl do velké dvorany. Vtom mu mezi nohama proběhlo prase, které tam Mary Margaret přilákala hrstí žaludů.

Při hájení králových držav v Guienne a Poitou prodělal mnoho obléhání, ale žádné nebylo tak dlouhé a nelítostné. Od chvíle, kdy pro něj Hollis odjel hledat nevěstu, Bannor řídil panství z věže, kterou opouštěl jen v noci, kdy už děti spaly.

Jednou ráno před svítáním se odvážil do jejich navzájem propojených pokojů a našel je ležet jako smečku štěňat ve velikánské čtyřmístné posteli. Mary Margaret měla zlaté vlasy rozhozené po Desmondově hrudi a ve spánku si cucala palec. Desmond lehce pochrupoval. Jak se tak díval na synův pihovatý obličej a ohrnutý nos, Bannor zavrtěl hlavou. Cožpak je možné, aby se tento andělsky vypadající hoch dopouštěl tak ďábelských kousku?

Bannora se zmocnil pocit bezmoci, který pro něj byl naprosto netypický. O válečnictví věděl vše, ale o otcovství vůbec nic. Velel dvanáctí stovkám nejnebezpečnějších a nejsilnějších králových mužů, ale zkrotit vyčouhlého výrostka nedokáže?

Sklonil se, aby přihladil synkovy narezlé kučery. Mary Margaret otevřela modré oči.

„Tatínku?” zašeptala. „Ty jsi duch?”

„Ne, cukroušku,” odpověděl. „Jenom sen.”

Spokojeně si povzdechla, zavřela oči a znovu usnula. Bannor neslyšně vyklouzl z

místnosti.

Volání hlásného se neopakovalo. Bannor se pohroužil hlouběji do křesla, opřel bradu o hruď a doufal, že si bude moct na chvilku zdřímnout. Od doby, kdy se odvažoval vycházet jen v noci a toulat se po vlastním hradě jako duch, mu byl spánek velkou vzácností.

Někdo zabušil na dveře. Vyskočil a instinktivně sáhl po meči.

„Milorde, milorde,” křičela Fiona z plných plic přes zavřené dveře. „Uviděli tvou korouhev na jižní cestě ani ne míli daleko! To je tvoje paní!”

Jeho paní. Bannor zmateně sklonil meč. Od smrti Margaret před šesti lety takto žádnou ženu nenazval.

Když odtahoval od dveří těžkou lavici, kterou si jistil bezpečí, a zvedl závoru, slyšel, jak si stará chůva něco netrpělivě brblá. Fiona stála na podestě a pokroucenými prsty mačkala zástěru.

„Je to tvoje paní, můj pane! Konečně přijíždí!”

Bannor popadl burgundský kabátec, který visel přes opěradlo křesla. Neobratně zápasil se slonovinovými knoflíky a přál si, aby si oblékal drátěnou košili, brnění a helmici a vyrážel do bitvy, namísto aby zcela neozbrojen vycházel přivítat novou manželku. Toužebně se zadíval na svůj meč, bez něhož se cítil velmi zranitelný.

„Shromáždila jsi děti, aby přivítaly matku, jak jsem přikázal?” zeptal se.

„Baže, můj pane. Všechny, do posledního miminka.” Fiona celá zářila, jak se těšila na svou novou paní. Obě dvě první zbožňovala, a když v mladém věku tak tragicky zemřely, truchlila stejně silně a upřímně jako Bannor.

Zavěsil si stříbrný tepaný řetěz kolem boků a uhladil rozcuchané vlasy. „Radši si je prohlédnu, než přijede. Dobrý vojevůdce své muže před bitvou vždy povzbudí několika vhodně volenými slovy.”

„To budou rádi, můj pane, tvoje povzbuzení jim určitě prospěje,” souhlasila Fiona.

Méně zkušený a ostražitý muž by jim uvěřil, myslel si Bannor, když přecházel nádvořím. Jeho děti se skutečně srovnaly skoro do řady a poslední přírůstky, které ještě nemohly stát na vlastních, přinesla Fiona v náručí. Děti se seřadily od největšího po nejmenší, zíraly přímo před sebe a vůbec se nepošťuchovaly. Jejich nevinné výrazy Bannora zneklidnily.

Desmond sice vyhlížel stejně andělsky jako jeho sourozenci, ale vrána se zlomeným křídlem, jeho mazlíček, která mu jako obvykle seděla na rameni, se tvářila vysloveně otráveně.

Bannor usoudil, že by nebylo moudré pátrat po příčině jejího rozladění. Místo toho založil ruce za záda a přičichl ke špinavému krku světlovlasého chlapečka, který stál opodál. „Kdypak ses naposledy ráčil koupat, pane Hammishi?”

Klouček začal odpočítávat na prstech. „Nebylo to ani čtrnáct dní. Ale já nejsem Hammish, pane. Tohle je Hammish,“ zaryl loktem do žeber svého buclatého souseda, který podrážděně odfrkl.

„Hm…,” zamručel Bannor a zamračil se na Hammishe. Byl to tlustonohý chlapeček s hustými skořicově zbarvenými vlasy. Vypadal, jako když má na hlavě kameninovou mísu. „Takže Hammish jsi ty?”

„Ano, můj pane.”

„Nemusíš mě oslovovat můj pane. Klidně mi říkej tatínku.”

„Ano, můj pane.”

Bannor si povzdechl. Rozbolela ho hlava. Jak může představit vlastní děti jejich nevlastní matce, když si nepamatuje, jak se jmenují? Šel na to od lesa. „Než moji muži pochodují do bitvy, vykřiknou před mou standardou své jméno. Co kdybyste to také, dětičky, zkusily?”

Děti se předklonily a podívaly se doprava na svého vůdce. Ten otráveně pokrčil rameny a vyštěkl: „Desmond!”

„Ennis!”

„Mary!”

„Hammish! “

„Eduard!”

„Kell!”

„Mary Margaret!”

„Meg!”

„Margery!”

„Colm!”

Nemluvňátka cosi zamumlala. Fiona se na Bannora usmála stejně bezzubě jako miminka. „Zatím těm andílkům říkáme Peg a Mags.”

Bannor si zamnul kořen nosu. Bolest hlavy sílila, a on nemohl s jistotou tvrdit, že by našel svoje vlastní dítě v hloučku cizinců. Hrom a peklo, vždyť oni jsou hlouček cizinců. Alespoň pro něj.

Nasadil si úsměv. „Skvělé. Co kdybychom si to zopakovali?”

„Blbeček,” zamručel Desmond.

Bannor se na něho ostře podíval. „Co jsi to říkal, chlapče?” Desmond se usmál jako svatoušek. „Říkal jsem: Jak si přeješ, pane.”

Než se Bannor stačil vyrovnat se synovou drzostí, ozval se z hlásky lovecký roh a nádvoří ovládlo vzrušení. Zachrastily řetězy a zaskřípěla zvedací mříž. Pak následoval pravidelný dusot koňských kopyt a cinkání rolniček. Kočár přijížděl.

Bannor se postavil mezi Hammishe a Mary, protože mu bylo v tu chvíli milejší obklopit se vlastními lidmi. Rytířský doprovod se rozdělil a na hradní nádvoří vjel kočár. Bannor si uhladil kabátec a pokusil se přihladit neexistující upálený plnovous. Ještě si na svoji hladkou bradu nezvykl, ale při vzpomínce na to, jak hbitě jsou jeho potomci schopni podpálit jeho mužnou ozdobu, se rozhodl, že si na ni rychle zvykne. Nebýval rozpačitý, ale bystrá Fiona zjistila, že tentokrát je, a hbitě mu vložila nejmenší děťátko do náručí. Kdyby mu místo toho podala uťatou hlavu, byl by klidnější. Pokoušel se držet to vrnící stvoření na délku paže od sebe, ale začalo se vrtět, takže si ho strčil pod paži jako sušený prasečí měchýř, do něhož jeho rytíři dlouhé hodiny kopali a přehazovali si ho na nádvoří.

Pobouřená Fiona zachránila zabalený uzlíček a umístila mu jej jaksepatří do náručí.

„Nic se neboj, můj pane.” Postavila se na špičky a štípla ho do tváře. „Ještě jsem neviděla děvče, který by odolalo fešákovi i s děťátkem v náručí.”

Bannor chtěl zaprotestovat, že o nevěstu, pro kterou neodolatelný, vůbec nestojí, ale už bylo pozdě.

Snaživý mladý rytíř přispěchal, otevřel dvířka kočáru a odhalil drobnou nožku oděnou jelenicí.

4

Dvířka kočáru se otevřela a Willow zaváhala. Nejistě se podívala na sira Hollise. Rytíř vyčkával. „Asi jsem neměl sníst tu skopovou kýtu celou, má drahá. Vystup první. Jdu hned za tebou.”

Willow se zhluboka nadechla a opatrně vysunula jednu nohu z kočáru. Nechtěla dopadnout manželovi k nohám jako pytel zrní. Byla vděčná, že jí tvář skrývá kapuce. Pomalu vystoupila z kočáru s očima upřenýma na oblázkové dláždění a doufala, že sebou neškubne, až mu poprvé pohlédne do obličeje, ať už bude vypadat sebehůř.

Až když stála s oběma nohama na zemi, odvážila se zvednout hlavu. A zvedala ji výš a výš.

Až pohlédla do tváře svého prince.

Willow zalapala po dechu. Už podruhé toho dne měla pocit, že sní. Tento sen byl ještě sladší a čarovnější než ten první.

Ale ani sama by si muže, který stál před ní, nedokázala vysnít. Nepřipadla by na jemné rýhy kolem úst nebo náznak vousů na bradě. Slunce pozlatilo jeho obočí a pleť zbarvilo do temně zlaté. Vlasy měl zastřižené nad rameny a nepřipomínaly lesklý aksamit, nýbrž surové hedvábí, sem tam protkané stříbrem. V půlnočně modrých očích bylo možno vystopovat rozum i vtip a důlek na bradě jen umocňoval umíněné sevření jeho rtů.

Nebyl tak štíhlý, jak si jej vysnila. Měl široká ramena a mocné svaly. Rozhodně vysunutá brada jí říkala, že to není žádný hošík, který se spokojí s ukradenými polibky, ale muž, který neustane, dokud nedostane, co chce.

Její muž.

Zarděla se a sklopila zrak. Teprve pak si všimla, že drží něco v náručí - snad nějaký další dárek. Bezpochyby nějakou drahocennost. A dárek doplní něžnou žádostí o její přízeň. Willow odhrnula kapuci, zaklonila hlavu a usmála se.

Bannor shlížel na krásku v pláštěnce, která byla jeho ženou, a hlavou mu projela jediná myšlenka.

Zabije Hollise.

Kdyby měl volné ruce, proběhl by kolem té ženy a vytáhl toho zbabělce z kočáru za krk. V současné situaci mu nezbylo, než se na ni s bezmocnou hrůzou a touhou dívat.

Čelo jí ovíjel prostý zlatý pásek, který měl zkrotit záplavu černých kučer, lemujících její obličej. Měla malá ústa. Horní ret byl plnější než spodní, přesně takový, jaký muž rád jemně stiskne zuby. Nejvíc ho vzrušilo to, co skrývaly velké šedé oči s černými řasami. Byl zvyklý na zbožňující pohledy žen, tak plných rozkoše, že sotva zašeptaly jeho jméno, ale žádná se na něho nedívala jako na ztělesnění svých zbožných přání. Bylo to zavazující a znepokojivé.

Bannor otevřel ústa, aby ji přivítal na Elsinoru.

„Ty jsi moje maminka?”

Zase je zavřel. Malá Mary Margaret vystoupila z řady a pomrkávala na nově příchozí.

„Ty jsi moje maminka?” opakovala. Zatahala Willow za rukáv, až se jí zlaté lokýnky roztřásly.

Willow zvolna přenesla pozornost na dítě, jako kdyby nechápala co vidí. Než stačila zformulovat odpověď, zasáhl Desmond. „Jasně, že to není tvoje maminka. Tvoje maminka je mrtvá,” řekl opovržlivě.

Modrá očka Mary Margaret se naplnila slzami. Pětiletá Meg ji poklepala na rameno.

„Nebreč, Mary Margaret. Tys alespoň nějakou maminku měla. Já a Margery a Colm jsme žádnou neměli.”

„Protože jste parchanti,” informoval ji Eduard vesele. „Jako Peg a Mags.” Kell se zamračil a zaťal pěstičky. „Neříkej své sestře parchantě, ty ňoumo.”

„Bejt parchant není žádná ostuda,” prohlásil Hammish a zatahal Bannora za rukáv.

„Ty jsi taky bastard, že jo, můj pane?”

„Věru, synku, to jsem,” zamumlal Bannor. Sledoval, jak na tváři jeho nevěsty střídá nejistota rozpaky a nakonec nastupuje hrůza. Putovala zrakem po smečce štěbetajících dětí a vrtěla hlavou, jako by se probouzela ze sna.

Nebo ji trápila noční můra.

Navzdory Meginým pokusům o útěchu se Mary Margaret rozplakala. Čtyřletá dvojčata Margery a Colm ji následovala.

Bannorovo dobře organizované uvítání se měnilo ve frašku; nebo spíše řeckou tragédii.

Kell strčil do Eduarda. „Koukej, co jsi udělal, ty blbečku! Všecky jsi rozbrečel.”

„Já je nerozbrečel,” protestoval Eduard, a ránu mu oplatil. „Rozbrečela je Mary Margaret.”

Když se mezi ně vrhl vytáhlý dvanáctiletý Ennis, začaly pršet rány a nadávky. Desmondova vrána plácala poraněným křídlem, nadskakovala a divoce krákala. Z Desmondových kalhot vyklouzlo cosi malého a chlupatého a zalezlo pod Meginu kytlici. Meg se rozvřískala. Hammish dostal pár ran, zakymácel se, ale jinak jako jediný zůstal na místě v roztrhané řadě a zíral přímo před sebe. Chlapcův klid Bannora vzpamatoval. Dítě ve Fionině náručí se přidalo k válečnému pokřiku, řvalo z plných plic a třepalo ve vzduchu zaťatými pěstičkami.

Jen miminko, které držel Bannor, zůstalo klidné, a ohlušujícího pokřiku si vůbec nevšímalo.

„Tady bude ticho!” zařval Bannor.

Poprvé od chvíle, kdy se vrátil z války, ho děti poslechly. Zavládlo tak naprosté ticho, že slyšel třepetání křídel Desmondovy vrány, jak si mu sedala zpátky na rameno, a tiché povzdechnutí své novomanželky.

Vycítil, že by jeho nová choť nejraději utekla, a vybavil si Fionina slova - Ještě jsem neviděla děvče, který by odolalo fešákovi s děťátkem v náručí.

Přistoupil tedy blíž a dítě, které až dosud svíral, jí předal a řekl: „Moje děti i já vás vítáme na Elsinoru, má paní.“

Ohrnula přikrývku a zadívala se na ochmýřenou hlavičku. Její oči byly chladné jako včerejší popel.

„Ne, děkuji,“ řekla konečněa podala mu dítě zpátky. „Už jsem jedla.”

Otočila se, přičemž zvířila prach svým kožešinou podšitým pláštěm, vlezla zpátky do kočáru a přirazila za sebou dveře.

Bannor ohromeně zíral na jelena vyřezaného na dvířkách povozu. Po nohavici mu náhle začalo proudit cosi teplého Nemělo to však nic společného se zábleskem touhy, kterou v nám probudila jeho nevěsta, ale s nemluvnětem, které držel v náručí. Uvědomil si to, až když se děti začaly pochechtávat.

5

Willow seděla zpříma v kočáře, tiskla si ruce v klíně a zírala přímo před sebe. Nepohnula se, ani když se dvířka otevřela, objevila se svalnatá paže porostlá tmavými chloupky, popadla sira Hollise za kazajku a vytáhla vzpírajícího se rytíře ven. Už už si myslela, že ji potká stejně nedůstojný osud, ale její nový manžel ji prozatím nechal o samotě.

O samotě. To už byl její osud - být stále někým obklopena a přece sama. Srdce jí pomalu a dutě bilo a každým úderem připomínalo, jak lehce a nedbale by je byla věnovala cizinci. Cizinci, který o ně nestál, stejně jako o ně nestála její macecha.

Hlasy na nádvoří dávno utichly, ale jejích ozvěna jí stále zněla v uších.

Ty jsi moje maminka?

Jasně že to není tvoje maminka. Tvoje maminka je mrtvá.

Tys alespoň nějakou maminku měa. My jsme neměli vůbec žádnou. Protože jste parchanti.

Willow potřásla hlavou, aby hlasy umlčela. Sir Hollis sice svého pána vychválil do nebe, ale opomenul se zmínit, že některé přírůstky do rodiny byly plody lásky.

Kolik dětí ten muž vlastně má? Deset? Dvanáct? Dvacet? Z krásného snu o princi se probrala, až když jí pyšně vložil do náručí svého nejmladšího potomka, jako by očekával, že ho k sobě přivine omdlévajíc mateřskými city. Netušil a nikdy se to nedozví, že se ji kolena neroztřásla tichým vrněním toho miminka, nýbrž že ji okouzlil jeho drsný úsměv. Úsměv, který zároveň sliboval a sliby zrádně porušoval. Ty jsi také bastard, že jo, můj pane?

Věru, synku, to jsem.

Toto pokorné přiznání ji mělo varovat. Není to žádný vznesený princ, který jí nabízel srdce, ale zlý obr obklopený armádou nevychovaných skřetů. Willow se dotkla rukou svých havraních kučer. Vybavila si jeho zděšený výraz, když shodila kapuci. V tu chvíli byl patrně stejně zklamaný jako ona.

„Milady?”

Willow sebou polekaně trhla, ale hlas nebyl ani dětský, ani mužský, byla to melodická irština a hlas patřil staré ženě.

„Připravila jsem tvůj pokoj, kdybys ráčila jít dovnitř.”

Willow odhrnula záclonu a podívala se ven. Ve tmě se matně rýsovala shrbená postava. Stejně nemůže navždycky zůstat v kočáře, pomyslela si zoufale. Doma ji nechtějí, takže nemá smysl žádat, aby ji tam odvezli. Tatínek se nikdy Blanche nevzepře a ta rozhodně nebude ochotná vrátit lordu Bannorovi zlato, které za ni dostala.

Kdyby uprchla na Bedlington, její nevlastní matka by ji dala spoutat hodit přes koně a odvézt rovnou zpátky do manželova náručí. Při pomyšlení, že je svázána s takovým mužem, ji zamrazilo.

„Jen pojď, děvenko,” broukala žena. „Našeho pána se nemusíš bát.”

Willow otevřela dvířka a vystoupila, třebaže si byla celým srdcem jistá, že se ta žena mýlí.

Sehnutá stařena vedla Willow širokými vydlážděnými hradními chodbami a usmála se na ni přes rameno bezzubými ústy, „Nemusíš se za svou plachost omlouvat, děvenko. Když jsem si vzala svýho drahýho Liama, dej mu pánbůh věčnou slávu, trvalo mu dva dny a spotřeboval tři holby piva, než mě vylákal zpod postele. To už jsem byla tak opilá, že jsem se nezmohla na nic, tak jsem tam klidně ležela s vyhrnutejma sukněma.” Šibalsky na Willow zamrkala. „Ne že by to Liamovi vadilo.” Při představě, že se lord Bannor zmocňuje jejího bezvědomého těla, se Willow otřásla. Následovala starou ženu po točitém schodišti, osvětleném voskovicemi na kamenných konzolích.

„Nemůžeš mít mužovi za zlý, že se chce potěšit se svou nevěstou. Ale ty se nemáš čeho bát, děvenko. Náš Bannor je jemný jako jehňátko, to teda je, i když se o něm povídá, že dokáže jednou rukou utrhnout mužskýmu hlavu.”

Willow polkla, když si představila, jak se lord Bannor kochá jejím bezvládným

bezhlavým tělem.

„Baže, jestli někdo dokáže potěšit dámu, pak je to náš pán.”

„Zdá se, že má v tom směru bohatě zkušenosti,” utrousila Willow suše.

Fiona se zastavila na podestě a kostnatou rukou k sobě Willow přitáhla, jako by se s ní chtěla podělit o nějaké dívčí tajemství. „Vládne prý takovou silou, že když se podívá nějaké ženě hluboce do očí, hned jí v břiše začne růst jeho dítě.”

Willow se zachvěla. „V tom případě si dám pozor, abych se na něho nedívala, když bude poblíž.” Stařenina svrasklá tvář se zkřivila úsměškem.

„To se lehko řekne, ale těžko dodrží, když se jedná o takovýho fešáka.”

Byla to pravda, takže Willow nenašla vhodnou odpověď. Ztěžklýma nohama stoupala po druhém točitém schodišti. Zdálo se, že se její vězení nachází ve věži. Očekávala spartánskou celu nebo otep slámy položenou v nohách kolébky jednoho z jeho levobočků, tak jako spávala v Bedlingtonu. Když ji Fiona vyzvala, aby otevřela dveře na konci schodiště, vydechla úžasem.

Blanche se po příjezdu do Bedlingtonu, zmocnila všech pokladů, které tatínek do té doby neprodal. Dala strhnout zbytek nástěnných koberců z dvorany a pověsila je kolem vlastního lože. Medovinu pila ze stříbrných pohárů z kaple. Spala v perlami vyšívaném rouchu, které patřívalo Willowině matce. Willow za ta léta zapomněla, jak svůdný může být přepych.

Omítnuté stěny komnaty pokrývaly pruhy purpurového hedvábí. Podlaha z hlazených norských jedlových prken byla posypaná vonnými stonky máty a fenyklu. V klenutém krbu s tesanou římsou vesele praskala polena.

Postel rozhodně nevypadala jako slamníček. Bylo to obrovské čtyřmístné lože s vyšívanými závěsy a baldachýnem. Nejskvělejší ze všeho bylo vysoké okno v hlubokém výklenku silné zdi. Narozdíl od maličkého okna u paty schodiště ho nechránila dřevěná okenice. Bylo zasklené. Willow takový zázrak nikdy neviděla a ani nedoufala, že ho někdy uvidí.

Místnost vypadala, jako by ji připravili pro zhýčkanou princeznu. Nebo milovanou nevěstu.

Willow zahlédla svůj obraz v okně a jen stěží potlačila touhu zatočit se komnatou jako okouzlené dítě.

„Doufám, že se ti tvůj pokoj líbí, milady,” řekla Fiona a rozzářené na ni vzhlédla.

„Bývala tu lady Margaret a před ní lady Mary.” Stará žena se pokřižovala. „Dejž jim pánbůh lehké spočinutí.”

Willow ztuhla. „Lady Margaret a lady Mary?”

„Baže - první dvě manželky mého pána. A byly laskavé a hodné jako andílkové.” Zavrtěla hlavou a lítostivě zamlaskala. „Ten ubohý hoch si jejich smrt nikdy nepřestal vyčítat.”

„To jistě,” zamumlala si Willow pro sebe. Ty ubožačky určitě umřely na časté porody jeho dětí zrovna na této posteli.

Fionina slova vrhla na útulnou komnatu temný stín. Předčasně vyspělá Beatrix si často se svými vdanými sestrami šeptala o mužích, kteří posuzují svou sílu počtem dětí, které zplodili. Na své manželky pohlíželi stejně jako na svá pole. Bylo nutno je stále znova obdělávat, aby se sémě ujalo. Lord Bannor bude patrně stejný. Nehledal ani tak vychovatelku a ochránkyni svých dětí, jako otrokyni vlastních nenasytných vášní.

Fiona zřejmě uhodla, jak se Willow cítí, protože ji krátce, ale pevně objala. „Jestli se chceš schovat pod postel, děvenko, jako jsem to kdysi udělala já, měj na paměti, že lord Bannor tě zpod ní vyláká a nebude k tomu potřebovat bečku piva jako můj Liam. Jeho kouzlu žádná neodolá.”

„Právě toho se bojím,” zašeptala Willow.

Stařena už však zmizela a nechala ji napospas vášním jejího pána.

„Uveď jediný důvod, proč tě namístě neuškrtím,” žádal Bannor podvanácté a

přebíhal kruhovou komnatou v severní věži jako zajatý jelen.

„Můžete si se mnou zahrát šachy,” špitl Hollis s nadějí v hlase.

Bannor se na něho ledově zadíval. „Jedenáctkrát jsem tě porazil. Přinejmenším.”

„Ano, ale musel jsi táhnout víc než pětkrát.”

„Protože jsem tě litoval. Ale to už neplatí, té slabosti jsem se zbavil.”

„Tím hůř pro mě,” zamumlal Hollis chmurně a schoulil se v křesle v naději, že tím pána obměkčí.

„Poslal jsem tě, abys mi našel mateřskou krávu, která se postará o mé děti, a tys mi místo toho přivezl… e…,“ Bannor nenacházel slov, jimiž by popsal tu nádhernou bytost, která se vynořila z pláště podšitého kožešinou. V mysli se mu zjevily její jemné rysy rámované havraními kudrnami a chraptivě a zároveň něžně dokončil větu. „Bohyni!”

„Žádnou bohyni,” protestoval Hollis. „Madonu! Měl jsi ji vidět obklopenou bratříčky a sestřičkami! Byla to ztělesněná láska a oddanost. Hned mi bylo jasné, že to bude dokonalá matka tvých dětí a že je s radostí sevře do náručí.”

„To věru učinila.” Bannor se udeřil do hrudi oděné jen spodní košilí. „Proto se tu procházím jen v kalhotech a spodním oděvu a čekám, až mi služebné vyčistí můj nejlepší, před chvílí počůraný, kabátec.”

Hollis si zhluboka povzdechl. „Když jsem ji viděl poprvé, měla na hlavě vlněný

čepec a plnou zástěru jablek.”

Bannor se otočil na podpatku a zadíval se na svého hofmistra, aby se ujistil, zda opravdu a definitivně ztratil rozum.

„Když jsem si ji mohl pořádně prohlédnout, bylo už pozdě. Obchod byl uzavřen. Sama přesvědčila otce, aby ji tobě prodal.”

„Takže jsi mě zředil v její prospěch.”

To bylo konstatování, nikoli otázka, a Hollis na ní moudře neodpověděl. Jen si pro sebe zamručel. „Ty bys to na mém místě udělal taky.“

Bannor na něho ostře pohlédl.

Hollis mu pohled vrátil. „Kdybys viděl, jak bezcitně s ní její rodina nakládala, když jsme čekali, až bude konečně vše dohodnuto a sňatek uzavřen, nejednal bys jinak. Její otec si jí nevšímal. Nevlastní matka ji ponižovala. A bratři a sestry ji komandovali jako nějakou otrokyní. A nejstarší nevlastní bratr…,“ Hollis zavrtěl hlavou a chmurně se ušklíbl. „Když jsem viděl, jak mlsně se usmívá, kdykoli se na ni podívá…”

Při pomyšlení na to, že se někdo špatné chová k takovému drahocennému pokladu, se Bannorovi zachtělo praštit pěstí do zdí. Nebo se vypravit za tím Rufusem z Bedlingtonu a vypálit jeho hnízdo do základů. Zmlátit jejího nestydatého nevlastního bratříčka, až by prosil o milost.

„Bili ji?”

„Myslím, že ne. To její duši, ne tělo zraňoval nedostatek laskavostí. Byla poraněná, ale ne zlomená.”

Bannor si toho povšiml, když mu vrazila malou Mags zpátky do rukou a přirazila mu dvířka kočáru před nosem. Během válek si tak zvykl na bezvýhradnou poslušnost, že Willovinu odvahu málem ocenil potleskem.

Měl uposlechnout svých válečnických instinktů a při prvním setkání obléci zbroj - helmicí, která by mu ochránila zrak před její krásou, a náprsní krunýř, který by mu chránil srdce.

Prohrábl si vlasy. „Pověřil jsem tě, abys mi našel ženu, která mě neuvede v pokušení, abych jí udělal dítě, a tys mi přivedl takovou krasavici, že na nic jiného nemyslím. Jak dlouho myslíš, že bude trvat, než v jejím těle začne klíčit moje sémě? Čtrnáct dní? Týden? Den?”

Hollis se rozzářil. „Co kdybys se zavázal celibátem, můj pane? Nepochybují, že to Všemohoucí ocení daleko víc, než kdyby sis vzal nějakou tlustou kníratou rybářku.“ Bannor se opřel oběma rukama o stůl a naklonil se nad svým hofmistrem. „A ty bys mohl složit slib mlčení, abys už konečně držel jazyk za zuby.”

Hollis sklapl ústa.

Bannor se napřímil a zavrtěl hlavou. „Bojím se, že je jen jeden způsob jak napravit, cos napáchal.“ Přešel ke dveřím, ale neotevřel je, dokud se pohledem z okna neujistil, že jeho ratolestí už jsou bezpečně v posteli.

„Kam jdeš?” zeptal se Hollis.

„Povědět své manželce, že se stala strašlivá chyba. Že musíme požádat Eduarda, aby náš svazek zrušil dříve, než bude naplněn.”

Hollis se vztyčil do výšky pěti stop a devíti palců. „Nesnesl bych pomyšlení, že se vrátí do té bídy a ponížení. Když ji nechceš, nechám si jí sám.”

Bannor si zkusil představit, jak Hollis hladí smetanovou pokožku jeho nevěsty, jak se prsty probírá jejími havraními kučerami, jak ji knírem šimrá na plném horním rtu. Musel se zatvářit strašně, protože Hollis polekaně ustoupil.

„Vážím si tvé ušlechtilé nabídky, Hollisi, ale tak strašlivou oběť po tobě nemohu žádat.” Ironie ho však brzy opustila a zanechala po sobě lítost. „Pokud si lady Willow nebude přát vrátit se po zrušení našeho sňatku k otci, dopravím ji k jeptiškám ve Wayborne Abbey. To bude pro takovou ženu dobré útočiště.”

Při pomyšlení na to, že se svůdná Willow zaslíbí ctnosti a věčnému panenství, Bannorovi sice krvácelo srdce, ale rozhodně to bylo lepší, než aby poskytla rozkoš někomu jinému.

Otočil se k odchodu, ale Hollis tiše řekl: „Což jsi sám neprohlásil, když jsem s touto ženou přijel na Elsinor, že bude tvou manželkou před Bohem?”

Bannor se zarazil. Přítelova slova pronikla jeho krunýřem jako tenká dýka zvaná misericordia. „Pak se budu modlit, aby mi odpustil to, co hodlám učinit.”

Willow by nikdy neuvěřila, že by mohla postrádat Haroldovo kňourání a Beatrixino komandování, ale nezvyklé ticho v přepychové ložnici ji znepokojovalo. Jak toužívala právě po pár chvílích ticha a samoty, aby mohla přemýšlet a snít. Nyní se jí dostalo obého, ale přesto byla neklidná.

Pohled za ložní závěsy ji neuklidnil. Sobolinová přikrývka byla odhrnutá a prostěradlo pokrývaly růžové lístky. Lord Bannor patrně nemínil ztrácet čas a hodlal ji obtěžkat hned první noc.

Shodila plášť a zvedla plátěný ubrousek na stole. Skrýval stříbrný podnos s paštikou. Byla ještě teplá. Willow ulomila lákavé sousto a přešla k výklenku za závěsem. Nenašla tam obyčejný nočník, nýbrž luxusní padací záchod s dřevěným sedátkem a zásobu čerstvé slámy. Jen stěží potlačila dětinskou touhu zavolat dolů „Haló!”.

Při stěně proti posteli stála vyřezávaná skříň. Willow spolkla poslední kousek paštiky a přistoupila k nábytku. Vyřezávaný útočící jelen na dveřích vypadal hrozivě

- jako by varoval každou pannu, které by chtěla nahlédnout do tajemství, jež chrání.

„Jen se divím, že si lord Bannor nevybral do znaku jelena v říji,” zabručela si pod nos. Opatrně otevřela skřípající dveře a napůl očekávala, že tam najde rozpadající se kostru poslední choti lorda Bannora. Vnitřek skříně vyložený hedvábím však obsahoval jen stříbrný hřeben a spodní košili tak tenkou, že pod dvěma vrstvami látky viděla Willow obrysy vlastních prstů.

Musela se s ní pomazlit. Když si však přidržela roucho před sebou, aby zjistila, zda je dost dlouhé, v duchu uviděla, jak se s ním mazlí jiné ruce, mužské ruce, s hřbety porostlými lesklými tmavými chloupky.

Upustila košili a uskočila nazad, proklínajíc svou živou představivost. Podpatek se jí zachytil o nerovné prkno, takže proletěla závěsy a pozpátku dopadla na lože. Péřová matrace ji okamžitě dychtivě pohltila a kožené popruhy divoce vrzaly, jak se snažila vyprostit, než přijde lord Bannor a zjistí, že mu sama vlezla do jeho navoněné pasti.

Bannor rozhodně odkráčel až k úpatí točitého schodiště, vedoucího na vrchol jižní věže. Zoufalství, které se ho zmocnilo, když vykonal přehlídku svých potomků, se nedalo srovnat s tím, co pociťoval nyní. Tolikrát stál smrti tváří v tvář, ale při pomyšlení, že bude čelit tomu vrbovému proutku, se mu zpotily dlaně a rozbušilo srdce.

Nebál se jí, spíš sebe. Pokaždé, když v krátkých přestávkách mezi válčením vystoupil po tomto schodišti a navštívil lože svých manželek, mu o devět měsíců později porodily dítě. Nerad si to přiznával, ale v tom smyslu se příliš nelišil od svého otce. Žádný pán Elsinoru se nemohl dotknout ženy, aniž ji oplodnil. A Bannor se obával, že jakmile se jednou dotkne této ženy, nedokáže se ovládnout.

Vyšel po schodech rozhodnut vysvětlit lady Willow, že jeho hofmistr udělal strašnou, třebaže neúmyslnou chybu. Když přicházel k vrcholu schodiště, dveře se rozletěly a jeho nevěsta vyrazila ven.

Bannor po ní instinktivně hrábl a doufal, že se oba neskutálí hlava nehlava až dolů. Když ji chytil, zvedla hlavu a podívala se mu tmavošedýma očima lemovanýma černými řasami přímo do tváře.

Čekal, že bude překvapená. Nečekal však, že vyvřískne, až mu ztuhne krev v žilách, couvne a on sám nemužně zaječí.

6

Willow ucouvla před tyčícím se cizincem, který byl nyní jejím manželem. Ozvěna jejího výkřiku se stále ještě nesla úzkým schodištěm ve věži.

Odvrátila zrak a sevřela ruce před břichem, ale hned si uvědomila, že je to směšné. Ona sama měla deset sourozenců a bylo jí jasné, že se dítě do matčina lůna nedostane hlubokým pohledem z očí do očí. Jak si však měla vysvětlit to bodnutí, které ucítila, v útrobách ve chvíli, kdy se jejich oči setkaly?

Pohlédla na Bannora úkosem. Měl na sobě jen přepásanou lněnou košili, černé nohavice a vysoké boty z teletiny. Košile byla rozhalená u krku a odhalovala temně porostlou hruď. Stál s rukama v bok a vypadal všeho schopen. Willow si vždy myslela, že jsou modré oči chladné a bezduché, ale v temně modrých očích tohoto muže, zastíněných havraními křídly obočí jako bouřkovými mraky, četla vášeň.

„Bože na nebesích, ženo!” zahřměl. „Chceš srazit svůj vaz, nebo můj?”

Willow přesunula ruku z břicha na hruď, ale do očí mu nepohlédla. „Odpusť, můj pane. Polekal jsi mě.”

Prohrábl si vlasy. „O nic víc než ty mě. Kam jsi tak spěchala? Hoří snad ve věži?” Přivřel oči. „Nebo snad můj nevycválaný syn hodil něco smrdutého do padacího záchodu?”

Willow byla v rozpacích, protože nechtěla přiznat, že ji vylekalo hnízdečko z růžových lístků na péřové matraci, a zavrtěla hlavou. „Ráda se večer nadýchám čerstvého vzduchu. Vyšla jsem si… na procházku po cimbuří.”

Prudce zvedl levé obočí. „Bez pláště?”

„Ach, to jsem udělala hloupost,” zvolala Willow a chopila se příležitostí k úniku.

„Hned si pro něj skočím.”

Rozběhla se do své ložnice, ale Bannor ji následoval a jeho výraz ji varoval, že si nenechá přirazit dveře před nosem podruhé.

Willow ho váhavě nechala vstoupit. Oba museli překročit jednu ze sobolinových přikrývek, která se válela na zemi. Polovina závěsů kolem lože byla strhaná a odkrývala pohled na zmuchlané ložní prádlo a rozházené podušky.

Bannor obesel lože, uchopil bílé husí pírko vyčnívající z matrace a ukázal jí ho.

„Kdybych byl žárlivější, než jsem, podíval bych se pod postel, jestli tam není schovaný některý z mých drzejších rytířů..”

„Zdřímla jsem si,” lhala Willow. „Jsem neklidný spáč.”

„Vypadá to tak.” Sehnul se, aby sebral růžový okvětní lístek. „Fiona se zase činila, co? Když si nehraje na kvočnu a nepobíhá kolem dětí, je strašně romantická.”

„Vlastnost, kterou s ní nesdílíš, že?”

Pustil povadlý lístek a narovnal se. „Já jsem válečník, má paní, nikoli sentimentální stará Irka.”

Pod jeho smělým pohledem se Willow zachvěl žaludek, jako by v něm měla malé motýlky, třepetající křidélky.

Rozpačitě začala přehraboval rozházené lože. „Určitě jsem nechala plášť tady.”

Bannor se zamračil. Nemohl si nevšimnout, že se mu Willow bojí pohlédnout do oči.

Předtím tak plachá nebyla. Snad lituje své vzdorovitosti a bojí se následků.

Když na něj znovu úkosem pohlédla, opřel se o pelest a věnoval jí svůj pověstný chlapecký úsměv, který uklidnil nejednu stydlivou panenku.

Na Willow zapůsobil právě opačně. Zbledla, jako by ji udeřil, a zadívala se na podlahu. Udivený Bannor Willow uchopil za bradu a zvedl jí hlavu. Kdyby okamžitě pevně nezavřela oči, asi by jen těžko odolal pokušení přejet palcem po jejím růžovém horním rtu.

„Proč se chvěješ, má paní?” zamumlal. „Vyhlížím snad tak hrozivě, že se bojíš na mne pohlédnout?”

Otevřela oči dokořán. Bannora potěšilo, že v jejich hlubinách nenašel strach, nýbrž vzdor.

„Zřejmě se bojím, abych se nestala tvou další obětí - alespoň podle legendy, která o tobě koluje. Tvá služebná mně totiž vyprávěla o tvých schopnostech. Nejen, že dokážeš jednou rukou utrhnout muži hlavu, ale prý jsi schopen pouhým pohledem z očí do očí přivést dívku do jiného stavu.“

Povytáhl obočí. „A tys jí věřila?”

Willow ztuhla. „Ovšemže ne. Přestože to tak díky tomu, jak se chovám, nevypadá, nejsem blbeček.”

„To jsem rád. Můžu tě ujistit, že k tomu, abych někomu utrhl hlavu, potřebuju obě ruce.” Její sevřené rty se zvlnily úsměvem. „A co se týče toho přivádění do jiného stavu,” dodal, „nemyslím, že bych to dokázal pouhým pohledem. Musel bych to doplnit zamrkáním, nebo…,” zadíval se jí na ústa, „.„dokonce polibkem.”

„Děláš si ze mě legraci, pane?”

„Nikdy,” řekl tiše.

Bannor si uvědomil, že se jeho palec opět nebezpečně blíží k jejím rtům, jako by se pokoušel přimět ji k úsměvu, když už jeho žertování neuspělo. Jal se přecházet po komnatě a pod nohama drtil růžové lístky.

Jak to udělat, aby se nedotkl její hrdosti? Přemýšlel. Jak jí sdělit, že nebude jeho, nýbrž Kristovou nevěstou?

Otočil se a stanul jí tváří v tvář. „Obávám se, že se Fiona ukvapila. Protože já tě do jiného stavu přivést nemohu.”

Wiilow se krátce, ale zářivě usmála. „Utrpěl jsi nějaké politováníhodné zranění? Sir Hollis mě ujistil, že jsi se z války vrátil se všemi částmi těla nedotčenými. Se všemi důležitými částmi těla, jak řekl.” Soucitně se zamračila a stydlivě se podívala dolů. Bannor ztuhl, jako by jej pohladila nejen očima. „Sir Hollis však možná nepokládá…” Bannor ji vztaženou rukou umlčel, než mu stačila poskytnout další důvod, proč by měl zavraždit svého hofmistra.

„Ujišťuji tě, má paní, že můj důležitý úd je nejen neporušen, ale navíc v plné pohotovosti.” Víc než je mi zrovna teď milé, pomyslel si chmurně a byl rád, že má na sobě volnou košili.

Na Willowině tváři se překvapivě mihl zklamaný výraz. Bannor přistoupil blíž. „Ty jsi ale záhadné stvoření. Ještě se mi nestalo, aby nějakou ženu vyděsila myšlenka na to, že mi porodí dítě.”

„Pochopitelně,” zamumlala a lítostivě se usmála.

„Udivuješ mě. Nebo snad urážíš? Což všechny ženy netouží, jak jim káže církev, svému manželovi rodit děti?”

„Je-li tomu tak, pak musíš být velmi zbožný, můj pane.”

Bannor byl zaskočen. Nečekal, že bude jeho nevěsta stejně bystrá jako krásná.

„Domnívám se, že děti bývají často pokládány za požehnání,” poznamenal. „Jsou však ženy, které se vdávají z jiných příčin. Chtějí bezpečí. Postavení. Bohatství.” Sklopila hlavu a kradmo na něj pohlédla. „Lásku.”

Bannor si pohrdavě odfrkl. „V lásce se nevyznám, má paní. Jen ve válčení.”

„A přece jsi kdysi miloval lady Mary a lady Margaret.”

Zachmuřil se. „K oběma svým chotím jsem choval nejněžnější a nejvřelejší city. Zvolil jsem si je za manželky, protože měly všechny vlastnosti, kterých si muž na ženě cení a snažil jsem se jim být co nejlepším manželem. Ale láska?” zavrtěl hlavou. „Tou trpí jen mladíci a blázni.”

„A přece jsi býval mladíkem.”

„A také bláznem.”

Cynicky se usmál a Willow se odvrátila. Natáhla ruce k praskajícím polenům v krbu, ale veselé plameny ji neohřály.

„Hovořili jsme o důvodech, proč se některé ženy vdávají. Co však k tomu vede muže?” otočila se. „Jak je to s tebou, můj pane?”

Teď byla řada na Bannorovi, aby uhnul zrakem. Přesel k oknu a zase zpátky a pohladil si rašící vous na bradě. „Já jsem vlastně nehledal manželku.”

Willow založila paže na prsou. „To je moc divné. Proč si tedy poslal svého hofmistra, aby se se mnou jako tvůj zástupce před knězem oženil?”

„Chápu tě, ale já jsem především potřeboval matku. Ne matku dítěte, které se ještě nenarodilo, ale matku dětí, které už mám. Někoho, kdo o ně bude pečovat.”

„V tom případě jsi zvolil správnou ženu,” ujistila ho Willow s nepatrným náznakem hořkosti v hlase. „Protože já odchovala deset sourozenců. Nevlastních.”

„To mi můj hofmistr řekl. Ale musím přiznat, že jsem uložil siru Hollisovi, aby mi přivezl nějakou… eh… méně, tedy více…,“ Bannorovi nikdy nedělalo potíže štěkat na své muže rozkazy, ale pod upřeným Willowiným pohledem ztratil výřečnost.

„Nějakou, která by nevypadala tak… tak…”

„Jako já?” navrhla.

„Přesně tak!” zvolal a rozzářeně se usmál.

„Takže vlastně naznačuješ, že se k sobě nehodíme.”

Willow na sobě nedala znát ani stopu výčitky, ale Bannorovo nadšení rychle vyprchalo. Ve snaze zmírnit svoji neobratnost ji uchopil za ruce.

A další slova mu zmrzla na rtech.

Kdyby se nedíval na její jemný obličej, byl by přísahal, že svírá ruce venkovanky. Byly drsné a poškrábané a zdobilo je skoro tolik mozolů jako jeho vlastní dlaně válečníka. Patrně se zatvářil soucitně, protože se mu vytrhla, ale nepřestala se na něj dívat zpříma a hrdě jako někteří nepřátelé na bitevním poli.

Bannor pochopil, že takovou hrdost nedokáže pokořit. Nemůže Willow proti její vůli poslat zpátky domů, nebo ji uvěznit za zdmi kláštera. Krátce zvážil, zda by si ji přece jen neměl Hollis ponechat jako manželku. Ale při představě, jak jeho hofmistr Willow objímá, se mu udělalo zle.

Bannor nadarmo neproslul jako skvělý stratég na bitevním poli i na šachovnici. Snad najde způsob, jak Willow přesvědčit, že je stále ještě paní svého osudu. Kdyby se mu podařilo, aby odvrhla ona jeho, mohla by opustit Elsinor hrdě a stále nedotčena mužem.

Vmžiku si naplánoval tažení. Chce-li odstranit protivníkovu královnu ze šachovnice, musí poslat do útoku armádu vlastních pěšáků.

Čtrnáct dní ve společnosti jeho ratolestí postačí, aby Willow vystoupila do jeho věže a požádala o zproštění manželských závazků. On si pak zahraje na zraněného manžela, bude žebronit o její přízeň, ale nakonec váhavě slíbí, že požádá Eduarda o zrušení svatební smlouvy.

„Mýlíš se, má paní.” Bannor uchopil Willowiny ruce tak něžně, že nedokázala odporovat. „Navrhuji ti, aby ses napřed lépe seznámila s mými dětmi.”

„S dětmi,” opakovala matně.

„A se mnou, samozřejmě,” dodal spěšně. Bannor své lži okamžitě zalitoval. On ji nikdy nepozná v tom biblickém smyslu. Rychle pozvedl její mozolnatou ruku ke rtům, aby láskyplným slůvkem či polaskáním neprozradil své city, a dvorně ji políbil. „Promiň, že jsem zde tak dlouho okouněl, má paní. Je pozdě a ty musíš být po té dlouhé cestě unavená. Nechám tě tvým snům.”

Když za sebou zavíral dveře, donesla se mu odpověď. „Na to je moc pozdě, můj pane,” zašeptala Willow tiše.

7

Willow byla zvyklá, že ji brzy zrána probudí vřískání hladových děťátek. Zase bude muset napůl probuzená tápat do hradní kuchyně a ohřívat ovesnou kaši. Tentokrát pro potomky lorda Bannora. A celý dlouhý den pak snášet jejich vřeštění a kopance. Vždyť to dobře znala.

Obyčejně spala beze snů. Tentokrát však snila o tmavovlasém princi, který se zlehýnka dotkl jejích rtů a zmizel.

Willow se otočila na záda a blaženě se zabořila do růžemi navoněné měkkosti. Vtom její tvář pohladilo cosi teplého. Přinutila se otevřít oči. Do tváře jí zaskleným oknem proudily zářivé sluneční pozdně ranní paprsky. Na stolku pro ni někdo připravil kameninové umyvadlo, džbán s horkou vodou a lněné ručníky.

Vyskočila na kolena uprostřed své obrovské postele a smetla si růžový lístek z nosu. Možná ji neprobudil hladový pláč dítěte, ale řev lorda Bannora, rozzuřeného poznáním, že je jeho choť nestydatá lenoška, která chce jeho milované dětičky umučit hladem.

V tu chvíli se rozletěly dveře její komnaty a dva panoši přivlekli dovnitř obrovskou truhlici. Přitáhla si pokrývku pod bradu a polekaně vytřeštila oči, když starší panoš pustil svůj konec truhlice, který s žuchnutím dopadl na podlahu.

„Dávej pozor na moje prsty, jo?” zalapal jeho společník po dechu. „Mám jich jen deset.”

Šlachovitý mládenec úslužně pohodil zpocenou kšticí.

„Prosím tisíckrát za odpuštění, že tě rušíme, má paní, ale právě dorazil valník z Bedlingtonu a lord Bannor si myslel, že budeš potřebovat své šaty. Hoď sebou, Robe,” vyštěkl a cukl hlavou ke dveřím. „Máme tam ještě jednu.”

Rob si masíroval kříž a sténal. „Měli jsme si vzít poníka, aby nám to pomohl vytáhnout po schodech.”

Když odešli, Willow se vyhrabala z postele a tlapkala k truhlici. Nechápala, proč je tak těžká. Její macecha měla spoustu času, aby se zmocnila nejdražších věcí. Willow očekávala, že truhlice dorazí na Elsinor prázdná až na pár nitek a chomáček prachu. Když sahala po kožené petlici, zaslechla zevnitř slabé škrábání.

Strnula a naslouchala s nakloněnou hlavou, ale jediné, co slyšela, byl její vlastní dech. Znovu sáhla po petlici.

Tentokrát bylo škrábání tak silné, že ho nemohla připisovat své představivosti. Ucouvla co nejdál a otřásla se. Co když se dovnitř dostala jedna z těch obrovských krys, které žijí v hradním příkopu na Bedlingtonu?

Rozhlédla se po zbrani a nakonec vylovila z krbu napůl ohořelé poleno. Opatrně se připlížila k truhlici a uvolnila petlici.

Škrábání ustalo. Willow si už už s úlevou oddychla, když se víko truhlice s velkým

třeskem odklopilo. Zaječela a zvedla poleno nad hlavu.

Objevila se rozcuchaná blonďatá hlava a Willow vylekaně uskočila.

„Beatrix!” Pomalu položila poleno a současně zalitovala, že je nepoužila na svou nevlastní sestřičku, dokud k tomu měla příležitost.

Než Beatrix přehodila pěkně tvarovanou nohu přes okraj truhlice, dvakrát kýchla a odfoukla chuchvalec světlých vlasů. „Kam chodí lord Bannor na ty nešikovné ubožáčky? Člověk by si řekl, že nesou kance na pečení!”

„Nebo svini,” podotkla Willow a závistivě si změřila bujné tvary své nevlastní sestry. Hodila poleno zpátky do krbu a položila si dlaně na své útlé boky. „Vysvětlila bys mi laskavě, jak si se dostala do té truhly? Spadla jsi snad do ní, když jsi se obdivovala své kráse v misce s vodou?”

Beatrix se s chichotáním vyškrábala na nohy. „Nebuď husa. Zavřel měé tam Stefan.”

„Stefan?” Ve Willowiné mysli se zrodilo škaredé podezření.

„Baže. Ale řeknu ti, že mi ten darebák mohl vyvrtat větší otvor na dýchání.”

„Spíš daleko menší,” zamumlala si Willow pro sebe. Beatrix natáhla bílý labutí krk a rozhlížela se po místnosti.

Willow dobře věděla, jak je Beatrix marnivá a pyšná na své dlouhé kadeře sahající až do pasu - sama je musela každý večer stokrát prokartáčovat. Automaticky sáhla pro zrcadlo a podala jí ho.

Beatrix si prohrábla hřívu a nadšeně na sebe zírala. Willow netrpělivě poklepala nohou o podlahu. „Nemyslíš, že o tebe bude mít tvoje matka starost?”

Beatrix naklonila zrcadlo a obdivovala mohutný zářez, rýsující se v jejím hluboce vystřiženém živůtku. „Až jí Stefan vysvětlí náš plán, bude příliš nadšená, než aby mě postrádala.”

Willow věděla, že její sestra miluje publikum, a tak jemně navrhla: „Nevysvětlila bys mi váš plán, abych se mohla také obdivovat vaší inteligenci?”

„Je to úplně jednoduché. Přijela jsem se nabídnout tomu tvému bohatému lordovi. Až se na mě podívá, okamžitě pochopí, že si vzal nesprávnou sestru. Ty se vrátíš ke Stefanovi a já zaujmu místo v loži lorda Bannora.” Beatrix se odvrátila od vlastního obrazu v zrcadle a předčasně vyspěle se zadívala na Willow. „Pokud jsi ho ovšem již nezaujala ty.”

Willow měla na sobě jen průsvitnou košili, kterou našla ve skříni, a tak si pod sestřiným zkoumavým pohledem připadala zvláště zranitelná. Pak Beatrix přešla k posteli, odhodila kožešiny a odhalila neposkvrněné bělostné prostěradlo.

„Jak zvláštní,” poznamenala. „Včera jsi měla strávit první noc v manželově náručí, a

přesto jsi neprolila ani kapičku panenské krve.”

Prudce se otočila. Willow neucukla, když jí nevlastní sestra přejela korálovým nehtíkem po tváři. „A co je tohle? Slzičky? Chudinko Willow. Že bys svatební noc proplakala?”

Willow jí srazila ruku. „Proč myslíš, že by chtěl mít muž v posteli dítě?”

„Raději dítě než vysušenou starou čarodějnici. Maminka si neuvědomila, jak je tvůj skvělý lord bohatý, jinak by nedopustila, aby peníze vyplýtval s někým takovým, jako jsi ty.”

Kdyby v Beatrixiných slovech nevycítila pravdu, tolik by se jí nedotkla. Willow se na Beatrix dlouze zahleděla a pak jemně řekla: „Vzpamatuj se, sestřičko. Tvoje matka není zdejší paní.”

Našla v truhlici jednu svou starou kytlici, přehodila ji přes košili a pevně zašněrovala tkanice na bocích. Pak se otočila a zamířila ke dveřím.

„Kam máš namířeno?” zeptala se Beatrix.

„Jdu si promluvit se svým manželem. Chci ho informovat, že jsi utekla z domova a požádat ho, aby tě dal okamžitě dopravit zpátky na Bedlington. Můžeš si vybrat, jestli chceš cestovat v truhle, nebo raději na koni.” Willow otevřela dveře.

„Počkej, Willow!”

Roztřesený hlas nevlastní sestry ji měl varovat, ale Willow přesto zasténala, když se otočila a viděla, jak z Beatrixiných obrovských očí proudí potoky slz. Willow tomu chvějícímu se buclatému spodnímu rtu nedokázala vzdorovat. Ani tenkrát, když byla Beatrix rozkošné batolátko, ani teď.

Beatrix přiklopila víko truhlice a sedla si na něj. Veškerá pýcha ji zřejmě opustila. Stísněně si povzdechla. „Souhlasila jsem s tím Stefanovým bláznivým plánem jenom proto, že jsem měla doma nastoupit na tvoje místo. Maminka měla vždycky raději děti, které měla s tvým otcem, a když jsi odešla, měla jsem se o ně starat já.” Dívčin prosebný pohled by obměkčil i žulový balvan. „Prosím, neposílej mě zpátky, Willow. Když se budu starat o matčiny spratky, promarním své mládí. Kdo o mě pak bude stát?”

Willow dobře věděla, o čem Beatrix mluví. Nemohla ji poslat domů vstříc osudu, jemuž sama jen o vlásek unikla. A po pravdě řečeno, byla docela ráda, že nebude obklopena samými cizinci. Beatrix představovala známou, i když ne vždy přátelskou tvář.

„Tak dobrá. Můžeš tu zůstat. Ale jen když se budeš chovat slušně a budeš mě na slovo poslouchat,“ řekla přísně.

Beatrix se k ní rozběhla přes místnost a objala ji kolem krku.

„Ach, Willow,” zářila skrz slzy. „Ty jsi tak hodná! Udělám všechno, co chceš. Je mi líto, že jsem říkala takové zlé věci. Žárlila jsem, protože se ti podařilo uchňapnout bohatého starého barona a teď můžeš rozhazovat jeho zlato. Při troše štěstí brzo umře a tohle všechno bude naše!”

Willow zaslechla kroky a vymanila se z Beatrixina nadšeného objetí. „Máme tu ještě jeden problém. Jak vysvětlím tvoji přítomnost lordu Bannorovi?”

Zatímco Beatrix dál vesele švitořila, Willow ji postrkovala k truhlici napůl rozhodnutá, že ji nacpe zpátky a přibouchne víko.

„Bylo to ode mě ošklivé, že jsem ti záviděla. Povídala jsem Stefanovi, že každý muž, který se chce oženit se ženou, kterou vůbec nezná, musí být ošklivý jako ďas. Určitě jsi moc ráda, že za tebou v noci nepřišel.” Otřásla se. „Jen si představ jeho smrdutý dech na své tváři. A těch pár zubů, co mu zbylo - určitě budou žluté a špičaté a zkažené. Jistě je příliš starý a zchátralý na to, aby…”

Než stačila vylíčit své představy o Willowině manželovi, objevil se osobně. Ve dveřích se musel sklonit, protože na širokých plecích nesl druhou truhlici, jako by nevážila o nic víc než peříčko.

8

„Odpusť ten vpád do tvého soukromí, má paní,“ řekl Bannor svým sytým barytonem, „ale když jsem šel po nádvoří, našel jsem tam dva mládence, kteří se přeli o to, kdo bude mít tu čest přinést ti tento předmět.”

Willow se v tu chvíli mohla snadno vyprostit ze sestřina sevření. Beatrix totiž spadla čelist a ruce i nohy jí zcela ochably. Putovala pohledem od špiček nohou ve vysokých botách, které skrývaly svalnatá lýtka, až po indigové oči a pocuchané tmavé vlasy.

„Jak galantní, můj pane,” vykoktala Willow a s hrůzou čekala, až si Bannor všimne Beatrix. Pak poklesne čelist jemu, protože mu bude jasné, že se oženil s nepravou sestrou.

K Willowině úžasu však dívce nevěnoval nejmenší pozornost. Když skládal svůj náklad na zem, pod nefritově zeleným brokátem jeho kazajky se zavlnily nádherné svaly.

„Kdo to u všech čertů je?” ozvalo se. Slova však kupodivu nevyslovil Bannor, jak Willow očekávala, nýbrž Fiona, která se objevila ve dveřích se dvěma spícími batolaty v loktuši na zádech.

„To je moje… moje…,” breptala Willow a pak dostala zlomyslný nápad. „To je moje služebná.“

Beatrix otevřela pusu ještě o něco víc, ale Willow jí rázným stiskem paže připomněla jejich dohodu.

„Jmenuje se Bea,” dodala Willow škodolibě, protože věděla, že její nevlastní sestra tuto zdrobnělinu nenávidí.

Fiona so přištrachala blíž, začala vybalovat jednu truhlici přitom si nedůvěřivě bručela. „Moc divný. Včera jsem tu holku ani nezahlídla.”

„Cestovala v.,.,” Willow si odkašlala, „se zavazadly. Je to pravý poklad. Svou práci miluje, že, má drahá?”

Willow sestru trochu zmáčkla a Beatrix zaraženě přikývla. Bannor se na ni lhostejně podíval. „Co je s tím děckem? Je snad němá?”

Willow si vzpomněla na doby, kdy častokrát zatoužila umlčet nepřetržitě žvatlající nevlastní sestru polštářem. „To zcela určitě není,” odpověděla.

Také však Beatrix nebyla zvyklá, že ji někdo přehlíží. Při jediném mrknutí jejích světlých dlouhých řas každý muž v mrkacím dosahu omdléval blahem. Než stačila Willow zalitovat, že povolila sevření, její nevlastní sestřička se přitočila před Bannora a uklonila se tak hluboce, že zůstala civět na jeho poklopec, který věru nepotřeboval vycpávat.

„Bude mi opravdu ctí sloužit ti, můj pane,” zapředla sladce. „Stačí říct a ukojím každou tvou touhu -, eh - splním každé tvé přání.”

Bannor zakašlal, odvrátil zrak od svůdného přetékajícího výstřihu a pobaveně se podíval na Willow. „Oceňuji tvou oddanost, mé dítě, ale nejvíc mě potěšíš, když budeš věrně sloužit své paní.”

Willow popadla sestru za loket a postrčila ji k jedné z truhlic. „Slyšelas lorda Bannora? Tak mi laskavě najdi trepky.”

Beatrix se zapotácela a rozlícené na ni pohlédla. „Mám je přinést v ruce, nebo v puse, Vaše Výsosti?”

„Vyber si sama, co máš zrovna volné.”

Beatrix se naklonila nad truhlicí a schválně předvedla Bannorovi své lákavé pozadí. Nedal na sobě znát, jestli na rozhovoru shledal něco zvláštního, usmál se a řekl:

„Dnes je nezvykle teplo a děti se rozhodly posnídat na louce pod hradbami. Rády tě mezi sebou uvítají.”

„Připojíš se k nám?” zeptala se Willow a hned by se raději kousla do jazyka.

Na okamžik se mu ve tváři mihl stín lítosti. „Obávám se, že ne. Musím probrat účty s hofmistrem.” Uklonil se a odešel.

Beatrix se napřímila, přitiskla si Willowiny trepky k hrudi a zasněně se zadívala ke dveřím. „Vůbec se nedivím, že jsi včera v noci plakala než jsi usnula. Každá žena by si zoufala, kdyby měla spát sama, když má pod střechou takového muže.”

Fiona rozhořčeně potřásla hlavou a zamumlala něco ve svém nářečí. Willow rozuměla jen „nestydatá coura” a „někdo by jí měl dát za vyučenou”.

Willow vytrhla trepky z dívčiny ruky a prohlásila: „Máš pravdu, Fiono. Bea je drzý spratek a potřebuje, aby na ni někdo dohlédl. Až ti pomůže s vybalením, mohla bys jí uložit, aby…,” poklepala si na zamyšleně sešpulené rty, podívala se na Beatrixiny nehty, které musela leštit před pouhými pár dny, …..vydrhla záchod.”

Když Willow sbíhala po schodišti, potěšil ji sestřin rozhořčený jekot.

Bannor sledoval z okna severní věže, jak Willow se vztyčenou hlavou a úsměvem na rtech přechází nádvoří. Willow - jíva. To jméno bylo dobře vybrané. Slušelo vlnivému pohybu jejích útlých boků. Vypadala křehce jako proutek, který dokáže zlomit i ten nejslabší vánek.

Když procházela branou a vstoupila na padací most, musel zatnout zuby, aby ji nevaroval. Bezbranná a neozbrojená kráčela vstříc jeho dětem. Připadal si jako necita, který dá kotě na hraní divoké smečce psů.

Lepší smečka vrčících psů než jeden hladový vlk, upamatoval se ve snaze ukonejšit hlas svědomí.

Litoval, že ráno vstoupil do její ložnice, ale domníval se, že by Willow připadalo divné, kdyby pořád setrvával ve své věži. Navíc měl dojem, že z ložnice odešel právě včas, jinak by mu ani mrzutá Fiona, ani ta drzá služtička nezabránily, aby Willow povalil na tu rozházenou postel zasypanou růžovými lístky.

Bannor potlačil zavytí, přirazil okenici a dobrovolně se uzavřel v šeru. Jeho věžní komnata mu začínala připomínat vězeňskou kobku v Calais. Neměl na vybranou. Dokud si Willow nezvolí svobodu, on musí zůstávat v žaláři. Už nikdy nebude bloudit nekonečnými chodbami svého hradu a procházet se po cimbuří. V tom obrovském manželském loži totiž bude spát Willow s havraními kučerami rozhozenými po polštáři a pletí vonící jasmínem. Tomu by neodolal ani mnich.

A on rozhodné žádný mnich není, přestože v poslední době žil bez ženy. Prvních sedm dětí bylo počato právě v tom loži, Desmond hned o svatební noci - to bylo Bannorovi devatenáct. Jen jedinkrát sdílel se svou první chotí lože. Pak ho povolal

král Eduard do Francie. Když se za deset měsíců vrátil, na nádvoří ho přivítala jeho žena s pihovatým miminkem v náručí. Sotva stačil spočítat synkovy prstíčky, Mary mladého pána předala Fioně a odtáhla Bannora po schodech zase do stejné postele. Na druhý den ráno musel opět odjet, a to už Mary chovala v břiše Ennise.

Bannor klesl do křesla a jednu dlouhou nohu přehodil přes opěradlo. Byly doby, kdy by konec války uvítal. Byl by rád dobrým manželem ženě, jakou je Willow. Před pěti lety však hříchy otce dopadly na synovu hlavu.

Bannor vstal, posílen tou sladce smutnou vzpomínkou. Dokud bude Willow pobývat na Elsinoru, on se od ní bude držet stranou.

Willow kráčela po louce s tváří obrácenou k hřejivým slunečním paprskům. Příjemný

větřík jí pročesával vlasy a ona po dlouhých letech chovala v srdci naději.

Ten pocit nikterak nesouvisel s Bannorovým lehce pobaveným jednáním s její krásnou nevlastní sestrou. To jen ten nádherný podzimní den připomněl léto a oddálil ledové objetí zimy. Willow kráčela stále rychleji a za chvíli si vykasala sukně, aby se mohla rozběhnout. To jí v Bedlingtonu dovolili, jen když zachraňovala nějaké dítě, nebo si ji zavolala nevlastní matka. Pomyšlení na to, že se může volně pohybovat, ji okouzlilo.

Až do chvíle, než přeběhla přes kopec a deset pohrdavých tvářiček jí připomnělo, že její svoboda je jen iluze.

Willow se s klopýtnutím zarazila. Bannorovy děti se uvelebily v mělké prohlubině. Některé seděly se skříženýma nohama, jiné ležely na břiše a rukama si podpíraly hlavu. V jejich středu stál na spadaném listí košík plný koláčků, ořechů, datlí a jablek. Děti rozhodně podvýživou netrpěly. Byly baculaté, ale Willow pochybovala, že by se špína usazená v záhybech jejich růžové pokožky dala odstranit jen jednou koupelí, to by si vyžádalo opakované drbání.

„Copak to vidím,” nutila se do veselosti. „Jako by se nám tu usadila tlupa skřítků.” Její žertík ani v nejmenáím nezapůsobil. Skřítkové zarytě mlčeli a tvářili se zavile. Dívali se na ni jako na malého červíka, který vylezl z jablka. Nejtvrději se tvářil pihovatý chlapec, sedící v rozsoše pokrouceného dubu. Na rameni se mu natřásala vrána se zlomeným křídlem a v klíně se mu choulil velký, šedivý, jednooký kocour s potrhaným uchem a tvářil se velmi nepřátelsky.

„Ty, pane, jsi patrně jejich králem,” uklonila se přehnaně hluboce. „V přítomnosti krále se musí každý uklonit, víte?”

Kluk i kocour se na ni podívali stejně opovržlivě. Kocour přidal líné poklepání ocasem. Vrána si Willow změřila korálkovýma očima jako zvlášť lákavou mrtvolu.

Willow ztišila hlas tak, aby ji slyšely jen nejmenší děti. „Když zjistíte, že se k vám nechovám s patřičnou úctou, mohli byste mě uvrhnout do vězení nebo mě necháte stít.”

Zlý záblesk v chlapcových zelených očích jí řekl, že by si nic víc nepřál, ale on sám nepromluvil.

Willow si povzdechla a obrátila se k modrooké zlatovlase holčičce, která seděla se zkříženýma nohama pod stromem. „Jestliže je ten fešný mládenec vaším králem, pak ty musíš být vílí princeznou. Kdepak máš křidélka?” podívala se holčičce přes ramínko a zklamaně potřásla hlavou. „Nechalas je pod postýlkou?”

Dítě si sice položilo ruku na pusu, ale nestačilo potlačit veselé zachichotání.

„Mary Margaret,” zpražil ji hoch na stromě.

Mary Margaret se zastyděla, sklopila hlavu a zamumlala: „Promiň, Desmonde.”

„Ten váš král bude asi pěkný tyran,” zamumlala Willow, když Desmond shodil kočku i vránu a měkce seskočil ze stromu.

Okamžitě toho však zalitoval, jak pochopila, protože musel zaklonit hlavu, aby se jí mohl podívat do očí. Přesto se k ní však přiblížil krokem, kterým podvědomě napodoboval svého otce.

„Vaše Výsost se hněvá.” Willow si založila ruce na hrudi jako on. „Snad by byla tak laskavá a prozradila mi, čím jsem ji pobouřila?”

„Provdala ses za našeho otce,” odpověděl chlapec zpříma a narovnal úzká ramínka.

„Matku jsme neměli už dlouho a obejdeme se bez ní i nadále. Dokážu se o své bratry a sestry postarat sám. Nepotřebujeme matku” to slovo přímo vyplivl jako kletbu,

„která by se pletla do našeho života.”

„Vážně?”

„Jo.”

„Takže vy nepotřebujete maminku!”

Ostatní děti vstaly a výkřiky podpořily staršího bratra. Jako poslední povstal asi devítiletý zavalitý hošík s plachýma hnědýma očima.

Willow se nedala jejich jednotným vystoupením zastrašit. „Váš otec si ale myslí něco jiného.”

Desmond si od frkl. „Jak ten může ksakru vědět, co my potřebujeme? Vždyť si ani nepamatuje, jak se jmenujeme. Ten by radši ve Francii stínal hlavy nepřátel nebo lízal boty králi, než aby s námi strávil jediné odpoledne.”

Willow neotřásla ani tak chlapcova smělost, jako skoro nepostřehnutelné chvění jeho brady. „Takhle bys o svém otci neměl mluvit,” řekla tise. „Kdyby vás neměl rád, nikdy by se se mnou neoženil.” Zabolelo ji, když to říkala, ale zadoufala, že tím uklidní chlapcovu zraněnou pýchu.

Desmondovy rty zkřivil ošklivý úsměv. „Slyšeli jsme, že si tě koupil. Stejně jako si naši zbrojnoši kupují Nettu dole ve vesnici, aby se s ní mohli vyválet na matraci.” Všechny sourozence až na kloučka s plachýma očima jeho drzost nadchla a odměnili ji smíchem.

Willow cítila, jak jí úsměv mrzne na rtech, ale ovládla se. „Můj tatínek mi nemohl dát žádné věno a zaplatit poplatek, takže to vzal na sebe váš tatínek. Je to naprosto počestný, třebaže poněkud zastaralý zvyk.”

Desmond líně pokrčil rameny. „Nechápu, proč chtěl platit za něco, co dostane zadarmo, kdykoli se mu zachce?” Ukázal na tři nejmenší děti. „Tady Meg a dvojčata jsou důkazem, že mu žádná žena ve vsi neodolá.”

To byla pro Willowinu hrdost velká rána. Bannor zřejmě zatoužil po každé sukni. Po každé ženě, až na tu, se kterou se oženil. Přestala se usmívat. Děti se shlukly, jako by se bály, že je rozzuřeně napadne.

Místo toho se však předklonila, až se skoro dotýkala svým nosem Desmondova pihovatého pršáku a tiše řekla: „Možná máš pravdu. Možná nepotřebujete matku. Ale rozhodně potřebujete, aby vás někdo naučil slušnému chování.”

Otočila se na podpatku, sebrala sukně a vydala se do kopce.

Těsně před vrcholem ji zmrazil Desmondův hlas. „Ať už za tebe zaplatil, co chtěl, nestojíš ani za polovic.”

Willow by na tu výzvu asi zareagovala, kdyby ovšem nebyla na půl přesvědčená, že má Desmond pravdu. Takže jí nezbývalo, než se vztyčenou hlavou kráčet dál, aby už neslyšela Desmondův pohrdavý smích.

Willow doklopýtala do své ložnice pozdě večer a našla tam Beatrix až po špičku jejího drzého nosíku ponořenou do vany plné horké vody navoněné myrhou.

Nevlastní sestra hýbala rty, ještě než je vynořila z vody. „Ach, Willow, díky Bohu, že jsi to ty! Už jsem se bála, že mě ta stará čarodějnice přichází zase mučit. Věřila bys tomu, že mě přinutila, abych si sama nanosila vodu do lázně? A kdybych jí nezalhala, že je to pro tvoji koupel, vůbec by mi teplou vodu neposkytla!”

„Chudinko moje! Takové utrpení,” odpověděla Willow chladně při vzpomínce na to, kolikrát ji Beatrix nutila tahat vědro horké vody za vedrem po dlouhých točitých schodech Bedlingtonu.

Přešla ke skříni, odhodlaná vzdát se koupele do příštího rána. Toužila jen zalézt do postele, přetáhnout si kožešiny přes hlavu a předstírat, že z ní nikdy nevstala.

„Jen se podívej na mé nehty,“ žádala Beatrix a předvedla drápky nad okrajem vany pokrytým látkou. „Jsou okrouhané jako zelí. Ale to je tvoje vina. Sama jsi řekla té zlé bábě, že mám vydrhnout záchod. Pokaždé, když slyšela, jak se mi nějaký další zlomil, potěšené se zachechtala.” Beatrix uraženě našpulila rty. „Takys nemusela být tak důsledná. Myslela jsem si, že jako tvoje služebná jenom odpřisáhnu věrnost tvému pánovi.”

„Podle toho, jak ses mu vrhla k nohám, bych řekla, že se ucházíš o místo jeho milenky,” odsekla Willow a vytáhla ze skříně čistou košili.

Beatrix si zmámeně povzdychla. „Stačilo by mi strávit ve společnosti takového muže pár skvělých chvil.”

Willow si přetáhla kytlici přes hlavu. „To by bylo víc, než čeho se dostalo mně. Lord Bannor byl celý den zamčený ve své komnatě se sirem Hollisem. Sama jsem se procházela po zahradě, sama jsem se modlila v kapli a sama jsem večeřela ve velké dvoraně.”

Zneklidňující však bylo, že se ani na okamžik necítila být úplně sama. Třebaže od katastrofálního ranního setkání Bannorovy děti sotva zahlédla, během toho nekonečného dne se několikrát prudce ohlédla, protože koutkem oka postřehla jakýsi pohyb a zaslechla ďábelské chichotáni. Jako by ji zakletým zámkem pronásledovalo hejno skřítků.

Zatímco si Willow oblékala čistou košili, Beatrix se beze stopy studu postavila. S horkou vodou stékající po kůži vypadala jako pohanská bohyně nořící se z vln. Willow nesnesla pohled na tu růžovou dokonalost, sáhla do skříně pro ručník a hodila ho nevlastní sestře přes hlavu.

Beatrix si s ním vysušila záplavu slámově zbarvených vlasů. „Ujištuju tě, že večeřet sama ve velké dvoraně je o mnoho lepší než dávit se studenou polévkou a suchým ovesným koláčem ve stoje v kuchyni. I když musím přiznat, že se tam člověk doslechne nejnovějsi klepy.” Zabalila se do ručníku a vrhla na Willow stydlivý pohled. „Je pravda, co se říká o lordu Bannorovi? Že má tucet dětí?”

Willow se zamračila a začala počítat na prstech. Když jí došly, začala znovu.

„Myslím, že ano.”

„Chceš slyšet něco opravdu pikantního?” zeptala se Beatríx. „Některé děti lorda Bannora jsou nemanželské. Krátce po smrti lady Margaret začali lidé nosit děti v košících před hradní bránu. Říká se, že jsou to plody lordových hrátek s vesnickými děvčaty. Až dosud jich přijal pět.”

Willow se tvářila nevzrušeně. „Lord Bannor nečiní mezi svými dětmi žádný rozdíl, ať se narodily manželské, nebo nemanželské. Je to obdivuhodné. Většina mužů se k otcovství levobočků vůbec nepřizná, natož aby je přijala do svých domů.”

„Asi si myslí, že by bylo nefér je nepřijmout, když je sám levoboček.” Beatrix se chytila za pusu. „Řekl ti to, nebo ne?”

„Ovšemže mi to řekl,” usadila ji Willow. Nesnesla by její soucit. „Domnívám se, že se to týká spíš jeho temperamentu než původu.” Odklopýtala k loži.

Beatrix přešla ke druhé straně a chystala se odhodit ručník. „Už se sázejí, jak dlouho bude trvat než otěhotníš ty.” Vrhla kradmý pohled na Willowino břicho. „A protože tě včera večer navštívil, někteří si myslí, že už k tomu došlo.”

Willow se chystala trpce rozesmát, ale vtom si všimla malých tmavých obrysů pod prostěradlem.

„Ach ta Fiona,” zamumlala a zavrtěla hlavou. „Snad jí brzo dojde, že to bude potřebovat víc než hrst růžových lístků, aby přilákala svého pána do mého lože.” Dotčená a unavená Willow prudce odhrnula prostěradlo. Zauvažovala, proč růžové lístky cvrkají, když se náhle první vznesl a trefil Beatrix přímo do nosu.

Vysoko v severní hradní věži si lord Hollis zoufale lámal hlavu, jak zachránit svou královnu z drápů Bannorova jezdce, když klidné ticho přerušil výkřik, při němž tuhla krev v žilách.

„Dobrý Bože!” zvolal Hollis a vyskočil na nohy. „Někoho vraždí!”

Křik, doprovázený hysterickým jekotem a dupáním, stále sílil a Hollis očekával, že Bannor sáhne po meči a vyřítí se na pomoc.

Bannor však jen zamrkal a řekl: „Jsi na tahu.”

Hollis pomalu klesl na židli a chvějící se rukou sáhl po věži a posunul ji. Chybu si uvědomil ještě dřív, než Bannor ohlásil mat. Obětoval svou královnu dravému bílému jezdci a zanechal krále bezmocného před útokem jednoho Bannorova drzého pěšáka.

Bannor se okamžitě chopil příležitosti, pohrával si s jemně vyřezávanou královnou, ale vítězství ho netěšilo tak jako obvykle.

Narozdíl od Hollise totiž věděl, že hra neskončila. Právě začala.

9

Bannor byl volný.

Mohl svobodně zápasit a závodit se svými rytíři v podzimním slunci tak jasném, až oslepovalo. Mohl cvičit svoji posádku pod modrým nebem a bílými obláčky. Mohl se prohánět po strništích na svém mohutném bílém oři a chválit své usmívající se poddané za bohatou úrodu. Mohl každý den večeřet v čele vyvýšeného stolu obklopen andělskými tvářičkami svých dětí.

Ještě nikdy se ale necítil tak mizerně.

Rád by se těšil ze své svobody, kdyby za to nemusela platit Willow. Jeho potomci v ní našli zajímavý terč a Bannora poslouchali na slovo. Slyšel jen: „Jistě, tatínku,” „Jak si přeješ, tatínku,” „Ano, tatínku.” Tvářili se jako svatouškové, a přitom nacpali Willow do skříně, do truhlic, do vany a do postele víc brouků, plazů a obojživelníků, než dokázal Mojžíš svrhnout na Egypťany.

Bannor se přinutil jejich čertovské kousky ignorovat a namlouval si, že to pokoření Willow usnadní odchod, až se nakonec rozhodne Elsinor opustit.

Když jí opepřili dušené maso tak silně, až se rozkýchala, popřál jí pozdravpánbůh a podal jí kapesník, aby si mohla utřít slzy. Když jí pustili do ložnice oblíbené prase Mary Margaret, dělal, že jeho kvičení neslyší, a dokonce předstíral, že o něj zakopl, když Willow a její rozlícená malá služebná hnaly zvíře ven velkou dvoranou. Když jí vysypali komínem do ložnice nádobu plnou sazí a popela, nevšímal si sirného zápachu, který se celé dny šířil z jejích hedvábných kučer.

Po té první noci se už neozvaly žádné výkřiky. Bannor těžko snášel napjaté ticho, stával ve stínu na nádvoří a čekal, až Willow rozrazí okenice a s delikátním nosíkem sevřeným palcem a ukazováčkem tiše vyhodí shnilá vejce, která jí Desmond nacpal do špiček střevíců. Několikrát měl dojem, že ho její vyčítavé oči vyhledaly v temnotě. Ani slůvkem si však nepostěžovala. Uběhlo skoro čtrnáct dní a Bannor byl stále zoufalejší. Zanedlouho začne sněžit. Bude-li nucen strávit dlouhé tmavé zimní noci ve Willowině společnosti, přijde na svět další dítě tak jistě, jako po zimě přichází jaro. Jednoho slunného rána usedl k snídani obklopen mírnými tvářičkami svých dokonale se chovajících dětí, když do dvorany napochodovala Fiona a třískla o stůl jeho miskou. „Lituju, ale dneska ráno nebude žádný med, můj pane. Budeš muset sníst chleba suchý. Doufám, že se neudusíš.” A podívala se na něj nasupeně zpod svého kosmatého obočí.

Fiona oddusala zpátky do kuchyně a Bannor si s Hollisem vyměnil úšklebek. Svému hofmistrovi se svěřil. Všichni ostatní obyvatelé hradu nad jeho lhostejným chováním k novomanželce žasli. Dokonce i rytíři a zbrojnoši, které by ve snu nenapadlo pochybovat o Bannorově autoritě na bitevním poli, nespokojeně mručeli a vrhali na něho nesouhlasné pohledy. Jestli se Willow nerozhodne odejít, její muž bude mít co nevidět na krku vzpouru.

Bannor se zrovna zakousl do chleba, když se na schodišti sestupujícím do dvorany objevila Willow. Málem se opravdu zadusil a jeho hlasité pokusy polknout se v

ohromeném tichu, které v síni zavládlo, zřetelně rozléhaly. Pozornost všech

přítomných, každého šlechtice, rytíře, zbrojnoše i panoše byla upřena ke schodišti. Všem bylo naráz jasné, kam se poděl med. Proudil v drobných stružkách z Willowiných vlasů a lepil se jí na hrdlo i ramena a pokrýval její alabastrovou pleť jantarovým závojem. Bannor bojoval s pokušením vyběhnout po schodech a olízat ji. Sestupovala a při každém kroku musela namáhavě odlepovat pantoflíčky. Vtom se z kuchyně vynořila Fiona a zděšeně si přitiskla dlaně na obličej. Kameninový talíř, který nesla, se roztříštil. „Ježišmarjá! Děvče, ty vypadáš jako zlá víla!”

Desmond si vyměnil kradmý pohled s Kellem a Eduardem. Jeho pošklebek nenechal nikoho na pochybách o tom, kdo postavil ukradený hrnec s medem na Willowiny dveře. Bannor se musel pevně chytit stolu, aby nestrčil svému synovi obličej do mísy s ovesnou kaší.

Stísněné ticho ještě zhoustlo, když se Willow mlčky postavila k opačnému konci stolu.

Bannor si byl vědom, že všichni, od nejmohutnějšího rytíře až po nejmenšího panoše, očekávají, jak zareaguje. Vložil si do úst další sousto chleba a řekl: „Dobré jitro, Willow. Doufám, že ses dobře vyspala.”

Neodpověděla. Jen se na něj dívala přes dlouhý stůl a hořké opovržení v jejích bouřlivě šedých očích mu říkalo, že konečně zvítězil. Konečně se mu podařilo, aby jím jeho choť opovrhovala. Když se však otočila a s hrdě vztyčenou hlavou vystupovala po schodech do věže, místo triumfu se ho zmocnil bolestný pocit porážky.

Willow přecházela po ložnici. Odsekla další pramen slepených vlasů a mávala jím jako válečnou vlajkou, než se jí ho konečně podařilo setřást. Med by snadno smyla, ale její mučitelé byli tak ďábelsky mazaní, že ho smíchali se smolou. „Lord Bannor Smělý! To jistě! Jakživo jsem se nesetkala s tak mizerným, krkavčím, zbabělým, zákeřným…”

„Hnusným,” nabídla Beatrix.

„Hnusným, slaboduchým…”

Willow pokračovala ve výčtu a Beatrix jí vzala dýku z ruky a jemně sestru postrčila k sedátku. „Nech mě, abych to dokončila, jinak lord Bannor Smělý zjisti, že se oženil s lady Willow Holou.”

Willow si sedla na stoličku a sevřela lepkavé záhyby sukně v pěstích. „S tím si nemusíš dělat starosti. Nezůstala bych za toho neřáda provdaná, ani kdyby to byl poslední muž na světě a přežití lidstva by záviselo na tom, že mu porodím dalšího příšerného spratka.”

„Jedno nechápu,” rozumovala Beatrix a zbavila ji další ulepené kadeře. Jak jsi to mohla nechat zajít tak daleko? Na tvém miste bych trvala na tom, aby uvrhl ty zlé skřety do vězení hned, jak nasypali do tvé ložnice komínem vědro sazí.”

„Tím bych ty malé zrůdy jen potěšila. Věděly by, že jsem na ně běžela žalovat tatínkovi. To tedy ne. Nezapomeň, že jsem od Stefana a Reanny vytrpěla daleko víc. Pamatuješ, jak mi přitloukli boty k podlaze? Boty, které jsem měla obuté?” Willow bolestné povzdychla, když na rostoucí hromadu na podlaze dopadl další pramen

vlasů. „Asi jsem doufala, ze mi v poslední chvíli Bannor přispěchá na pomoc a zabije ty zlé draky jako rytíř… nebo jako… jako…”

Beatrix se jí naklonila přes rameno a se šelmovským úsměvem doplnila: „Jako tvůj princ?”

Willow se otočila jako na obrtlíku.

„Slyšela jsem, jak si povídáš se svým vysněným milencem, když sis myslela, že spím,” přiznala Beatrix. „Jednou jsi dokonce líbala vlastní ruku a předstíralas, že je to on.”

„Co to povídáš, ty všetečná potvoro!”

Beatrix uskočila a raději držela dýku z Willowina dosahu, když se vymrštila. Ta si hned uvědomila, jak má lehkou hlavu.

Opatrně si sáhla na osekané kučery. „Zvláštní pocit. Moje vlasy mi dělaly potíže od narození, ale nikdy bych si nepomyslela, jak moc je budu postrádat.”

Beatrix si pyšně prohlédla své dílo a strčila Willow do ruky zrcadlo. Ta ho pomalu zvedla, podívala se do něj a spatřila cizinku. Cizinku, které trčely vlasy kolem hlavy jako štětiny divokého kance zahnaného do kouta, s očima obrovskýma jako oči ochočených fretek, které za lepších časů pobíhaly po velké siní v Bedlingtonu.

Beatrix si namotala na prst jednu ze svých dlouhých zlatých kučer a přitočila se k Willow, aby se na sebe přes její rameno kradmo podívala do zrcadla. „Nevypadá to špatně. Je z tebe docela hezký chlapec.”

Willowiny oči se zvětšovaly a zvětšovaly, až z nich byly živé rybníčky v utrápeném obličeji. Pak odhodila zrcadlo a vyskočila. Beatrix instinktivně couvla.

„Kam jdeš?”

„Zabít svého vlastního krvežíznivého draka.” Bledá, ale odhodlaná odkráčela ke dveřím.

Beatrix klusala za ní s vysoko podkasanými sukněmi, aby se nepřilepila k medovým loužím, jež místy stále ještě pokrývaly podlahu. „Když už lorda Bannora nechceš, mohla bych ho dostat já?”

Willow se ve dveřích prudce otočila a pohrdavě se usmála. „Máš mé požehnání!” Sotva dozněly její hněvivé kroky, Beatrix se vrhla ke skříni a vytáhla list pergamenu, brk a nádobku s inkoustem.

Drahy Stefane, škrábala, jistě tě potěší, že Willow souhlasí, abych se zasnoubila s lordem Bannerem. Dokonce mi požehnala. Už brzy tě povolám na Elsinor.

S radostí se podepsala. Zbývalo jen přemluvit jednoho z těch rytířských čmeláků, kteří do ní byli všichni zamilovaní, aby dopravil dopis na Bedlington. Když nahřívala pečetní vosk nad svíčkou, bojovala s lehkým pocitem viny. Ale vždyť přece sestru nezrazuje. Jen se pokouší zachovat jí bratrovu přízeň.

Beatrix naklonila ruku nad pergamenem a zapečetila jeho tajemství.

Rána plochým mečem do hlavy poslala Bannora k zemi. Namáhavě se posadil, sundal si helmu a uviděl nad sebou užaslého Hollise. Bannor potřásl hlavou, aby se zbavil zvoněni v uších a neochotně přijal ruku, kterou mu jeho hofmistr pomohl na nohy.

Tucet rytířů a ozbrojenců, kteří se shromáždili na kolbišti, na něho zíral stejně udiveně jako Hollis.

„Skvělá rána,” zachraptěl Bannor a srdečně praštil hofmistra přes záda. „Opravdu pozoruhodná.”

„Dí-díky, můj pane,” zakoktal Hollis. Zřejmě by dal právě přednost počítání daní v bezpečí hradu. Muži si nejprve vyměnili zmatené pohledy a teprve pak ocenili výkon chabým pokřikem.

Zatímco dva další protivníci kolem sebe kroužili s meči v ruce, Bannor se opřel o stěnu, obklopující kolbiště vysypané piskem.

Hollis se k němu připojil. „Doufám, že mi odpustíš,” špitl vystrašeně do zvonění mečů a divokých výkřiků. „Nechtěl jsem tě pokořit.”

„Já se umím pokořit sám. Zrovna dneska ráno se mi to podařilo.” Bannor si otřel rukávem zpocené čelo. „Zasloužil bych, abys mi usekl hlavu. Pak bys ji mohl namočit do medu a Fiona by ji naservírovala mé manželce jako zákusek. Snad by to pochopila jako sladkou pomstu.”

Hollis si také otřel čelo. „Ulevilo se mi, že proklínáš sám sebe, a ne mě.”

Bannor si vzpomněl na pohled, jímž ho zasáhla Willow, než opustila dvoranu, a zamručel: „Jak ta mě musí nenávidět!”

„Ale ta dáma netuší, že jste k ní lhostejný z těch nejčistších a nejpočestnějších

důvodů.”

A t“aky se to nedozví. Odejde z Elsinoru a bude mě považovat za bezcitného mizeru, který ji ani nedokáže uchránit před smečkou svých nevychovaných dětí.”

Ještě před čtrnácti dny by Bannora Willowino opovržení nijak netrápilo. Když se však nyní zadíval přes kolbiště na trávnik, kde jeho ratolesti uspořádaly vlastní turnaj, zachmuřil se.

Ennis a Kell s Mary Margaret a Margery na ramenech klusali proti sobě. Děvčátka svírala v buclatých pěstičkách klacky jako kopí. Hammish, kterého se jim nepodařilo zvednou ze země, natož přimět k rychlejšímu pohybu, se prohlásil za herolda a falešným zatroubením na slonovinový roh ohlašoval, když byl někdo vyhozen ze sedla. Sem tam ho někdo kopl do hlavy, ale on se ani nehnul. Bannor bezděky obdivoval jeho odolnost. Děti se této hry nabažily, a tak si Desmond nasadil jednu z otcových odložených helmic a postupně se utkal se všemi svými sourozenci. Vzhledem k tomu, že mu ti nejvyšší sahali sotva po ramena, nebylo to žádné hrdinství ani umění.

Bannor se už chystal, že toho drzého spratka vyzve sám, když to kolbištěm vzrušeně zašumělo. Aniž se otočil, věděl, že to je okamžik, na který čekal. Konečně zvítězil.

Jak se však Willow blížila, pocítil pouze posvátnou úctu.

Byl odhodlán přijmout jakoukoli výčitku, avšak při pohledu na její osekané vlasy, pochopil, že by se nezmohl na protest, ani kdyby se rozhodla probodnout mu srdce jeho vlastním mečem.

S oškubanými vlasy a upatlanými šaty mohla vypadat směšně, ale namísto toho vystupovala důstojně jako zajatá královna zbavená koruny, nikoli však vznešenosti. Přiblížila se a Bannor si uvědomil, že hněv rozdmýchal šedé uhlíky jejích očí doruda. Jeho lidé instinktivně uvolnili cestu a Bannor s rukama v bok odstoupil od hrazeni, připraven čelit jejímu úderu.

Přešla kolem něj a neuštědřila mu ani pohrdavý pohled.

Bannor se nezmohl na slovo, jen se otočil a sledoval, jak kráčí k jeho dětem. S očima rozšířenýma hrůzou se před ní rozprchly.

Všechny až na Desmonda, který tlustým klackem podrazil Eduardovi nohy. Ten utekl do bezpečí a Desmondův triumfální řehot porušil ohromené ticho, jenž provázelo Willowin příchod.

„Kdo je další na řadě?” zařval. Bannorova helmice mu byla příliš velká, takže ji měl posunutou stranou. „Jaký další neotesanec se odváží vyzvat Desmonda Neporazitelného?”

„Ráda bych se o to pokusila,” řekla Willow skromně a vyrvala mu klacek z ruky. Než stačil zašilhat průzory na dalšího vyzyvatele, praštila ho do přilby tak silně, až klesl na kolena.

Bannor, který sám před chvílí dostal podobnou ránu, by mohl soucitně syknout, ale místo toho musel zápasit se smíchem.

„Hej,” zavyl Desmond tlumeně. „Nesmíš mě udeřit když se nedívám! To není fér!” Strhl si helmici. Když viděl anděla pomsty s lesklými zbytky vlasů prozářenými sluncem, pobouřeny škleb se z jeho tváře vytratil. Něco ve Willowině výrazu ho muselo varovat, protože se divoce rozhlédl, zjistil, že ho sourozenci opustili, a začal se spěšně po loktech a patách odsouvat po trávě.

„Fér?” opakovala Willow pohrdavě a sledovala jej. „Fér? Jak může takový tyran jako ty vědět, co je fér? Ale já už jsem se s podobnými otrapy setkala. Na slabší si troufáš, ale když přijde na fár zápas, je z tebe usmrkaný malý zbabělec!”

Willow chytila prskajícího kluka za ucho, zvedla ho na nohy a Bannor v duchu žasl jak si o ní mohl myslet, že je křehká dívka.

„Mary Margaret! Ennisi! Kelle! Pomoc!” vřeštěl, když ho Willow táhla ke hradu. Bratři a sestry však zůstali v úkrytu za hlohem. Dokonce i ochočená vrána, nyní již zbavená dlahy na zlomeném křídle, se vznesla k nebi a zoufale krákala. Desmondův zděšený křik sílil. Byl v obličeji tak rudý, že jeho pihy skoro zmizely. Willow pochodovala dál a Desmondovi nezbývalo než ji následovat, nebo se rozloučit s uchem.

Když se blížili k Bannorovi, chlapcovo vyti se změnilo ve vypočítavé kvílení, které mělo obměkčit i to nejtvrdší srdce. „Tatínku, tatínku, zachraň mě! Už budu hodný, přísahám, že budu!”

Willow se zastavila přímo před Bannorem s pyšně zvednutou bradou a vyzývavě na

něho pohlédla. Netušila, že by jí v tu chvíli nedokázal pranic odepřít.

„Smím si promluvit s tvým synem, můj pane?”

Desmond se zachytil záhybu Bannorova nařaseného pláště, který chránil jeho brnění.

„Prosím, nedovol, aby mě odvedla, tatínku! Je šílená!”

Bannor se sklonil a zašeptal synovi do ucha: „Sire Desmonde Neporazitelný, radím ti, abys v příštích zápasech pečlivěji vybíral své soupeře.” Pak napřáhl ruku směrem k hradu a vyzval Willow: „Prosím, hrad je tvůj.”

Willow odtáhla užaslého Desmonda na nádvoří. Mladší panošové, které Desmond tak často tyranizoval, prolomili ohromené ticho jako první. S nadšenými výkřiky se za Desmondem rozběhli. Ostatní ozbrojenci, rytíři i zbrojnoši je následovali a přidali se k jejich jásotu.

Hollis položil Bannorovi ruku na rameno. „Co se u čerta chystá udělat?”

„To, co jsem měl udělat už dávno,” zabručel Bannor.

Vykroutil se Hollisovi a přidal se k průvodu stejně jako ostatní zvědavý na osud, který Willow přichystala jeho synovi. Včelař, kterého jeho chovankyně pobodaly do nosu, když mu Desmond převrátil úly, začal tleskat a svíčkař, jenž leknutím spadl do kádě s voskem, když za ním Desmond znenadání vybafl, se k němu připojil. Služebné, které musely znovu vyprat prostěradla, protože na ně Desmond naházel bláto, potěšeně výskaly.

Když Willow táhla ječícího kluka po schodech k šibenici, rozeznělo se nádvoří bouřlivým potleskem.

Bannor se začal prodírat, davem. Obával se, že by mohla jeho syna opravdu pověsit. Ona ho však táhla dál, kolem šibenice, kolem popravčího špalku a bičovacího sloupu až ke kládě, která sloužila k trestání drobných zlodějíčků, neškodných opilců a neposlušných vesnických dětí.

Willow přiměla Desmonda, aby si klekl, a vložila mu prsty do prohlubní, vyřezaných v kládě. Pak spustila druhou část zařízení a s neskrývaným potěšením zaklapla petlici.

Bannor se usmál. Zvolila dobře. Desmond se mohl kroutit a řvát, jak chtěl, ale prsty z bezbolestného sevření nevyprostil.

Willow se napřímila a nad hlavami jásajícího davu se setkala pohledem se svým mužem. Bannor se dotkl obočí na znamení, že holduje jejímu triumfu. Ona udělala výsměšné pukrle. Chovala se stejně důstojně při vítězství, jako se chovala, když se mohla cítit poražená. Bannor se přinutil otočit a vzdálit do severní věže dříve, než mu sebere daleko více než jednoho z pěšáků.

10

Willow se zakousla do jablka, které zabavila pážeti, když se ho chystalo hodit Desmondovi na hlavu. Poté, co jej odzbrojila, se mládenec se svými druhy rychle vzdálil. Rozhořčeně kopali do bláta, protože je připravila o potěšení házet na vzdorovitého vězně padavčata a shnilé zelí.

Slunce zmizelo za západní věží a venku se ochladilo. Dav, otrávený jednotvárnou podívanou na Desmonda zuřivě zírajícího na Willow, která ho vesele ignorovala, se také rozešel. Brzy ti dva osaměli a napjaté ticho rušila jen vzdálená ozvěna hudby a veselí z velké dvorany.

Desmondova vrána hřadovala na šibenici a vypadala, že má sto chutí strčit si hlavu pod křídlo a zdřímnout si. Rozhodně se netvářila, že má v úmyslu vyklovat Willow oči.

Willow si sedla, zády se opřela o bičovací sloup a sukni si shrnula přes pokrčená kolena. Koutkem oka zahlédla, že Desmond hladově sleduje pramínek jablečné šťávy, který jí stékal po bradě.

„Chceš si kousnout?” zeptala se a přidržela mu jablko před ústy. Vycenil zuby. Patrně jí chtěl naznačit, že by jí raději prokousl hrdlo.

Pokrčila rameny. „Řekla bych, že si tví bratříčkové a sestřičky právě pochutnávají na kulaťoučkých granátových jablkách a rozinkách naložených v růžovém cukru. Můžeš se k nim přidat, ale napřed se musíš omluvit.”

„Radši tu shniju!”

Willow odhodila ohryzek a skryla spokojený úsměv. Promluvil poprvé od chvíle, kdy jeho zuřivé ječení vystřídalo zarputilé ticho. „To se ještě uvidí. I když mám dojem, že tvůj otec bude mít námitky, až si na tobě začnou pochutnávat supi.”

„Cha! Ten bude jen rád, že se mě zbaví.“

„Jak můžeš něco takového říct?” zeptala se Willow tiše.

Desmond už na ni zuřivě nezíral. Díval se přímo před sebe s pihovatou čelistí zaťatou tak pevně, že pouhý pohled na něho zabolel. „Protože je to pravda. Ani já, ani moji bratři a sestry ho nezajímáme. Jeho zajímá jen válka a král.” Zadržovaný smutek a lítost se uvolnily a Desmond ze sebe začal chrlit nekonečný vodopád slov.

„Za války se vracel domů každých pár měsíců. Přivezl pytel dárků, pohladil nás, pocuchal nám vlasy, řekl nám, jaké jsme skvělé děti a jak by na nás byly naše matky hrdé, kdyby byly naživu. Když přijel domů natrvalo, myslel jsem, že to bude stejné. Všichni jsme si to mysleli. Ale on se zavřel v té své věži a vůbec si nás nevšímal, ať jsme dělali, co jsme chtěli.” Nepřátelsky se na ni podíval. „A pak jsi přišla ty.”

Willow by se nejraději ztratila, ale musela se dívat, jak se ta pevně sevřená čelist začíná chvět. „Ty s těma velkýma šedýma očima a hebkými černými vlasy. Dobře jsme si všimli, jak se na tebe tenkrát na nádvoří podíval! Věděli jsme, že nás nebude mít nikdy tak rád, jako bude milovat tebe!”

Po tváři mu sklouzla slza. Položil si hlavu na břevno, ale vzlyky, jež otřásaly jeho úzkými ramínky, skrýt nemohl.

Willow se dojatě nadechla. Takže oni nebyli zlomyslní jako Stefan a Reanna, oni jen zoufale toužili přilákat otcovu pozornost. Vlastně ani ne tak pozornost jako důkaz, že je má rád. Z vlastní zkušenosti dobře věděla, jak marná to bývá snaha.

Willow prudce trhla železnou závorou pranýře a ulomila si nehet. Když zvedala břevno, napůl očekávala, že Desmond uteče, ale on se posadil na plošinu a zabořil obličej do ohbí lokte.

Willow ho velmi toužila ukonejšit, tak jako toužívala konejšit Harolda nebo Gertu. Ovládla se však, přitáhla kolena k hrudi a ovinula je pažemi, Seděla tiše, nechala Desmonda vyplakat a sledovala mrazivou měsíční záři, která se objevila nad hradním cimbuřím.

Počkala, až si chlapec utře nos hřbetem ruky, vybrala nejméně otlučené jablko z hromady a podala mu ho. Podezíraví se na ni zaškaredil.

„Možná ti připadám jako zlá macecha, ale tohle není otrávené.”

„Nemel bych ti za zlé, kdyby bylo,” přiznal ostýchavě, chňapl po jablku a dychtivě se do něj za hryzl. „Po tom, co jsme udělali s tvými vlasy.”

„Doufám, že zase narostou.” Willow ještě pevněji sevřela kolena. Čím dříve se vyzpovídá ona sama, tím méně bude trpět. „Desmonde, nemáte proč mě pokládat za sokyni v lásce vašeho otce. Lord Bannor je čestný muž, ale nikterak se netajil zklamáním nad nevěstou, kterou mu vybral sir Hollis.” Zamrkala na měsíc. „Nikdy mě nebude milovat.”

„Ano, to už víme,” ujistil jl Desmond vesele a oždiboval jablko. „Sám nám řekl, abychom se tě snažili vypudit.”

Willow otočila hlavu a nevěřícně se na Desmonda podívala. „Opravdu?”

„Baže. Napřed jsme jen tak žertovali, ale pak Kell vylezl na střechu, aby ti nasypal saze do komína, a zaslechl, jak otec říká síru Hollisovi, že tě jistě vystrnadí, když tě nechá co nejvíc v naší společnosti.”

Willow měla pocit, jako by jí někdo praštil přes hlavu kládou. Věděla, že Bannor lituje sňatku s ní, ale nikdy by neřekla, že ji touží vypudit ze svého života tak silně, aby k tomu použil vlastních dětí.

„Nemusíš se tvářit tak dotčeně,” řekl Desmond a odhodil ohryzek přes rameno. „Pro nás to taky moc lichotivé nebylo, nemysli si.”

Zamračila se. „Ne, asi ne.”

„Ale když jsme si to srovnali s tím, co slyšel Eduard ten večer, co jsi přijela na Elsinor, dávalo to smysl. On je Eduard, co se týče odposlouchání, dosti nemehlo, takže jsme mu moc nevěřili.”

„Co vlastně Eduard slyšel, když jsem přijela na Elsinor?” zeptala se, i když dobře

věděla, že by to raději neslyšela.

„No, koukal se škvírou ve zdi severní věže…”

„Škvírou?”

„Jo, to je taková štěrbina ve zdi. Dá se do ní nahlédnout z tajné chodby.” Desmond už bral tajné chodby, jimiž byl zřejmě protkán hrad, za samozřejmost. „Vedou kolem většiny místností. Fiona nám povídala, že je nechal udělat náš dědeček, aby se mohl dívat, jak se dámy svlékají. Když se mu některá zalíbila a babička už spala, odtáhl tu dámu do své ložnice.”

Aha! Řekla si Willow. Tak proto měla pocit, že je neustále pozorována. A odtud pocházelo to ďábelské chichotání, které ji pronásledovalo, kdykoli byla o samotě.

„Váš dědeček musel být pěkný proutník! Snad abych řekla Bee, aby spala v noční košili.”

„Opravdu?” vybreptl Desmond zklamaně. Měl však tolik studu, že se pod Willowiným přísným pohledem začervenal a pokračoval se sklopenou hlavou.

„Eduard koukal špehýrkou a slyšel, jak sir Hollis navrhuje, jestli by nebylo lepší zavázat se celibátem než se oženit s nějakou tlustou kníratou rybářkou. Otec si nevěřil, že dokáže žít bez žen, takže se sir Hollis nabídl, že vás od něho převezme. Ale otec řekl, že po něm tak velkou a strašlivou oběť nemůže žádat.”

Willow zalapala po dechu. Cožpak urážkám toho nevychovaného klacka nebude nikdy konec?

„Pak se otec zmínil o klášteru. Shodli se se sirem Hollisem, že to je pro ženu jako ty jediné vhodné místo.“

Willow by znovu zalapala po dechu, kdyby jí nezmrzl v hrudi. Klášter! Připadá Bannorovi tak odpudivá, že se rozhodl zavřít ji do kláštera? Odsoudil ji ke zbožnému životu v celibátu. Nikdy nepozná, jak chutná polibek jejího prince, vlastně žádného muže. Ani Bannorův.

Desmond pokukoval do jejího bledého, tichého obličeje a v očích se mu mihla panika.

„Nebudeš plakat, že ne? Nesnáším, když holky brečí. To mě radši ještě jednou prašť do hlavy.”

„Ne,” řekla Willow klidně a vstala. „Nepraštím tě do hlavy A nebudu brečet.”

Byla rozhodnutá kvůli jeho zrádcovskému otci neuronit už ani jedinou slzu. A také nebude ztrácet čas snahou získat jeho lásku, když jí nemá dost ani pro své vlastní děti. Kvůli lásce kterou jí dobrovolně nikdo nedá, už plakala až moc.

Zuřila. Hněv omyl čerstvé šrámy na srdci a zajizvil staré rány, což jí dobře poslouží v nadcházející bitvě.

Desmonda Willowin ledový klid znepokojil. „Jenom prosím neplač. Klidně ječ, když se ti uleví. Já si strčím prsty do uší.”

Než to stačil udělat, Willow promluvila. „Zrovna jsem si vzpomněla, co mi kdysi řekl můj otec.”

„Copak to bylo?” zeptal se Desmond. Vytáhla chlapce na nohy. Zlomyslná jiskra, která jí blýskala v očích, ho upoutala. Stiskla mu pihovatou ruku, sklonila se a zašeptala mu do ucha: „Společný nepřítel dělá z lidí spojence.”

11

Na druhý den ráno sestoupil Bannor ze své věže nebývale lehkým krokem. Cítil se, jako by slavně zvítězil nad Francouzi. Byl to skvělý pocit. Včera vyhrál, brzy bude jeho žádost o zrušení sňatku na cestě k Eduardovi a Willow na cestě do Wayborne Abbey.

S napřímenými zády kráčel ze schodů a hvízdal si první velebné takty chorálu Zvítězíme nad zlem. Vstoupil do velké dvorany. Očekával, že tam najde rozpačitou Willow, jež předsedá stolu obklopenému kajícím se Desmondem a pokornými poslušnými dětmi, zastrašenými tím, jak rozhodně naložila s jejich darebáckým bratrem. Stůl na pódiu však byl prázdný až na hrst drobků, roztroušených po dubové desce.

Bannorovo pískání naráz utichlo. Co když přese všechno utekla, aby ho potrestala za jeho lhostejnost? Ignoroval zvědavé pohledy svých rytířů, které obsluhovali svižní panošové, a ustaraně se rozhlédl po dvoraně.

Z kuchyně se vynořila Fiona s jedním miminkem uvázaným v šátku přes rameno. Bannor na ně zašilhal, ale stále ještě nedokázal určit, jestli je to Peg, nebo malá Mags.

„Kdepak je dnes ráno lady Willow?” vyzvídal rádoby lhostejně.

Fiona pokrčila rameny a miminko si vesele říhlo. „Někde venku s dětma. Hodily do sebe ovesnou kaši a vyběhly, jako by jim za patama hořelo.”

„Willow do sebe také hodila ovesnou kaši?“

„Baže, myslím, že dojedla jako první. Sama je pobízela, aby si pospíšili.“

Bannor se zamračil. Počestný muž by měl mít radost, že jeho nová choť dobře vychází s dětmi z předchozích manželství, avšak Fionina slova ho kupodivu nepotěšila. Pak ale zahnal nepříjemné myšlenky. Měl by se těšit na den rázného zápasení na kolbišti. Když se Willow podařilo zlomit Desmondovu hrůzovládu, mohl se teď klidně a s chutí věnovat výcviku svých těžkooděnců.

Sebral velký krajíc černého chleba z podnosu a vyrazil ke dveřím. Málem zakopl o velkou hromadu předmětů, nakupenou uprostřed místnosti.

„Fiono! Co to má znamenat?”

Fiona přiběhla a v širokém úsměvu odhalila bezzubé dásně. „To je pocta tvojí choti, můj pane. Odměna za to, že zkrotila mladýho Desmonda.” Po řadě jednotlivé dary vyjmenovala. „Včelař poslal tucet džbánů medu. Voskař snopek svící. Řezník uzenou šunku. Splétač rohoží poslal…”

Bannor napřáhl ruku, aby ji umlčel. „V pořádku, Fiono. Myslím, že to chápu,” Zachmuřeně si prohlédl navršené předměty. Jemu jakživo žádný poddaný neposlal dar, až na ty, kterými mu byli povinováni jako svému lordu a pánovi, o svátcích. Vůbec netušil, co si má myslet o tom, že nyní přinesli dárky jeho nevěstě. Zvlášť proto, že jí měl dary zahrnovat on - hedvábnými závoji, které by zakryly její oškubané kučery, jemným stříbrným řetízkem, který by ozdobil její alabastrovou šíji, zářícím rubínovým přívěskem, který by spočinul mezi jejími něžnými svůdnými…”

„Gaga.”

„Cože?” zamumlal Bannor zasněně.

„Gaga!” opakovalo miminko ve Fionině náručí a pokusilo se Bannora drobnou

růžovou pěstičkou šťouchnout do nosu.

Bannor ucukl a děťátko se zajíklo. Bannor se na ně soucitně podíval a zavrtěl hlavou. Tohle musí přestat. Jinak by za chvíli Willow kojila další podobné stvořeníčko. A pak další. A další… Otřásl se.

„Odpusť pane,” řekla Fiona a přesunula svůj náklad. „Ten mrňousek se pořád vysmekává.”

„Nic se nestalo,” ujistil ji Bannor a zakroutil miminku nosítkem. „Zřejmě mě chtěl varovat před nebezpečím, které už tak dobře znám.”

Na kolbiště Bannor došel křepce. Vyhlídka na zápas, byť jen cvičný, mu zrychlila tep. Radostně čichal vůni kůže a koňského potu. Jen na bojišti či kolbišti byly jasně naznačené linie zájmů, jen tady mohl zapojit veškerý svůj um, aby porazil nepřítele. Nemusel se obávat, že se některý z jeho mužů rozpláče, když na něho zařve, nebo že nečekaná rána mečem urazí čísi city, když může zdařile srazit hlavu.

Pískem vysypaná plocha již byla plná zápasníků a bojovníků s meči. Když mezi nimi procházel, třesk zbraní utichal a vystřídaly jej zdvořile mumlané pozdravy, na něž odpovídal laskavým úsměvem. Chybělo však neobřadné bojové kamarádství, zrozené nutnosti a zoufalstvím, které nečinilo rozdíl mezi pánem, rytířem i nejposlednějším panošem, jaké mezi nimi panovalo za války.

Od stájí obklopujících kolbiště přiběhl vytáhlý panoš a zeptal se: „Mám ti přinést meč, či kopí, můj pane?”

Bannor se podíval na své rytíře. „Co vy na to, mládenci? Neuspořádáme si turnaj?” Ozval se nadšený křik. Všichni milovali ten skvělý pocit, když mezi stehny svírali mocné koňské tělo a naději, že budou mít možnost vyhodit soupeře ze sedla.

Pár nejodvážnějších se na svého pána pátravě zadívalo. Bezpochyby si vzpomněli, jak ho včera sir Hollis srazil k zemi. Bannor potlačil úsměv. Dneska ho jen tak někdo neporazí. Zbrojnoš se vrátil a žongloval kopím, helmicí a štítem.

„Pomalu chlapče ,“zarazil ho Bannor paží, „mohl by sis ublížit. Nebo mně.”

Sklonil hlavu, aby mu chlapec mohl nasadit helmu. V tu chvíli se ocitl v dusivém oblaku čehosi bílého. Zatápal po přilbici, strhl ji a potřásl hlavou. Po okolí se rozšířil moučný mrak.

Panoš zděšeně ucouvl. „Ach, můj pane!” Nebylo jasné, zda zoufalé zvoláni platí nebeskému či pozemskému pánovi. „Já to neudělal, přísahám!”

Bannor si otřel oči a ústa a děkoval Bohu, že to tentokrát nebyl pepř. Nebo med. Kdosi v davu se uchechtl.

„Ticho!” zařval, vytrhl panošovi kopí z ruky a udeřil s ním o zem. Zbraň se v půli ohnula a držela pohromadě jen na vlásku.

„Tak proto není jeho nová žena ještě těhotná,” ozval se čísi hlas. „Změklo mu kopí.” Zoufale potlačovaný smích se rozezněl kolbištěm. Bannor odhodil zlomené kopí a zuřivě si muže změřil. Postavili se do pozoru a spolkli úsměšky. Bannorovi se zježil zátylek. Pán Elsinoru se otočil a podrobně si prohlédl louku sem tam porostlou stromy. Nemohl se zbavit pocitu, že ho sledují skryté zraky. To, co právě zaslechl, byl ženský smích, nebo hvízdání větru?

„M-mám ti přinést novou helmici a k-kopí, můj pane?” koktal panoš.

Bannor pochopil, že se nešťastný mládenec hrůzou téměř pomočil, potlačil proto nutkání znovu zařvat a místo toho se zaťatými zuby přikázal: „Stačí, když mi přivedeš koně, synku.”

Zápasy ho přestaly zajímat. Jediné, po čem toužil, bylo zmizet z dohledu svých soucitných válečníků.

Stál s rukama za zády a čekal, až mu panoš přivede koně. Jeho muži si vyměňovali nervózní pohledy, ale jen jeden z nich se odvážil odkašlat. Rozpačité ticho porušilo až zvonění rolniček, tak něžné a laskavé, že se Bannor ještě jednou rozhlédl po louce, kdeže skotačí ta tlupa pohádkových bytostí.

Cinkot zesílil, když se ze stájí vynořil panoš a vedl za uzdu bílého hřebce, který nesl Bannora do více bitev, než si dokázal vzpomenout.

La Mort Galloping (Cválající smrt) pokřtili hřebce Francouzi. Světlý oř byl vysoký sedmnáct dlaní a šířil děs v řadách nepřátel, které prorážel jako měsíční světlo temnotu noci.

To však bylo předtím, než mu někdo zapletl do hedvábného ocasu a hřívy růžové stužky a pověsil mu na krk postroj se stříbrnými rolničkami. Zvonily vesele při každém kroku, až kůň konečně stanul před Bannorem. Bělouš zahanbeně sklonil hlavu a z čela mu sklouzl věnec z aster. Na Bannora se podíval jen jedním oduševnělým okem.

Bannor ho pohladil po sametové tlamě. Přesně věděl, jak se zvíře musí cítit.

„Nechal jsem ho ve stáji o samotě jen chviličku, můj pane, přísahám!” drmolil panoš.

„Nedokážu si představit, kdo mohl spáchat tak hnusný čin.”

„Ani já ne.” Bannor se nenechal odstrašit rolničkami, vytrhl chlapci otěže z rukou a vyšvihl se do sedla. „Ale hodlám to zjistit.”

Popohnal koně ke klusu. Ujel sotva pár metrů, když sedlo sklouzlo na stranu a sám dopadl na zadek tak tvrdě, až mu zacvakaly zuby a kolem jeho hlavy se opět zdvihl oblak mouky.

Zůstal sedět na zemi dlouho. Tak dlouho, že jeho kůň oběhl kolbiště, vrátil se a šťouchl ho do ramene. Bannor ohledal kožené sedlové popruhy. Nebyly přeťaté. Byly jen naříznuté tak, aby praskly ve chvíli, kdy do sedla usedne jezdec - zejména jezdec, který je tak velký a těžký jako Bannor.

Když se Bannor postavil na nohy a bolestně zasténal, každý muž na kolbišti mimovolně o krok couvl.

Bannor před svými bojovníky přecházel s rukama založenýma za zády. „Dnes,” zvolal a jeho mocný barytem umlčel šepot, „vás naučím nejtěžší věc, kterou se musí naučit každý válečník - jakkoli je statečný a smělý - dřív, než vyjede do bitvy.” * Muži si vyměnili zvědavé pohledy a dychtivě natáhli krky.

„Jak důstojně ustoupit.” Bannor se jim krátce uklonil, otočil a odkráčel ke hradu. Cestou si ze svého pozadí oprašoval trávu a písek.

Bannor rázoval po místnosti v severní věži. Byl rozčilený skoro stejné jako té noci, kdy Hollis přivezl na Elsinor jeho ženu. Tenkrát toužil jen po tom, aby se jí zbavil. Nyní toužil po tom, aby ji našel. Zastavil se u okna, k němuž ho přitáhla pekelná ohnivá záře.

Na nádvoří hořela obrovská hranice a chrlila k nočnímu nebi oblaka sirněho kouře. Kolem tančila banda skřetů a vesele výskala, až ho brněly uši. Bannor by přísahal, že jeho ratolesti provádějí jakýsi soukromý pohanský rituál - dekadentní poctu bohu neposlušných dětí.

Jako v odpověď na jeho chmurné myšlenky se ozvalo divoké zabušení na dveře.

„Pospěš, můj pane, to jsem já, Hollis!”

Bannor nejprve odtáhl barikádu ze tří židlí, stolu a lavice než mohl zvednout petlici a vpustit svého služebníka dovnitř.

Sir Hollis se vpotácel do místnosti a proklestil si cestu nábytkem. Jeho jinak dosti pohledný obličej pokrývaly saze a pravá strana kníru mu doutnala.

„Kde sakra je? Proč není s tebou?” rozhořčil se Bannor a podal mu číši vody.

Hollis popadl pohár a jedním douškem ho vyprázdnil. „Nikde jsem ji nenašel,” zachraptěl. „A hledal jsem všude. I mezi,” otřásl se, „nimi”

Bannor dolil vodu a ukázal příteli prstem na jeho doutnající knír.

„Ach,” vykřikl Hollis a polil si pravou stranu tváře.

„Myslíš, že utekla?” Bannorovo srdce se zachvělo hrůzou, která byla daleko větší než ve dnech, kdy ho tyranizovali jeho potomci. „To oslavují?”

Hollis zavrtěl hlavou. „Celý den ji viděli, jak se pohybuje po hradě, ale pokaždé, když jsem pro ni poslal sluhu, zmizela. Jde mi to na nervy.”

Bannor se vrátil k oknu a se vzrůstajícím zoufalstvím sledoval pohanskou veselici na nádvoří. „Viděls, jak si poradila s Desmondem. Musím s ní mluvit. Ona jediná mi může poradit, jak skoncovat s tímhle zlým nadělením.”

Přesně v tu chvíli proletěl věžním oknem šíp, zarazil se do okenice a jeho chvějící se opeřený konec pošimral Bannora na nose.

„Utočí na nás!” zařval Hollis a po čtyřech lezl ke dveřím. „Mám varovat stráže?”

„Ne…, zatím ještě… ne,” odpověděl Bannor a sňal ze šípu útržek pergamenu.

Zatímco studoval vzkaz, Hollis se zahanbeně vyhrabal na nohy. „Nebylo by moudřejší, kdyby ses vzdálil od okna, můj pane?” navrhl. Bannor si ho nevšímal, takže se postavil na špičky a bezvýsledně nahlížel svému pánovi přes rameno. „Co to je?”

„Seznam požadavků.”

„Požadavků? Ježkovy oči, tvoji nepřátelé se zmocnili lady Willow, že? Drží ji jako rukojmí. Co žádají jako výkupné? Zlato? Skvosty? Zbraně? Celý hrad?”

Bannor se zatvářil neutrálně a podal mu pergamen. Hollis si ho odnesl ke světlu a Bannor se vrátil k oknu a přivřenýma očima pátral ve tmě.

„To jsou ale pěkné pitomosti,” poznamenal Hollis. „Granátová jablka naložená v medu a fíkový pudink k snídani, obědu a večeři. Koupel jen jednou do měsíce. Spát nejdříve o půlnoci. Tohle může chtít jen šílenec. Nebo…,” pomalu mu to došlo a zvedl hlavu, „dítě.”

Bannor si ho nevšímal. Patrně konečně našel, co hledal, a rty mu zkřivil záhadný úsměv.

„Pokud je to další, byť nebezpečnější vtípek tvých dětí, můj pane, pak nerozumím poslední větě,” řekl Hollis. „Dožadují se tvé bezpodmínečné kapitulace.”

„Brzy porozumíš,” odpověděl Bannor a přitáhl ho k oknu. Hollis zašilhal na nádvoří a snažil se prohlédnout hustým kouřem a šerem. Napřed si právě tak jako Bannor myslel, že ta štíhlá postava odrážející se proti plamenům, patří Desmondovi. Teprve

podle něžných oblin, vyplňujících kalhoty a kazajku, a inkoustově černé čepičky kudrn poznal, že je to Willow. Lady Willow se s pyšně zdviženou bradou podívala zpříma do okna a vůbec se nepokusila skrýt luk, který držela v ruce.

Hollis zavrtěl hlavou. Nevěděl má-li být pohoršený, či pobavený.

„Asi bys měl vymyslet nějaký válečný plán, můj pane. Zda se, že se tvá dáma přidala k nepříteli.”

Bannor se mocnými pažemi opřel o parapet. „Tohle není žádna hra, příteli.” Prudce se otočil a oči mu divoce zářily jako před tím, než král Eduard podepsal mírovou smlouvu s Francií. „Tomuhle rozumím. Je to válka.”

12

Druhého dne obléhání přehlížel Bannor na nádvoří vyrovnané řady své posádky. Těžkooděnci, kteří se na výzvu sira Hollise sešli ke krátké poradě, měli pevně sevřené čelisti na znamení, že dobře chápou vážnost situace. Bannorovi pěšáci zradili, připojili se k černé dámě, a tak neměl jinou možnost než vyslat do boje své jezdce.

„Nemylte se, válečníci,” zachmuřeně si je prohlédl. „Na tento hrad zaútočil nepřítel daleko vynalézavější a nemilosrdnější, než s jakým jsme se až dosud setkali. Nemůžeme si dovolit jej podcenit. Je nelítostný a pranic nedbá na čest.”

Muži dobře věděli, o čem je řeč. Předešlého dne se pokoušeli dobýt jižní věž, v čemž jim zabránil zlatovlasý prcek, který odrazil jejich žebře rozvětveným klackem. Nelítostný střet jim připomínala bolavá pozadí a poraněná hrdost.

„Kdybych nevěděl, že tato hrůzovláda musí co nejdříve skončit, nikdy bych po vás nežádal, abyste se zúčastnili tak nebezpečného tažení.”

Stráž u brány, které děti ukradly prakovnici přímo pod nosem a vzápětí členy stráže zasypaly nákladem čerstvého kravského hnoje, souhlasně přikývla. Kamarádi se jim dosud vyhýbali, a když s nimi museli promluvit, drželi si nos.

„Musíme se naučit přemýšlet jako oni a využít každé jejich slabiny. Musíme se dostat na jejich měkké podbřišky a…” Bannor se při představě, jak měkký asi je Willowin podbřišek, zasnil. Když se vzpamatoval, pokračoval chraptivějším hlasem. „Musíme použít všech prostředků, abychom vypátrali jejich nejhlubší, nejtemnější a nejtajnější tajemství…” Znovu se odmlčel a představoval si, kam by asi jeho ruka zamířila, až by prozkoumala Willowin hebký a měkký podbřišek.

Hollis si odkašlal, což vrátilo velitele do skutečnosti.

Předstoupil muž, který více než jedenáct let velel hradní posádce. „Mám tomu rozumět, můj pane, že cílem tvé kampaně je porážka pěšáků?”

„Ne, sire Darrine,” odpověděl Bannor. „Musíme zajmout jejich královnu.” Muži si vyměnili nejisté pohledy.

Sir Darrin svraštil huňaté obočí. „A když se nám to podaří?”

Všechny oči sledovaly Bannora, jak se zadíval na jižní věž. Rudozlatý praporec, který vlál nad hradbami Elsinoru od chvíle, kdy Bannor před třinácti lety vybojoval sídlo na svém nevlastním bratrovi, visel vzhůru nohama. Rudý jelen dupal po zemi, namísto aby dobýval nebesa, a srdce měl proťaté vrbovým proutkem.

Bannor se něžně usmál. Každý, kdo ho znal, věděl, že to je daleko horší, než kdyby se rozzuřil. I ti nejodvážnější nepřátelé se při spatření tohoto úsměvu houfně vzdávali. „Přiveďte mi ji.”

Willow se stáhla do věže a navzdory slunečním paprskům pronikajícím oknem se zachvěla. Zatoužila, aby bylo okno opatřeno okenicemi. Měla pocit, že ji sklo před Bannorovým doběla rozzuřeným pohledem nedokáže ochránit.

Přestože neslyšela povely, které rozděloval mužům dole na nádvoří, lehce uhádla, čeho se týkají. Bannorův postoj to vyjadřoval tak jasně jako jeho heslo, vyryté na skříni pod vzpínajícím se jelenem: Zvítěz, nebo zemři. Zvedla bradu. Nepodařilo se mu zvítězit nad ní lhostejností a nepodaří se mu porazit ji ani nepřátelstvím.

Prudce se otočila s rukama v bok a zkontrolovala vlastní armádu. Narozdíl od té Bannorovy nestála v pozoru ve vyrovnaných řadách, ale byla roztroušená po místnosti. Každý se zabýval činností, kterou mu uložila. Jejich soustředění často přerušoval chichot nebo pranice, když se neshodli na dalším postupu. Ještě nebylo poledne a Willow už musela zarazit dva pěstní zápasy a osušit záplavu ukřivděných slz. Ty uronila Beatrix, která odmítla zaměstnat své jemné ručky vyráběním šípů z nohou od stolu.

Willow vyslala zoufalý pohled k nebesům. Ty dvě vznešené dámy, Mary a Margaret, by určitě s kvílením opustily svou kryptu, kdyby věděly, co Willow udělala z jejich elegantní ložnice.

Kell s Eduardem strhali ze stěn purpurové hedvábné tapety a udělali z nich šerpy, kterými se všichni ozdobili. Krásná podlaha z norských jedlí utrpěla četné šrámy, jak po ní Ennis s Hammishem stěhovali veškerý postradatelný nábytek a shazovali ho ze schodů, čímž vytvořili jakousi barikádu. Mary a Mary Margaret svinovaly z natrhaných cárů ložních nebes obvazy. Nikdo sice zatím při útěku před Bannorovými muži neutrpěl větší úhonu než pár zadřených třísek či rozbitě koleno, ale Willow chtěla být připravena na všechno.

Nejmenší děti plnými hrstmi tahaly peří z matrací, aby tento vzácný materiál použily podle nějakého Desmondova ďábelského plánu, zahrnujícího káď smůly a oddíl spících vojáků. Děti o žádnou postel nestály. Raději spaly zabalené do přikrývek na podlaze jako vojáci, na které si hrály.

Včera v noci se k nim připojila i Willow. Jejich drobná tělíčka se k ní přitulila, a to ji uklidňovalo. Jak tam ve tmě ležela a naslouchala jejich pochrupování, pomlaskávání a odfrkování, uvědomila si, že se zase po dlouhé době baví.

Kell se najednou začal hlasitě přetahovat s Eduardem o jednu z purpurových šerp. Willow se je zrovna chystala odtrhnout, když se ze skříně vynořil Desmond.

Zjištění, že se její vlastní skříní dá vejít do jedné z tajných chodeb, o nichž jí Desmond vyprávěl toho památného večera pod šibenicí, ji šokovalo. Soustava tajných chodeb a průzorů jim umožňovala nepozorovatelný pohyb hradem. Bannor byl jistě mistrný stratég, ale co mu to bylo platné, když se Willow a jeho děti o tom, co plánuje, dozvěděly víceméně dřív, než to stačil vymyslet.

Willow se zlomyslně pousmála. Kdyby trávil víc času doma s dětmi a nevrhal se do každé bitvy a na každou ženu, znal by tajné chodby, jimiž se batolily jeho děti, sotva se dokázaly postavit na nohy.

Desmond se netvářil tak zarputile jako dřív a vrána na jeho rameni vítězně zakrákala, když se všem žertovně uklonil. „Kapitán stráže se hlásí do služby.” Desetiletá Mary Margaret na okamžik přestala cupovat závěsy a pohrdavě se na něho podívala. „Nechápu, proč musíš vždycky velet.”

„Protože jsem nejstarší.”

„To teda ne. Nejstarší jsem já,” prohlásila Beatrix, vyškrábala se na nohy a utřela si od pláče červený nosík. Byla sice stejně stará jako Desmond, ale tyčila se nad ním jako pověstná Amazonka.

Pokusil se jí vysmát do tváře, ale jeho pohled se zastavil na jejím dmoucím se poprsí, a Desmondovy pihovaté líce zrudly.

„Ty velet stráži nemůžeš. Jsi jen služebná a ještě ke všemu holka.” Willow si významně odkašlala.

Desmond odtrhl zrak z Beatrixiny hrudi a zčervenal ještě o stupínek temněji.

„Omlouvám se, Willow. Ty ale nejsi žádná holka, ty jsi velitel.” Nadmul hubený hrudníček. „Nesu ti důležité a radostné zprávy.”

Beatrix obrátila oči v sloup, ale děti dychtící po novinkách se shlukly kolem.

„Pokračuj,” vyzvala ho Willow s královským gestem.

Desmond se nervózně ohlédl, jako by napůl očekával, že se ze skříně za ním vyhrnou otcovi zvědové. „Skrýval jsem se za krbem v kuchyni, abych uloupil zajíce z rožně, když jsem slyšel, jak jedna služka říká, že otec…,” zarazil se a jeho výraz ztvrdl, „- nepřítel nařídil, aby byly všechny potraviny uloženy pod zámkem ve sklepě.” Desmond se dramaticky odmlčel. „Chce nás vyhladovět.”

Děti zalapaly po dechu a Hammish srdceryvně vyjekl. Willow věděla, že je to statečný chlapeček, pokud je ovšem dobře a pravidelně živený. Nyní jeho buclaté tvářičky hrůzou zesinaly.

Willow ho konejšivě objala. Gerta nebo Harold by se jí vykroutili, ale plachý Hammish se k ní přivinul. Jaká zrůda by dokázala umučit vlastní potomky hladem? pomyslela si hořce.

Ano, její manžel je vládce. Vládce temnot.

„Nic se neboj, cukroušku,” ujistila Hammishe a pocuchala mu skořicově zbarvené vlásky. „Něco k jídlu pro tebe vždycky najdeme, přísahám.”

Klouček se hladově zadíval na vránu na Desmondově rameni.

Desmond pohladil její hladké peří a pohled rozlícené opětoval. „Když bude nejhůř, sníme tebe. Vydržíš nám na pár dní.”

Než stačila Willow zasáhnout, ozval se Eduard. „Nebudeme se muset navzájem sníst. Počíhám na holuby, až přiletí hřadovat na cimbuří, a praštím je klackem přes hlavu.” Eduard lov dramaticky předvedl. Kell se pod úderem neviditelného klacku zapotácel, padl na záda a na hrudi zkroutil prsty jako ptačí pařáty.

Beatrix zasténala. „Já žádného špinavého holuba jíst nebudu. Moje zažívání by to nesneslo, protože je příliš delikátní.”

„Když jsi včera hltala tu skřivánci paštiku, co jsem ti přinesl, moc delikátně jsi nevypadala,” připomněl jí Desmond a utržil pohrdavý pohled.

Willow skryla vlastní znechucení. „Výborný nápad, Eduarde. Můžeme si ty holuby upéct tady v krbu a Margery s Colmem budou otáčet rožněm.”

Čtyřletá dvojčata potěšilo, že se mohou podílet na dobrodružství, a pyšně se nadmula.

Desmond najednou vystřízlivěl a zločinecký škleb zmizel z jeho tváře. „Mám pro tebe ještě další zprávy, Willow.”

Děti se přestaly škádlit a zmlkly. Willow pocítila, jak se jí nepříjemným očekáváním sevřel žaludek. „Pokračuj.”

„Můj otec řekl svým lidem, že když se jim podaří nad námi zvítězit, chce jen jedno.“

„Co?”

„Tebe.”

To jediné slovo zamrazilo Willow až do morku kostí. Dětí se na sebe podívaly očima rozšířenýma hrůzou.

„Víme, co tatínek dělá se zajatci,” špitla Mary.

„Jo, to víme,” potvrdil Ennis. „Slyšeli jsme, že jim usekne hlavy a pověsí si je k sedlu.”

„A jiné zaživa zahrabe do jámy a nahází na ně odpadky,” dodal Kelly.

„Já slyšel, že je uvaří ve velkém sudu,” přispěl Eduard zvesela, „a pak jim vycucne morek z kostí.” Pozvedl si neviditelnou kost ke rtům a labužnicky zamlaskal.

Mary Margaret přiběhla a zabořila tvářičku do Willowiných kalhot. „Ach Willow,” naříkala, „co když tě tatínek celou sní?”

Willow jí načechrala zlaté kučery, aby skryla, jak se jí třese ruka. Nechtěla, aby se děvčátko předčasně dozvědělo, že jsou ještě horší věci, jimiž může muž ztrestat svoji manželku.

„Jestliže tě zajme,” prohlásila Beatrix, vznešeně se napřímila a mlsně si olízla růžové rty, „nabídnu se jako rukojmí místo tebe.“

Desmond pohrdavě od frkl. „A on nám rád zaplatí, abychom tě zase vzali zpátky.” Než Beatrix stačila Desmonda praštit, Willow řekla: „To je velmi šlechetné, Beo, ale myslím, že tvá oběť nebude zapotřebí. Lord Bannor se mě napřed bude muset zmocnit. A to já rozhodně nepřipustím.” Podařil se jí odvážný úsměv. „Nebude trvat dlouho a váš zlý tatínek se ještě rád vzdá sám.”

„A co uděláš s ním, až k tomu dojde?” zeptal se dychtivě Desmond.

Willow přejela zrakem ty krvežíznivé dětské tvářičky a uvědomila si, že nemá nejmenší tušení.

Čtvrtého dne obléhání se Willow s Desmondem choulili v těsné tajné chodbě severní věže. Pokud se chtěli podívat úzkou skulinkou mezi kameny, museli si kleknout a semknout líce.

Bannorova ložnice postrádala veškeré pohodlí, jež přichystal pro ni. Byla to naprosto spartánská místnost s holými kamennými stěnami které nezdobil žádný gobelín, třebaže jich byl Elsinor plný. Okna chránily hrubé okenice, jimiž lomcovaly poryvy podzimního větru. Stůl i židle pokrývaly pomačkané pergameny a celá zbrojnice: nabroušené válečné sekyry, luk, který by dokázali zvládnout přinejmenším dva silní muži, palcáty, štíty a asi tak tucet nablýskaných a ostrých mečů.

Bannor si dokonce nedopřál pohodlí pořádné postele a spal na slamníku pod jedním oknem. Kdyby si ho alespoň odtáhl před krb, pomyslela si Willow podrážděně, noci už jsou tak chladné. Většinou se pochopitelně ani nenamáhal rozdělat oheň a choulil se pod tenkou přikrývkou. Skoro jako by pokládal pohodlí za slabost a úmyslně si je odpíral.

„Už jde,” sykl Desmond a šťouchl Willow loktem do boku, když se otevřely dveře. Podrbala si žebra. „Kéž by s ním byl sir Hollis, abychom zjistili, co plánují na zítřek.” Willow přemítala, co by cítila, kdyby si Bannor do ložnice ozářené svící zatáhl nějakou ženu. Třeba nějakou tu vesničanku, která ho již ve svém loži přivítala a porodila mu dítě. Dveře se však zavřely a ukázalo se, že je sám.

Zavřel závoru a přešel k oknu krokem, který postrádal obvyklou jiskru. Nepřátelsky pohlédl na pergameny na stole a třel si šíji. Vypadal, že by uvítal, kdyby ho někdo podrbal. Otevřel okenici a zadíval se na hvězdy. Jeho tichý povzdech se vznesl do

mrazivé nocí jako obláček. Willow by ráda věděla, zda vzdychá pro své zemřelé manželky, nebo pro ženu, která ho jako nevinného chlapce naučila, že láska je cit, kterým se má opovrhovat, a ne pro něj trpět.

Když zavřel okenici a začal si unaveně rozepínat kazajku, Desmond se posadil na paty a zavrčel: „Můžeme se klidíte vrátit. Tady už nebude nic k vidění.”

Willow si tím tak úplně jistá nebyla. Pohled na Bannorovy svaly, který se jí naskytl, když svlékl kazajku, způsobil, že jí zeslábly všechny končetiny a nedokázala vstát.

„Jen běž,” zamumlala s okem na špehýrce. „Já ho budu ještě chvíli sledovat, abych odhalila jeho slabiny.”

Bannor si přetáhl přes hlavu košili, odhodil ji na židli a položil jednu nohu na lavici, aby si mohl svléknout nohavice. Willow poznala, že žádné příznaky slabosti nenalézá. I ve slabém světle svíce bylo zřejmé, že jeho mohutný hrudník skvěle doplňují neméně mohutná stehna a svalnatá lýtka, lehce pokrytá černými chlupy.

Desmond pokrčil rameny. „Jen si posluž, ale nedej se chytit.”

Chlapec po čtyřech odlezl a Willow si musela smutně přiznat, že už chycena je. Měkkým bronzovým leskem Bannorovy pokožky ve světle svíčky, černými kučerami na hrudi, sladkým smutkem zračícím se v jeho tváři.

Bezbrannost pronikající tou zjevnou silou ji natolik mátla, že jí chvíli trvalo, než si povšimla, že Bannor má na sobě jen proužek plátna tak úzký jako obvazy, které Mary Margaret natrhala ze závěsů jejího lože. Roztržitě ten kousek oděvu zatáhl a Willow vytřeštila oko. V okamžiku, kdy plátno kleslo k zemi, se k ní Bannor otočil zády a nahý odkráčel ke svému slamníku. Rozložil se na něm s půvabem nádherné šelmy, která netuší, že je pozorována.

Willow dokázala odtrhnout zrak, až když se převalil na bok zády k ní a přetáhl přes sebe přikrývku. S vyschlými ústy se opřela o zeď a prudce oddechovala, jako by dnes v noci byla sama obětí, a nikoli číhajícím lovcem.

Čekala, až se jí dech uklidní a končetiny znovu získají ztracenou sílu. Místo Bannorových slabin objevila své vlastní.

13

Pátého dne obléhání Bannor číhal u špižírny, pobouřený šramocením krysy, která tam pronikla krátce před ním.

Už si nemohl nic namlouvat - měli mezi sebou zrádce. Bannorovo podezření potvrdil zkroušený sir Darrin, který mu večer přišel podat hlášení do věže.

„Přesně jak jsi říkal, můj pane,” vykoktal šedovlasý starý rytíř. „Při posledním sčítání se ukázalo, že chybí dvě kola sýra. Šest šrůtek slaniny, pět bochníků ječného chleba, bečka solených tresek a jedna uzená šunka.”

„Já to věděl!” zvolal Bannor a udeřil se vítězně pěstí do dlaně. „Ti rozmazlení malí prevíti by vyvěsili bílou vlajku hned první večer, kdyby jim scházel jejich milovaný žvanec. Odněkud museli získávat zásoby, jinak by se tak dlouho neudrželi.” Hrozivě se na rytíře zamračil. „Nebo od někoho.”

Sir Darrin mimovolně o krok couvl. „Ale špižírna byla celou dobu zamčená, můj pane, jak jsi přikázal. Dovnitř se mohl dostat jen ten, kdo má klíče. Mám postavit ke dveřím stráž?”

Bannor o jeho slovech uvažoval a hladil si přitom bradu. „To nebude nutné. Poradím si s tím raději sám.”

Když se rytíř otočil a spěšně odcházel, Bannor se zadíval na jeho týl. „Copak se vám to stalo s vlasy?”

„To je husí peří, můj pane,” přiznal váhavě a zatahal. Peří však bylo pevně přilepeno k jeho šedivějícím kadeřím. „Včera v noci zaútočili na strážnici u brány v době, kdy moje hlídka spala.”

Rozpačité přiznání starého hrdého rytíře jen povzbudilo Bannora, aby dopadl zloděje, který je všechny zradil. Šramot ozývající se ze sklepa najednou ustal. Následovalo tlumené bouchnutí dveří a skřípání klíče v zámku. Bannor se přitiskl zády ke zdí a sevřel jílec meče.

Jeho kořist zvolna stoupala po schodech a falešně si prozpěvovala irskou písničku, kterou moc dobře znal. Napřed nevěřícně otevřel ústa, ale pak se ironicky pousmál. Počkal, až ho vetřelec přešel, a teprve pak vystoupil ze stínu s rukama založenýma na prsou. „Máš hlad, Fiono?”

Stařena polekaně vyjekla, otočila se na podpatku a upustila nakradené potraviny z náručí.

Bannor špičkou boty odkopl rozbité vejce. „Zaplaťpánbůh, žes zrovna nenesla nějaké miminko.“ Prohlédl si nadělení na schodech - smutné pozůstatky několika masových paštik, flák soleného hovězího a pytel jablek - a soucitně zamlaskal. „Moc se omlouvám, zdá se, že jsem tě připravil o večeři.”

Stará žena našpulila rty tak žalostně, že by jí mohla závidět i Mary Margaret. „Moje máti si vždycky stěžovala, že mám strašnou chuť k jídlu.”

Bannor pozvedl jedno obočí. „Opravdu strašnou. Člověk by řekl, že se i ten největší žrout spokojí se dvěma koly sýra, šesti šrůtkami slaniny, pěti bochníky ječného chleba, soudkem nasolených tresek” - zvýšil hlas - „a jednou uzenou šunkou!”

Fiona zvedla své vrásčité ruce a vzdala se. „Jen dál,” kvílela, „zavolej to svý vojsko. Přikovej mě v řetězech do hladomorny. Slibuju, že se nebudu bránit. Vím, že si zasloužím, aby si na mně pochutnaly krysy, protože jsem pašovala nepříteli zásoby.” Cípem zástěry si osušila nos. „Jsem stará ženská a stejně už bych tu dlouho nebyla.“ Bannor obrátil oči v sloup. Herecký talent staré chůvy ho pokaždé ohromil. „Nebuď směšná. Přece tě neuvrhnu do vězení, protože jsi krmila mé děti. A vlastně ti ani nemám za zlé, že ses postavila na jejich stranu. Vždyť jsi je vlastně vychovávala, když já celá ta léta bojoval v králových válkách.”

„Děti?” opakovala Fiona a trpitelský výraz na její tváři vystřídala čistá zuřivost. „Dyť já ty děti sama od narození učila, jak se o sebe postarat. Malej Eduard by je klidně nakrmil holubama.” Stará žena se vzpřímila do celé své výšky, takže její drdůlek dosáhl do půli Bannorovy hrudi, a zaklepala mu na ní ukazovákem. „Nedělám to pro děti. Dělám to pro ni!”

„Pro ni?” opakoval Bannor chabě.

„Baže, pro tvou paní! Snažím se tý ubohý ovečce pomáhat a řeknu ti na rovinu, že nejsem jediná. Ostatní ženský na hradě jsou se mnou zajedno, když viděly, jak bezcitně se k ní chováš.”

„Tak proto se mi všechny kazajky vracejí z prádelny s ušmiknutými knoflíky.”

Fiona dala hlavu na stranu a podívala se na Bannora korálkovýma očkama. Silně připomínala Desmondovu vránu. „Pamatuješ se na tu noc, kdy jsme se prvně viděli?”

„Na to nelze zapomenout.” Bannor si pohladil dlani spánek. „Praštila jsi mě přes hlavu železnou konvici.”

Té noci dobyl Elsinor a jeho muži zdolali bratrovy ozbrojence takřka bez škrábnutí. Když však Bannor vstoupil do hradní kuchyně, napadla ho vyjící čarodějnice. Upustil meč, dosedl na podlahu a drbal si zvonící uši.

Fiona zavrtěla hlavou. „My pamětníci jsme dobře věděli,co ti proved tvůj otec, a byli jsme přesvědčený, že nás všechny zabiješ a hrad zboříš. Když jsem tě praštila tou konvi, strachem se mi třásly kolena, protože jsem věděla, že mi srazíš hlavu mečem jen se kapku vzpamatuješ.”

„Inu, pokud si já vzpomínám, bylas tenkrát stejně hubatá a drzá jako teď, stařeno. Zadupalas a obvinilas mě, že jsem ti udělal díru v nové konvici.” Tenkrát Bannor smíchy zaržál. I nyní se usmál. „Do nejdelší smrti nezapomenu, jaks tehda klesla na kolena, přitiskla mou hlavu k hrudi a bědovala: „Chudák kluk, dyť von bude hluchej, co?”

„A když jsi požadoval vydáni hradu, nepostavila jsem se na tvoji stranu?” zeptala se Fiona. „Řekla jsem jim všem: Je sice rodem bastard, ale není bastard povahou jako jeho mizera čistokrevnej bratr?”

Bannorův nevlastní bratr byl vyhlášený tyran stejně jako jejich otec a většina obyvatel hradu byla moc ráda, že se ho zbaví. „Jaktěživo by tě nepřijali za pána, kdybych jim neřekla, že jsi můj oblíbenec.”

Fíona sebevědomě potřásla hlavou. „Vždycky jsem tě vychvalovala do nebes za to, jak laskavě jsi se choval ke svým sladkým manželkám. A za všechny ty roky, co tě znám, jsi mi nikdy nezavdal příčinu, abych toho litovala.” Zahrozila mu vrásčitým prstem. „Až doteďka!”

Bannor málem sklopil hlavu jako pokárané páže. Raději by strpěl, aby ho král zbavil ostruh, než poslouchat jedno z Fioniných kázání. Jeho zoufalství ještě vzrostlo, když zahlédl, že se Fioně začíná chvět věrný dolní ret.

„Stydím se za tebe! Dopustil jsi, aby tvoje děti vyváděly té ubohé dívce ošklivé kousky, a ona toužila jen po jednom - aby ti byla dobrou manželkou. Jak se to ubohé dítě tvářilo, když přišlo do velké dvorany celé pomazané medem a ty jsi jen zvedl ten svůj nafoukaný nos… Hned jsem si řekla, že bys zasloužil výprask, to teda jo!”

Fionin obličej se svraštil. Dříve, než po ní stačil Bannor sáhnout, přehodila si zástěru

přes hlavu, hlasitě se rozplakala a prchla temnou chodbou.

Když Fioniny vzlyky dozněly v dáli, hluboce otřesený Bannor se opřel o zeď. Toužil uniknout vlastnostem zděděným po otci, ne je zachovat, a přesto ho ten starý hříšník neustále pronásledoval.

Nejvíc litoval, že jeho otec nežil tak dlouho, aby mohl poctít na krku hrot Bannorova meče, když se zmocnil všeho, co bylo jeho ploditeli drahé. Tomu osudu unikl v náručí macaté děvečky a jeho duše opustila tělo ve stejném okamžiku jako jeho sémě. Služebná se později dala slyšet, že byl stejně tuhý živý jako mrtvý. Jeho pověst ještě vzrostla, když děvče po čase porodilo jeho posledního levobočka.

Tito levobočkové bylí roztroušeni po celé Anglii. Bannor se nikdy nemohl podívat do očí i nejkrásnější vesničanky čí hradní služebné, aniž si položil otázku, zda to není jeho sestra. A ve všech chlapcích hledal bratry.

Prohrábl si vlasy. Snad by o něm Fíona tak špatně nesmýšlela, kdyby věděla, jak

těžce bojuje, aby napravil otcovy hříchy, a kolik ho ta bitva stojí.

Bannor se vždy pyšnil tím, jak čestně vystupuje na válečném poli, ale jestliže má ukončit konflikt s Willow, bude muset jít čestné jednání stranou. Přivřenýma očima hleděl do chodby, která pohltila Fionu i s jejími vzlyky. Zdá se, že se Wíllow podařilo najít v jeho táboře spolehlivého spojence. Možná ještě není příliš pozdě na to, aby si on našel svého mezi jejími lidmi.

Šestého dne obléhání zvedla Beatrix železnou mříž ve stropě padacího záchodu, vystrčila hlavu a rozhlédla se na všechny strany. Ujistila se, že se na hradbách nevyskytuje žádný Bannorův muž, vykasala si sukně a unikla na svobodu. Plnými doušky lokala svěží mrazivý vzduch.

Ve společnosti těch sprostých fakanů by už nevydržela ani minutu. Kdyby tam zůstala ještě vteřinu, musela by sladké Mary Margaret vyškubat její zlaté lokýnky nebo nacpat Eduardovi do krku vlastní punčochu, aby zarazila jeho věčné žvanění.

Spěchala po cimbuří a každým krokem byla více rozlícená. Desmond byl nejnesnesitelněji! Komandoval ji, jako by už byl hradním pánem, a ne hubeným kloučkem o nic starším než ona. Pokaždé, když se ocitl v její blízkosti, se mu zlomil hlas, takže ve chvíli, kdy chtěl dát najevo svou autoritu, kvákal jako žába.

Zrovna včera její trpělivost přetekla, zapomněla na důstojnost a posadila se na něho, až byl nucen zavolat na pomoc Willow.

Ach ta Willow! Její nevlastni sestra se dočista zbláznila! Beatrix vzdychla a zasněně zvolnila krok. Kdyby chtěl lord Bannor ji, bez váhání by se vrhla do jeho náručí i lože.

„Beo?”

Drsný šepot, který dolehl k jejím uším, způsobil, že jí celé tělo pokryla husí kůže, jež rozhodně nebyla následkem chladného ovzduší. Když vyšel objekt jejích neřestných snů z úkrytu za jedním komínem, přitáhla si plášť těsněji. Ženský instinkt kterým byla na svá léta až příliš bohatě obdařena, jí okamžitě prozradil, že má před sebou nikoli lorda Bannora válečníka nýbrž lorda Bannora muže. Muže, který zplodil tucet dětí s kdoví jakým počtem žen. Muže, který dokázal vytasit svůj šarm stejně lehce jako meč.

Opatrně o krok ustoupila, připravena k útěku. Bannorův ošidný úsměv a napřažená ruka jí v tom však zabránily stejně účinně jako oddíl vojáků. Tmavomodré oči mu vesele zajiskřily. „Nemáš se čeho bát, dítě. Nejsem tvůj nepřítel, ať už ti tvoje paní napovídala, co chtěla.”

Beatrix k němu vzhlédla zbožňujícím pohledem a zatoužila povědět mu pravdu. Že není Willowina komorná, ale sestra. Sestra, která mu měla od začátku patřit srdcem i tělem. Nečekaný pocit věrnosti k Willow ji ale zarazil. Nezabránil jí však, aby si špičkou jazyka olízla rty a odhodila kapuci, přičemž osvobodila své světlé kučery, které zavlály ve větru. Potlačila výčitky svědomí. Konec konců jí Willow sama řekla, ať si s Bannorem dělá, co chce.

„Jak bych se tě mohla bát, můj pane, když jsi mi až dosud projevoval jen laskavost?” předla a uvolnila si šálu, aby odkryla výstřih. Bannor rychlým pohledem ocenil její snahu. „Chceš něco vzkázat mé paní?”

„Mám pro tvou paní mnoho vzkazů,” řekl a sevřel své svůdně pevné rty. Beatrix

přejel mráz po zádech. „Ale počkám si, až jí to budu moct říct sám.”

„Tak proč jsi tedy číhal na mě?” zeptala se a těšila se tím slovem.

„Protože jsem chtěl navrhnout příměří,” sklonil se k ní a důvěrně na ni zamrkal. „Jen mezi námi dvěma.”

„Mezi námi dvěma?” opakovala Beatrix okouzlená možnostmi vyplývajícími z takové dohody. „Tebou a mnou?”

Když přikývl, opatrně se ohlédla. Zrovna teď by se jí nehodilo, kdyby Kell a Eduard prolezli mříží v záchodě a našli služku velitelky, jak rozmlouvá s nepřítelem. Bannor si jejích rozpaků všiml, couvl za komín a prstem ji vyzval, aby ho následovala.

Beatrix kratince zaváhala mezi oddaností ženě, která ji vychovala, a neodolatelným

důlkem na bradě lorda Bannora.

14

Sedmého a posledního dne obléhání Willow lezla po čtyřech temným tunelem ve druhém hradním poschodí a sbírala šípy, které její nevlastní sestra potřetí upustila.

„Co to s tebou dneska je, Beo? Jsi vylekaná jako králík!”

Bentrix se bázlivé ohlédla přes rameno a upustila další šípy. Poztrácela jich vlastně víc než posbírala.

Willow zastrčila poslední šíp do toulce a podala ho nevlastní sestře. „Kdybych tě tak dobře neznala, řekla bych, že do léčky máme padnout my.”

Toulec znovu vyklouzl z Beatrixiných rukou a šípy se vysypaly Willow k nohám. Než se na Beatrix nevraživě podívala, zhluboka se nadechla.

„Promiň,” zašeptala Beatrix nezvykle pokorně.

Willow sebrala rozsypané šípy a ruce se jí přitom nechvěly o nic méně než Beatrix. Tentokrát si toulec přehodila přes rameno, kde už visel Desmondův malý luk, a vykročila tunelem. V uplynulém týdnu podnikli mnoho podobných výpadů, ale žádný nebyl tak významný jako tenhle. Dnes v noci nezamýšleli bombardovat posádku smůlou a peřím, ani hodit saze do komínu krbu ve velké dvoraně. Dnes v noci chtěli zaútočit na samo srdce Bannorovy obrany.

Je to jediné srdce, které ten muž má, pomyslela si Willow trpce.

S tímto nápadem přišla kupodivu Beatrix. Plán útoku se zakládal na faktu, že třebaže byla Bannorova věž ještě nedobytnější než jejich, neměla žádný tajný vchod, takže k ní musel docházet nechráněným terénem. Když se schovají někde poblíž míst, kudy Bannor v noci chodi, neměl by být problém ho zajmout. Jakmile se ho zmocní, jeho mužům nezbude než se vzdát a složit zbraně.

Pomyšlení na to, že bude mít Bennora ve své moci, Willow děsilo i vzrušovalo. Beatrix opatrně hmatala po zdi. „Tady,” prohlásila a zasunula konce prstů do mělké prohlubně. „To musí být ono.”

„Víš to jistě?” zašeptala Willow.

Její nevlastní sestra to dokázala tím, že zatlačila na kamennou desku, ta se pootočila v čepech a Beatrix nakoukla do chodby ozářené pochodněmi. Willow sestru následovala. Rozhlédly se na obě strany. Úzká chodba vypadala pro jejích záměr jako stvořená. Stačilo, aby se Willow ukryla v okenním výklenku a Beatrix se přikrčila za dubovými dveřmi na vzdáleném konci chodby. Když těmi dveřmi Bannor projde, Willow se před něj postaví s namířeným šípem a vyzve ho, aby se vzdal.

Willow by měla ráda po ruce Ennise s Dcsmondem, aby přes svého otce přehodili velkou síť, ale nemohla riskovat jejich zranění v šarvátce, která bude nepochybně následovat. Nedělala si žádné iluze. Bannor se bez boje nevzdá. Právě proto tam byla Beatrix, které se k němu měla přikrást zezadu a praštit ho přes hlavu pytlíkem písku, který měla přivázaný pod sukní.

Než zaujaly pozice, Beatrix popadla Willow za ruku a stiskla ji jako to dělávala, když byla ještě malá. „Buď opatrná, Willow. Přísahej, že na sebe dáš pozor!”

Willow, dojatá její starostlivostí, její stisk opětovala a sebejistě se usmála. „Dneska v noci by měl být opatrný lord Bannor.“

Beatrix se přikrčila za dveřmi a Willow se uhnízdila na okenním rámu. Připravila si luk a šíp a v duchu se modlila, aby si dřív, než se Bannor objeví, neprostřelila vlastni nohu. Měsíc za mříží nezaskleného okna zahalila mlha. Willow nic neviděla a nezbylo jí jen čekat s nervy napjatými jako tětiva.

Ozvaly se kroky. Těžké kroky, které mohly patřit jen jedinému muži. Willow zadržela dech, ale bála se, že Bannor zaslechne, jak divoce jí tluče srdce. Přinutila se počkat, až projde dveřmi kolem Beatrix a už nebude v jeho silách uniknout z jejich pasti. Teprve poté seskočila a postavila se tváří v tvář nepříteli - poprvé od chvíle, kdy se dozvěděla o jeho zradě.

„Stůj a odhod zbraň!” vykřikla hlasem daleko pevnějším, než byly její ruce. „Nemohu

tě nechat projít.”

Bannorův úsměv působil daleko hrozivěji, než kdyby se zamračil, a jiskřivé temně modré oči a důlek na bradě zastrašovaly víc, než kdyby měl rohy na hlavě a ocas jako ďábel.

„Po čem toužíš, má paní? Po mém srdci, nebo po mém meči?”

Willow vyprskla smíchy. Nebyla si jista, zda ji tak nebetyčná drzost víc rozlítila, nebo pobavila. „Tvoje srdce, po kterém jistě prahne tolik roztoužených žen, mě nezajímá. Chci tvůj meč!”

„A budeš ho mít.” Vytáhl meč z pochvy, odhodil ho na zem a podíval se na její luk.

„Přece bys nestřílela na neozbrojeného muže?”

„Nikoli, pokud mě k tomu nevyprovokuje.” Willow zneklidnilo, jak snadno se vzdal, ale čest jí velela, aby přestala mířit lukem na jeho hruď a obrátila šíp k zemi.

„Přiznám se, že jsem docela zvědavý, co se mnou podnikneš, když mě teď máš ve své moci,” řekl Bannor. „Budeš za mne od mých lidí požadovat výkupné? Uvrhneš mne do mé vlastní vězeňské kobky?” Zvedl obočí a v očích mu dábelsky zajiskřilo.

„Nebo si mě necháš pro vlastní potěšení?”

Willow znovu zdvihla luk, ale Bannor se zjevně nezalekl a pomalu k ní vykročil. Pomýšlela na útěk, ale pohled na Beatrix, postupující po špičkách ode dveří, jí dodal odvahy.

Pohodila hlavou - tento pohyb si v poslední době, kdy si zvykla na své krátké kučery, oblíbila. „Bude mě opravdu těšit, když se vzdáš do mých rukou.”

„Ach, ale někdy je porážka stejně sladká pro vítěze jako pro poraženého.”

Bannor se k ní stále přibližoval s tak něžným úsměvem, že chtě nechtě o krok ustoupila, jestli si Beatrix nepospíší, bude nucena utéct, nebo vystřelit šíp.

Bannor už byl skoro u ní, když se Beatrix rozmáchla pytlíkem s pískem. Willow potlačila absurdní varovný výkřik. Při tupé ráně, s níž dopadl sáček na Bannorovu hlavu, se otřásla. Skácel se jako špalek.

Beatrix, bílá hrůzou, se podívala na Willow přes mužovo nehybné tělo. „Ježíšmarjá, myslím, že jsem ho zabila!”

„Nebud směšná,” usadila ji sestra, odložila luk a šípy a poklekla. „Podle toho, co mi řekla Rona, necítí vůbec žádnou bolest. Určitě je jen omráčený.” Popadla ho za kazajku a s hekáním otočila na záda.

Bannor měl bezmocně otevřená ústa a při pohledu na tmavé obloučky jeho řas Willow toužebně bodlo u srdce.

Často snila o svém princi, jak přesně takhle klidně odpočívá. Kolikrát si

představovala, že mu odhrnuje kadeř z čela, naklání se nad ním a tiskne rty na… Už už se blížila s pootevřenými rty k jeho tváři, ale Beatrix zakoktala: „Je mrtvý?” Willow sebou škubla. „Ne,” ucedila. „Není mrtvý. Jenom… spí.”

Beatrix vykročila k tajnému vchodu. „Skočím pro Desmonda. On bude vědět, co

dělat.”

Willow si sedla na paty a úkosem pohlédla na nevlastní sestru. „Dneska ráno jsi povídala, že Desmond je hlupák, který nenajde oběma rukama ani půlky vlastního zadku.”

Beatrix pokrčila rameny a zrakem přeměřila vzdálenost mezi Bannorem a tajnou chodbou. „Možná se od té doby něco naučil.”

„Počkej,” zavolala na ni Willow, ale pozdě. Panel už zaklapl „Nenechávej mě tu samotnou…”

Bannorův teplý dech na její tváři jí však připomněl, že vůbec není sama. Klesla zpátky na paty. Snila o tom, co udělá, až ho bude mít ve své moci, ale když k tomu opravdu došlo, zjistila, že mu nedokáže ublížit. Jak tam tak ležel s pootevřený mi rty a nataženou paží, vypadal tak… ušlechtile.

Provinile se ohlédla a zrychlil se jí dech. Co by se stalo kdyby na okamžik předstírala, že je Bannor právě tím mužem, kterého si vysnila?

Chvějící se rukou mu odhrnula kadeř z čela. Trhaně se nadechla, sklonila se a dotkla se svými rty jeho úst, jen aby okusila, jak by mohla chutnat, kdyby…

Vtom ucítila na zátylku teplou drsnou dlaň. Jedním dechem ho líbala, druhým líbal on ji. Nebyla to však žádná cudná hubička. Bannorovy rty se rozevřely a jeho horký jazyk jí pánovitě vnikl do úst. Neztrácel čas nějakým prošením. Pronikl její obranou, jako by si bral to, co mu po právu náleží.

Líbal ji tak dlouho, až se přestala bránit a bezvládně klesla na jeho hruď, dychtivá a roztoužená oběť toho, čemu si přála uniknout.

Když se nad ní Bannor konečně slitoval, sotva zvedla hlavu. Pohled na jeho prudce se zvedající hrudník jí řekl, že je Bannor stejně vzrušený jako ona.

Zuřivě se na něho podívala. Její vlastní opovážlivost ji pohoršila stejně jako ta jeho. Na rtech, které před okamžikem tak dychtivě líbala, se objevil vítězný úsměv. Odhrnul jí rozcuchané kučery z tváře a zamumlal: „Šachmat.”

15

Bannor táhl Willow po schodech a železnou pěstí svíral její zápěstí jako okovem. Bral dva schody naráz, takže za ním musela velmi nedůstojně poskakovat, nebo se nechat ještě nedůstojněji vláčet. Ráda by se vzepřela, ale dobře věděla, že by si ji přehodil přes rameno jako pytel mouky.

Zuřila, protože se ukázalo, že do pasti měla padnout ona. Byla zrazena. Beatrix nezbledla hrůzou, nýbrž hanbou. Jak mohla té lstivé lasici důvěřovat, když se kolem pohyboval muž jako Bannor!

Konečně prošla obloukem dveří do severní věže. Bannor ji převedl přes práh a nechal ji ve středu místnosti, zatímco zabezpečoval vchod, před který hodil těžkou dubovou lavici, jako by nevážila víc než tříska.

Pochopila, že nemůže doufat ve slitování ani ve vysvobození.

Bannor se otočil k Willow čelem a jeho zamyšlené mlčení jí připadalo daleko hrozivější, než kdyby zuřivě řval. Její pán a vládce. A ona byla jeho ženou. Kdyby se jí rozhodl uštědřit výprask, král i církev by mu jen požehnali. Nikdo by mu nemohl zabránit, aby ji nechal shnít v hradní kobce. A kdyby mu to přišlo příliš zdlouhavé, mohl by zorganizovat menší nehodu. Jako že by nešťastnou náhodou vypadla z okna, nebo spadla do studně. Daleko víc se však bála něčeho jiného.

Mohl by ji znovu políbit.

Po zádech jí přeběhl až nesnesitelný záchvěv touhy a děsu. Proti tomuto trestu se nedokáže brártit. Kdyby ji ještě jednou objal, dobrovolně zradí nejen své přátele, ale i vlastní srdce. To srdce, které se rozhodla bránit vší mocí ve chvíli, kdy zjistila, že Bannor žádné nevlastní.

Díval se na ni tak hrozivě, až se bála, že mu za chvilku všechno vybreptá: kde jsou vstupy do tajných chodeb a kudy vedou. Že to byl její nápad zaplést do hřívy jeho válečného oře růžové mašličky Mary Margaret. Přiznala by se snad i k tomu, že ho špehovala, když se svlékal, i k těm hříšným snům, které od té chvíle ruší její spánek. Willow se kousla do rtu a modlila se, aby ji Bannorův ohnivý pohled nepřinutil promluvit.

Obvinění, které po zdánlivě nekonečném čase vyslovil, ji překvapilo. „Proč jsi mě políbila?”

Vypadalo to, jako by ho její polibek ze všech útoků, které na něho v posledních dnech podnikla, zranil nejvíc.

Na to Willow nemohla odpovědět, a tak zaútočila: „Proč jsi mě líbal ty?”

„Navzdory tvému chování a s ohledem na tvůj věk se mi to zdálo vhodnější než ti naplácat.” Prohlédl si ji od hlavy k patě. „Domníval jsem se, že už jsi…”

„Je-li tvůj polibek trestem, neodvážím se domýšlet, co děláš se ženami, které ti opravdu ublížily.”

Přistoupil o krok blíže a oči mu nebezpečně zazářily. „Opravdu?” Willow ustoupila. „Tak takhle jsi omámil Beu, proto mě zradila!” Pokrčil rameny. „Některé ženy nepovažují můj polibek za mučení.”

„Jestli ses jí dotkl, zabiju tě,” uklouzlo Willow dřív, než si stačila uvědomit, že svá slova myslí vážně.

Bannor se škádlivě usmál. „Sluší ti to, má paní. Když žárlíš, zružoví ti tváře a z očí šlehají blesky.”

Lichotka ji zaskočila a chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že její podezření nepopřel.

„Nežárlím. Jsem znechucená! Měl by ses stydět!”

Přestal se usmívat. „Styděl bych se, kdybych tvou služebnou svedl. Můžu tě však ujistit, že mě předčasně vyspělé děti nezajímají.” Začal kolem Willow kroužit.

„Opovažuješ se obvinit mě z hříchů, které jsem nespáchal, a co tvoje vlastní provinění, má paní? Od chvíle, kdy jsi přišla na Elsinor, podněcuješ mé děti k otevřené vzpouře. Zatvrdila jsi jejich srdce proti mně.”

„Já jejich srdce nezatvrdila!” zvolala. „To ty sám! Stejně, jako jsi to udělal i s mým srdcem - svou lhostejnosti a přezíráním.” Willow se otočila, aby unikla jeho zkoumavému pohledu. Uvědomila si, že prozradila víc, než měla v úmyslu.

Uchopil ji za bradu a řekl jemně: „Tyto hříchy nemohu popřít. Ale lituji jich.”

Vytrhla se, ale nepřestala se mu dívat zpříma do očí. „Tak jako lituješ svého sňatku se mnou?”

„Proč bych neměl?” odpověděl chraptivě a sevřel ruku v pěst. „Od okamžiku, kdy jsem se na tebe poprvé podíval, nemám chvilku klidu.”

Willow strnula. Alespoň ji však ušetřil koktavého popření, nebo dokonce přímé lži.

„Takže zbývá jen rozhodnout o mém dalším osudu.” Unikla z jeho dosahu a začala přecházet místností. „Vzhledem k tomu, že jsi mě neshledal o nic přitažlivější než nějakou tlustou rybářku s knírem, můžeš se klidně zaslíbit celibátu, jak jsi měl v úmyslu.” Mrkla po něm s předstíraným soucitem. „Jaká škoda, že se budeš muset vzdát těch svých běhniček.” Přešla ke krbu a zase zpátky. „Mohl bys mě sice postoupit siru Hollisovi, ale my přece na tom chudákovi nemůžeme požadovat tak strašlivou oběť, že?” Prudce se otočila a luskla prsty. „Už to mám! Co kdybys mě zavřel do kláštera, kde bych zemřela jako vysušená stará panna. Uznávám, že to je jediné místo vhodné pro tak bídné stvoření, jako jsem já.“

Bannor během jejího proslovu pomalu otvíral ústa. Willow se natáhla a rázně mu je zavřela. „Nemá smysl něco popírat. Tvůj syn to slyšel na vlastní uši.”

Bannor se odvrátil a opřel se rukama o krbovou římsu. Má aspoň tolik slušnosti, že se zastyděl, řekla si Willow hořce.

„Proč jsi použil své děti, aby mě vyhnaly? Proč jsi mi prostě neřekl, že o mě nestojíš? Nenaléhala bych, abys dodržel svůj slib. Ráda bych ti dala svobodu.”

Bannor se k ní otočil. Ten had se nekrčil hanbou! On se smál! Veselím mhouřil oči a

důlek na bradě se mu prohloubil.

Rozlícená Willow odkráčela ke dveřím, kde se tyčila barikáda. Vší silou zatáhla za stůl, ale ten se nepohnul. Pak si všimla, že Bannor drží druhý konec jednou rukou.

Z tváře mu zmizelo veškeré veselí a byl velmi vážný. „Když jsem řekl Hollisovi, že nedopustím, aby podstoupil tak strašnou oběť a nechal si tě, netropil jsem si žerty z tebe, nýbrž z něho.”

Willow se přesunula k oknu, podívala se dolů a odhadovala, jak hluboko je oblázkové dláždění.

Bannorův hlas, neúprosnější než jeho dotek a naléhavější než jeho polibek, ji následoval. „A celibátu se nezaslíbím, protože vím, že tak sladkému pokušení, jako jsi ty, nedokážu odolat.”

Willow se vzdala úmyslu uprchnout oknem a hmatala po zdech v naději, že najde

přístup do tajné chodby.

„Málem jsem tě uvrhl do kláštera, protože nesnesu pomyšlení, že by se tě dotýkal jiný muž.”

Willow přestala dýchat. Zapomněla, jak se nadechnout. Pomalu se otočila s pocitem, že zase sní.

Bannor tu však byl, opíral se o stůl a chránil si hruď zkříženými pažemi. Upíral na Willow pohled, který naposled viděla, když jí tatínek pocuchal vlasy a nazval ji svou princezničkou - napůl toužebný a napůl bolestný. Jako by tušil, že ji ztratí, ale nedokázal tomu zabránit.

Willow k němu vykročila. Udělala jeden krok, pak druhý a najednou zvrátila hlavu a rozesmála se.

Její smích Bannora překvapil i okouzlil. Nebyl vysoký a zvonivý, jak očekával, nýbrž hluboký a chraptivý a připomínal zvuk, který vydává železná padací mříž, již dlouho nikdo nezvedal.

„Věděla jsem, že se mi chceš pomstít,” řekla a její hrdelní řehot přiváděl Bannora k roztouženému šílenství, „ale takhle krutý žertík by si nedokázal vymyslet ani Desmond.”

Bannor užasle zakroutil hlavou. „Důvod tvé veselosti mi zcela uniká, má paní. Nevím, o čem to mluvíš.”

„Myslíš si, že jsem padlá na hlavu? Na Bedlingtonu sice nežijeme v takovém přepychu jako vy na Elsinoru, ale zrcadla tam jsou.” Krutě se zatahala za krátké černé kučery, které jí lemovaly obličej. „Moje vlasy jsou jako saze. Kůži mám hrubou a osmahlou jako skřet. Ruce a nohy tenké a sukovité jako větev jívy. A má ňadra!” Nadzvedla je opovržlivě dlaněmi. „Jen se na ně podívej!”

Bannor si namáhavě odkašlal. Nedokázal se nepodívat na ty drobné kopečky, které svírala.

Spustila ruce a zoufale se podívala dolů. „Nestojí za řeč. Bea má dvakrát větší.” Zatvářila se zarmouceně a zároveň pyšně. „Ale Bea je krásná. Má velké modré oči, dlouhé světlé vlasy a smetanovou pleť. Kdybys řekl, že nemůžeš odolat jejímu pokušení, věřila bych ti.”

„Vždyť je to jen dítě!” protestoval Bannor. „Nerad bych ji urazil, ale není trochu

příliš… buclatá?”

Willow se na něho dlouze zadívala, než řekla; „Tak tohle je nejkrásnější poklona, které se mi v životě dostalo.”

„Až dosud.” Bannor k ní rozhodně vykročil.

Ať už měli na Bedlingtonu na tisíc zrcadel, měl dojem, že se na sebe Willow nikdy pořádně nepodívala. Viděla jen svůj pokřivený obraz ve zlých očích těch, kteří ji ponižovali. Rozhněval se. Možná by měl znovu promyslet, zda nemá vypálit hrad jejího otce do základů.

Bannorův zuřivý výraz by Willow polekal, kdyby jej nezastínil něžný žár jeho očí. Stála nehnutě jako mramorová socha, kterou jeho dotek probudí k životu.

Dočkala se. Přejel jí dlaní přes vlasy a navinul si jednu kučeru na prst a druhou rukou Willow jemně podrbal. Musela se odvrátit, aby jí neunikl blažený povzdech.

„Tvoje vlasy,“ zašeptal jí měkce a teple do ucha, „jsou obláčky nejhebčí soboliny. Není na světě muže, který by nezatoužil ukrýt v nich tvář. Tvoje pleť…,” mumlal a pohladil jí tvář, „je zlatá a sladká jako nektar prozářený sluncem. Tvoje ruce…,” sjel jí dlaněmi po pažích, propletl své prsty s jejími a učinil z ní dobrovolnou zajatkyni, málo se bránící tlaku jeho těla, „jsou něžné, ale tak silné, aby mne k tobě navždy připoutaly.”

Willow začala litovat své upřímnosti. To by si přece nedovolil. To snad ne… Ale on si to dovolil.

Zmocnil se jejích ňader stejně směle jako zbytku jejího těla, hnětl je přes tenkou látku košilky a nakonec je sevřel v dlaních a palci hladil ztuhlé bradavky. Willow zalapala po dechu. Ohromila ji rozkoš a roztoužená vlhkost, kterou cítila mezi stehny.

„A tvoje ňadra…,” drsně zasténal Bannor daleko výmluvněji než jakýkoli básník či trubadúr. Sklonil hlavu a na každý něžný pahorek vtiskl láskyplný polibek.

Willow ho chytila za vlasy a zvedla mu hlavu. „Vždycky jsem si myslela, že mám… nezajímavé rty,” přiznala a vyzývavě na něho pohlédla.

„Tak to ses mýlila,” ujistil ji pohlazením konečky prstů. „Taková krása!”

Když se sklonil, aby se na té kráse popásl, zavřela oči. Tentokrát vstřebával rozkoš pomalými doušky, líbal ji a něžně kousal její svůdný horní ret, až sama zatoužila ucítit jeho jazyk ve svých ústech. Nenechal ji dlouho čekat a ona jeho útoky za okamžik opětovala a ještě ho uchopila za zátylek a přitáhla blíž.

Bannor nadšeně zamručel a opřel ji o stěnu. Její tělo bylo připraveno. Willow pochopila, že ten ostřílený válečník opravdu touží právě po ní.

Objal ji a pozvedl, až mezi stehny ucítila důkaz toho, že nelhal. Podvědomně je roztáhla a přitiskla Bannera k sobě stejně toužebně jako přijala jeho jazyk. Drsné vlněné nohavice, které měla na sobě, její rozkoš ještě umocnily.

V obavě, aby předčasně neprolil sémě jako nějaký mladíček, jí stahoval nohavice přes útlé boky. Dlouho tak útlé nebudou, napadlo ho. Za chvíli bude nosit pod srdcem jeho další dítě. To pomyšlení ho navzdory všemu očekávání nepoděsilo, ale spíš potěšilo.

Potlačil kletbu, odpoutal se od Willow a nechal ji sklesnout u stěny jako užaslý uzlíček. Pak se odpotácel k oknu, vzepřel se o rám, ale ani noční chlad nezmírnil jeho vzrušení.

Bannor dobře věděl, že kdyby se v tu chvíli otočil, nedokázal by odolat Willowiným vlhkým rtům a zasněným šedým očím. Už dřív jí měl říct, že se jeho pomsta proměnila v lásku, ale už bylo pozdě. Stejně by mu neuvěřila. Jeho oči by ho zradily. Fiona vždycky říkala, že je špatný lhář.

Zadíval se na vzdálenou hvězdu a přiznal se. „Má paní, já tě nechtěl vypudit z Elsinoru, protože jsem po tobě netoužil. Právě naopak.”

„A co je na tom špatného?” vypískla Willow. Nemohla uvěřit, že by ji vůbec někdo chtěl.

„No právě,“ odpověděl a zatvářil se smutněji než to zimní nebe. „Protože pokaždé, když se tě dotknu, ti udělám dítě.”

Willow si uvědomila, jak špatně ho odhadla. Přešla za ním k oknu a něžně mu položila ruku na předloktí. „Nesmíš dopustit, aby tě starosti připravily o radost ze

života,” řekla tiše. „Konec konců každý muž, který přišel o dvě manželky při porodu, by se rozpakoval přivést do jiného stavu třetí.”

Bannor se k ní překvapeně obrátil. „Kdo ti to napovídal?”

„Nikdo,” začervenala se Willow, osmělila se a přiložila mu dlaň na tvář. „Fiona mi

řekla, že ses vždy cítil odpovědný za jejich předčasná úmrtí.”

„A měl jsem proč. Kdyby na mě Mary nečekala před hradem po bitvě u Guisnes, nestála by na kraji příkopu, když se přetrhl řetěz od padacího mostu. A kdybych byl doma s rodinou, místo abych dobýval na Francouzích Poitiers, nedopustil bych, aby má sladká roztržitá Margaret trhala polní kvítí na louce, kde se mí rytíři cvičili v lukostřelbě.”

Willowina ruka klesla. „Chceš tím říct, že žádná tvoje žena nezemřela při porodu?”

„Přesně tak. Obě byly zdravé a silné jako kobyly. Každá z nich by mi ráda porodila tucet dětí.” Otřásl se, jako by na něj sáhla smrt.

Začal pochodovat po věži jako předtím Willow. Ta sklesla na římsu pod oknem a zadívala se do prázdna.

„Plodnost byla odjakživa největším problémem naší rodiny,” vysvětloval a prohrábl si rukou vlasy. „Můj vlastní otec zplodil třiapadesát dětí a jeho otec devětašedesát. Takže už chápeš, Willow, že neodmítám tebe. Já už zkrátka nechci žádné zatracené dítě!” Zareagovala na jeho výbuch polekaným zamrkáním. Klekl si před ní na kolena, vzal ji za ruce a vzhlédl jí do tváře upřímně jako malý Hammish. „Nemohu ti dát to, po čem prahne každá žena - vlastní dítě.”

Willow se zasmála. „Ty si myslíš, že po tobě chci dítě? Nějakého ubrečeného usmrkánka, který se mi bude věšet na zástěru? Mizerného rozmazleného vzteklouna, který bude vřískat, dokud nedostane, co si zamane? Já přece ty malé příšerky nesnáším!”

Bannor upřímně užasl. „Ale s těmi mými příšerkami vycházíš náramně dobře.” Willow se zamračila, překvapená tím, že má vlastně pravdu.

„Ano, tvoje děti snáším,” opravila se. „Ale ostatní ne. Jsou tak sobecké.”

Přikývl. „A nenasytné.”

„Neposedné.”

„Vrtí se,” dodal a zašklebil se.

„A vždycky zhltnou nejlepší sousta,“ zdůraznila.

„Jsou ulepené.”

„A sprosté,” zvýšila hlas.

„A hrubé.”

„A malicherné,” zaječela.

„A zlomyslné,” zařval.

Naráz přestali oba křičet. Jejich nosy a ústa se skoro dotýkaly a dechy se smísily. Obezřetně se navzájem změřili. Uvědomili si, že spolu poprvé naprosto souhlasí a že jejich souhra může být daleko nebezpečnější než nepřátelství.

„Zaplaťpánbůh, že se Fiona mýlila,“ zamumlala Willow, neschopna odtrhnout zrak.

„Nemůžeš” mi udělat dítě jen tím, že se mi podíváš do očí.”

„Věru, to by chtělo alespoň mrknutí,“ souhlasil střízlivě.

„Nebo polibek,” zašeptala a bezděky pootevřela rty.

Když si ji přitáhl do náručí, tiše zasténala. Bannor odolal pokušení jejích úst a jemně jí přejížděl rty přes obočí, víčka a hřbet nosu. Byl to tak slastný pocit, že musela

bojovat s touhou požádat ho, aby jí políbil na všechna ta místa, kterých se dosud ničí rty nedotkly. Začal jí lehce kousat koutek úst, což jí přimělo vzdychnout rozkoší.

Víc nepotřeboval. Naklonil ji a zmocnil se jejích úst tak vášnivě, že pod ní poklesla kolena.

Willow z Bannorova zmučeného stenu pochopila, že původně nezamýšlel položit ji na svůj slamník a lehnout si mezi její stehna.

Když to však učinil, neměla sílu odporovat. Objala ho kolem ramen a vzepjala se,

čímž vystavila hrdlo jeho měkkým vlhkým rtům.

Nebylo divu, že ono rytmické bušení pokládala za tlukot vlastního vzrušeného srdce. Ohlušující ránu, která následovala, a výkřik Mary Margaret si už však s ničím jiným splést nemohla. „Ach Desmonde, on ji kouše. Zaraz ho, než nám ji celou sežere!”

16

Bannor se z Willow odvalil. Jeho válečnické instinkty se probudily o vteřinu později, než bylo třeba. Willow napřed neviděla nic než špinavé nožky a omámeně se zadívala na pár stojící přímo vedle matrace. Byly větší a špinavější než ostatní, ale ne zas tak, aby špínou neprosvítaly pihy.

Sledovala nohy vzhůru, až spatřila známý luk, který svíraly pihovaté pěsti s bílými klouby, a pak zúžené zelené oči. Desmond mířil přímo na Bannorovo srdce.

Bez rozmýšlení se s rozpřaženými pažemi vrhla na Bannorovu hruď a vykřikla:

„Zadrž!”

Teprve když zahlédla chlapcův znechucený výraz, pochopila, že zradila nejen děti, ale i sebe. Desmond váhal o chvíli déle, než se jí zamlouvalo, a teprve pak sklonil namířený luk.

„Měl jsem toho mizeru zabít, když tě požíral,” zavrčel.

„Zemřel bych jako šťastný muž,” zamumlal jí Bannor do vlasů.

Desmondovi společníci byli rovněž ozbrojeni. Ennis mával srpem, Eduard kyjem, Mary nůžkami na stříhání ovcí a Mary Margaret vidlemi. Hammish třímal cosi, co nápadně připomínalo kost od šunky, a Meg s dvojčaty vláčela malé beranidlo. Tím si

- soudě podle prachu, který se vznášel místností - prorazili cestu zdí.

„Jak jste mě našli?” zeptala se Willow. Desmond vrátil šíp do toulce, přehodil si luk přes rameno, sáhl za sebe a vytáhl červenající se rozcuchanou Beatrix. Kdyby Willow neviděla, že má její nevlastní sestra svázané ruce a roubík v puse, myslela by si, že se v ní hnulo svědomí. Beatrix bojácně kroutila prsty.

„Když se Bea vrátila bez tebe, bylo mi jasné, že něco nehraje,“ vysvětloval Desmond a vrhl na dívku opovržlivý pohled. „Brzo jsem tu malou zrádkyni přinutil, aby se přiznala. Hammish si na ni sedl a já jí lechtal na chodidlech.”

Hammish sklonil hlavu, ale Beatrix ji naopak zvedla a pohled, který vrhla na Desmonda, sliboval pomstu.

Ennis upustil srp. „Neumíš si představit, jak jsme se polekali, když jsme zjistili, že tě otec zajal.”

„Ani já bych si to nedokázal představit,” zašeptal Bannor a zachechtal se, až Willow zasvědily ušní lalůčky.

Willow mu zaryla loktem do žaludku, ale bylo to jako by narážela do skály.

Eduard zamával kyjem a srazil neviditelného nepřítele. „Já tě našel. Koukal jsem špehýrkou a slyšel jsem, jak tatínek říká, že máš vlasy hebké jako psí srst a pleť lepkavou jako něco, co nechali na slunci celý den, a Bea je tlustá jako prase.”

Ani roubík nedokázal potlačit Beatrixino zuřivé vyjeknutí.

Willow se zarděla. Obávala se spíše toho, co mohl Eduard zahlédnout, než co slyšel.

„Je to docela schopný vyzvědač, že, má malá rybářská ženuško?” zamručel Bannor. Mary Margaret udeřila vidlemi do podlahy a nasupila se. „Jestliže tě tatínek nekousal, co teda s tebou dělal?”

Willow se vyprostila z Bannorova nebeského sevření a postavila se tak důstojně, jak to bylo za daných okolností možné. Pod Desmondovým pátravým pohledem si uvědomila, že má pomačkanou kazajku, pocuchané vlasy a rty lesklé a naběhlé od polibků. „Tvůj tatínek a já jsme… ehm… my jsme…”

Bannor vyskočil na nohy. „Vyjednávali příměří.”

„Příměří?” odfrkl si Desmond. Zbytek dětí zklamaně zasténal.

Willow se sladce usmála. „Nemám vašemu otci za zlé, že si chce uchovat důstojnost, ale ve skutečnosti jsme vyjednávali jeho kapitulaci.”

„Moji kapitulaci?” zadíval se na ni zuřivě. Desmond se stále tvářil nedůvěřivě. „Když se chce vzdát, tak není o čem jednat.”

„O podmínkách, pochopitelně.” Odvážila se Bannora přátelsky poklepat po hrudi.

„Nedoprovázejí však každou kapitulaci jisté kompromisy, můj pane?”

„O tom nic nevím, má paní,” ucedil. „Ještě jsem nekapítuloval.”

„To jsem pochopila,” zamumlala. „Proto se vynasnažíme, aby to proběhlo co nejbezbolestněji.” Významně se podívala na děti. „Jistě vás potěší, že otec přistoupil na všechny vaše podmínky.”

„Ani omylem…” Willow dupla Bannorovi podpatkem na nohu, a tím ho umlčela.

„Na oplátku však,” pokračovala, než děti propukly v jásot, „žádá jedno.” Děti i Bannor zadrželi dech. „Rád by trávil víc času ve vaší společnosti.”

„To že chce?” pochybovačně se zachechtal Desmond.

„To že chci?” vyděsil se Bannor.

Willow si jich nevšímala. „Moc rád s vámi bude sedět u stolu při každém jídle a ukládat vás večer do postýlek.”

„O půlnoci,” ujistil se Kell.

Beatrix obrátila oči v sloup. Děti se shlukly k šeptané poradě, která vyvrcholila zápasem mezi Kellem a Eduardem. Když je odtrhli, přistoupila k Bannorovi Mary Margaret.

„Chceme ještě něco,“ prohlásila a v buclaté ručičce svírala vidle jako královské žezlo. Bannor se na Willow utrápeně podíval, než si sedl na bobek před dceruškou, aby jí viděl do očí. „A co by to mělo být?”

„Chceme, aby sis s náma hrál.”

Bannor se prosebně podíval k nebesům a zoufale se zasmál. „Inu dobrá, princezno. Bude mi ctí vyhovět tvé prosbě.”

Když Willow slyšela to známé oslovení z Bannorových rtů, pocítila v srdci bolest, o níž se domnívala, že je dávno mrtvá. Při pohledu na to, jak cuchá dceruščiny kučery, se musela odvrátit.

Desmond ji sledoval zrakem stejně ostrým a dravým jako jeho vrána. Na rty se mu vrátil zatrpklý úšklebek. „Pověz mi, otče,” otázal se a založil si tenké paže na hrudi,

„co vlastně získala Willow? Byla to přece ona, kdo tě přesvědčil, aby ses vzdal.” Bannor se vzpřímil a dlouze se na ni zadíval, než měkce odvětil: „Willow získala svobodu, pokud o ni stojí.”

Mary Margaret upustila vidle a popadla Willow za nohu. „Neopustíš nás, že ne? Slíbilas, že nás naučíš zaplétat stužky koňovi do ocasu a střílet lukem. Ach, Willow, řekni, že neodejdeš!”

Willow nebyla dlouhou bolestnou chvíli schopna slova. Pak sevřela dítě v náručí.

„Právě teď odejdu. Do postele. A vy všichni půjdete se mnou, protože už je dávno po

půlnoci.”

Nedbala na protesty Mary Margaret a předala ji jejímu otci. Bannor si přidržel kvílející holčičku na délku paží, načež si ji přehodil přes rameno. Její kvílení vystřídal chichot. „Co si mám s tím malým skřetem počít?” zamračil se na Willow.

„Uložit ji do postýlky,” usmála se Willow sladce a ukázala na nový vchod do místnosti. „Tato chodba tě přivede přímo do jejího pokoje.”

Desmond počkal, až jeho otec s Mary Margaret zmizeli za probouranou zdí, a vytáhl z punčochy šeredně vypadající dýku. „Ty jsi sice zrádkyně, Beo,” řekl a přeřezal jí pouta, „ale alespoň nespíš s nepřítelem.” Než vklouzl do chodby, vrhl na Willow přes rameno trpký pohled.

Povzdechla si. Bála se, že ztrácí dobrého spojence. Možná navždy.

Hammish jí vsunul tlustou ručičku do dlaně, jako by vycítil Willowin smutek.

„Desmonda si nevšímej, má paní. Myslím, že musíš být ukrutně statečná, kdyžs přepadla tatínka v jeho doupěti. Muselo to pro tebe být strašné, ocitnout se v jeho drápech.”

„Prostě příšerné,” zamumlala toužebně a vybavila si něžný dotek Bannorových dlaní, sladkou chuť jeho polibků a zoufalý a hladový výraz jeho tváře, když přiznal, že po ní touží.

17

Nazítří ráno kráčela Willow po padacím mostě a ledový vítr jí omotával plášt kolem kotníků. Den byl chladný a jasný a zářící slunce teplo jen slibovalo. Když procházela branou, přetáhla si kapuci přes hlavu a skryla tvář před zvědavými pohledy strážných. Jako hradní paní si nemohla dovolit, aby ji přistihli při tak choulostivém poslání.

Zahnula směrem k vesnici a přehodila si koš do druhé ruky. Byl sice těžký, ale nechtěla vstoupit do nepřátelského tábora s prázdnýma rukama. Zejména když sama přicházela s prosíkem. Naložila košík dárky od vděčných obyvatel hradu - hrnky s medem, šrůtky soleného masa, voňavými voskovicemi, které každému, kdo je zvyklý na smrduté lojové svíčky, budou připadat jako vrchol přepychu.

Bezradně bloudila blátivými uličkami. Až v tu chvíli si uvědomila, že vlastně netuší, kam má namířeno. Když kolem ní proběhla smečka rozjívenců a málem jí vyrazila koš z ruky, popadla toho nejmenšího za rameno.

Držela ho pevně, aby se jí nevykroutil, a něco mu zašeptala. Začervenal se a ukázal na řadu proutěných chatrčí vymazaných blátem a pokrytých doškovou střechou. Pak utekl za svými kamarády.

Willow váhala, pro kterou se rozhodnout, když se náhle dveře jedné rozletěly a ven se vypotácel muž. Měl zarudlý obličej a rozvázané tkanice od poklopce. Willow se stáhla do stínu. Vzrušilo ji, že se někdo může věnovat smilstvu v době, kdy většina obyvatel hradu ještě v kapli odříkává ranní modlitby.

Muž se opile otočil. „Ženo, tys mně dala! Nevím, jestli jsem zrovna přišel, nebo odcházím.”

„To vyjde nastejno,” ozval se rozhodný ženský hlas zevnitř. „Takže raděj odejdi.” Dveře se rázně zavřely.

„Drzá čubka,” mumlal, chvíli zápasil s tkanicemi a nakonec se odpotácel ulicí a tiše klel.

Willow počkala, až zmizí za rohem, a přikradla se ke dveřím. Plaše zaklepala a žena uvnitř zařvala: „Jestli si nechcete koupit za váš šilink dávku neštovic, počkáte, až se umeju.”

„Tedy,” zamumlala si Willow pro sebe, vděčná za to, že nikdo nevidí, jak se červená,

„zdá se, že jsem na správné adrese.”

Třikrát si přehodila těžký košík z ruky do ruky, než se dveře konečně s vrzáním otevřely a na prahu se objevila vysoká urostlá žena. Pod jejím podezíravým pohledem Willow opustila odvaha. Nezmohla se na slovo. Mlčky jí podala koš přikrytý ubrouskem.

Ostražitý výraz ve tváři neznámé ženy se změnil v opovržení. „Takové jako ty dobře znám. Zabalíte se do teplého pláště, vyplížíte se ze svého útulného domku a schováte tváře, aby jen Bůh věděl, že máte soucit s vesnickou děvkou. Můžete jít k čertu s tím vaším křesťanským milosrdenstvím,” zavrčela, „protože já o ně nestojím.”

Kdyby Willow nestrčila koš do dveří, přirazila by jí je žena před nosem. „Neodháněj mě, prosím. Nenabízím ti ani lítost, ani milosrdenství. Já tě potřebuju. Já od tebe něco chci.”

Žena neprojevila žádnou ochotu. Zoufalá Willow si stáhla kapuci.

Žena ztuhla a mimoděk natáhla ruku a dotkla se jedné Willowiny osekané kučery. Na rtech se jí objevil záhadný úsměv a pohybem hlavy vyzvala Willow, aby vstoupila. „Ať nikdo nemůže říct, že stará Netta vyhnala dámu svého pána.”

Světlo ohně planoucího v zapopeleném krbu odhalilo, že je „stará Netta” sotva o tucet let starší než Willow. Měla útlý pas a hřívu medově hnědých vlasů. Dřív než čas a zklamání vtiskly jejím rtům hořký úšklebek a vytvořily prohlubně pod vysokými lícními kostmi, většina mužů ji jistě považovala za přitažlivou.

Přestože na stoličce u krbu stálo umyvadlo s vodou a ručník, ve vzduchu stále viselo typické aroma. Willow se neodvažovala pohlédnout na zválenou postel a snažila se nepředstavovat si, kolik mužů v ní nalezlo potěšení. Netta jí to ztížila, protože si sedla do nohou lůžka a opřela se o lokty.

Willow si byla vědoma jejího odhadujícího pohledu. Položila umyvadlo na zem, usedla na stoličku a koš si postavila k nohám.

„Tak jak se daří všem těm vznešeným lidičkám na hradě?” zeptala se Netta zlehka.

„Tvému pánovi? Jeho ratolestem?”

Tohle Willow nečekala. „Docela dobře, děkuji za optání,” Nervózně si pohrávala s rukávem. „Doslechla jsem se, že máš… ehm… jisté zkušenosti.”

Netta směle povytáhla obočí.

„Proto doufám, že bys mě mohla naučit…,” nevěděla jak dál.

„Jak uspokojit tvého muže?” dopověděla za ni Netta. „Nemusíš se červenat ani koktat. Nejsi první nevěsta, která se se mnou přišla poradit. A nebudeš ani poslední.”

„Ach, nemyslím, že bude příliš těžké mého muže uspokojit,” svěřila se rudnoucí Willow. „Ale ráda bych věděla, jestli to jde, aniž bych měla jeho dítě pod srdcem.” Netta si ji chvíli zasněně prohlížela, pak zvrátila hlavu a rozchechtala se. „Já jsem děvka, a ne čarodějnice, dítě. Neznám žádná kouzla ani lektvary, které by zabránily, aby mužské sémě neoplodnilo lůno ženy. Zvlášť když se jedná o tvého muže.”

„Nehledám žádná kouzla ani lektvary,” řekla Willow zoufale. „Chci jen radu. Jistě víš, jak na to, jinak by byla tahle chalupa plná dětí.”

Netta se přestala usmívat. Zadívala se do ohně a sklonila hlavu, jako by naslouchala hlasům všech dětí, které si tu nikdy nebudou hrát. „Baže, to by byla,” zašeptala.

„Zaplatím ti,” Willow sáhla do rukávu pro hedvábný váček s penězi.

Netta vstala a opět se zatvářila pohrdavě. „Nech si své mince, má paní. Neudělám to. Hraješ moc nebezpečnou hru. Znám muže, kteří nechali své ženy upálit pro daleko menší zločiny. Nepomohu ti zrazovat tvého manžela.”

„Ale já nemám v úmyslu zrazovat manžela. Právě naopak. Lord Bannor bude nadšen, až mu řeknu, že se řídím tvými radami. Hned dneska večer mu to řeknu!” Netta si položila ruce na boky a mrkla na Willow. „Takže to, co se šeptá po vesnici, je pravda, že? Ty jsi vyhlásila válku svému pánovi a zajala jeho děti. To je tedy kuráž!”

„Pomohla bys mi, kdybych se snažila ošálit milence?” zeptala se Willow, jíž vzrůstající zoufalství dodávalo odvahy.

„Tomu nevěřím,” pohrdavě odfrkla Netta. „Jak by mohla být žena nevěrná takovému muži, jako je lord Bannor?”

Willow otevřela ústa. Nedokázala nepoložit tu otázku, kterou si zakázala. „Byl lord Bannor…? Měli jste spolu…”

Netta dlouho neodpovídala a pak se chraptivě zasmála. „Klidně riskuju své kosti v objetí opilého vojáka, ale nejsem takový blázen, abych riskovala srdce. Kosti srostou, ale srdce…?”

Willow sklopila oči, aby nevyšlo najevo, že ona je právě tím bláznem. Netta natáhla ruku. „Máš u sebe šilink?”

Willow užasle vzhlédla. „Neříkalas, abych si své mince schovala?”

11 íkala,” odpověděla Netta s potutelným úsměvem, který úplně změnil její unavený obličej. „Hned ti ukážu kde.”

11Čtyři sta devadesát pět. Čtyři sta devadesát sedm. Čtyři sta devadesát…”

„Ach Beatrix,” protestovala Willow, „zase jsi vynechala. Začni znovu od čtyř set.” Beatrix se zuřivě zadívala na obraz nevlastní sestry v zrcadle a Willow pohlédla do okna. Měsíc se plížil po obloze k nesnesení pomalu.

Beatrix zaťala zoubky jako perličky, sevřela stříbrnou rukojeť kartáče na vlasy a začala znovu. Neodpustila si za jednu kučeru bolestivě zatahat.

„Au!” vyjekla Willow a vyskočila. „Za to, žes mě zradila lordu Bannorovi, bys zasloužila vyšší trest než mi jen pět set krát prokartáčovat vlasy.”

„Když jsem se dohodla s lordem Bannorem, že mu tě dodám, slíbil, že ti neublíží.” Prohlédla si ji od hlavy k patě. „A ty nevypadáš, že by ti jeho nemilosrdné mučení ublížilo.”

Projednou byla Willow v pokušení s nevlastní sestrou souhlasit. Podívala se do zrcadla na tu ženu s lesklými tmavými kučerami, jiskřivýma očima a růžovými tvářemi. Téměř si připadala, jako by se na sebe dívala něžným žárem Bannorových očí.

Beatrix využila jejího zasnění a vyškubla jí zrcadlo z ruky. To děvče nemělo pochopení pro marnivost - vyjma své vlastní. Prohlížela si obličej, poprsí, kulaté boky ze všech úhlů a její jindy spokojený výraz znejistěl. „Opravdu řekl lord Bannor, že jsem tlustá?”

„Ovšemže ne,“ zalhala Willow, přestože to Bannor opravdu řekl. Doufala, že jí Bůh tu lež odpustí. „Víš dobře, že se Eduardovu žvatlání nedá věřit. Lord Bannor řekl, že jsi… krásná. Velmi krásná.” Beatrix se znovu samolibě usmála a Willow dodala. „Na jeho vkus jsi však příliš nedospělá.”

Nevlastni sestra pobouřeně zalapala po dechu, ale Willow si toho nevšímala, posadila se a připomněla jí; „Tak kde jsme přestaly? Na čtyřech stech?” sladce se usmála. „Nebo to bylo tři sta padesát?”

Beatrix se neochotně věnovala svému úkolu a Willow držela hlavu, ale stálo ji to velké úsilí. Po tom, co toho dne podnikla a prodělala, by měla být zcela vyčerpaná, ale sladké očekávání proudilo jejími žilami a na spánek neměla ani pomyšlení. Beatrix zarputile napočítala čtyři sta dvacet dva, když se ozval zvon na kapli a vábivě se rozlehl nocí.

Willow vyskočila a vyrazila ke dveřím. Beatrix za ní s kartáčem ve vzduchu zmateně zírala.

„Kam tak spěchá?” zamumlala, když zvon odbil dvanáctou.

Bannor stoupal po točitém schodišti vyčerpanější než po celodenním válčení s Francouzi. Hlava ho brněla, kolena se mu bolestí podlamovala a mezi lopatkami ho píchalo.

Ta bolavá kolena se dala snadno vysvětlit. Poslední dvě hodiny lezl po břidlicových dlaždicích ve dvoraně a dělal střídavě Meg, Margery a Colmovi koníčka. Dětičky ho kopaly do žeber a ječely: „Rychleji, tatínku, rychleji.” Kdyby se konečně neozval půlnoční zvon, asi by se neovládl, vstal, shodil své malé jezdce na zem a uprchl na svobodu.

Pozdě litoval, že slíbil vyhovět Mary Margaret. Nebyla to žádná princeznička se zlatými lokýnkami. To dítě bylo modrooký tyran, vedle něhož vypadal barbar Atila jako laskavý vládce. Teď chápal, proč má většina jejích panenek usekané hlavičky, ručičky, nožičky nebo všechno dohromady.

V uších mu stále zvonilo brebentění Kella a Eduarda. Ennis s Mary se drželi stranou s opovržlivě zdviženými nosy. Dávali tím najevo, že ve svých deseti a dvanácti letech jsou na podobné hrátky příliš staří a moudří. Jen dobromyslný Hammish ocenil potleskem všechny Bannorovy pokusy. Nejvíc ho pobavila bitva s vojskem, které Bannor sestavil z nezralých jablek, do nichž napíchal větvičky jako nohy a ruce. Hammish celou tu „francouzskou armádu” snědl. Bannor se při této vzpomínce otřásl. Musel pak Hammishovi skoro hodinu držet hlavu nad záchodem, než to ze sebe v křečích dostal.

Ještěže byl ušetřen šlehů Desmondova jedovatého jazyka. Hoch vzdoroval všem pokusům zatáhnout ho do jejich veselení. Bannor mnohokrát vzhlédl na cimbuří, kde seděl s vránou na rameni a šklebil se na ně jako zavilý chrlič.

Willow se během toho nekonečného dne stala takřka neviditelnou. Bannor ji zahlédl jen jednou, a než se za ní rozběhl, popadla ho dvojčata za ruce a Mary Margaret zařvala další povel.

Vystoupal po schodech a na jejich konci zívnul. Toužil jen po jednom: svalit se na slamník a spát. Přestože už chlad pronikal do jeho unavených kostí, nehodlal se ani obtěžovat rozděláním ohně. Zima mu nevadila. Mnoho nocí spal na promrzlé zemi ve francouzských lesích a často se probudil pokryt sněhem.

Otevřel dveře, což vyčerpalo poslední zbytek jeho sil. Vstříc mu zavanula vůně hořícího dřeva. Ohromila ho ještě víc než domácké praskání ohně v krbu. Jako by ho zahalil neviditelný teplý plášť. Vítr se marně pokoušel proniknout okenicemi, jejichž bouchání utlumily tmavočervené sametové závěsy, které chránily místnost před ledovým průvanem. U krbu ležel koberec sešitý z vlčích kůží a fošny na podlaze pokrývaly stonky máty a saturejky. Na dubovém stole byla jen šachovnice s vyrovnanými figurkami a hromádka stočených pergamenů převázaných stužkami. Díru ve zdi, kterou prorazily jeho děti, skrývala tapiserie zobrazující dámu, která žehná svému rytíři před odjezdem do bitvy.

Bannor si promnul krhavé oči. Co když ve své únavě vystoupil po jiném schodišti? Ale ne. Ta sbírka zbraní láskyplně rozvěšená po stěnách byla nepochybně jeho.

Roztržitě pohladil ostří širokého meče, který dostal od krále, když triumfálně unikl z

vězení v Calais.

Lehké zapraskání přilákalo jeho pozornost k dubovému loži, které nahradilo úzký slamníček. Péřovou matraci pokrývala hromada pokrývek, z nichž se vynořila žena oblečená v tmavozeleném sametovém rouchu lemovaném norkovou kožešinou. Žena s krátkými kučerami, srdcovitě tvarovaným obličejem a plachým úsměvem, jehož kouzlu nedokázal odolat.

Když k němu vykročila, Bannor nezaváhal. Strhl široký meč ze zdi, namířil ženě hrotem na srdce a zavrčel: „Už ani krok, má paní, nebo tě probodnu!”

18

Willow na Bannora nevěřícně zírala. Nevěděla, jestli se má smát, nebo popadnout štít a chránit se. Oči mu divoce blýskaly, což působilo ještě hrozivěji než rozhodný výraz jeho tváře.

Zkusmo udělala další krok a Bannor o krok ustoupil, jako by považoval dvě a půl stopy chladného železa mezi nimi za příliš slabou obranu.

„Ukončil jsi naše příměří, můj pane?” zeptala se měkce a zase postoupila.

„Já ne, to ty,” procedil sevřenými zuby. „Touhle ďábelskou léčkou.”

Popošla ještě blíž a konečky prstů se odvážila dotknout hrotu meče. „Mýlíš se. Já chci složit zbraně. Proč neuděláš to stejné?”

Bannor na ni zuřivě pohlédl zpod uhlově černých řas, když postupovala podél meče až k jeho zápěstí. Kdyby Willow neucítila horký dech svého muže ve vlasech, mohla by přísahat, že je stvořen ze stejného kovu. Ale jeho prsty uvolnily sevření, když se jich dotkla, takže ho mohla překvapivě snadno odzbrojit.

Bannor zachytil těžký meč dřív, než ho upustila, a zavěsil jej zpátky na stěnu. „Měl jsem tušit, že tě ani meč nezastaví. Snad by bylo moudřejší poslat do kaple pro krucifix a věnec česneku.”

Tvářil se tak zuřivě, že se Willow neubránila smíchu. „To není zapotřebí. Ujišťuji tě, že jsem zcela neškodná.”

„Ovšem, jako ten had, který nabídl Evě v ráji krásné lesklé jablko.”

Bannor přistoupil ke skříni a otevřel ji dokořán. Pár minut se v ní hrabal a tiše klel, což Willow využila k tomu, aby postavila na stůl džbán piva, který se nahříval u ohně. Když Bannor rozzuřeně přirazil dveře skříně a otočil se, Willow mu s úsměvem podala číši s jantarovou tekutinou.

Jejich prsty se letmo dotkly. Bannor se zhluboka napil. „Daroval jsem ti svobodu. Proč tu ještě jsi?”

„Daroval jsi mi svobodu, pokud si ji budu přát. Co když o ni nestojím?“

Odebral se do nejzazšího kouta komnaty za stůl, který mezi nimi sloužil jako barikáda. „Co si vlastně přeješ, má paní? Pronikla jsi do mého posledního útočiště, kde jsem mohl vzdorovat tvému úsměvu a tvé vůni.” Pohladil stužku, kterou byl svázán jeden pergamenový svitek, a jeho hlas zněžněl. „Tvým dotekům.”

Willow prostoupilo vzrušující teplo. „Možná se mi přestaneš vyhýbat, až vyslechneš, co ti chci říct. Tuším, že vím, co tě trápí, můj pane, a věřím, že jsem našla lék,” Přistoupila ke stolu a Bannor ji ostražitě sledoval. Sebrala všechny síly a vyhrkla:

„Jestlipak víš, že je možné, aby se žena ubránila před otěhotněním? “

„Třeba tím, že přinutí svého manžela, aby se celý den věnoval vlastním dětem?” Willow se na něj rozhořčeně podívala.

Bannor klesl na židli, hodil nohy na stůl a unaveně povzdychl. „Takové praktiky samozřejmě znám, nejsem žádný křupán. Ale vím, že bychom oba dva hřešili, kdybychom to dělali.”

Willow se zamračila. „Nechápu, proč by se na nás kvůli tomu Bůh hněval.”

„Protože stvořil manželství k rození dětí, nikoli pro rozkoš.”

Tohle Willow dopálilo, protože znala minulost svého chotě. „A co když muž vyhledává rozkoš mimo manželské lože? To je také hřích?”

Bannor se zatvářil nevinně a andělsky. „Smilstvo je hřích, ale bránění početí je smrtelný hřích.”

Willow zamrkala. „Už chápu, proč máš tucet dětí.”

Dopil pivo a odvrátil oči, což bylo u tak přímého muže nezvyklé.

Willow zamyšleně přecházela před stolem. „Jestliže se naše spojení nenaplní, nikdo nám nebude moci vyčítat, že jsme poskvrnili manželské lože.”

„Pokračuj,” zamumlal Bannor a pokusil se napít z prázdného poháru.

„Tudíž před Bohem nezhřešíme,” uzavřela bystře a opřela se dlaněmi o stůl.

Bannor si odkašlal a s obtížemi hledal slova. „Předpokládám, že jsi k tomuhle závěru nedospěla po poradě s otcem Humphriesem.”

„Ne, to ne.” Teď byla řada na Willow, aby odvrátila zrak. „Když to musíš vědět, navštívila jsem vesnickou děvku.”

Bannor shodil nohy ze stolu a napřímil se. „Ty jsi mluvila s Nettou?” Willow by

přísahala, že Bannor vypadá ještě provinileji než ona.

„Baže, mluvila. Byla velmi ochotná.” Willow se naklonila přes stůl a zašeptala.

„Jestlipak například víš, že muž může uspokojit ženu, aniž přitom sám dojde ukojení?” Bannor nehnul brvou, takže si soucitně povzdychla. „Ne, myslím, že to nevíš.”

Od hrdla mu do tváře stoupal ruměnec. „Podobné věci mezi sebou manželé takhle otevřeně neprobírají. Alespoň já jsem to nikdy nedělal.”

„Ani s Mary a Margaret?”

Samotné pomyšlení ho šokovalo. „Zejména ne s Mary nebo Margaret. O tom se jen potají šeptá.” Willow se tvářila pochybovačně, a tak dodal: „Za tmy. Pod přikrývkami.” Mávl nikou. „Dotek, úsměv, spokojený povzdech, tak spolu rozmlouvají muž se ženou.”

Willow pokrčila rameny, vzdychla a chystala se odejít. „Dobrá, můj pane. Chtěla jsem tě potěšit, ne pohněvat.”

Bannor vyštěkl, ještě než stačila dojít ke dveřím: „Co tě ještě ta ženská naučila?” Willow se pomalu otočila a potlačila úsměv. „Netta mě nechtěla při první návštěvě přesytit informacemi, takže mě seznámila jen s jedním ze svých triků.” Sáhla do kapsáře, vytáhla šilink a podala ho Bannorovi k prozkoumání.

„Šilink?” udiveně zvedl tmavé obočí. „Co s ním chceš podniknout? Necháš ho zmizet za uchem?”

„Nebuď směšný,” zasmála se Willow. „Netta mi řekla kam přesně mám tu minci umístit, abych nepřišla do jiného stavu. A rozhodně to nebylo ucho.”

Sedla si na kraj postele a začala si vyhrnovat sukně. Bannor jen vytřeštil oči. Objevily se útlé kotníky a pěkně tvarovaná lýtka a pohár mu vypadl z ruky. Když se zavrtěla, aby odhalila kolena, Bannor slyšitelně zalapal po dechu.

Stydlivě na něho pohlédla zpod sklopených řas. Ohromeně na ni zíral, když trošku roztáhla nohy a vložila si minci… mezi kolena.

„Sem,” prohlásila a sevřela nohy. „Netta mi přísahala, že se až dosud žádnému muži nepodařilo obtěžkat ženu, dokud svírala šilink mezi koleny.”

Bannor si zhluboka oddechl a oči mu pobaveně zajiskřily. „Tahle Netta musí být náramně moudrá ženská.”

„Ano, je! Povídala, že se mnou můžeš dělat, co chceš, jen když ten šilink zůstane mezi mými koleny.”

„Co chci?” Kdyby byl Bannor vlkem, vztyčil by uši. Dravčím krokem obešel stůl a

připlížil se k loži. Willow se zježily chloupky. „Cokoli se mi zachce?”

„Rozumného,” opravila se a neklidně na něho pohlédla. Její neklid ještě vzrostl, když Bannor zmizel za jejími zády, poklekl na matraci a postel pod jeho vahou zaskřípala. Chraptivě jí zašeptal do rozpáleného ucha: „Takže nebudeš nic namítat proti tomu, co ti teď udělám.”

Drsnou dlaní jí odhrnul kučery ze zátylku a přitiskl na něj své vlhké horké rty. Willow se v tom okamžení změnila v hadrovou panenku a blaženě zasténala.

Šilink cinkl o zem.

„Pardon,” zamumlala, zvedla peníz a vrátila jej na místo. Přitom se kradmo ohlédla na Bannora. „Zdá se, že to bude těžší, než jsem si myslela.”

„To doufám,“ zamručel a jemně jí přejížděl nosem citlivý ušní lalůček.

Willow se hrdinsky snažila nechat oči i kolena pevně sevřená, když se jeho rty jemně dotýkaly vlásků na jejích spáncích a pak putovaly přes lícní kosti až k tepně divoce bušící pod hedvábnou pokožkou jejího krku.

Dotek jeho úst ji silně vzrušil. Otočila hlavu, aby se jejich rty setkaly, ale on si vybral k polibku jen koutek jejích úst, který lehce ochutnal jazykem, jejž tolik toužila ucítit uvnitř svých úst. Bannorovy dlaně zvolna sklouzly z jejích ramen a přesunuly se ke hrudi, palce pohladily klíční kost a zahákly se za živůtek.

Willow rozevřela oči. „Co to děláš?” zeptala se polekaně.

„Jen to, cos mi dovolila, má sladká paní,” zašeptal. „Cokoli. Cokoli, co se mi zachce.” Naklonil se jí přes rameno a přitiskl svou tvář na její. Dotek jeho drsné brady, horký dech a bušení jeho srdce, které cítila na zádech, ji málem připravily o rozum. Když Bannor shrnul živůtek a zanechal Willow do pasu nahou, obě jejich srdce vynechala úder.

Ten ledový žár, který zahřál i zmrazil její kůži, když Bannor poprvé spatřil její ňadra, Willow ohromil.

Nekonečně dlouho se zdálo, že se jeho žhavý zrak spokojí s pouhým pohledem.

Pak si naplnil dlaně jejími vnadami jako nejvzácnějšími poklady. Společně s Willow zasténal blahem.

Willow chtěla zavřít oči, ale nedokázala odvrátit zrak od Bannorových mozolnatých prstů jemně, ale pevně svírajících její naběhlé bradavky. Z úst jí unikl vrnivý sten a nohy svírala ještě pevněji - ne proto, aby udržela šilink, ale aby utišila sladké bodání mezi stehny.

Byl to stejný pocit jako tenkrát, když se jejich oči poprvé střetly, bílý žár, který sílil s každým stiskem Bannorových prstů a hrozil, že ji celou pohltí.

Když už Willow nemohla déle snášet jeho mučivé polibky položila své malé ruce na jeho, svírající jí ňadra. Netušila, že to pochopí jako výzvu, vyprostí ruku z jejího sevření a strčí ji pod její sukni. Cítila, jak putuje vzhůru po stehně, ale ve snu by ji nenapadlo, že hodlá sám utišit žár mezi jejíma nohama.

O to víc ji šokovalo, když se jeho silný ukazovák probíral dolními hedvábnými kudrlinkami a pokračoval dál do štěrbiny mezi stehny, tak daleko, jak se odvážil. Celá se roztřásla.

„Pozor na šilink, Wlllow,” připomněl jí hlasem, z něhož zaznívalo stejné vzrušení, jaké pociťovala sama. „Nezapomeň na šilink.”

Jak sladce mučivé bylo tisknout nohy k sobě, když jí instinkt napovídal, aby je naopak doširoka roztáhla a nechala Bannora zabořit prsty přímo do svého ženství.

Šilink mu nezabránil nahmatat onen doutnající uhlík skrytý mezi vlhkými kučerami a třením z něj vykřesat vášnivý plamen. Willow se kroutila a uhýbala, ale sladkému šílenství pulzujícímu v jejím lůně neunikla.

Rozkoš stoupala, a když vrcholila, Willow pevně sevřela jeho mocná předloktí. Ten nádherný pocit byl tak silný, že neslyšela ani svůj výkřik, ani cinknutí šilinku, který spadl na podlahu.

Ještě stále se chvěla doznívajícími vlnami rozkoše, když ji Banner k sobě přitáhl a

přitiskl jí rty do vlasů.

„Ach, ach,” lapala po dechu. „Nikdy… nikdy… jsem nesnila…” Přitiskla si živůtek k hrudi, otočila se a zuřivě se na něho podívala. „Ty lháři! Tys dobře věděl, jak uspokojit ženu!”

Bannor jí odhrnul potem zvlhlou kučeru z tváře a potměšile se usmál. „Uspokojit tě, má paní, byla jedna z největších rozkoší v mém životě.”

Toto galantní prohlášení Willow obměkčilo. Upřímně a od srdce ho políbila na rty. Když se mu konečně podařilo vymanit, řekl přiškrceně: „Nezapomínej na ten šilink, Willow. A jestli chceš, aby tato metoda byla úspěšná, musíš udělat ještě jednu věc.” Omámeně na něho zamrkala. „Co by to mělo být?”

„Odejít,” odpověděl pevně.

„Odejít?”

„Báže, odejít. Teď. Okamžitě.”

Než se stačila vzpamatovat a sebrat šilink, Bannor ji rázně postavil na nohy. Obratně jí upravil oděv, jako by oblékal jedno ze svých dětí, horce ji políbil, vystrčil ji na schodiště a zavřel dveře.

Vzápětí je zase otevřel. „Willow?”

„Hmmmm,” zamumlala se zasněným úsměvem.

Bannor se opřel o veřeje. S rozcuchanými vlasy a roztouženým pohledem vypadal přesně tak, jak si ho původně představovala: jako chlípný satyr. „Přijď zítra večer. Já také umím pár triků a rád ti je předvedu.”

19

Willow zahalená do pláště spěchala přes nádvoří. Doufala, že stihne přeběhnout padací most, než se podřimující strážný probudí. Přesto stačila vrhnout kradmý pohled k Bannorově věži. Pousmála se, když si ho představila rozvaleného na péřové matraci s rozcuchanými vlasy a pokožkou vonící spánkem. Doufala, že oheň v krbu, který večer rozdělala, bude ježte doutnat a připomene mu, co se mezi nimi před pár hodinami odehrálo.

„Milady! Milady!”

Z ranní mlhy se vynořila Fiona a Willow si přitiskla dlaň k bušícímu srdci.

„Ježišmarjá, Fiono, lekla jsem se, že jsi čarodějnice.”

Stará žena tak rozhodně vypadala. Přestože bylo chladné ráno, přes bílou noční košili měla přehozený jen šál. Jindy úhledný drdůlek se uvolnil, takže jí kolem obličeje visely prameny šedých vlasů. Willow ještě nikdy neviděla tu drobnou ženu vypadat tak vyčerpaně.

„Odpusť, má paní, viděla jsem tě z okna dětského pokoje a řekla jsem si, že si musím pospíšit, abych vás chytila. Mags má koliku a tady malá Peg celou noc nespala. Vždycky, když už usínala, Mags se s pláčem probudila a Peg se k ní přidala, a tak obě ječely, až srdce usedalo.” Fiona podala Willow košík, který měla přehozený přes vrásčitou paži. „Doufala jsem, že tě nebude obtěžovat, když na chvíli tu maličkou pohlídáš.”

Willow mimoděk o krok ustoupila. „Ach Fiono, opravdu si nemyslím…”

„Požádala bych některou služebnou, ale ony to s malými neumí tak jako ty.” Stařenčin spodní ret se zachvěl tak dojemně, že se Willow málem rozplakala.

Povzdychla si. „Tak dobrá. Podej mi ji.” Přehodila si košík přes ruku. „Ne že bych neměla s miminky zkušenosti. Doma mi je často hodili na krk.”

„Bůh ti žehnej, milady!” Vtom se ozval srdcervoucí výkřik druhého dítěte a Fionin bezzubý úsměv se změnil v bolestný škleb. Něco si pro sebe mumlala a pospíchala zpátky do hradu. Willow osaměla s košíkem.

Začala přitahovat přikrývku, do níž Fiona dítě zabalila, ale pak si to rozmyslela a podívala se na jeho obličej. Očekávala, že miminko bude spát, a proto ji překvapilo, že jí vrátilo zvědavý pohled.

„Nazdárek,” zabreptala, zneklidněná jeho upřenýma očima. Peginy růžové tvářičky se začaly kulatit a už tolik nepřipomínala vrásčitého stařečka, spíš veselého skřítka. Před čtrnácti dny měla ještě holou hlavičku, ale teď na ní vyrašilo světlé chmýří. Willow neodolala a přejela po něm prsty.

Děťátko zavrnělo smíchy a Willow to tak zaskočilo, že se také rozesmála.

„Ty jsi ale veselé stvořeníčko,” řekla a jemně mu zmáčkla nosánek.

Dítě vysvobodilo ručičku z přikrývek a sevřelo jí prst. Willow se zadívala na šťastný kulatý obličejík a zachvátila ji vlna něhy. Tohle nebylo jen tak nějaké dítě. Bylo to Bannorovo dítě. Dítě, které zplodil s jakousi bezejmennou ženou - se ženou, která plně pocítila onu mučivou slast, již Willow pouze ochutnala.

Willow zastrčila miminku ručičku zpátky a přikryla mu hlavičku, aby ho ochránila před větrem. Ještě nedávno by jeho matku litovala, ale ve chvíli, kdy klopýtala přes padací most, jí téměř záviděla.

Když Netta otevřela dveře a našla na prahu Willow s maličkou Peg, zesinala, jako by spatřila ducha.

Zadívala se na košík a pak přenesla pohled zpátky na Willow. „Nechtěla jsem tvoje džbány s medem ani voňavé svíčky, proč si myslíš, že budu chtít tohle?”

Willow se připravila, že jí Netta přirazí dveře před nosem, ale místo toho se žena otočila, vešla dovnitř a dveře nechala otevřené.

Nebylo to sice v pravém smyslu pozvání, ale Willow se rozhodla, že to za ně bude považovat. Netta stála uprostřed místnosti zády ke dveřím a objímala se pažemi. Vypadalo to, jako by jí krátký pobyt před dveřmi zmrazil do morku kostí. Vlasy měla rozpuštěné a nohy bosé, ale postel byla prázdná.

„Nevadí ti, doufám, že jsem přinesla miminko,” řekla Willow vesele a pronesla košík dveřmi. „Fiona mě požádala, abych se o něj postarala. Ona pečuje o další Bannorovo maličké.”

„Postav ji ke krbu,” poručila Netta, ale neohlédla se. „Ať nenastydne.”

Willow opatrně postavila koš na teplé kameny, odhodila plášť a sedla si na stoličku.

„Jak jsi uhádla, že je to holčička?”

Netta pokrčila hubenými rameny. „Děvče? Chlapec? Co na tom záleží? Oba čeká život plný dřiny a bolesti.”

Willow se zasmála. „Ach, to by Bannor nepřipustil. Děti ho často rozčilují a jdou mu na nervy, ale vsadila bych se, že by za jejích štěstí obětoval vlastní život.”

Netta se otočila s hořkým úsměvem na rtech. „V tom případě má tohle maličké velké štěstí, že má tak skvělého tatínka.”

„Baže,” řekla Willow tiše a vzpomněla si na vlastního otce. „To věru má.”

„Proč vydává ty zvuky?” zeptala se Netta překvapivě starostlivě. „Bolí ji něco? Nebo má hlad?”

„Asi se nudí.” Willow natáhla nohu a pohoupala košík. Toto umění si osvojila, když pečovala o Blanchin chov. Dítě přestalo kňourat a blaženě se zakuckalo. Odhodilo přikrývku a začalo si hrát s prsty u nohou.

Netta se také uklidnila. Sedla si do nohou postele a sledovala Willow zvědavě, ale zároveň ostražitě. „Abych pravdu řekla, nečekala jsem, že tě ještě spatřím u svého prahu.”

„Proč ne? Tvůj trik se šilinkem měl obrovský úspěch.”

Nettiny oříškově hnědé oči se užasle rozšířily. „Opravdu? Já myslela, že se ti Bannor vysměje a vyžene tě ze své komnaty.”

Willow se trochu napřímila a tiše se zeptala: „Proč sis to myslela?”

Netta se kousla do rtu. Pozdě si uvědomila, že prozradila příliš mnoho. Způsob, jakým pokrčila rameny, postrádal obvyklou lhostejnost. „Bylo to naprosto neškodné, má paní. Nevinný žertík.”

„Předpokládám, že ten žertík souvisel s mou nevinností. Nebo snad hloupostí? Rozneslas po vesnici, že Bannorova nevěsta je stejně hloupá jako bláznivá?”

Pomyšlení, že se jí Bannor spolu s ostatními za jejími zády vysmívá, bylo nesnesitelné. Je možné, že jejich něžné setkání považuje za panenskou pošetilost. Vymrštila se ze stoličky, popadla plášť a přehodila si jej přes ramena.

S předstíraným klidem vytáhla z rukávu sametový váček a hodila ho na postel.

„Doufám, že ti to vynahradí čas, který jsi ztratila s místní hloupou husou.”

Vyrazila ke dveřím, ale Netta ji dostihla. „Jaký bude můj trest za to, že jsem si zažertovala s velkou paní Elsinoru? Namočíš mě do dehtu a obalíš v peří? Dáš mě vyhnat z vesnice? Ukamenovat?” vychrlila Netta vyzývavě, ale Willow v jejím hlase vycítila úlek.

S rukou na závoře se zarazila. Sama byla tolik let bezmocná, takže nyní užasla nad tím, že by mohla pro takovou drobnost někoho potrestat nebo se mstít. Dobře si vzpomínala, jak krutě s ní zacházel Stefan s Reannou, jak přísně ji trestala Blanche za každou drobnou a často vymyšlenou chybičku, a zvlášť bolestně na to, že její tatínek raději odvrátil tvář, než aby se setkal s jejím prosebným pohledem.

„Proč” bych tě měla trestat za vlastní bláznovství?” zeptala se a čelila Nettinu chladnému a bystrému pohledu.

Vyklouzla z chatrče a ani se nenamáhala přetáhnout kapuci. Bylo ještě brzy a v uličkách se pohybovala jen hrstka vesničanů. Směle čelila jejich zvědavým pohledům. Už byla v půli kopce pod hradem, když si s hrůzou uvědomila, že v chatrči zapomněla Peg.

Otočila se jako na obrtlíku a rozběhla se s vlajícím pláštěm zpátky točitými ulicemi. Ve chvíli, kdy zahýbala k Nettině příbytku, rozřízl vzduch ostrý dětský výkřik. Willow si pomyslela, že to je nejhorší zvuk, jaký kdy slyšela, ale utichl stejně náhle, jako začal.

Dveře chatrče byly dokořán a Willow se bez klepání vpotácela dovnitř. Spatřila prázdný košík a její strach se změnil v paniku. Kdyby Willow netlouklo srdce tak prudce, mohla zaslechnout chraplavé falešné broukání. Prudce se otočila a uviděla Nettu usazenou na kraji postele, jak shlíží na uzlíček zabalený v pokrývkách, který chovala v náručí. Uzlíček se vrtěl, vrněl a nakonec krknul jako starý pivař.

Netta zvedla hlavu a usmála se na Willow stejně líbezně jako to děťátko. „Asi se jí líbím. Jak jsem začala zpívat, hned se utišila.”

Willow klesla na stoličku a otřela si čelo rukávem. „Mám opravdu radost, že jste si padly do oka. Jen co si trochu vydechnu, zazpíváme si spolu.”

Netta odtrhla zrak od dětské tvářičky a úsměv jí zmrzl na rtech. Vstala a předala miminko Willow. „Odpusť, má paní. Zapomněla jsem se. Nikdy jsem se jí neměla dotknout těmahle rukama.”

Willow si chvíli prohlížela Nettin polekaný obličej a pak mávla rukou. „Proč ne? Jsou silné a houževnaté, nebo ne? Jen ji dej jednu pod zadeček a druhou pod hlavičku, jinak se ti zlomí jako nalomené kopí.”

Netta se chvíli rozpakovala, než si miminko přivinula k hrudi. Když znovu zdvihla víčka, ostražitost z jejích očí zmizela. „V životě jsem se setkala s mnoha dámami, ale žádná si to oslovení nezasloužila. Pokud o to stále ještě stojíš, naučím tě, jak bez následků potěšit tvého drahého lorda Bannora.” Willow se zamyšleně usmála. „Ano, chci znát všechno. Úplně všechno.”

Během dopoledne se mlha rozptýlila a obyvatelé Elsinoru se mohli těšit na chladné, ale slunečné odpoledne. Vyrazili z hradu a radovali se z volnosti, než je sníh na dlouhé měsíce uvězní mezi zdmi.

Nádvořím se rozléhal hlasitý smích a vřískot dětí, zatímco z kolbiště zněl třesk zbraní, které se střetly v cvičných zápasech. Dokonce i pradleny si vytáhly necky na slunce a vesele při praní žertovaly a vyměňovaly si klepy.

Willow, Beatrix a Mary Margaret přitáhly na louku za kolbištěm slaměného panáka. Willow tušila, že nečiní moudře, když podléhá Mary Margaretiným vytrvalým prosbám, aby ji naučila střílet z luku, ale pomůže jí to ukrátit si nekonečné hodiny do půlnoci. Vzrušení ze sladkého očekávání jí prolétlo tělem. Díky Nettinu rannímu školení dneska v noci vezme manželovu věž útokem a bude ozbrojena silnějšími zbraněmi, než je šilink a úsměv.

„Ty se červenáš,” poznamenala její nevlastní sestra.

„To je z toho horka,” hájila se Willow, když se probrala ze zasnění.

Beatrix si pohrdavě odfrkla, čímž vyslala do ledového ovzduší obláček páry. „Spíš z těch tvých denních snů.” Naklonila se a zašeptala: „Nebo už se snad naplnily? Včera v noci jsi přilezla do postele pěkně pozdě.”

Willow se na ni zuřivě zadívala. Sdílet lože s všetečnou nevlastní sestrou, která ji tak dobře znala, mělo jisté nevýhody.

Zatímco Beatrix přivazovala slaměného panáka ke stromu, odvedla Willow Mary Margaret na malý kopeček. Její luk byl ještě menší než Desmondův a opeřené šípy připomínaly šipky. Willow si za holčičku klekla a modlila se, aby její výuka neměla za následek nic horšího než dlouhé řady prostřílených panenek.

„Moji maminku zastřelili šípem a pak odešla do nebíčka ” poznamenala Mary Margaret, když Willow vyňala šíp z toulce, vložila jej na místo a navedla její malé prstíky na tětivu.

„Moje maminka už je taky v nebi,” informovala ji Willow.

„Taky ji zastřelili šípem?”

„Ne, umřela, když jsem se narodila. Byla moc nemocná.” Willow přitiskla tvář k Mary Margaretině a jemně holčičce vedla ruku. „Snad se na nás obě naše maminky shora zrovna teď usmívají.”

„Nebo se krčí hrůzou,” zabručela Beatrix, která sledovala hrot šípu.

Willow byla přesvědčená, že dívenka luk ovládá, a o pár kroků ustoupila. „Vidíš to

červené srdce namalované na panákovi? Namiř na ně. Dokážeš to?”

Mary Margaret kývla, zamhouřila oči a natáhla tětivu. Willow v očekávání osudného pinknutí zadržela dech.

„Co by se stalo, kdybych ho střelila do hlavy?” znenadání vybreptla Mary Margaret a otočila se s namířeným šípem.

Beatrix padla k zemi. Willow dívence jemně odebrala luk. „Pravidlo jedna zní: Nikdy se nepřestávej dívat na cíl.”

„Jé, koukejte,” vypískla Beatrix a sundala si spadlý list z vlasů. „Támhle je lord Bannor.”

„Kde?” otočila se Willow a zapomněla, že svírá luk. Zprvu se domnívala, že ji nevlastní sestra opět škádlí, ale vznešená chůze vysokého muže kráčejícího podél plotu vedle sira Hollise ji nemohla nechat na pochybách. Převyšoval hofmistra o hlavu a kus ramen právě tak jako většinu mužů na kolbišti. Sklonil k Hollisovi hlavu

a slunce mu pozlatilo vlasy. Kell a Eduard ho sledovali a napodobovali krok za krokem. Když se Bannor zastavil, aby si prohlédl rytířovu zbroj, Eduard mu narazil do nohou. Bannor se podrážděně ohlédl.

Willow nečekala, že si jí všimne, ale on se na ni podíval a usmál se.

Konečně uslyšela to pinknutí, na něž čekala. Šíp vyletěl a zamířil přes louku k plotu. Stále ještě stála přimražená hrůzou na místě, když ji Mary Margaret zatahala za rukáv. „Willow, teď jsi zastřelila i mého tatínka. Myslíš, že taky přijde do nebe?”

20

Willow zkoprněla. Bannor si za chůze vytáhl šíp z ramene, udiveně se na něj podíval a odhodil ho za záda. Jistě se v příštím okamžiku svalí na zem do kaluže vlastní krve. Probrala se z děsivého omámení, vykasala si sukně a rozběhla se přes louku. Kousek od Bannora vytrhla volnou laťku z plotu a vklopýtala mu do náručí.

„Ach Bannore, dokážeš mi někdy prominout?” vyhrkla zoufale. „Když jsi se na mě usmál, úplně jsem zapomněla, že držím luk. A to jsem právě poučovala Mary Margaret, že nesmí přestat sledovat cíl. Ach, nechtěla jsem tě zastřelit, přísahám, že ne!”

Uchopil ji za lokty a pevně ji přidržel. „To byl tvůj šíp? Já myslel, že se zase netrefilo

nějaké páže.”

Zacloumala mu paží. „Pospěš si, můj pane! Musíš si lehnout, než se zhroutíš!”

„Ale já se cítím skvěle,” protestoval a vrhl na Hollise pobavený pohled.

„To rozhodně ne! Bolest a ztráta krve ti zatemňuje mozek.”

Willow mu ovinula ruce kolem krku a pokusila se ho stáhnout k zemi. Jejich

přetahování upoutalo pozornost Bannorových mužů.

„Dobře! Dobře!” zařval a klesl na pískem posypaný trávník. „Není nutné, abys mě uškrtila. Poslechnu tě.”

Kolem se shromáždila skupina válečníků. Willow si přitáhla Bannorovu hlavu na klín a něžně mu hladila vlasy. „Tak vidíš, není to lepší?”

11 ekl bych, že ano,” zamumlal a přitiskl si hlavu na její hruď.

Hollis obrátil oči v sloup. „Ujišťuji tě, má paní, že není proč se znepokojovat. Lord Bannor utrpěl daleko vážnější zranění z rukou…”

Bannor si odkašlal. „Snad má lady Willow pravdu.” Zavřel oči. „Je mi trochu slabo.” Kromě slabosti cítil Bannor i jiné věci, zvláště ve slabinách. Jakživo by si nepomyslel, že se svým ozbrojencům ukáže natažený na zemi s hlavou v ženském klíně. Willowino konejšivé broukání mu však znělo jako píseň Sirény, tak bylo sladké a vábné. Ženská kouzla mu nebyla cizí, ale nikdy jim nepodlehl, protože to pokládal za slabost, kterou si nemohl dovolit.

Hedvábnou síť, kterou kolem něho Willow utkala, protrhl Desmondův mdlý hlas.

„Co se mu stalo?”

„Willow ho zastřelila. Odchází do nebe.”

Bannor otevřel jedno oko a pohlédl na svou dcerušku, která se nad ním skláněla se zlatými vlásky prozářenými sluncem. „Chyběl bych ti, cukroušku, kdybych umřel?” Mary Margaret si to promyslela a pokrčila rameny. „Ani moc ne. Nebyl bys o moc dál než ve Francii.”

„Co se mě týče, může jít přímo k čertu.”

Willow zalapala po dechu a Bannor otevřel obě oči a střetl se s Desmondovým vyzývavým pohledem. Kell s Eduardem potlačili polekané chichotání dlaněmi. Muži neklidně šoupali nohama a vyměňovali si rozpačité pohledy v očekávání výbuchu.

Bannor unaveně povzdechl. „Musím tě zklamat, chlapče, ale místo do pekla se nyní odeberu na lože.”

„Jsi schopen chůze, můj pane?” zeptala se Willow a výhružně se podívala na Desmonda. „Nebo tě mají tví muži odnést na nosítkách?”

„Myslím, že mohu jít po svých,” zamžoural na ni Bannor zpod hustých tmavých řas.

„S tvojí pomocí.”

Pomohla mu na nohy a podepřela ho svým útlým ramenem.

Odklopýtali ke hradu. Sir Darrin si sundal přilbici a podrbal si bělovlasou hlavu. „To je moc divné. Když se sir Bannor drápal z toho močálu u Poitiers s tuctem šípů v zádech, žádnou pomoc nepotřeboval.“

„Když uprchl z vězení v Calais, kde ho málem vyhladověli a k smrti umučili, taky ne,“ dodal jeden z jeho společníků.

Sir Darrin potřásl hlavou. „Já jen doufám, že nám nezženštil.”

Hollis strčil mezi oba muže nos. „Toho se nemusíte obávat, dokud tu bude lady Willow.”

Willow Bannora pevně objímala a cestou dlouhými hradními chodbami udílela rozkazy vylekaným služebným a pážatům: obvazy, horkou vodu, směs hojivých bylinek!

Když Bannor s Willow stoupali po točitých schodech, vzhlédla a přistihla Bannora, jak se na ní úkosem zkoumavě dívá. „Co se děje, můj pane?”

„Jak jsem si kdy mohl myslet, že jsi plachá osůbka?” Willow se ho chystala vyplísnit, ale v tu chvíli jí pevně sevřel rameno a bolestně zasténal. Uložila ho na lože a teprve pak ho opustila, aby vyzvedla požadované věci od služebných, tísnících se za dveřmi.

Bannor se zabořil do polštářů, zatímco si Willow na lavici vedle postele chystala obvazy, mísu vřelé vody a nádobu s čerstvými bylinkami. „Jistě víš, že to tak Desmond nemyslel,“ poznamenala, aniž na něho pohlédla.

Bannor zafuněl. „Ale on to tak myslel. Ten kluk mě nenávidí.”

Willow hodila do vřelé vody špetku majoránky a zavrtěla hlavou. „Kdyby tě nenáviděl, choval by se k tobě lhostejně, ne vyzývavě.”

Bannor zaklonil hlavu a vážně se na ni podíval. „Jak to přijde, že toho o mém zarputilém synovi tolik víš?”

Chvíli se mlčky věnovala skládání obvazů do úhledných pruhů. Polovinu z nich namočila v bylinkovém odvaru. „Protože byly doby, kdy bych udělala cokoli, jen aby si mě můj otec všiml. Klidně bych mu řekla, ať jde k čertu.” Vrhla na Bannora zatrpklý pohled. „Proč myslíš, že jsem si vymohla sňatek s mužem, kterého jsem nikdy neviděla?”

Pres Bannorovu tvář přelétl stín. „Jistě máš důvod této vzpoury litovat.” Willow se vyhnula odpovědi. „Podíváme se na zranění, když dovolíš.”

Jemně mu odtáhla ruku z ramene a překvapeně se zamračila. Přejela prsty po lněné tkanině, ale nenašla žádnou díru. Na druhém rameni však objevila úzkou trhlinu.

Bannor se za rameno okamžitě popadnul. „To byla takzvaná stínová bolest. Je to velmi matoucí fenomén.”

„Velmi matoucí, to jistě,” zabrumlala Willow a sledovala ho přivřenýma očima. Jeho bronzová pokožka ani o poznání nezbledla.

Počínala si trochu drsněji, ale ve chvíli, kdy spatřila ránu v jeho hebké kůži, ji znovu zaplavil soucit a výčitky.

„Ach Bannore! Jak jsem mohla být tak neopatrná!” Vyždímala obvaz a jemně odstranila tenký pramínek krve. „Můžeš mi kdy odpustit?”

Zhluboka si vzdychl. „Máš štěstí. Já se nikdy nedokážu dlouho zlobit.”

Pokusila se mu odhrnout košili z ramen, ale nešlo to. „Myslím, že bych ti ránu ošetřila lépe, kdybychom tu košili sundali.” Nečekala na jeho odpověď a začala mu ji stahovat přes hlavu.

„To není nejlepší nápad,” poznamenal Bannor tlumeně.

Bylo však příliš pozdě. Willow zírala na jeho odhalenou hruď. Bůh ji obdařil mohutným svalstvem porostlým černými chloupky. A lidé se ji pokoušeli zničit.

Když se Willow dívala na Bannora špehýrkou v tajné chodbě, blikotavé světlo svíčky jí neumožnilo spatřit jeho nejhrůznější tajemství. Willow, neschopna slova, chvějícím se konečkem prstu přejela po rozeklané jizvě, táhnoucí se od klíční kosti až pod hrudní koš.

„Tu jsem utržil při prvním turnaji,” řekl Bannor tiše a zadíval se na ni. „Měl jsem štěstí - kopí mě jen škráblo.”

Mlčky sledovala hluboký šrám přetínající levou bradavku a tázavě se na něho podívala.

„Dýka. Král Filip najal vraha, který se vplížil do mého stanu, probodl mě a odplížil se v domnění, že jsem mrtvý.” Nebezpečně se pousmál. „Moc ho překvapilo, když jsem mu na druhý den vrátil dýku přímo do jeho těla.”

Dotkla se kulatých jizev zdobících pravou i levou část jeho hrudní kosti.

„Šíp. Šíp. Další šíp,” přiznal a divoce zakoulel očima. Když přejela po zjizvené kůži na jeho břichu a zamířila pod opasek, zadržel dech.

„Vroucí smůla.” Otřásl se. „Tam jsem udělal jedinou chybu. Nepřelezl jsem přes tu hradbu dost rychle.”

Vybídla ho, aby se předklonil. Neprotestoval, ale poněkud ztuhl. Willow zdusila poděšený výkřik.

Jizvy po šípech pokrývaly Bannorova záda o mnoho hustěji než hruď. Ale tyto válečné vzpomínky Willow zdaleka tak neohromily jako známky bičování, které pokrývaly jeho záda od ramen po slabiny.

Prstem jemně sledovala jednu ránu bičem a Bannor celý ztuhl. „Bylo to jen dvacet ran. A mé francouzské věznitele příliš nepotěšilo, když jsem jednoho ze svých mučitelů uškrtil jeho vlastním bičem.”

Dojatá Willow svého muže objala kolem pasu a přitiskla tvář na jeho ztýraná záda. Doufala, že mu je svými soucitnými slzami zahojí.

Bannor prudce vydechl. Po předcích zdědil téměř nelidskou odolnost vůči bolesti, ale Willowiny slzy jej vyhodily ze sedla.

Pokusil se to zakrýt vyzývávým úsměškem. „Nemám ti za zlé, že ukrýváš tvář. Pohled na mé potlučené tělo musí být hrozný. Teď však chápeš, proč jsem se svými manželkami lehával ve tmě a pod přikrývkami.”

Willowiny rty na jeho zádech rozkvetly úsměvem. Bannor se zazmítal mezi bolestí a rozkoší. „Tvoje rány svědčí o tvé odvaze, můj pane. Sluší ti.”

Bannor ztuhl, když jednu po druhé políbila.

„Nikdy bych si nepomyslel, že jsi natolik krutá, abys ze mě mučením dostala přiznání,” řekl neklidně. „Tak dobrá. Přiznám se. Rána, kterou jsi způsobila, je pouhé škrábnutí. Využil jsem to jako záminku, abych unikl ze spárů svých dětí a přilákal tě do svého lože před půlnocí. Vůbec se mi nezatočila hlava, ale teď se mi točit začíná,” zamručel, když Willow začala líbat jeho svalnatý krk.

Willow si vybavila okamžik, kdy Bannora poprvé spatřila - jak toužila objevit na něm jakoukoli nedokonalost, aby se ujistila, že je skutečný. Její vysněný princ jí teď připadal jako pouhý stín. Přejížděla rty svůdný náznak strniště pod Bannorovou bradou a nasávala příjemnou vůni jeho pokožky. Měl zavřené oči a jeho dlouhé a husté řasy mu pokrývaly lícní kosti jako vějířky. Ve chvíli, kdy přitiskla své rty na jeho, se mu z hrdla vydral chraptivý sten.

Zuby jejího prince byly dokonalé, a o to byla odštípnutá špička jednoho z Bannorových řezáků přitažlivější. Willow ji prozkoumala jazykem, což Bannora přivedlo na pokraj šílenství. Než jí stačil polibky oplatit, přesunula se níže.

Hruď jejího prince byla hladká a chlapecká. Willow se probírala tmavými chomáčky chlupů na Bannorově hrudi a pak zulíbala dlouhou jizvu, táhnoucí se od klíční kosti až k žebrům.

Toužila působit rozkoš v místech, která dříve ovládala bolest. Podle Bannorova zrychleného nepravidelného dechu usoudila, že cítí obě. Prsty ohmatala hlubokou rýhu způsobenou vrahovou dýkou. Při pomyšlení, že se někdo zrádně pokusil navždy zastavit to mocně bijící srdce, se zachvěla. Pak ránu olízla. Bannor zabořil ruce do Willowiných vlasů a vydechl kletbu, jež však zněla jako modlitba.

Sešpulenými rty ohledala každou jizvu po šípu a postupovala dolů, dolů až ke spálenině na břiše.

Bannor by byl přísahal, že je ta oblast už víc než deset let zcela necitlivá, ale když sledoval, jak ji Willow přejíždí rty, zatočila se mu touhou hlava.

A ve chvíli, kdy se Willow svými sladkými rty dostala až k opasku jeho kalhot, se mu všechny svaly sevřely toužebným očekáváním. Uchopil svou ženu za ramena a vytáhl ji, aby se jí mohl podívat do očí. „Je načase, abych tě varoval, má paní,” zavrčel. „Nemám při sobě žádný šilink.”

Sladce a zároveň směle se usmála. „Nebudeš jej potřebovat, můj pane, ledaže bys ho chtěl sevřít mezi svými koleny.”

Bannorova ostražitost se změnila v děs. Willow trhla zuby za tkanici jeho nohavic a odhalila bílé břicho, které nebývalo vystaveno slunečním paprskům. Pokračovala stále níže a Bannor se cítil jako v ohni - Willowin kmitající jazyk ho přiváděl do nebe i do pekla. Málem spadl z postele, když mu jemně položila dlaň na onu nanejvýš podstatnou část mužského těla.

„To je opravdu důkladně vycpaný poklopec, můj pane,” zašeptala a její dech ho polechtal na břiše.

„Nenosím žádné vycpávky v poklopci,” procedil sevřenými zuby.

„Ach!” vykřikla nevinně. Bannor zapadl do polštářů a přikryl si oči paží. Willow se rozhodla, že bude pokládat jeho chraptivý sten za znamení, že se vzdává. Zadržela dech a stáhla mu kalhoty. Ve své nevinnosti si vůbec nedokázala představit, že by její vysněný princ mohl vlastnit takový zázrak.

Kajícně si povzdychla. Nedokonalosti, které zatím na Bannorově těle zjistila, byly bohatě vyváženy dokonalostí, jež se naskytla právě jejímu zraku. Její lůno se hladově sevřelo. Bannorova dokonalá nedokonalost ji dočista přemohla. Tentokrát jeho penis uchopila oběma rukama a zkoumala jeho rozměry. To však jen zvýšilo její touhu.

Bannor škubl boky, když Willowiny rty penis něžně sevřely. Takto jej Mary ani Margaret nikdy nelaskaly a sám by se nikdy neodvážil je o to požádat. Neodolal a musel se dívat, jak se ho Willow zmocňuje, ne ve tmě ani pod pokrývkou, ale v oslnivém slunečním jasu proudícím západním oknem, který ozdobil její vlasy stříbřitou svatozáří.

Zabořil jí do nich prsty. Nemohl se rozhodnout, jestli je jeho nevěsta ďáblice, nebo anděl. Jedno mu však bylo jasné - její sladké sevření mu přinášelo nejvyšší blaho. Doufal, že potrvá co nejdéle. Nezklamala ho. Zaklonil hlavu a zařval rozkoší, když vytryskl do jejího hrdla.

Ještě se úplně nevzpamatoval, ale přitáhl si Willow na klín a spojil se s ní dlouhým horkým polibkem.

Vtom se ozvalo zabušení na dveře, následované energickým hláskem Mary Margaret. Provinile se na sebe podívali. „Willow, už je tatínek v nebi?”

Bannor zdusil zachechtání ve Willowiných vlasech. „To víš, že jsem,” zašeptal, „a tys

mě tam, Mary Margaret, sama poslala.”

Zvony na kapli odbíjely dvanáctou, když Willow vklouzla do Bannorovy věže s dřevěným podnosem na ruce. Složila svůj náklad na stůl a lákavě rozložila sýr, chléb a džbán svařeného vína.

Pak smolnou loučí zapálila hromádku chrastí v krbu; kterou si připravila zvečera. Místností se brzy rozlehlo přívětivé praskání a vůně hořícího borového dřeva. Uhasila louč v kbelíku s vodou. Dávala přednost tlumenému světlu ohně.

Spokojeně si prohlédla výsledek. Cestou k loži si však uvědomila, že teplo, jídlo a víno jsou pouhými stíny rozkoší, které budou následovat. Při pomyšlení na slib sladké pomsty, který jí dal Bannor, než se vymanil z jejího náručí a odešel ujistit Mary Margaret, že se ještě neodebral do nebe, se jí zrychlil dech.

Přikrývky byly zmuchlané a matrace stále ještě nesla otisk Bannorova těla. Willow neodolala, shodila střevíce a schoulila se do postele. Připadala si jako mláďátko v pelíšku.

Probudila se, když zvon odbil jednou, dvakrát, třikrát.

Posadila se a překvapeně si protřela oči. Sýru ani chleba se nikdo nedotkl a oheň v krbu dohoříval.

„Bannore?” zašeptala, ale odpovědělo jí jen ticho.

Nahlédla do prvních dveří. Dětí sice měly několik ložnic, ale skoro pokaždé se všechny uvelebily ve velké čtyřmístné posteli, kterou sdílel Desmond s Ennisem, Kellem a Eduardem. Dnes tam však byl Desmond sám a v obrovském loži působil ztraceně. S otevřenými ústy a řasami spočívajícími na pihovatých tvářích vypadal spíš na pět než na třináct let. Willow mu opatrně přitáhla pokrývku ke krku a uvažovala, jestli se vůbec pamatuje na matku, která mu kdysi takto jistě mnohokrát posloužila.

Willow byla stále zmatenější. Tiše sešla po širokém schodišti, které vedlo do srdce hradu. Nikterak ji neudivilo, že před krbem našla skupinu schoulených těl. Nebylo nic neobvyklého, že tu hledali útočiště před zimou unavení cestovatelé i opozdilci, kteří někde prožili veselý večer.

Překvapilo ji však, když zjistila, že jsou to těla pána hradu a jeho ratolestí.

Willow potlačila úsměv. Děti prohrály bitvu se spánkem a nedokázaly zůstat vzhůru do půlnoci. Právě tak jako jejich otec.

Bannor ležel v jejich středu jako padlý obr uspaný vílami. Meg, Margery a Colm spočívali hlavičkami na otcových svalnatých stehnech. Ennis a Mary se natáhli na lavice podél něho a Hammish, Eduard a Kell se tiskli k jeho bokům. Eduard si něco ve spánku mumlal a Hammish tiskl ústa ke Kellovu uchu. Willow si přála, ať se buclatému chlapečkovi nezdá o nějaké dobrůtce.

Bannor k sobě tiskl jednou paží Mary Margaret. Třebaže prohlásila, že je jí jedno, jestli se tatínek odebere do nebe, nebo do Francie, svírala mu kazajku, jako by neměla v úmyslu nechat ho odejít vůbec nikam. Když ze spaní zafňukala, Bannor ji k sobě přitiskl ještě pevněji, aby ji zaštítil před noční můrou.

Zvony v kapli odtloukly půlnoc teprve před třemi hodinami. V tu chvíli si Willow pomyslela, že se jí dostalo všeho, po čem kdy toužila. Když se však teď zamlženým zrakem dívala na tmavou a zlatou hlavu otce a dcery, zjistila, že je sama nenasytné dítě a že stále prahne po něčem dalším.

Už jí nestačilo, že si ji Bannor žádá. Chtěla, aby ji miloval. Tak jako ona miluje jeho. Srdce jí zahořelo hořkosladkou touhou, daleko silnější, než jakou kdy cítila, když snila o svém princi. Do té chvíle nechápala, proč Bannor považuje lásku za utrpení. Když však tiše vyklouzla ze dvorany, rozechvěla se horečkou, proti níž není léku.

21

Na druhý den ráno se Willow probudila a hned se otřásla zimou. Teplota v noci klesla po bod mrazu a okna její ložnice zdobila jinovatka. Zasmušilé nebe nad hradem odráželo Willowinu náladu.

Přestože věděla, že Beatrix v Bedlingtonu jen zřídkakdy vstávala před polednem, rozhodla se, že ji probudí. Ta však hlasitě zaprotestovala, zabořila se hlouběji do polštáře a přetáhla si kožešiny přes hlavu. Willow si vzdychla. Přála si ji napodobit.

Místo toho si však oblékla šarlatové vlněné šaty podšité kožešinou a spěchala do tepla a jasu velké dvorany. V obrovském krbu planulo silné tisové poleno. Kolem stolu na pódiu seděl Bannor, sir Hollis a děti. Ostatní rytíři, panoši a zbrojnoši hodovali u dlouhých prkenných stolů rozestavených po místnosti.

Bannor si povšiml, že Willow přichází, a přerušil rozhovor se sirem Hollisem.

„Dobré jitro, má paní,” pozdravil ji a podíval se na ni přimhouřenýma očima.

„Doufám, že jsi se dobře vyspala.”

„Velmi dobře, můj pane,” odpověděla a uvažovala, zda byl zklamán, když v noci našel své lože ve věži prázdné a studené.

Židle vedle něho byla volná, ale ona si úmyslně vybrala místo na lavici vedle Hammishe. Jen ať si Bannor myslí, že trucuje, protože zmeškal jejich půlnoční schůzku. Bylo to rozhodně lepší, než kdyby vytušil pravdu.

Bannor měl na sobě hnědé nohavice a nažehlený smaragdově zelený kabátec a rozhodně na něm nebylo znát, že polovinu noci proležel na zemi u krbu. Byl čerstvě oholený a oči mu jiskřily jako obvykle. Jeho děti zdaleka tak svěže nevypadaly. Mary šťouchala prstem do lepkavého granátového jablka a Ennis s odporem míchal fíkový puding. Kell a Eduard se opírali bradami u ruce položené na stole. Klimbající Mary Margaret hrozilo, že spadne tváří do své misky. Dokonce i Hammish jedl svou porci s přemáháním.

Jenom Desmond se hořce a usilovně cpal, jako by se rozhodl sníst každé granátové jablko a poslední lžíci fíkového pudingu na hradě, i kdyby ho to mělo stát život.

Když z kuchyně vyšel rytíř, potácející se pod tíhou cínového podnosu naloženého masem, děti zbystřily. Mary Margaret se probrala a zavrtěla nosíkem jako králík.

Rytíř položil talíř na stůl a Bannor si v radostném očekávání zamnul ruce. Willow se na něho podezíravě podívala. Nemíval ve zvyku před polednem sníst něco víc než krajíc černého chleba a zapít jej pivem.

Nabodl nožem silný plátek slaniny, začal ho spokojeně žvýkat a děti ho sledovaly s otevřenými ústy. „Co takhle kousek slaniny?” zeptal se a jejich očka se rozzářila. Když ale dodal: „Má paní,” zase pohasla.

„Ne, děkuji, můj pane,” odpověděla Willow a potlačila úsměv. „Posnídám to co děti.”

„Klidně si vezmi moji porci,” nabídl Ennis a přisunul jí misku se lžící. „Já už nechci fíkový puding ani vidět.”

Willow se šťourala lžičkou v misce s ještě menším nadšením než on. Zdálo se, že ji milostné trápení připravilo o apetit.

„Dal bych si kousek toho bažanta,” prohlásil sir Hollis vesele a natáhl se s nožem v ruce.

Bannor mu přisunul mísu. Děti se olízly a zamženýma očima sledovaly, jak si sir Hollis nabodl kus pečeného bažanta, z něhož stékala lákavě vonící švestková omáčka. Desmond strčil do pusy další vrchovatou lžíci fíkového pudingu a hlasitě polkl.

Bannor a Hollis si ostentativně pochutnávali a mezi jednotlivými sousty velebili kuchaře a jeho pomocníky. Eduard se začal drbat na hrudi. „Mohl bych se dneska vykoupat? Už mě svědí celé tělo.”

Kell se k němu zamračeně naklonil. „A navíc začínáš smrdět.”

Bannor si ukousl pořádné sousto vepřové pečínky. „Je mi líto, můj synu, ale podle naší smlouvy se můžeš vykoupat nejdřív za čtrnáct dní.”

Kell si ucpal nos a vydal dávivý zvuk. Eduard ho dloubl do žeber. „Ty máš nejmíň co mluvit. Taky zrovna nevoníš jako královna.” Ušklíbl se. „Nebo možná jo.”

Bannor se chtěl vyhnout pranici. Utřel si rty lněným ubrouskem a povstal. Než spolu s ním povstaly i naděje jeho ratolestí, pokynul rytíři, který čekal u závěsu oddělujícího přípravnu od dvorany, aby odnesl mísu s masem.

Poté vlídně pohlédl na zachmuřené obličejíky. „Nuže, co si dneska zahrajeme? Na schovávanou? Nebo na slepou bábu? Pešek chodí okolo?”

Desmond se věnoval své misce a ostatní na něho ospale mžourali. Mary Margaret skryla dlaní zívnutí.

„Inu, když si se mnou dneska nechce nikdo hrát, podívám se, jestli mě není zapotřebí na kolbišti. Mrknul na Willow, až jí poskočilo srdce v hrudi, a obrátil se od stolu.

„Měl bys jet do Windsoru. Král by možná potřeboval utřít zadek.”

Desmond měl sice skloněnou hlavu, ale hlas se rozlehl dvoranou. Vše ztichlo. Někteří Bannorovi muži zírali na vyvýšený stůl s ústy dokořán, jiní věnovali hluboký zájem zlatorudým korouhvím visícím z trámů.

Bannor se zvolna otočil na podpatku a sevřel pěsti. „Copak to bylo, můj synu?” Willow zadržela dech v očekávání, že Desmond zalže nebo se nějak vymluví, ale překvapil ji. Vyskočil na nohy. Pochopila, že červeň zabarvující jeho tváře není známkou rozpaků, nýbrž hněvy.

Čelil otci a jeho dlaně se rovněž sevřely v pěst. „Nerad bych tě zdržoval, otče. Pospěš na kolbiště a tas mocný meč, protože nikdy nevíme, kdy nám Francie opět vyhlásí válku. A víš co? Modlím se, aby to učinila co nejdřív! Pak budeš muset pospíšit na pomoc králi, že? A já si přeju, aby ses už nevrátil. Jen břichem dolů na hřbetě svého koně!”

Bannor se tyčil nad synem a jeho tvář měla tak hrozivý výraz, jako by už byla vytesána ze žuly na jeho náhrobku. Willow pod stolem uchopila Hammishovu třesoucí se ruku. Byla přesvědčená, že v příštím okamžiku srazí Bannor svého nejstaršího syna k zemi. Ne že by si to chlapec nezasloužil.

Když Bannor konečně otevřel ústa, promluvil nebezpečně tichým hlasem, takže všichni museli natáhnout uši, aby ho slyšeli. „Pokud mě král požádá, abych bojoval po jeho boku, hochu, bezpochyby tak učiním. Nemám však v úmyslu zemřít francouzským mečem. Ani proto, abych ti udělal radost.”

Zatímco jeho slova doznívala, Bannor si prorazil cestu civějícími rytíři a vyšel ze dvorany.

„Bannore!” pronásledoval ho přes louku rozechvěný výkřik.

Bannor zrychlil svůj dlouhý krok a pod nohama drtil zmrzlou trávu. Celý život válčil, ale teď zatoužil po chvíli klidu. Šumění blízké řeky mu ho slibovalo.

„Můj pane!” ozvalo se naléhavěji a udýchaněji.

„Nech mě být, Willow,” zavolal přes rameno, ale nezvolnil. „Dneska nejsem zraněný.”

„Ani svým synem?”

Bannor se zarazil na břehu řeky a tiše zaklel.

Neotočil se, ani když za sebou slyšel zoufalé lapání po dechu. Pak se vedle něho objevila Willow s vlasy poprášenými sněhem a zablácenou sukní. Vypadala, jako by při pronásledování svého muže několikrát upadla. Kdyby ji zrovna nezachytil, nejspíš by sletěla rovnou do řeky.

Jakmile ji však zastavil, pustil ji a vykročil po břehu. „Můžeš mě doprovodit, ale budu ti zavázán, když nebudeš mluvit o mém synovi.”

Klopýtala za ním. „Cožpak mohu mluvit o něčem jiném? Snažil se tě vyprovokovat.”

„Stejně jako ty?”

Dělala, že ho neslyší. „Ten chudák kluk žadonil, abys ho popadl za krk a pořádně s ním po zásluze zatřepal. Když jsi se otočil a odkráčel, měla jsem dojem, že se přede všemi rozbrečí. Kdyby to udělal, nikdy bych ti to neodpustila.” Banner pochodoval dál.

„Nechápu, proč jsi nechal toho chlapce zdivočet, namísto abys ho cvičil na kolbišti se svými muži.” Willow pozvedla hlas. „A ještě něco nechápu: Proč se lord Bannor Smělý, pýcha Anglie a postrach Francie, bojí vyzáblého třináctiletého výrostka!” Bannor se prudce otočil s divoce jiskřícíma očima a zařval: „Já se nebojím jeho! Bojím se sám sebe.’”

Willow se k němu dopotácela a zastavila se. Bannor si prohrábl vlasy. „Když se jiní muži rozzuří, řvou a dupají a dští oheň. Když se rozzuřím já, teče krev. Padají hlavy. Lidé umírají.” Vykročil k ní s napřaženýma pažema. „Podívej se na ty ruce, Willow. Podívej, jak jsou velké.” Sevřel je do obrovských pěstí. „Jen si všimni, jak jsou silné. Představ si, co by se stalo, kdybych jednou z nich v hněvu praštil Desmonda. Nebo nedejbože Mary Margaret. Vždyť bych jim zpřerážel kosti nebo rozdrtil lebky pouhým stiskem prstů!”

Willow netušila, že Bannor dokáže vyhlížet zároveň tak mocně i bezmocně. Jedno však věděla: Kdyby už ho nemilovala, teď by se do něho zcela určitě zamilovala.

Udělal těch pár kroků, které je dělily a vtiskl jí do dlaně svoji mocnou pěst. „Také ale vím, že tyhle ruce dokážou být stejně něžné jako silné. A raději působí rozkoš než bolest.”

Zachmuřeně dodal: „Způsobily smrt více lidem, než si dokážeš představit.” Pohladila mu palcem zjizvené klouby. „Takže tys své rozjívené děti po celé ty dlouhé měsíce netrestal jen proto, že ses obával svého temperamentu? Že by se tě mohla zmocnit bitevní horečka, která ti tak dobře posloužila ve válkách, ale tady by zanechala dvanáct malých hlaviček válejících se na podlaze ve velké dvoraně?” Podíval se na ni obezřetně. „I k tomu by mohlo dojit. Jak to mám vědět.”

„A nyní jsem tě rozhněvala i já, že?”

„Přímo rozzuřila,” připustil.

Hladila jeho klouby, až se ruka pomalu uvolnila, políbila jeho mozolnatou dlaň a pohlédla na něho zpod sklopených řas. „Nacházím se tedy v nebezpečí?”

„Víc než si myslíš,” odpověděl a druhou dlaní jí setřel sněhové vločky z vlasů.

„Ale já se vůbec nebojím,” zalhala a zadoufala, že její něžný úsměv strach ukryje. „Jsi laskavý a čestný muž, Bannore z Elsinoru. Muž, který nikdy neublíží slabším a bezmocným.”

„Ty však nejsi bezmocná, má paní.” Lehce jí přejel palcem spodní ret a oba si v tu chvíli vybavili zážitky předešlých dní. „V životě jsem se nesetkal s nepřítelem, který dokázal ovládnout mé srdce.”

Bannor o chvíli později přešel s Willow v patách kolbištěm a tvářil se tak rozhodně jako v bitvě. Jeho rytíři si vyměnili udivené pohledy. Přemítali, jestli Francie opravdu porušila smlouvu a vyhlásila válku, jak to předpověděl lordův syn.

Několik oddanějších rytířů a zbrojnošů popadlo zbraně a vydalo se za ním - částečně ze zvyku a částečně ze zvědavosti. Došli na nádvoří, kde Desmond s podlým úšklebkem ve tváři hrál hazardní hru s několika mladšími panoši.

„Až budu pánem Elsinoru,” říkal a potřásl upravenou kostkou v dlani, „už nás ten kněz nebude otravovat čtením a psaním. Postarám se o to, aby si ti drzí rytíři leštili své boty sami, takže budete mít od nich pokoj. A pokud by někdo neuposlechl mého rozkazu, uvrhnu ho do vězení, dokud se ke mně po kolenou nepřiplazí a nepožádá o milost.”

Desmond žvanil a naparoval se a vůbec si nevšiml, jak se oči jeho posluchačů vylekaně rozšiřují. Zpozorněl až ve chvíli, kdy na něho dopadl hrozivý stín. Otočil se a spatřil svého otce a za jeho zády zástup vážně se tvářících válečníků. Panoši se rozprchli a Desmondovi vypadla falšovaná kostka z ruky. Mohl by se považovat za vítěze, protože dopadla šestkou navrch, ale Desmond si tím tak jistý nebyl.

Otec ho popadl za krejzlík a zvedl si chlapce k očím. Desmondovy nohy se zatřepetaly vysoko nad zemí.

Bannorův žulový výraz se rozpukl do tak láskyplného otcovského úsměvu, až Desmondovi hrůzou zacvakaly zuby. „Omlouvám se, že ti mařím skvělé plány, hochu, ale pánem tohoto hradu jsem já, a ne ty.”

Desmond se začal třást. Bannor si ho přehodil přes rameno a odešel s ním ke kolbišti. Výrostek kroutil hlavou na všechny strany a hledal mezi čumily spojence. Vtom zahlédl Willow.

„Willow!“ ječel a mrskal nohama ve vzduchu. „Zachraň mě, Willow! Otec zešílel! Zmocnili se ho démoni! Prosím, nedopusť, aby mi utrhl hlavu!”

Willow nedokázala potlačit úsměv, když za ním volala: „Jak je to dávno, cos otce žádal, aby tě zachránil přede mnou? Zdá se, že ses nepoučil.”

Při pohledu na popravčí lešení se Desmond rozeřval. „Do klády ne! Už to nikdy neudělám! Přísahám, otče!”

Bannor ho přenesl kolem šibenice a Desmond na ni vrhl toužebný pohled. Proti tomu, co s ním jeho otec zamýšlí udělat, by bylo pouhé pověšení zajisté milosrdné.

Bannor pokračoval po nádvoří, přes kolbiště až do stájí. Když zmizeli uvnitř, rozběhl se za nimi tucet rytířů a zbrojnošů.

Vrata se s prásknutím zabouchla a každý, kdo to slyšel, se otřásl. Kell zatahal Willow za sukni. „Vidělas to? Je vyřízený.“

Objala chlapce kolem ramen a řekla nejistě: „Obávám se, že ano, kloučku.”

22

Bannor hodil bránícího se syna na kupku čerstvého sena. Obával se, že se kluk rozpláče, ale Desmond se okamžitě vymrštil a čelil mu. Tvářil se vyzývavě a jeho nejistotu prozrazovala jen chvějící se brada.

Bannor si toho všiml a potěšilo ho to.

„Tak dělej,” zavrčel Desmond. „Napráskej mi, ať to máme za sebou. Oba víme, že si to zasloužím.”

„To mám také v úmyslu, až s tebou skončím.” Desmond sebou hodil na seno a ušklíbl se. „To bude kdy? Až dokončíš výcvik svých mužů? Nebo až přišiješ usekané hlavičky Mary Margaretiných panenek? Nebo až strčíš Willow ruku pod…”

Bannor vyčkávavě povytáhl obočí. Desmond si strčil stéblo sena mezi zuby a zadíval se přímo před sebe.

„Netušil jsem, že tak toužíš po výprasku,” poznamenal Bannor a zkřížil paže na hrudi.

Desmond pokrčil rameny. „Já myslel, že se mnou chceš být rychle hotov. Máš přece tolik důležitějších povinností.” Snížil hlas. „Možná král potřebuje vyprázdnit nočník.” Bannora přešla trpělivost. „Děláš si legraci z mé oddanosti králi, ale neuvědomuješ si, že bez jeho podpory bych byl chudý zbrojnoš, který slouží tomu, kdo zaplatí nejvíc. Všechno, co mám, všechno, co máš ty, je odměna za moje věrné služby - můj titul, tento hrad, jídlo v tvém břiše, země pod tvýma nohama. Dokonce i tvoji matku mi věnoval! Bastard jako já by se bez Eduardova požehnání nikdy nemohl dotknout ani lemu Maryina roucha. Ať se ti to líbí, či nelíbí, jsem mu svou oddaností povinován. A v době války nemám na vybranou - musím zaujmout místo po jeho boku.”

„Nepředstírej, že je to pro tebe velká oběť! Všichni známe ten oheň, který ti plane v očích, když se vypravuješ do bitvy. Moje matka i lady Margaret po tvém odjezdu proplakaly celé dny, ale pochybuju, žes na ně ty vůbec pomyslel.”

Bannor byl ohromen pravdivostí chlapcova obvinění. Zasáhlo ho hlouběji než rána nepřítele a musel se bránit. Než se postavil před syna, nějaký čas přecházel po stáji.

„Válka je jediné, co znám, a jediné, v čem jsem dobrý. Bojoval jsem po králově boku celé ty roky i za vás - abych přinesl rodu Elsinor čest a slávu a abyste na mě mohli být pyšní.”

Chlapec se pokřiveně usmál a jeho úzký obličej jako by o léta zestárnul. „Nevedla tě na bitevní pole spíš tvoje vlastní pýcha, otče?”

Bannorovi se sevřely vnitřnosti. Uvědomil si, že pro tohoto chlapce, který vyrostl bez otce, jeho triumfy a vítězství pranic neznamenají. Bannor by raději padl na vlastní meč, než aby opustil muže, jimž velel, a přece právě to nevědomky udělal. Honily se mu hlavou představy o čestnosti a povinnosti a službě králi a najednou byly stejně prázdné jako pohled v synových očích.

Odvrátil se. Poprvé v životě pochopil, co znamená totální porážka. „Ublížil jsem ti. Tys chtěl otce, a já ti místo toho nabídl jen hrdinu. Nakonec v tvých očích nejsem ani jedno, ani druhé.”

Desmond promluvil podivně vzdáleným hlasem. „Jednou po maminčině smrti jsem utekl. To jsem byl ještě moc malý. Vzal jsem si jeden z mečů, co jsi tu při poslední návštěvě nechal. Byl dvakrát větší než já, ale podařilo se mi ho dotáhnout až na hranici panství. Vláčel jsem se s ním tak dlouho, až jsem si myslel, že už jsem ve Francii. Pak mě našel jeden tvůj poddaný. Pokoušel jsem se zvednout meč a řekl jsem mu, aby mě nechal na pokoji, protože jsem syn Bannora Smělého a jdu za tatínkem do války.”

Bannor se zvolna otočil a podíval se na syna. „Co udělal?”

Desmond rozpačitě zvedl ramena. „Vzal mi meč, hodil si mě přes rameno a odnesl rovnou k Fioně. Celou cestu jsem vřískal a kopal.”

„To mě nepřekvapuje.” Bannorův škádlivý úsměv zmizel, když si všiml, že se v synových očích třpytí slzy.

„Tys byl můj hrdina,” zašeptal Desmond. „Toužil jsem se ti podobat.”

Bannor několika kroky překonal vzdálenost, která je dělila, a sevřel syna do náručí.

„Jednoho dne z tebe bude skvělý válečník, daleko lepší, než jsem kdy byl já. A budeš také pánem tohoto hradu. Ale dnes ještě ne. Dnes jsi jen a jen mým synem.” Pohladil chlapcovy kaštanové vlasy. „Dobře si pamatuji na ten den, kdy mi tě tvá matka vložila do náruče. Byla tak hrdá, že mi dala syna.”

„Dneska už by tak hrdá nebyla, co?” zamumlal Desmond a popotáhl.

Bannor mu zvedl hlavu, aby se mu mohl podívat do očí. „Právě naopak. Po celé ty roky, kdy jsem byl pryč, jsi svým sourozencům nahrazoval otce i matku. Matka by na tebe byla stejně pyšná jako já.”

Chlapec se plaše pousmál. „Opravdu si to myslíš?”

„Baže,” ujistil ho Bannor tak přesvědčivě, jak dokázal. „Na to vsadím krk.”

„Vsadím,” opakoval Desmond roztržitě. Snažil se na něco rozpomenout. Pak luskl prsty, vyvinul se z otcova náručí a rozběhl se ke dveřím.

„Kampak tak pospícháš?” zeptal se Bannor a vykročil za ním.

„Vybrat své výhry od těch podfukářských panošů, se kterými jsem se vsadil.”

„Ne tak rychle, hochu!” Bannor mu položil ruku na rameno a zastavil ho. Mládenec na něho plaše pohlédl. „Musíme si ještě odbýt ten výprask.”

Ráno pokročilo a z temné oblohy se začaly sypat velké chundelaté sněhové vločky. Willow neklidně přecházela po kolbišti a vyčítala si, že se možná dopustila strašlivé chyby. Kousala se do kloubů na ruce. Mučila ji představa Bannora, jak se vynořuje ze stáje s bezvládným Desmondovým tělem v náručí a očima planoucíma nenávistí k ženě, jež ho donutila zavraždit vlastního syna.

Bannorovi rytíři a ozbrojenci se jeden po druhém vytráceli s výmluvami na to či ono. Ve skutečnosti už nedokázali vydržet pohled na Willowin vystrašený obličej a snášet ticho, daleko hroznější než prosby o smilování a bolestné výkřiky.

Sníh i Willowiny obavy byly stále hlubší. Ostatní děti se k ní mlčky připojily a v jejich vážných malých tvářičkách četla výčitky. Dokonce ani Eduard nic neříkal. Krátce po jedenácté se k nim uráčila připojit Beatrix.

„Slyšela jsem, co řekl svému otci,“ zašeptala Beatrice Willow do ucha. „Řekla bych, že si zaslouží jakýkoli trest.”

Willow se jí chystala vyčinit, ale vtom si všimla, že její nevlastní sestra má okousané nehty, jimiž se tolik pyšnila, až do masa.

Když zvony na kapli odbily dvanáctou, klesla Willow na kupku sena a položila tvář do dlaní. Sotva cítila, že jí Hammish něžně hladí vlasy.

Jakmile uslyšela zavrzat vrata od stáje, prudce zvedla hlavu. Na loučemi ozářeném pozadí se objevila obrovská postava. Willow zamrkala, aby si setřásla sníh z řas. Obávala se nejhoršího. Namísto chroptící nestvůry odsouzené k věčnému prokletí však spatřila usmívajícího se muže, jenž jednou paží objímá svého syna kolem ramen.

Desmond vypadal vyšší a dospělejší. Jako by mu otcova paže na rameni dodávala mužnosti. Willow si myslela, že kaštanové vlasy a zelené oči zdědil po matce. Až teď si všimla, že velice se pyšně vztyčenou hlavou, pevně vysunutou čelistí a hořkosladkým úšklebkem velice podobá otci.

Dětí vyskočily na nohy a Beatrix je hbitě následovala. Vyběhly ke svému hrdinovi jako smečka poštěkávajících štěňat.

Willow si pod kasala sukně a rozběhla se za nimi. Ona mela svého vlastního hrdinu.

„Desmonde!” kvičela dvojčata jednohlasně.

Meg bratra buclatýma ručkama popadla kolem nohy, zatímco Mary Margaret mu sevřela volnou ruku a kroutila jí jako s koncem lana. Beatrix se v poslední chvíli zarazila.

„My se báli, že tě tatínek zabil,“ vydechla Mary Margaret.

„Seřezal mě,” přiznal Desmond a koukl po otci, „až jsem z toho skoro umřel.” Willow vsak na chlapci žádné stopy násilí neviděla.

Bannor se ze všech sil pokoušel vypadat vážně. „A že to byl pořádný výprask!”

„Bolelo to?” zeptal se Hammish s doširoka otevřenýma vyděšenýma očima.

„Strašlivě,” ujistil ho Desmond.

Beatrix si ho změřila pohledem. „To se divím, žes neječel jako holka.”

„Ani jsem nepípl. Ani jednou.” Bannor zvedl obočí.

Desmond sklonil hlavu. „No, jednou možná.”

Desetiletá Mary si bratra prohlédla s obnovenou úctou. „Jak jsi statečný! Já bych určitě brečela.”

„Já ne,” vykřikl Eduard a neohrabaně si položil ruce v bok. „Protože já jsem muž - a muži nebrečí.”

„Ale smrdí,” strčil do něho Kell. „Až mě z tebe pálí oči.”

Než přišly na řadu pěstičky, Bannor mezi rozzuřené chlapečky vstoupil a oddělil je.

„Když jsem vašemu bratrovi nařezal, pohovořili jsme si spolu a znovu zvážili naši smlouvu.”

Desmond přikývl. Byl pyšný, že ho otec poctil důvěrou. „To je pravda. Už nebudeme ráno, v poledne a večer jíst jen granátová jablka v medu a fíkový puding. Místo toho si dáme dobré maso a čerstvě upečený chleba.”

„A zeleninu?” zapípal Hammish toužebně. „I tu hnusnou?”

„Baže,” ujistil ho Bannor. „Třikrát denně.” Ukázal prstem na Eduarda. „A ty se budeš koupat každý týden, mladíku. Ať už to budeš potřebovat, nebo ne. Vzhledem k

tomu, že jsme tím flámováním v minulých dnech všichni utahaní, napravíme to odpoledním šlofíčkem.”

Eduard s Kellem si vyměnili zděšený pohled. „Šlofíčkem?”

„Teď?”

„Uprostřed dne?”

Bannor pocuchal Kellovy světlé vlasy. „Nechmuř se, synku. Jen sj pomysli, jaká to bude rozkoš zahrabat se do měkké postele, když venku sněží a v krbu vesele praská oheň.” Postranní pohled, který vrhl na Willow, sliboval kromě měkkého lože a praskajícího ohně, že pro ni připravil rozkoše zcela zvláštního druhu.

„Tak honem, dětičky,” zvolala a rozpřáhla paže, aby to malé stádo zahnala do hradu.

11 ím dřív usnete, tím dřív se probudíte a dáte si s tatínkem a se mnou pořádnou večeři - maso se zeleninou.”

Vystoupila po několika schodech a zjistila, že se jedna ovečka zatoulala.

Mary Margaret sebou plácla na záda do sněhu a založila ruce na hrudi. Dívenka zírala do nebe a nešťastně našpulila dolní ret. „Nechci šlofíčka. Nechci. Nikdo mě k tomu nepřinutí.”

Desmond vrhl na Bannora významný pohled. Všechny děti s napětím sledovaly, jak otec vyřeší tuto otevřenou vzpouru.

Bannor si trpitelsky povzdychl a lítostivě se podíval na Willow. „Když se nechce odpoledne prospat, budu se muset odpočinku vzdát i já.” Obrátil oči k nebi, sebral dceru, hodil si ji přes rameno a vykročil ke stodole.

Narozdíl od svého bratra Mary Margaret nemínila trpět v tichosti. Dlouho poté, co se Willow i děti zahrabaly do postelí, se dívenčin ďábelský řev rozléhal hradem a všichni, kdo jej zaslechli, se křižovali a ucpávali si uši.

Teprve když řev utichl, odvážil se roztřesený otec Humphries přecapkat ke stodole. Opatrně otevřel dveře a spatřil tu malou čertici spokojeně dřímat v otcově náruči.

Bannor vzhlédl. „Šššš,” zašeptal a přiložil si prst na rty. „Zrovna jsem ji uspal.” Odhrnul z její slzičkami zmáčené tváře vlhkou lokýnku a s něžnou pýchou se na ní zadíval. „Nevypadá jako andílek?”

Otec Humphries se na ni zadíval a pokoušel se ukrýt do rukávu krucifix a lahvičku svěcené vody, které svíral v ruce, dřív, než si toho Bannor všimne. „Ano, můj pane, skutečný andílek.“

23

Každý, kdo toho večera spatřil Bannorovy děti kolem vyvýšeného stolu, by přísahal, že z nich otec Humphries zrovna vyhnal ďábly. Dokonce i rytíři, jakkoli dotčeni vypuzením ze svých čestných míst, museli uznat, že ještě neviděli tak rozkošnou a andělskou tlupu dětiček.

Měly jasná očka po odpoledním spánku, po němž Willow s Beatrix děti důkladně vydrbaly v horké vodě a oblékly do jejich nejpěknějších sametových a damaškových šatiček. Jediné, co jim chybělo, byla křidélka a svatozář. Ve světle pochodní jim vlasy i tak zářily a tvářičky se zdravě leskly. Fiona dokonce před krbem rozprostřela přikrývku, aby se i pištící Peg a vrnící Mags mohly zúčastnit veselí.

Děti sladkosti ignorovaly a nakládaly si na talíře pečené skopové a cibule kořeněné šafránem. Svými zdvořilými „prosím”, „děkuji” a „Mohl bych si vzít ještě kousek?” natolik ohromily rytíře, že do sebe vráželi a rozlévali omáčku po ubruse.

Bannor se uprostřed stolu opřel ve svém křesle, zavrtěl hlavou a douškem burgundského ze svého stříbrného poháru připil laskavým vílám, které jeho nevychované potomky vyměnily za tato rozmilá děťátka.

Ve skutečnosti však za tu změnu nevděčil vílám, nýbrž jemnému proutku jménem Willow. Zabloudil pohledem ke schodům. Hysterický záchvat Mary Margaret ho připravil nejen o odpolední spánek. Ztratil několik hodin, které mohl prožít v náručí své nevěsty. Pousmál se. Kdyby bylo po jeho, moc by toho nenaspal, ale byl by velmi šťastně unavený.

Únava však zmizela, jakmile se na schodech objevila Willow. Měla na sobě roucho z látky tak měkké a modré jako bříško pěnkavy. Willowino čelo ovíjel tenký tepaný zlatý pásek a obličej lemovaly tmavé kučery.

Přistoupila ke stolu, Bannor se usmál a na její počest pozvedl pohár. „Blahopřeji k vítězné bitvě.” Kývl směrem ke svým potomkům. „Ode dneška budeš nosit titul Dáma z Lázně.”

„Bála jsem se, že si budu muset vyžádat od krále posily,” odpověděla a vklouzla na stolici vedle něho. „Mary Margaret se sklonila příliš nízko nad ohřívadlo a upálila si jednu lokýnku. Eduarda jsem musela třikrát přidržet pod vodou, protože on to stejné provedl Kellovi. A Hammish snědl celou kostku mýdla.”

Bannor se podíval úkosem na syna a zjistil, že má stále u pusy bubliny. „Možná jsem

měl takto pohostit Desmonda už dávno, abych mu očistil jeho jedovatý jazyk.”

„To není zapotřebí. Beatrix mu umyla pusu namydlenou žínkou, aby ho potrestala za to, že jí nakukuje za výstřih.”

Bannor povzdychl. „Vůbec mě to nepřekvapuje. Když jsem mu dnes ráno nařezal, povídali jsme si o tom, jakým způsobem by mohl vyprovokovat tvoji služtičku, aby se na něho znovu posadila. ,Její jazyk je sice ostrý, tatínku,’ povídal, ,ale jinak je neskutečně měkká.’”

Willow obrátila oči v sloup. „Dobrý Bože, pomoz. Přece jen je to syn svého otce. Bojím se, že nebude dlouho trvat a budeš vychovávat nejen své, ale i jeho potomky.”

„Nebuď směšná,” odfrkl si Bannor. „Vždyť je to ještě kluk.”

Willow na něho nevinně zamrkala. „A jakpak jsi byl starý ty, můj pane, když tě poprvé okouzlila pěkná dívka?”

Bannor zbledl a jedním hltem vyprázdnil pohár. „To stačí. Ode dneška budu toho chlapce přes noc zamykat.”

„Sám se také zamkneš?”

Naklonil se a jeho dech zahřál Willow na tváři. „Jen když ty budeš mít klíč.”

Willow k němu vzhlédla kouřovýma očima a v tu chvíli jako by v hale osaměli, zahaleni oblakem jasmínové vůně.

Kouzlo toho okamžiku porušil divoký potlesk dětí, jímž vítali rytíře, který přinášel páva v plné kráse. Před pečením mu vytrhali peří a pak je trpělivě vrátili na místo.

Bannor sledoval, jak jeho děti vzrušeně poskakují a zašeptal: „Ten odpolední šlofíček byl vážný omyl. Bojím se, že dneska v noci vůbec neusnou.”

„Ty možná také ne, můj pane.”

Podívala se na něho tak svůdně, že pro ně okamžitě začal vymýšlet plán úniku. Připadal si jako zoufalý rytíř snažící se odlákat děvečku do ústraní, aby si ji mohl opřít o zeď a zmocnit se jí. Dopalovalo ho, že přerval řetězy a vybojoval si cestu z těžce hlídané vězeňské kobky, ale tuctu bystrookých dětí uniknout nedokáže.

Zrovna se chystal, že si přehodí Willow přes rameno, tasí meč a pohrozí probodnutím každému, kdo se jim postaví do cesty, když se k velkému nadšení dětí rozhodla skupina potulných muzikantů a kejklířů, že se odvděčí za večeři a noční přístřeší před sněhovou vánicí. Pár akrobatů skákal salta halou, za což se jim dostalo odměny v podobě mincí a nadšených výkřiků, jimiž nešetřili ani ti nejmrzutější Bannorovi rytíři.

Jeden muzikant vyskočil na stůl a začal tlouci paličkami do svých bubínků potažených kůží, zatímco druhý otáčel klikou kolovrátku. Když zazněly první veselé tóny, roztančil se strakatý teriér na zadních nohách. Willow rozesmálo, jak šikovně sebral kousek pečeného páva z její dlaně a odvděčil se smělými piruetami.

Bannor pozoroval profil své manželky stejně okouzleně, jako ona sledovala psíkovy kousky. Tleskala do rytmu, oči jí zářily a nevypadala o nic starší než Mary Margaret. Neodolal a něžně ji objal kolem ramen. „Ten pejsek je kouzelný, že, princezno?” Znehybněla. Podíval se na Willow a viděl, že na něho vzhlíží s podivným výrazem v obrovských zamlžených očích. „Bannore, musím se ti k něčemu přiznat.” Sklopila hlavu a sevřela ruce v klíně. „Já… já…”

Sklonil se blíže, aby slyšel její nesouvislou zpověď přerušovanou povykováním dvojčat. Než pochopil, co mu chce říct, ozvalo se hromové zabušení na dveře. Willow se zachvěla.

„To bude asi nějaký další unavený poutník, který hledá útočiště před sněhovou bouří,” uklidňoval ji Bannor a stiskl její chvějící se ruce. „K čemu ses mi tedy chtěla přiznat? K nějaké nezbednosti? Nebo ti snad mám podobnou nezbednost pomoci spáchat, jen co na sebe budeme mít chvilku času?” dokončil chraptivým šepotem.

Jeho škádlivý úsměv zmizel, když do dvorany vstoupil vážně se tvářící zbrojnoš. Bannor váhavě pustil Willowiny dlaně a povstal. Očekával, že mu strážný podá hlášení, ale ten se velmi opatrně vyhnul jeho pohledu, zamířil ke krbu a něco zašeptal Fioně do ucha.

Stařena se zamračila, vstala a následovala jej. Mags a Peg svěřila do ochrany pohoršené Beatrix. Bannora zamrazilo, ale nezavinil to chlad, který pronikl do dvorany otevřenými dveřmi.

Jeho podezření se potvrdilo. Fiona se po chvilce vrátila a v náručí svírala v hadrech zabalený uzlíček. Rozhostilo se ticho. Akrobati se odkradli na svou lavici, a dokonce i dětí zaraženě zmlkly. Bannor si uvědomil, že se všichni dívají na jeho choť, a nikoli na něho, a srdce mu spadlo do kalhot.

Sám se na ni podívat neodvážil, jen cítil, jak se zhluboka bolestně nadechla, a počítal vteřiny, než zase vydechla.

Fiona mu vrazila do rukou uzlíček. „Stráž ho našla před padací mříží, milorde. To drobátko je celé modré zimou.”

Bannor odhrnul cíp látky tak chatrné, že se nedala nazvat jinak než hadrem. Stvořeníčko bylo malinké. Vypadalo skoro nelidsky. Bylo tak slaboučké, že dokázalo jenom kňourat jako kotě. Bannor podle jeho zamlžených modrých oček usoudil, že se narodilo nedávno, možná před pár hodinami. Jak smutné, pomyslel si divoce, že se narodilo do tohoto studeného nemilosrdného světa.

„Mělo u sebe lístek,” řekla Fiona. Bannor měl plné ruce, a tak podala zmuchlaný papírek siru Hollisovi.

Rytíř zašilhal na kostrbaté písmo. Dvakrát si odkašlal, než se odhodlal přečíst těch pár slov: „Postarej se o ně, milorde. Je tvoje.”

Bannor vrhl zaražený pohled na Willow. Byla bledá jako plátno a zírala přímo před sebe.

Obrátil pozornost k bezmocnému stvořeníčku, které držel na rukou. Bylo tak slabé, že ani neokázalo sevřít Bannorův prst, jimž ho pošimral na dlani.

„Ovšemže je moje,” prohlásil a vrátil uzlíček Fioně. „Musíš ho trochu ohřát, než mu upadne nosánek. Pošli Beu pro kojnou Meginu. Snad bude mít dost mléka pro obě.” Rozhlédl se po přítomných pohledem, jenž zaháněl nepřátele do úkrytu. „Proč jste tak zvážněli?” otázal se, naplnil si číši a zvedl ji do výše. „Nestává se každý den, aby váš pán přijal nového syna do Elsinoru!”

Rytíři ho napodobili, naplnili si poháry a spustili jásavý pokřik. Muzikanti zahráli a

děti se shlukly kolem Fiony, aby se podívaly na nového bratříčka.

Jeden přidrzlý rytíř plácl Bannora přes záda, což by si ještě před pár minutami ani ve snu nedovolil. „Je sice po válce, můj pane, ale je skvělé vědět, že tvé kopí je stále pevné.”

„Nevšímejte si toho drzého štěněte,” vmísil se sir Darrin. „Doslechl jsem se, že je tak nadržený, že se jeho kopí jen málokdy trefí do cíle.”

„Lepší kopí dychtivé než chatrné,” odsekl mladík s planoucíma ušima.

Ostatní rytíři zařvali smíchy. Obklopili Bannora a o sto šest žertovali o jeho pověstné plodnosti. Bannorovi trvalo pár minut, než se jim vymanil, a když se mu to konečně podařilo, byla Willowina židle prázdná. Jeho manželka odešla.

Willow ležela natažená v posteli, sledovala vířící sněhové vločky a počítala údery zvonů na kapli. Půlnoc. Pokoušela se neškubnout sebou při každém křišťálovém zvuku. Zdálo se, že nikdy neustane, ale přece k tomu došlo. Ticho nyní porušovalo

už jen chrápáni její nevlastní sestry. Přemýšlela, jestli Bannor přechází po své věži a

čeká na ni.

Obrátila se zády k Beatrix a ledové ruce si položila pod tvář. Když dívka přišla, Willow předstírala, že spí. Věděla, že by nesnesla sestřino nekonečné žvatlání o dramatickém příchodu Bannorova posledního levobočka.

Říkala si, že vlastně měla být ráda, že se tu dítě objevilo dřív, než se nenapravitelně ztrapnila. Dříve než vyslovila ta slova, která by zanechala její srdce naprosto bezbranné.

Willow pevně zavřela oči. Hlavou jí zněla Bannorova pobavená a zároveň láskyplná slova. Ten malý pejsek je kouzelný, že, princezno?

Mohla se obrnit proti jeho něžnému sevření, proti pohledu na rozzářené tváře jeho dětí, proti pocitu, že poprvé v životě patří do rodiny. To oslovení ji však zdolalo. Zase z ní byla dojemná malá holčička, příliš pyšná na to, aby uvěřila, že ji někdo může nemilovat. V tu chvíli si začala spřádat budoucnost jako zářící tapiserii utkanou ze zlatých a stříbrných nití. Budoucnost, v níž Elsinor figuroval jako domov, o němž vždy snila.

Tapiserie však vybledla, jakmile se objevila Fiona s dítětem, které Bannor zplodil s jinou ženou. Willow si uvědomila, že domov, o kterém se domnívala, že právě našla, je jen vysněný zámek v oblacích.

Schovala tvář do mokrého polštáře a náhle ji zaplavila vlna sebelítosti. Zůstala tak ležet dlouho, a když hodiny na kapli odbily jednu, ani se nepohnula. Jediný úder visel ve vzduchu jako melancholické poselství.

Vtom někdo rozrazil dveře její komnaty. Willow vyskočila na kolena a setkala se s ohnivým pohledem svého manžela.

24

Beatrix se posadila a zaječela. Willow při pohledu na supícího Bannora poprvé napadlo, že by měla politovat jeho nepřátele. Pevně sevřené rty a oči temné jako bezmračná půlnoční obloha hrozivě žhnuly a varovaly ji, že ho neodradí ani barikáda z rozbitého nábytku, ani hrnec vroucí smoly. Dnes v noci s ní bude sdílet lože.

Skoro se jí ulevilo, když přesunul pohled na Beatrix. „Ven,” přikázal tiše, ale bylo to

působivější, než kdyby zařval.

„A-a-ale, můj pane,” koktala Beatrix a tiskla si přikrývku pod bradu beze stopy své obvyklé koketérie, „mám ve zvyku spát nahá.”

Bannor vykročil k posteli, jako by chtěl služku vyhodit vlastníma rukama. Beatrix popadla kožešinovou přikrývku, přeskočila Willow a vyrazila ze dveří, jen se jí nahý zadeček zablýskl. Když doznělo capkání jejích bosých nohou, Bannor tiše zavřel dveře. Bylo však jasné, že by jimi nejraději třísknul.

Pohled na kypící emoce skryté pod ledovým klidem dodal z nějakých neznámých důvodů Willow odvahu. Jestliže čekal, že jeho žena bude koktat a schovávat se pod přikrývkami jako Beatrix, šeredně se zmýlil.

Přikrývky odhodila a postavila se vedle lože v košili, kterou našla prvního večera po příjezdu na Elsinor. Tehdy se obávala, že její neznámý manžel je bezohledný satyr, očekávající, že se nová žena stane otrokyní jeho vášní.

Bannor si ji nyní prohlédl od hlavy k patě tak zevrubně, až jí naskočila husí kůže. Musela si přiznat, že se satyrovi podobá jen vzdáleně. Košili měl rozhalenou a vlasy pocuchané, jako by si je mnohokrát prohrábl prsty. Willow neměla čím zakrýt své růžové bradavky a temný klín, takže se o to ani nepokusila.

Bannor se nezdržoval zdvořilostmi. Nic jiného vlastně nečekala. „Bylo by ti milejší, kdybych to dítě vyhodil do sněhu?”

„Jistěže ne! Myslíš si snad, že jsem tak špatná žena?”

„Možná by bylo lepší, kdybys taková byla.” Přecházel k oknu a zpátky a neklidně se probíral svou kšticí. „Bylo by to o moc snadnější, nebo ne? Mohl jsem se těšit tvým jemným a měkkým tělem, a vůbec bych netušil, že máš místo srdce kus ledu. A ospravedlnil bych své hříchy odsouzením těch tvých.” Otočil se a podíval se na ni s vášní, jež popřela jeho vlastní slova. „Snad bych se dokonce naučil tě nenávidět.”

„Je mi líto, že tě zklamu, můj pane, ale moje srdce nezranilo tvé milosrdenství, nýbrž soucitné pohledy sira Hollise, Fiony, ostatních rytířů…,” odmlčela se, protože polykala slzy, „…a tvých dětí.”

„Já však nikdy nezamýšlel, aby ses stala předmětem jejich soucitu či žertů,” potřásl hlavou. „A kdybych mohl, všemi silami bych tomu zabránil.”

„Jak? Popřel bys, že je to dítě tvoje? Dítě cizí ženy? Když jsi mě tak zevrubně poučil o tom, že už žádné dětí nemíníš plodit?”

Willow si o tom v duchu zakázala hovořit, ale přesto to mezi nimi leželo jako hozená rukavice.

A Bannor ji zvedl. Dvěma kroky překonal vzdálenost, která je dělila. „Domníval jsem se, že máme na tuto věc stejný názor, má paní. Pokud jsem se mýlil, pak tě mohu ujistit, že jsem víc než ochoten splnit své manželské povinnosti. Chceš-li vlastní dítě, máš je mít. A může být první z mnoha, tím si můžeš být jistá.” Položil ruce na své boky a chystal se rozepnout pás z tepaného stříbra.

Willow se polekaně natáhla a sevřela mu zápěstí, aby mu v tom zabránila. Při té

příležitosti si všimla, že je nejen ochoten, ale i plně připraven ji dítě udělat. Podíval se jí do očí poněkud rozpačitě, ale začervenala se ona.

Prudce ruku stáhla, přidržela se pelestí, aby nebylo vidět, jak se ta drobná ručka chvěje, a výbojně zvedla bradu. „Já nejsem jeden z tvých rytířů, můj pane, a velikost a životnost tvého kopí na mě nedělá dojem. Právě tak jako nejsem žádná tvá milenka, kterou můžeš ukonejšit rychlým objetím, aby pak rok co rok devět měsíců nosila v břiše tvoje dítě.”

Nemohl se ubránit smíchu. „Uvědomuješ si, že to dítě, které dnes přinesli, bylo počato měsíce před tím, než jsem se rozhodl znovu oženit?” Něžně jí přejel prsty po tváři a dodal tiše. „Měsíce před tím, než jsem spatřil tvůj obličej.”

Willow stála zpříma, bála se totiž, že se pod Bannorovými něžnými doteky roztaje její hrdost jako sníh. „Můžeš mi slíbit, že už se to nebude opakovat? Můžeš namístě přísahat, že už se před branou neobjeví žádné dítě? Ani po devíti měsících od naší svatby, ani po roce, ani po pěti letech?”

Bannor se na ni podíval tak ztrápeně jako dosud nikdy. Po chvíli odtáhl ruku a sklopil hlavu. „Nemohu slíbit něco, co nedokážu splnit.”

Willow přitiskla tvář na pelest. Už se nedokázala bránit slzám. „V tom případě budu nucena přijmout svobodu, kterou jsi mi tak laskavě nabídl.”

Bannor prudce zvedl hlavu a z očí mu vyšlehly rozlícené blesky. „Kampak půjdeš, má paní? Vrátíš se do domácnosti svého otce?” Vzal ji za ruce a přinutil ji, aby rozevřela dlaně. Silnými palci pohladil mozoly, které ještě nezmizely. Vymazat roky dřiny potrvá déle než pár týdnů. „Zacházeli s tebou jako s poslední služkou. Je to snad lepší úděl, než být mou manželkou?”

Willow se mu snažila vykroutit, ale držel ji pevně. „Nemusím se vrátit na Bedlington. Což jsi sám nenavrhl, abych hledala útočiště v klášteře?”

Bannor se drsně a nevesele zasmál. „A tys mě obvinila, že se tě pokouším uzavřít před světem, abys zemřela jako vysušená stará panna.” Sevřel jí tváře v dlaních a hladově se na ni zadíval. „Opravdu si to přeješ, Willow? Ležet noc co noc na tvrdém úzkém loži a snít o mně? Snít o tomhle?”

Kdyby se zmocnil jejich rtů stejně drsně jako jejích rukou, dokázala by mu vzdorovat. On ji však políbil něžně jako ve snu. Byl to polibek, který zlomí jakékoli prokletí, splní všechna přání a dodá šťastný konec i nejsmutnějšímu příběhu. Když prozkoumával jazykem její horká a vlhká ústa, Willow pochopila, že rozhodně nezemře jako vyschlá stará panna. Toužila by po něm na úzkém tvrdém klášterním lůžku při pohledu na padající sníh za oknem stejně jako právě teď.

Bannor ji objal a pohroužil jí do vlasů líc obrostlou strništěm. „Zůstaň se mnou, Willow,” řekl drsně. „Buď mou ženou. Přísahám, že nebudeš nic postrádat.”

Přestože svírala jeho pas, jako by jej nikdy nechtěla pustit, dobře věděla, že musí odejít. Kdyby zůstala, přišla by o jedinou věc, bez které by nedokázala žít.

O svoji hrdost.

Vzhlédla k němu skrz závoj slz. „Nepotřebuješ-li mé srdce, můj pane, pak mi nezbývá než nabídnout je Bohu. Dopřeješ mi té svobody, nebo si mě proti mé vůli podržíš jako manželku?”

Bannor ji pustil a odstoupil. Ještě nikdy v životě ji tak nezamrazilo. Pohyboval se těžce a tvářil se vážně. „Říkal jsem, že nemohu přísahat, když vím, že přísahu nedodržím. Ale slíbil jsem ti volnost a tento slib dodržím. Ráno tě Hollis doprovodí do Wayborne Abbey. Vzhledem k tomu, že náš svazek nebyl naplněn, nebude těžké dosáhnout jeho zrušení.” Bannor vykročil ke dveřím, otočil se a hořce dodal: „Byl bych ti vděčný, kdybys odjela dřív, než se probudí mé děti. Nepřál bych si, aby se musely loučit s třetí matkou.”

Odešel a Willow se dopotácela k oknu. Přitiskla čelo k chladnému sklu a vyhrkly jí další slzy. Přála si Bannora nenávidět, ale dokázala opovrhovat jen sama sebou. Opustila Bedlington, aby unikla duchu té malé holčičky, ale právě ta na ni pohlížela z odrazu v okně.

Ta, která se bez boje vzdala tatínka ve prospěch Blanche. Nyní konečně našla muže, za kterého by stálo bojovat, a ona to vzdala a ani se nenamáhala zvednout ruce.

Willow si rozzuřeně setřela slzy a malá holčička zmizela. Z odrazu se na ni dívala žena s planoucíma šedýma očima.

Rozhodla se vyhledat jedinou osobu, která by jí mohla v této chvíli pomoci. Hodila na sebe kytlici, obula se, přehodila přes sebe pláštěnku a opustila komnatu.

11 í je?”

Netta vyvalila oči, když do její chaloupky vpadla paní Elsinoru a setřásla ze sebe sněhové vločky jako hrozivý anděl pomsty. Podívala se na Willow přes mocné rameno opilého rytíře, který se zrovna nacházel mezi jejími stehny, a nechtěně obdivovala Willowinu chladnokrevnost. Bannorova žena se při pohledu na divoce se zmítající nahé mužské pozadí ani nezačervenala, ani nezakoktala.”

11Čí je?” opakovala Willow, jako by v té komůrce osvětlené krbem byly samy. Netta praštila rytíře přes ruku. „Slez, prasáku. Máme společnost.”

„Ale já ještě nejsem hotovej,” protestoval se zavřenýma očima. „Zaplatil jsem. Ten další chlápek musí počkat, až na něj dojde řada.”

„To není žádnej chlápek. Je to dáma, ty blbečku,” zasyčela mu do ucha.

Nespokojeně zamručel, ale odvalil se. Netta mu rychle ovinula prostěradlo kolem pasu, aby uchránila Willow ještě horší podívané, než kterou již spatřila. Sama si jen stáhla sukni. Kvůli poslednímu zákazníkovi se ani nenamáhala ji svlékat.

Rytíř zašilhal na vetřelkyni a zalíbila se mu její útlá postavička. „Copak to tu máme? Ztracené jehňátko, které hledá pastýřku?”

„Vypadni!” poručila Willow hlasem ještě ledovějším než meluzína hvízdající v komíně.

Založil ruce za hlavu a drze se usmál. „Jen tak nepospíchej, cukroušku. Ujišťuju tě, že si moje nádobíčko poradí s váma oběma.”

Netta si pohrdavě odfrkla. „To nestačí ani na jednu.”

Willow poznala, že to je drzý mladý rytíř, který obdivoval účinnost Bannorova kopí. Zlomyslně si stáhla kapuci.

Rytíř polekaně vyvalil oči. Přitáhl si prostěradlo až k bradě a roztřásl se tak silně, až se postel rozdrnčela. „M-m-má paní, prosím, odpusť. Neměl jsem tušení, že jsi to ty.”

Ukázala ke dveřím. „Ven!”

Bezmocně se podíval na Nettu a vyškrábal se z postele, přičemž si přidržoval

přikrývku před tělem. Ukláněl se tak horlivě a úlisně, že se jen stěží dostal do kalhot.

„Neřekneš to na mě lordu Bannorovi, že ne?” žebronil. „Určitě by mi dal stít hlavu.” Willow se sladce usmála. „Vzhledem k milostné nabídce, kterou jsi mě poctil, by ti nedal utít hlavu, ale něco jiného.”

Rytíř popadl meč a ostruhy a mumlaje si něco pod vousy zmizel v noční chumelenici. Willow se otočila k Nettě. „Jak to dokážeš snášet? Nedovedu si představit, že bych dopustila, aby se mě takto dotýkal někdo, koho nemiluju.”

„Všechny z nás si nemohou dovolit být tak vybíravé, má paní,” pokrčila Netta rameny, zahalila si bujné poprsí a stáhla tkanice živůtku. „A po prvním tuctu mužů už není žádný rozdíl, když k nim přibude další. Nebo stovka dalších.” Pozvedla k Willow zrak. „To mi alespoň řekla moje matka, když mě poprvé prodala. Byla tak ráda, že nebude muset sama obsloužit celý regiment královské gardy, že mi dovolila, abych si nechala celý jeden šilink.”

Willow si ve snaze uniknout Nettinu nesmlouvavému pohledu svlékla plášť a přehodila ho přes stoličku u krbu. „Předpokládám, že jsi slyšela, co se dnes večer přihodilo na Elsinoru.”

Netta mávla ke dveřím. „Když sem vpadl sir Lacklance, všechno mi to vybreptal. Jedno však nechápu: Proč objevení dalšího levobočka na prahu hradu lorda Bannora vyvolali takový rozruch? Není to přece nic neobvyklého, nebo ano?” Willow ztuhla. Netta ji zřejmě záměrně dráždila. „Chci vědět, kdo je matka toho dítěte. A chci znát matky i těch ostatních.”

Netta potřásla rozcuchanou hřívou a pronikavě se na Willow podívala trnkovýma očima. „A co pak, má vzácná paní? Necháš je vyválet v dehtu a peří? Vyhnat z vesnice? Ukamenovat?”

Willow zvedla bradu. „Klidně bych mohla.”

„A co když ti to odmítnu říct? Uděláš to stejné mně?” „

Ne.” Dřív než Nettin škádlivý úsměv plně rozkvetl, dodala bez okolků. „Dám tě zavřít do elsinorského vězení, dokud se nenaučíš používat svůj jedovatý jazyk k něčemu užitečnějšímu, než je potěšení Bannorových mužů.”

Netta naklonila hlavu ke straně a pozorovala Willow jako mastiff sledující hravé koťátko, které ho škráblo přes čumák. Když vstala z postele, usmívala se spíše pobaveně než výsměšně.

„Sedni si, má paní,” řekla, nalila pivo do otlučeného džbánku a podala jej Willow.

„Povím ti vše o té ženě, která drží v zajetí srdce tvého manžela.”

Willow se zachvěla a klesla na stoličku. Třebaže zřídkakdy pila něco silnějšího než svařené víno, dala si pořádný doušek piva a uvítala jeho povzbudivou hřejivost.

Netta se uhnízdila na kraji postele a upíjela přímo ze džbánu. „Přišla do Elsinoru jednou v noci, kdy sněžilo zrovna jako teď. Vichr z hor dul tak mrazivě, že když si člověk odplivl, na zem dopadl kus ledu. Zrovna byl svátek Tří králů a už zdálky byla z hradu slyšet hudba a veselí. Ta žena svírala ruku svého malého synka, a přestože byla k smrti vyděšená, věděla, že musí najít odvahu a proniknout do té mocné pevnosti, jinak chlapec zemře. Musela prodávat své tělo, aby měl chleba, a navíc jí docházely síly, protože mu dávala i svůj skromný díl potravy.”

Nettiny oči se zadívaly do dálky. „Když ji přivedli do velké dvorany, vše ztichlo. Pán hradu seděl v čele stolu na pódiu obklopen krásnou manželkou a půvabnými dětmi. Přivedla před ně svého syna, spolkla poslední zbytek hrdosti a zašeptala: Je tvůj, milorde. Modlím se, abys ho přijal do své domácnosti i do svého srdce.’

Lord si prohlédl kloučka od hlavy k patě. Přestože chlapci nemohlo být víc než šest či sedm let, pevně se rozkročil a pohlédl do očí muži, o němž mu řekli, že je jeho otcem. Pak se lord sklonil, rozcuchal mu vlasy a srdečně se rozesmál. ,Proč bych se měl starat o parchanta nějaké děvky, když mám své vlastní krásné děti?’ zeptal se přítomných.

Pokynul ozbrojencům a ti s posměchem a šťouchanci odvlekli ženu ze síně a vyhodili ji i její dítě před hradní bránu. Ostýchala se hledat přístřeší v některé chatrči stojící poblíž, a tak vzala chlapce za ruku a vydala se přes louky do své vesnice. Vichr jí oslepoval sněhem, takže začala bloudit. Na chvíli se posadila, aby dopřála odpočinku třesoucím se nohám a posílila se na další cestu. Přitiskla si synka k hrudi a klesla na kolena do sněhu.”

Netta upřela na Willow pohled tak mrazivý jako ta větrem bičovaná sněhová pustina. „Mládeneček byl silný a houževnatý. Ona ne. Když je druhý den našli, tiskl se k ní a usedavě plakal, jako by chtěl svými horkými slzami rozmrazit její ztuhlé tělo. Tři muži měli co dělat, aby ho od ní odtáhli.”

Willow se nejistě postavila a slzy jí proudily po tvářích. „Lžeš! Já Bannora znám! Vím, jaký je to muž! Není tak krutý a bezcitný, aby vyhnal ženu s dítětem do sněhové vánice!”

Nettě zaplanuly oči. „Ovšemže ne, ty blázínku. Ale jeho otec ano.”

Willow podklesla kolena a musela si sednout. Bylo by ti milejší, kdybych to dítě vyhodil do sněhu? zeptal se jí Bannor s očima planoucíma hněvem.

Těma samýma očima sledoval, jak jeho matka umírá, a z nich prýštily horké slzy, které dopadaly na její mrtvé tělo.

A soucitně pozorovaly napůl zmrzlého tvorečka, který byl dnes večer svěřen do jeho péče.

Zaplavila ji vlna citů, vůči nimž byla bezmocná. „Ty děti…“ zašeptala a zvedla uplakanou tvář. „Nejsou jeho, že ne?“

„Ne,“ odpověděla Netta zpříma. „Jsou moje.“

25

Netta se postavila a oči jí pyšně zahořely. „Ta nejmladší dvě ne, ale Meg, dvojčata a to miminko, co jste sem přinesla dnes ráno, jsou moje.”

Willow si užasle vybavila, jak něžně Netta Peg chovala a jak udiveně se na ni dívala. Ve snu by ji nenapadlo, že se Netta v tu chvíli dívá do tváře vlastní dcery.

Když si Nettina slova přebrala, zamračila se. „Čí je tedy Mags a to dítě, co se dnes večer objevilo před branami hradu?”

„To, kterému říkáte Mags, měla žena, která už se stará o dvanáct dalších. A to druhé dnes večer porodila dvanáctiletá dívka. Uvěřila sladkým lžím hezkého trubadúra, který před devíti měsíci procházel vsí.”

Willow zavrtěla hlavou. „Nechápu, jak dokážou své děti opustit.”

„Opustit?” Netta to slovo téměř vyplivla. „Anniin otec hrozil, že její děťátko utopí ve vědru, jestliže se ho nezbaví. Byla po porodu tak slabá, že by se před hradní bránu musela doslova doplazit. A taky by to udělala, kdybych jí neslíbila, že je lordu Bannorovi odnesu sama.” Netta přešla ke krbu a obrátila se tak rázně, až jí sukně zavlály. „A co bys pro své dítě zvolila ty, má paní? Nechala bys je vyrůstat jako dceru vesnické děvky, jako jsem vyrůstala já?” Ukázala prstem na zválené, zatuchlé a potřísněné lože. „Aby každý muž ve vsi očekával, že zaujme matčino místo, až bude natolik stará nebo hladová, aby snesla jejich doteky a funění?” Pak dodala měkčím hlasem. „Nebo byste dala přednost tomu, aby dospělo jako hýčkané panské dítě, kterému nic nechybí, snad jen mateřská láska?”

Hluboce zahanbená Willow sklonila hlavu. „Proč mi to neřekl?” zašeptala. „Proč dopustil, abych si o něm myslela to nejhorší?”

„Protože mi přísahal, že se nikdo nedozví, čí děti to doopravdy jsou - že nejsou jeho. Donutila jsem ho slíbit, že je nikdy nebudou pronásledovat křivé pohledy, zlovolný šepot a hanba, která obvykle spočívá na potomcích vesnické coury.”

Willow nevěděla, jestli se má smát, nebo plakat. Bannor ji ve snaze ochránit ty odložené děti udržoval v domnění, že je bujný hřebec, který nenechá na pokoji jedinou klisnu. Nechal by ji dnes ráno v doprovodu sira Hollise dokonce navždy opustit Elsinor.

Zasmála se, ale poněkud hořce. „Varoval mě. Nikdy neslibuje to, co nedokáže splnit.”

„Baže,” souhlasila Netta a klesla na krbovou podezdívku. „Ten muž dokáže držet slovo. Když jsem před lety v chladném listopadovém podvečeru nechala před jeho prahem ležet první dítě, vůbec mě nenapadlo, že je prohlásí za své. Modlila jsem se, aby se ho ujala některá z pradlen nebo služebných.” Zachvěla se. „Na druhý den ráno mi zabušili na dveře dva jeho ozbrojenci a odvedli mě k němu. Děsila jsem se, že mě uvrhne do vězení nebo vystaví na pranýři, aby všichni viděli, jak strašného činu jsem se dopustila.”

Willow si vzpomněla, jak se Bannorovi protivilo potrestat vzpurného syna, a potlačila úsměv.

„Když mě před něho přivedli, třásla jsem se jako osika.” Nettiny tváře zaplavil ruměnec. To tedy Willow nečekala a ani nepovažovala za možné. „Pak propustil stráž, nalil číši medoviny a já jsem se začala svlékat, protože jsem si myslela, že chce takhle oplatit svou laskavost.”

Willow povytáhla obočí. „To ho jistě muselo šokovat.”

„To tedy ano,” ujistila ji Netta. „Napřed to vypadalo, že uteče. Pak si všiml, že se mi strachy třesou kolena. Strhl ze zdi nějaký kobereček, zabalil mě do něho, a než jsem se skácela, odvedl mě k židli před krbem. Tenkrát mi vyprávěl o své matce a složil přísahu, že pokud bude on pánem Elsinoru, žádné dítě odtamtud nebude vyhozeno bez pomoci.”

Willow se zadívala Nettě do očí a našla v nich stejný plamen jako ve svých sotva

před pár hodinami.

„Neříkej, že do něho nejsi napůl zamilovaná,” poznamenala Willow, ale hned svých slov zalitovala. Nechtěla jí ublížit.

Netta se smutně usmála a ani se nepokusila utírat slzy. „Cožpak to jde nebýt, má paní?”

„Ovšem,” zamumlala Willow a sevřela Nettinu upracovanou ruku.

Willow tichounce proklouzla setmělými elsinorskými chodbami. Ještě nesvítalo, a tak ticho hradu rušil jen šustot jejích sukní. Vypadalo to, jako by všechny obyvatele uspal padající sníh. Ve druhém patře ji upoutaly pootevřené dveře.

Nahlédla dovnitř a zjistila, že se Bannorovy děti vrátily ke svým starým zvykům. Všechny se schoulily ve velké posteli. V tak chladném ránu se jim ostatně nebylo co divit. Oheň v krbu skoro vyhasl, a když strčila hlavu do místnosti, pluly před ní obláčky zmrzlého dechu. Srdce se jí při tom pohledu sevřelo. Desmondova vrána seděla na bidýlku u okna a zobák měla zabořený do lesklého peří na hrudi. Šedivý kocour byl stočen do klubíčka v nohách postele, a když se Willow přiblížila zamrkal na ni svým jedním očkem.

Pocuchaná zlatá hříva se mísila na polštáři s Desmondovou kaštanovou. Takže tady Beatrix nalezla útočiště, když byla vyhnána z jejich společného lože. Willow uvažovala, jak Desmond zareaguje, až po svém boku najde holčinu zahalenou v kožešině, ale jinak nahou. Snad zbaběle neuteče.

Krátce po příjezdu na Elsinor pokládala všechny děti za smečku bezejmenných Bannorových potomků, ale jak je pozvolna poznávala, pochopila, že jsou jí daleko bližší než její vlastní i nevlastní sourozenci na Bedlingtonu.

Kostnatý a rozumný Ennis, malá Mary, vždy pohlížející na temnou stránku veškerého podnikání, roztomilý pažravý Hammish, upovídaný Eduard, zlatovlasý pohrdavý Kell, tvrdohlavá Mary Margaret, Meg, dvojčata - připadali jí s buclatými ručičkami a nožičkami a dolíčky ve tvářích jako stádečko cherubínů.

A Desmond - chlapec na prahu dospělosti, podobající se svému otci daleko víc, než sám tuší. Vášnivě ochraňoval své bratry a sestry a laskavě se ujímal zvířat, která nikdo nechtěl.

Pokoj nejmenších by už Willow málem přešla, kdyby nezaslechla Fionino hromové chrápání. Stařena ležela stočená do klubíčka na úzkém lůžku u kolébky, v níž spaly

Peg a Mags jako tlustá chundelatá jehňátka. Než se obrátila k odchodu, dotkla se Willow konečky prstů jejich měkkých tvářiček.

Byla skoro ve dveřích, když se ozval tichý zvuk - něco mezi zamňoukáním a vzlykem. Pomalu se otočila. U kraje krbu stál proutěný košík. Klekla si k němu a podívala se na novorozeně. Miminko, z něhož zanedlouho vyroste silný chlapec. Klouček, který nikdy nebude strádat, natož aby se chvěl zimou ve sněhu a sledoval, jak jeho matka naposledy vydechla.

Willow se najednou zmocnil zvláštní spěch. Přikryla děťátko a vyklouzla z pokoje. Jakmile byla z doslechu, zrychlila krok. Vyběhla po schodech a bez zaklepání vpadla do Bannorovy komnaty. Byla prázdná a krb byl studený. Na péřové matraci nebyl žádný otisk těla. V krbu ležel pohár, jako by ho tam někdo rozzuřeně mrštil.

Willow seběhla po schodech do velké dvorany. Z kuchyně se už sice linula vůně čerstvě pečeného chleba, ale většina pocestných, kteří předešlé noci v hradu vyhledali útočiště před vánicí, ještě vyspávala následky silného piva, které vypili na počest nejnovějšího syna lorda Bannora. Willow o jednoho z nich zakopla, ale ten jen zamumlal kletbu a přitáhl si plášť.

Vyběhla na prázdné nádvoří a bezradně se zatočila. Na východě právě vykouklo slunce a sníh zazářil tak, až ji to téměř oslepilo. Osamělého muže s rozevlátými tmavými vlasy stojícího na hradbách si povšimla, až když si dlaní zastínila zrak.

Když se za nim vyšplhala a kráčela po hradební zdi, podařilo se ji uklidnit dech, ale nikoli rozbušené srdce.

Bannor se díval přes zasněžené louky s rukama opřenýma o cimbuří. Neotočil se, ani když zaslechl vrzáni sněhu pod jejími trepkami. „Napadlo tě, má paní,” zeptal se hlasem tvrdým jako rampouchy, zdobící stromy hluboko pod nimi, „že bych si rád ušetřil bolestné loučení s třetí manželkou?”

Třebaže to řekl velmi chladně, jeho slova Willow zahřála u srdce. Ještě nikdy ji neoslovil jako svoji manželku. „Nenapadlo tě, můj pane, že bych tě té bolestí ráda ušetřila?”

„Upřímně řečeno ne.”

„Právě jsem se stavila v dětském pokoji.” Odvážila se přisunout blíže, ačkoli jí dal najevo, že není vítaná. „Tvůj nový syn si vede znamenitě. Díky tvé laskavosti. Zanedlouho bude s malou Mags zápasit o prs.”

„Těší mě, že dítě přežije, ale nemám náladu poslouchat chválu mé laskavosti. Obzvlášť když její cena byla tak vysoká.”

Willow špičkou botky rozhrábla sníh a řekla záměrně bezstarostně. „Ach, ale já nemám v úmyslu oslavovat tvou dobročinnost, nýbrž pokárat tě za tvou pýchu.”

„Ve dvou dnech jsem byl dvakrát obviněn z tohoto hříchu,” zabručel. „Mluvila jsi s Desmondem?”

„Ne, hovořila jsem, s přítelkyní.” Willow byla ráda, že Bannor nevidí její zasmušilý úšklebek. „S přítelkyní, která je ti oddanější, než chápeš.”

„Tak oddaná, že mě povýšila na arogantního blázna, jak se zdá.”

„Arogantního snad, ale blázna určitě ne.” Přecházela za jeho zády a škádlivě si povzdychla. „Kdybych byla mocným válečníkem tak obávaným, že se nepřátelé sotva odváží byť jen zašeptat moje jméno, také bych byla ráda, kdyby všichni věřili, že je mé sémě stejně silné jako můj meč. Tvou skvělou pověst by však rozhodně nepoškodilo, kdyby se rozneslo, že se ujímáš dětí zanechaných u bran tvého hradu,

protože máš soucitné srdce.” Stoupla si na špičky a zašeptala mu do ucha: „I těch, které jsi nezplodil.“

Bannor se pustil cimbuří, které svíral tak pevně, až mu zbělaly klouby, a pomalu se k Willow otočil. „To jsou klepy, má paní, a roztrušuje je o mně zrádce, nikoli přítel.” Willow se nedala zastrašit jeho pronikavým pohledem. „To, že na louce nedaleko odtud zemřela žena, je také klep? Zmrzla, protože ji tvůj otec označil za děvku a nařídil svým mužům, aby ji i s dítětem vyhnali do vánice.”

Bannor vypadal jako ledová socha - nebýt pravidelných záškubů lícních svalů. „To dítě nebylo žádné neviňátko, má paní. Bezpočet nocí se krčilo na prahu a třáslo se zimou, zatímco si jeho matka brala do postele jednoho funícího a smradlavého cizáka za druhým. A přinutil se spolknout každou skývu plesnivého chleba, kterou mu dala, protože věděl, co ji stála.”

Bannor se otočil zpátky a jeho profil byl stejně ostrý jako sněhem pokryté útesy vzdálených hor. „Když zemřela, přísahal jsem, že tohle všechno mi jednoho dne bude patřit. Škoda že se toho můj otec nedožil. To je mi opravdu líto.”

Willow mu pohladila napjaté předloktí. „Kdyby se toho dožil, asi bys proti němu celá ta léta v duchu neválčil. Pověz mi, že ti každý nepřítel, jehož jsi zabil, připadal jako on?”

Bannor se trpce zasmál. „Nepronásleduje mě jeho obličej, ale matčin. Jí nedokážu odpustit.”

Willow pochopila, že ji Netta ušetřila nejhoršího. „Ona ho milovala, že?” zeptala se

přiškrceně.

„Zbožňovala ho. Svedl ji, když jí bylo sotva patnáct, a ona stále věřila, že se k ní vrátí. Nikdy si nepřipustila, že má otec takové děvče v každé vesnici na sta mil kolem Elsinoru.” Hořkost jeho hlasu se přiostřila. „Pořád mi vykládala, jaký je to skvělý muž. Jak je můj otec velkorysý! Laskavý! Vznešený! A když se nakonec musela stát nevěstkou, plakávala ne proto, že je nucena prodávat své tělo za kousek chleba, ale proto, že už ho není hodna.” Bannor vrhl na Willow varovný a zároveň prosebný pohled. „Její láska byla nemoc srdce a nakonec ji zabila.”

Willow se sevřel žaludek. Uvědomila si, že všechny ty zbraně, lesklé štíty a ostré meče, které zdobí stěny jeho věžní komnaty, ho mají bránit proti jedovatému šípu, jenž zasáhl jeho matku. Od chvíle, kdy zemřela, obrňoval své srdce proti podobnému nebezpečí. A také proti ní.

Teď se musela cimbuří pevně zachytit ona a zadívat se na pustou nádheru zasněžené krajiny, zatímco si vítr pohrával s jejími nespoutanými kučerami a odhazoval je z pálících očí. „Chápu, proč už nechceš vlastní děti,” řekla tiše. „Jakmile se roznese, že se mocný pán Elsinoru ujme každého dítěte, které najde před branami, brzy nás tu ti skřítkové zatopí.”

„Nás?” opakoval Bannor měkce, jako by se bál, že se přeslechl.

Ucítila ho za sebou a jeho přítomnost byla stejně hřejivá jako pohlazení. Uvědomila si, jak je sama promrzlá. Před časem Willow pyšně pohrdala Bannorovými dvěma manželkami, protože se spokojily s jeho přízní, ale nepožadovaly jeho lásku. Nyní se s nimi cítila zvláštně spřízněná.

Prudce se k němu otočila. Měla pevně zdviženou bradu a suché oči. „Jsi muž slova, Bannore z Elsinoru. Nepoddáváš se nekontrolovatelné zuřivosti, neopíjíš se a nekleješ. Jestli ti pro mě zbyly drobečky přízně, ráda se s nimi spokojím.”

„Drobečky! Myslíš, že ti mohu nabídnout jen drobečky?” Bannor pozvedl dlaň k její tváři a oči mu hladově potemněly. „Ba ne, má paní, rozhodneš-li se povečeřet u mé tabule, nabídnu ti lahůdky, jaké jsi ještě nepoznala.”

Willow zadržela dech. Jeho rty se přitiskly k jejím a horký jazyk se vnořil do jejích úst. Chutnal jako doušek ambrózie - ne, jako sama nebesa. Zvedl ji do náruče a ona se ho pevně držela kolem krku.

Bannor polibek nepřerušil, ani když ji snášel po úzkém schodišti do její komnaty, ani když poslepu otevřel dveře a nohou je zase přirazil. Pak jí rozepnul plášť a odhodil ho na zem. Až když jí začal přetahovat šaty přes hlavu, musel její rty na okamžik uvolnit. Udělal to jen velmi neochotně.

Willow by se mohla ve své tenké košilce roztřást zimou, protože nikdo nezatopil v krbu, ale zdálo se, že ani jeden z nich chlad nevnímá. I Bannor se rozrušeně chvěl stejnou horečkou, která spalovala jeho ženu. Opřel ji zády o čelo postele.

„Nesnáším pohled na tvé slzy,” zamumlal a slíbal jí je z tváří.

„Přestože pláču touhou po tobě?” zašeptala mu Willow směle do ucha.

Ani v nejdivočejším snu by si ovšem nedokázala představit, že před ní klesne na kolena, vyhrne jí košilku a ochutná ty jiné perleťové slzy. Když jí širokými palci rozčísl měkké kučery v klíně a dal jí pocítit hedvábný dotek svého jazyka, zalapala po dechu.

Instinktivně stiskla stehna, aby mu zabránila spáchat hřích tak rozkošně šokující, že musel být smrtelný.

Bannor přitiskl tvář zarostlou strništěm k jejímu smetanovému stehnu a řekl hlasem zdrsnělým touhou: „Prosím, Willow…“

Věděla, že není zvyklý prosit ani klečet před nikým s výjimkou krále. Teď udělal obé, aby jí poskytl rozkoš. Ukázal jí tím, jak vysoce si ji cení. Podvolila se. Zabořila mu prsty do vlasů a dovolila, aby jí roztáhl stehna. Pak zavřela oči, protože ve své plachosti nesnesla pohled na jeho tmavou hlavu mezi svými stehny.

Když poprvé okusil z jejího přetékajícího poháru, pocítila tak pronikavou rozkoš, až se obávala, že omdlí. Sevřela pěsti a každým vzdechem zasténala jeho jméno. Vzal do dlaní její zadeček, čímž jí dal najevo, že se může kroutit a naříkat, jak chce, ale nebude jí to nic platné. Za zády měla čelo postele. Před žhavým dotekem jeho úst nebylo úniku.

Kmitajícím jazykem pátral v její jemné masité mušličce, jako by hledal perlu nedozírné ceny, a když ji našel, sál ji tak dlouho, až se jí podlomila kolena a zvrátila hlavu nazad. Zmítala se v divoké extázi a on jí při tom pevně zatínal prsty do hýždí. Pak Bannora objala a držela se ho jako tonoucí v bezedném moři. Opravdu spáchali smrtelný hřích. Klesla do jeho náručí. Ukradl jí duši i srdce.

„To není všechno, drahoušku,“ zašeptal. „Tentokrát jsem ti slíbil víc.”

Vstal, stáhl jí košili, položil Willow na matraci a sám si také svlékl košili. Tvářil se rozhodně, jako před bitvou. Willow k němu vztáhla paže, neschopna odolat primitivnímu kouzlu jeho zjizvené hrudi. Sundal si boty a padl na svou ženu jako nenasyta. Kochal se jejími rty, pulzujícím hrdlem, vzrušenými bradavkami. Jeho prsty se probíraly vlhkou štěrbinou mezi jejími stehny, kterou rozdráždil jeho jazyk. Sotva popadala dech.

Nejdelším prstem pohyboval v její panenské štěrbince, až se jí lůno nadšeně rozechvělo a podvědomě začala vzpínat boky v rytmu starém jako lidstvo samo.

Vybízela ho, aby pronikal hlouběji a nemilosrdněji, a vzlykala touhou, kterou nedokázala ovládnout.

Bannor zřejmě dobře věděl, jak si má počínat. Něžně líbal její rty, až se málem rozplakala. K prvnímu prstu, kterým do ní pronikal, přidružil další a mozolnatým palcem hnětl onu citlivou chvějící se perlu. Vzlyknutím Willow přivítala další vlnu vrcholící rozkoše, která z ní udělala hadrovou panenku, ale přesto ji neuspokojila.

Willow otevřela zamlžené oči a zjistila, že Bannor leží vedle ní s paží přehozenou

přes čelo. „Bannore?” zašeptala. Zamručel, ale nepodíval se na ni.

Willow se otočila na bok a hladila mu hruď. Přišlo jí divné, že je nahá a nestydí se, přestože on je napůl oblečený. „Vím, že se ti protiví podobné otevřené debaty, ale stejně bych ráda věděla, jak jsi dokázal, aby všechny ty ženy, které nebyly tvými manželkami, neotěhotněly.”

„Žádné jiné ženy nebyly. Nechtěl jsem rozsévat po zemi smečky levobočků, jakým jsem ostatně i já. Nepřál jsem si, aby někde vyrůstal syn nebo dcera, kteří by mě nenáviděli.”

Willowina dlaň se zarazila. „Chceš tím říct, žes byl - když sis bral Mary…”

Bannor zvedl paži z očí a vyslal k ní varovný pohled. „Jestli se začneš smát, požádám církev, aby náš svazek anulovala. Ale napřed tě uškrtím.”

Willow se však jen překvapeně usmála. „A poté, co umřela Margaret, nikdy…?”

„Ani jedinkrát. I když Bůh ví, že jsem nejednou zatoužil.” Zuřivě se zamračil. „Ale ze všeho nejvíc, když jsem se na tebe poprvé podíval, má paní.”

Toto váhavé vyznání způsobilo, že Willow roztálo srdce a zabloudila rukou z Bannorovy hrudi níže, takže se jeho břicho polekaně napjalo. „Netta mi řekla, že můžeme zkusit ještě něco jiného.”

Vyzývavě pozvedl obočí. „Opravdu se domníváš, že je moudré řídit se radami ženy, která porodila čyři děti?”

Willow se nad něj naklonila a cosi mu zašeptala. Chvíli tiše ležel, pak vyskočil na kolena a začal zápasit se zauzlenou tkanicí přidržující jeho kalhoty.

Willow se polekala, protože nečekala, že zareaguje tak nadšeně. „Musím ti ještě říct, že mi Netta pověděla, že je jen jediný způsob, jak se může žena vyvarovat otěhotnění.”

„Ano?” Bannor zatáhl za tkanici tak prudce, až ji přetrhl vedví.

Kalhoty mu sklouzly z boků a Willow zrudla a stydlivě se odvrátila. „Složit slib cudnosti.”

Bannor mrštil nohavicemi do kouta a sevřel Willowin obličej do dlaní. „Nechám to na tobě, miláčku. Zvolíš cudnost?” Sklesl mezi její nohy. „Nebo mě?”

„Tebe,” zašeptala Willow omámená hlubokým pohledem jeho očí zpola zakrytými

těžkými víčky.

Pohlížela do nich i ve chvíli, kdy vstupoval do jejího těla. Slíbil jí skvělou hostinu, ale neřekl, že ji tak nasytí. Z hrdla jí unikl napůl bolestný napůl milostný výkřik. Bolest byla ostrá, ale rozkoš se stupňovala s každým úderem Willowina srdce.

Bannor slíbal slzy, které jí mimovolně unikly zpod víček, a začal se v ní pohybovat tak něžně, že ji jeho nepřítomnost zabolela víc než jeho vnoření. Jeho úd byl mocný a veliký, o mnoho větší než její mušlička. Přesto cítila, že se Bannor ovládá - právě tak, jako když nedávno nepotrestal své neposlušné děti - z obavy, že by jí mohl ublížit.

Sevřela mu mocná ramena a divoce zmítala hlavou. „Bannore, prosím… ach… už to nesnesu…”

Mylně se domníval, že prosí o uvolnění. Když se začal odvalovat z jejího těla, Willow mu ovinula nohy kolem pasu a divoce se vzepjala. Bannor zasténal, jako by v tu chvíli zbavili panenství právě jeho.

Willow odhodila vlasy z očí a sama se podivila, kolik je v jejím útlém těle vášně. A při pohledu na Bannorův obličej, reagující na pohyby jejích boků, přímo užasla. Myslela si, že už je dávno ukojený.

On se ale znovu otočil, uvěznil ji pod sebou a zrychlil tempo. Jazykem jí prohledával ústa a beze slov sliboval, že se tentokrát neovládne. Nemá pro ni slitování, dokud se cele nepoddá jeho něžné vládě.

Willow neměla na vybranou. Přitáhla jej k sobě, pocítila, jak se jeho tvrdý úd tře o to žhavé místečko mezi jejíma nohama, a zatočil se s ní celý svět. Vrcholná rozkoš je zachvátila současně. Bannor s divokým řevem vyronil sémě na její bříško.

26

Sir Hollis se dohadoval s podomním obchodníkem o ceně sudu vína, když se najednou hradem rozlehl Bannorův řev. Volal Hollisovo jméno, proto se hofmistr mužíčkovi omluvil. Neohlížel se na vlastní důstojnost a vyběhl po schodech do severní věže, jak nejrychleji mohl, v očekávání nejhoršího. Když ho jeho pán naposledy takto naléhavě přivolal, byl zabarikádovaný ve své komnatě, proklínal mírovou smlouvu s Francií i fakt, že ho jeho vlastní potomci drží v zajetí.

Tentokrát byly dveře dokořán a proudilo jimi zlaté sluneční světlo. Hollis vklopýtal do místnosti a Bannor se otočil od otevřeného okna a zasněně na něho pohlédl.

„Volal jsi mě, můj pane?” lapal po dechu.

„Nemusel jsi tak spěchat. Věž není v plamenech a moje vousy také ne.” Bannor si pohladil temné strniště zdobící jeho tváře.

Hollis upadl do rozpaků a popotáhl se za kazajku. „Zvyk je zvyk, můj pane. Jak jsem měl vědět, že tě nenajdu s francouzskou dýkou v hrdle nebo s Mary Margaret poskakující ti po hrudi?”

Bannor se zachechtal. „Ještě nedávno bych dal přednost prvnímu, ale už si tím nejsem tak jistý.”

Rozjařený výkřik z nádvoří vyvolal na Bannorově tváři úšklebek, nikoli bolestné zamrkání. Den byl neobyčejně chladný, ale slunečný a po téměř dvou měsících sněžení střídaného ledovými lijavci vyběhly děti z hradu jako hejno včel z úlu.

Zrovna se věnovaly vzrušující hře. Ennis požádal o dalšího dobrovolníka a přihlásil se nadšeně poskakující Hammish. Děti mu přehodily přes hlavu tlustou kápi a tloukly ho přes ni. On měl hádat, kdo jej praštil. Rány sourozenců byly však tak mírné, že u něho vyvolaly pouze záchvat hysterického smíchu, takže je to brzy přestalo bavit.

Desmond navrhl hru na slepou bábu. Jako první se nechala přemluvit Bea. S neprůhlednou kápí měla chytit spoluhráče prchající z jejího dosahu.

Bannor zavrtěl hlavou. „Stále nechápu, proč Willow tu služtičku zahrnuje přízní. Ještě jsem neviděl, že by udělala kousek pořádné práce.”

Vtom Desmond popadl jeden z tlustých slámově žlutých copů vykukujících zpod kápě a pořádně za něj zatahal.

Bea odhodila kápi, otočila se jako na obrtlíku a upřela na Desmonda rozzuřený pohled modrých očí. Desmond prchal, ale Bea popadla sukně a pronásledovala ho. S vlajícími copy vypadala jako holčička, jíž ve skutečnosti byla, a ne jako žena, na kterou si hrála.

„Ta ho nechytne, mládenec má dlouhý krok,” předvídal Hollis.

„Bane, chytne,” odporoval Bannor a zašklebil se. „Vsadím se, že jí k tomu sám dá

příležitost.”

Bannor sledoval hon přes kolbiště končící ve stodole, ale Hollise upoutalo něco jiného. Železnou brankou vedoucí z bylinkové zahrady na vzdálený konec nádvoří právě prošla žena chovající buclatou Peg, která prstíčky rozpletla úhledný uzel své

opatrovnice, takže jí medově hnědé vlasy pokryly ramena. Namísto aby dítě pokárala, zasypala jeho růžovou tvářičku polibky a úsměvem změkčila své přísné rysy.

Bannor sledoval Hollisův pohled. „Je to krásná žena, co?”

„Ale tvrdohlavá,” odvětil Hollis a vyhnul se jeho tázavému pohledu.

„Jako bych to nevěděl! Napřed odmítla Willowinu nabídku, aby pomohla Fioně s dětmi. Podvolila se, až když jsem jí po hrozil, že jí provdám za prvního muže, který si ji bude chtít vzít.”

Hollis doufal, že se nečervená. „Fiona kapku žárlila, když se jí kolem kuřátek začala točit další kvočna, že?”

Bannor pokrčil rameny. „Pár dní trucovala, ale jen než zjistila, že Netta je další ztracené jehňátko.”

V uplynulých dvou měsících se však díky Willow dostalo Bannorovy ochrany více ztraceným jehňátkům. Annie, které otec hrozil, že její novorozeně utopí, se stala na hradě služebnou a Bannor rovněž navštívil jejího otce. Ve vsi se pak povídalo, že místnímu kováři trvalo přes šest hodin, než vyprostil hlavu Anniina otce z jeho vlastního fekálního kbelíku.

Hollis odpoutal pohled od Netty. „Pochybuji, že jsi mě sem přivolal jen proto, abych obdivoval tvé potomky a jejich novou chůvu, přestože je to pěkný pohled.”

Bannor mu položil ruku na rameno a odvedl hofmistra ke stolu. „Nemýlíš se, Hollisi. Nyní potřebuji tvůj bystrý rozum. Musíš mi pomoci naplánovat mé nejdůležitější tažení.”

Tato slova by kdysi uvedla Hollise do nejvyšší pohotovosti, ale nyní zazoufal. Život osamělého válečníka už ho nelákal jako kdysi. „Napsal ti král? Byl porušen mír? Máme se k němu ve Francii připojit? Když tě povolá, snad by bylo vhodné, abych zůstal na Elsinoru a na vše dohlédl. Nebylo by strašné, kdyby tu zavládlo bezvládí a zkáza?”

Bannora se vzrušený proslov věrného služebníka ani v nejmenším nedotkl. Popadl Hollise za ramena a posadil ho ke stolu. „Nežádám po tobě, abys mě následoval do války, příteli, chci tě rozveselit.”

„Rozveselit,” nechápavě opakoval Hollis a málem praštil čelem o stůl.

„Baže. Musíš mi pomoct připravit svatbu, jakou ještě Elsinor nezažil.” Bannor se jemně usmál. „Chci se oženit s Willow.”

Hollis překvapeně potřásl hlavou. „Ale vždyť už sis ji vzal. Sám jsem tě zastupoval.”

„Správně. Ale já tam tenkrát nebyl a teď to chci se vším všudy - i s knězem - a rád bych jí odkázal svůj veškerý majetek.” Bannor se něžně zadíval na neustlané lože, které s ním v posledních měsících Willow často sdílela. „Rád bych přislíbil, že ji budu uctívat vlastním tělem.”

11 emuž se bezpochyby už nějaký čas ctnostně věnuješ,” neodpustil si Hollis.

Bannor to ignoroval. Vytáhl čistý pergamen a položil jej před přítele. „Napřed pozveme její rodinu.”

Hollis zpozorněl a přestal se pobaveně usmívat. „Pozbyl jsi smyslů, můj pane? Zacházeli tam s ní jako s nejposlednější služtičkou a prodali ji tomu, kdo dal nejvíc.” Bannor se zachmuřil. „Právě proto musí triumfovat. Chci, aby se před ní klaněli, protože se stane mojí ženou ve vší kráse a úctě, která jí náleží. Už se těším, jak se budou tvářit, až přijedou na Elsinor.”

Hollis polkl. „Willow o tom pozvání ví?”

Bannor upadl do rozpaků. „Ovšemže ne. Chci, aby to bylo překvapení - stejně jako svatba.”

Hollis skoro zasténal. „Opravdu si myslíš, že je moudré připravovat svatbu bez souhlasu nevěsty?”

„Co by mohla namítat? Už spolu žijeme jako muž a žena přes tři měsíce.”

„Určitě jí nebude vadit, že bude vašemu svazku požehnáno podruhé, ale vím z vlastní zkušenosti, že si ženy rády namlouvají, že mají do takových záležitostí co mluvit, ať už tomu tak ve skutečnosti je, či není.”

Bannor jen mávl rukou. „Bez urážky, příteli, Willow mě o ženách naučila víc, než jsem poznal za předchozích třicet dva let. O tom, jak poskytnout ženě rozkoš, jsem pochopitelně věděl všechno, ale skoro nic o tom, čím ženu potěšit. Věděl jsem, že mají něžnou pleť, ale myslel jsem si, že jejich srdce tak něžné není.” Po tváři mu přeletěl smutný stín. „Kdybych to byl tušil, mohl jsem být Mary i Margaret daleko lepším manželem.”

„Pokud to mohu posoudit, můj pane, obě vznešené dámy, dej Bůh, aby jejich duše odpočívaly v pokoji, měly jen málo důvodů ke stížnostem.”

Bannor se na něho vděčně usmál. „Vynasnažím se, aby Willow neměla žádný.” Hollis se zasmál pod vousy. „Mé srdce se raduje, když vidí, že se chováš jako zamilovaný labuťák, můj pane.”

Úsměv z Bannorovy tvář zmizel. „Nebuď blázen. Nejsem žádný zamilovaný labuťák, ale muž, který dokáže ocenit dobrou manželku.”

„A dobrý meč. Dobré sedlo. A pořádného koně,” neodpustil si dodat Hollis.

Bannor se zamračil. „A hofmistra, který ví, kdy má držet jazyk za zuby a hledět si svého.”

Hollis se moudře podřídil a ponořil čerstvě ořezaný brk do inkoustu.

„Musíme si pospíšit,” řekl Bannor a přecházel mu za zády. „Nevíme, jak dlouho potrvá tato změna počasí.”

Začal diktovat a Hollis si přál, aby dokázal zachytit a přenést na papír ironický podtón v jeho hlase. Se zdvořilůstkami, či spíše s jejich nedostatkem, byl brzy hotov.

„Mám tu čest vás poprosit…,” zarazil se a oči mu hrozivě zajiskřily, „ne, přepiš to na požádat. Mám tu čest vás požádat, abyste se zůčastnil svatby své milované dcery. Obřad se bude konat ode dneška za týden…”

„Desmonde?” zašeptala Beatrix a vklouzla do opuštěné stodoly.

Ten otravný kluk někam zmizel, takže si musela sama najít cestu šerem. Sluneční paprsky pronikající puklinami ve stěnách zlatily zrnka prachu kroužící vzduchem. Výškou a ostře klenutou střechou stodola připomínala katedrálu. Beatrix se zachvěla. Kostely ji nikdy moc nezajímaly. Její myšlenky byly příliš hříšné a neměla zájem se s nimi komukoli svěřovat.

„Desmonde?” Tentokrát jí odpovědělo vzdálené dusání kopyt. Většina koni byla venku a spolu s podkoními užívala slunečného počasí. Vůně sena Beu šimrala v nose.

Potlačila kýchnutí a ztuhla. Byla by přísahala, že nad sebou zaslechla zašustění Naklonila hlavu, ale už se neopakovalo. „Asi to byla nějaká myš,” řekla hlasitě.

„Nebo netopýr,” zašeptala a začala couvat ke dveřím. To byla sice také myš, ale měla ostré zuby a křídla s drápy, jimiž se mohla dívce zaplést do vlasů.

Když si to představila, obrátila se na útěk. Koutkem oka zahlédla velký stín, který padal přímo na ni. Rozječela se, stín ji porazil na seno a zahalil svými křídly.

Beatrix ječela dál a tloukla se do vlasů až do okamžiku, kdy jí došlo, že to, co na ni dopadlo, není nějaký obří netopýr, nýbrž Desmond.

„Okamžitě mě pusť, ty hnusný kluku!” zařvala a snažila se zpod něho vykroutit. Marně. Ještě nedávno by ho dokázala přemoct, ale v posledních dvou měsících se jeho ramena rozšířila a nohy se prodloužily natolik, že pokud brzo nepřestane růst, bude se na ni dívat shora.

Jeho mechově zelené oči zlomyslně jiskřily. „Měl jsem tě tu nechat bloudit a bekat jako ztracenou ovečku.”

„Já možná bekala, ale ty budeš mít bebíčko, když mě nepustíš.” Beatrix ho popadla za ušní lalůček a zakroutila.

Zaťal zuby, ale nepovolil. „Nech toho, ty malá čubko, nebo… nebo,” vtom mu padl pohled na její chvějící se rty. „Nebo tě políbím!”

Beatrix se přestala bránit. „To se neodvážíš.”

Desmond povytáhl obočí a zatvářil se ještě ďábelštěji než jeho otec. „Myslíš?” Beatrix se začervenala tak horce, až ji to překvapilo.

Desmonda rovněž. Otevřel pusu a zase ji zavřel. „Tebe ještě nikdo nepolíbil, co?” Beatrix využila momentu překvapení, posadila se a rychle setřepala seno ze zástěry.

„Nebuď směšný. Já měla nápadníků! A nejméně tucet mě žádal o ruku.”

„Ale žádný z nich tě nepolíbil,” trval na svém s takovou jistotou, že mu zatoužila napohlavkovat.

„Ale ano,” odsekla a drápala se pryč.

„Ale ne.” Narazila zády na další balík sena, Desmond ji chytil pod kolenem, zavrtěl hlavou a rozesmál se. „To se na to podívejme! Naše sladká Bea chodí světem, vrtí zadečkem, přivádí rytíře k šílenství, ale ještě nedostala pusu.”

„Dobře, dobře, je to pravda, ještě mě nikdo nepolíbil,” přiznala rozhořčeně. „Můžeš si kvůli tomu ze mě dělat legraci, ale jestli se to dozví někdo jiný, zejména Willow, zahynu studem. Utopím se, to přísahám!” Dramaticky vzlykla. „Jsi-li čestný muž, přísahej, že to nikomu neřekneš.”

Desmond se na ni dlouze zadíval. „Ještě nikdy jsi mě neoslovila jako muže, ale docela se mi to líbí.” Zaklonil hlavu a od ohryzku vzhůru začal růžovět. „Tak se mi zdá, že to opomenutí můžeme rychle napravit,” zadíval se na ni skrz rozcuchané vlasy, „jestli…”

Beatrix v jeho očích nevyčetla ani známku potměšilosti. Kdyby ano, okamžitě by utekla. Místo toho se v nich odrážela stejná nejistota, jakou cítila sama. Proto se podvolila, když si omotal její cop kolem ruky a přitáhl ji k sobě.

Zavřela oči. Vůbec by ji nepřekvapilo, kdyby se jí pokoušel vsunout jazyk do úst, jak jí o tom vyprávěly starší sestry. On se však jen jemně dotkl svými rty jejích a něžně je pohladil. Zůstali tak stát dlouho a dotýkali se pouze svými rty. Beatrix prudce oddychovala nosem a divila se, jak je možné, že Desmond uprostřed zimy tak silně voní létem.

Konečně se odtáhl a ona musela vynaložit veškerou odvahu, aby dokázala otevřít oči. Protože kdyby se lehkomyslně zasmál, popadla by nejbližší vidle a probodla mu srdce.

Otevřela oči. Desmond se usmíval, nikoli urážlivě, ale tak mile, že se mu její srdce

přiblížilo daleko víc, než kdyby ho k sobě přitahoval jako nyní její cop.

„A vzhledem k tomu, že bys byla nerada, kdyby se svět dozvěděl, žes byla políbena jen jednou,” zamumlal zastřeně, až se nedočkavě zachvěla, „považuji za svou povinnost - povinnost čestného muže -, abych tě políbil ještě jednou.”

„Jak rytířské, můj pane.” Beatrix se k němu naklonila se svůdně našpulenými rty a ve chvíli, kdy se ji Desmond chystal políbit, zašeptala: „Ale napřed si mě chyť.”

Se smíchem vyskočila tak nečekaně, že mu její cop vyklouzl z dlaně jako hedvábí.

„Ty prohnaná potvoro,“ zvolal za ní Desmond, ale když vyskočil ze sena a jal se jí pronásledovat, smál se stejně srdečně jako ona.

Willow stála u úzkého klenutého hradního okna ve druhém patře, pohlížela na pustou zahradu a nevěřila svým očím. Desmond už pět minut honil Beatrix kolem kamenné lavice a jeho hlasitá varování, aby se okamžitě vzdala, přehlušoval její veselý smích. Vzhledem k tomu, že tihle dva spolu trávili většinu dne, ji to ani nepřekvapilo.

Když však Desmond přeskočil kamenné sedátko a objal ji, Willow předpokládala, že mu Beatrix řádně nafackuje. Místo toho k němu vrhla tak plachý pohled, že by z něho nikdo nevyčetl, jaká je to mazaná potvůrka.

Willow překvapením otevřela ústa. Desmond uchopil Beatrix za bradu a zvedl jí hlavu. Jejich teplé dechy se smísily a rty se setkaly v polibku tak něžném a plném příslibů, až Willow dojetím zaštípaly oči.

Zastyděla se za sebe, že se stala svědkyní jejich milostné mezihry, a tiše zavřela okenici. Přece nebude nevlastní sestře závidět! Jak by jí mohla nepřát náklonnost zamilovaného mladíčka, když je sama nejšťastnější mezi ženami?

Má domov. Má rodinu. Už se nemusí dřít od úsvitu do tmy ve snaze zavděčit se své

věčně nespokojené paní. A má Bannora.

Willow se opřela o okenní rám a na rtech jí pohrával jemný úsměv. Její choť byl muž, který dodržel slovo. Slíbil jí hostinu smyslů a té se jí dostávalo každé noci. Vynalézal stále nové způsoby, jak jí poskytnout rozkoš, aniž by otěhotněla, a každý ten způsob jí poskytl ještě větší potěšení.

Včera v noci jí Bannor navrhl šachovou partii, při níž se ztrátou figurky odkládaly jednotlivé součásti oděvu. Willow zvítězila, protože pohled na její nahá ňadra ozařovaná světlem z krbu způsobil, že se Bannor stal roztržitým. S tichým vrčením smetl šachovnici ze stolu. Willow neodolala, a když ji pokládal na vlčí kožešinu před krbem, zašeptala mu do ucha „šachmat”.

Pak se choulila v jeho náručí, a naslouchala jeho tichému pochrupování a zmocnila se jí melancholie. Bannor je její princ, ale jeho rty nikdy nevysloví ta slova, která ji promění v jeho princeznu.

Willow nebyla tak naivní, aby se domnívala, že jsou všechna manželství postavena na lásce. Naopak, většina byla domluvena v dobách, kdy budoucí partneři byli ještě

dětmi a nechápali vyznám toho slova. Její tatínek si rozhodně nebral Blanche z lásky, ale kvůli věnu, které jí laskavě poskytl král.

Willow si stále ještě pamatovala výraz otcovy tváře, když jí říkal, že nikdy nebude milovat žádnou ženu tak, jako miloval její maminku.

Zavrtěla hlavou nad svou pošetilostí a obrátila se od okna. Ať už ji Bannor miluje, či ne, v hloubi srdce zůstávala tou malou holčičkou, která se chtěla chytit tatínka za ruku, ale on tu ruku odtáhl.

27

Sir Rufus chvějícíma se rukama odzátkoval stříbrnou láhev a přiložil ji ke rtům. Vtom se povoz zakymácel a na bradu mu skanul pramínek vína. Více než jindy si uvědomil, že je starý muž. Utřel si ústa a zhluboka se napil.

Kořeněný nasládlý nápoj se mu těžce usadil v žaludku, ale ani jeho hřejivý účinek neoslabil ostří ječivého smíchu jeho manželky ani úšklebek, křivící rty jeho nevlastního syna. Blanche si se Stefanem celou cestu šeptala, pořád se něčemu smáli a chovali se spíše jako milenci než jako matka se synem.

Blonďatý hromotluk byl ještě samolibější než obvykle. Opíral se o vypolstrované opěradlo vedle Blanche a jeho dlouhé svalnaté nohy zabíraly v malém prostoru víc místa, než jim náleželo. Kočár opět poskočil a Stefan vrazil do Rufusova kolena postiženého dnou tak silně, až otec bolestí zamrkal.

„Promiň.” Stefan vycenil zuby ve vlčím úsměvu, sáhl do saténového váčku, který mu visel u opasku, vytáhl kousek pergamenu a začal jej studovat.

List byl ušmudlaný a pomačkaný, jako by byl mnohokrát rozložen, přečten a zase láskyplně složen. Stále ještě nesl úlomek červené pečeti. Rufus natáhl krk, ale rozmazaná slova napsaná inkoustem přečíst nedokázal.

„Nechceš polštář, drahý?” zeptala se Blanche a zakryla mu výhled tlustou poduškou, kterou vyšila vlastníma půvabnýma rukama.

Rufus přenesl pohled na svoji ženu. Byla stále tak laskavá. Tak starostlivá. Věnovala jeho pohodlí tolik péče. A přesto se nemohl zbavit pocitu, že by mu nejraději přitiskla polštář na tvář.

„Ne, děkuji,” odpověděl a opřel se, aby unikl z jejího dosahu. „Už bychom měli co nevidět dorazit na ten Bohem zapomenuty hrad, jestliže nás ovšem zaživa nepohřbí vánice, která se chystá.” Rufus odhrnul sametovou záclonu a zaškaredil se na mračna, valící se nad hrozivými útesy. „Nepřipadá vám zvláštní, že nás lord Bannor tak naléhavě povolal? Konec konců už se s Willow jednou oženil, a to by za mých mladých časů bohatě stačilo.”

Blanche se Stefanem na něho zamžourali. Vypadali jako pár koček, které právě sežraly obzvlášť chutného kanárka.

„Snad chce lord Bannor Willow dopřát svatební obřad, který si zaslouží,” řekla Blanche.

„To si přejeme všichni,” zamumlal Stefan a strčil pergamen zpátky do váčku. „Aby Willow dostala, co si zaslouží.”

Rufuse znepokojil hladový výraz výrostkových očí a obrátil se k Blanche. „Alespoň budeš moc přivézt domů tu svou neposlušnou dceru.”

Stefan si vyměnil s matkou další záhadný pohled. „Možná se Beatrix rozhodne zůstat na Elsinoru. V posledním dopise mi psala, že si ji lord Bannor velmi oblíbil.”

„Ještě štěstí, že jsme nechali ostatní děti doma,” zabručel Rufus. „Mohl by si je taky oblíbit a rozhodnout se, že si je rovněž ponechá.”

Spustil záclonu a ruce se mu stále třásly. Vyhlídka na setkání s dcerou jej naplnila radostným očekáváním, ale zároveň obavami.

Vybavoval si okamžiky, kdy ji viděl naposledy - stála před knězem v hradní kapli na Bedlingtonu, bledá, ale odhodlaná. Když složila slib cizinci, který ji zanedlouho předá jinému neznámému muži, hlas se jí ani nezachvěl.

Neprodám svoji jedinou dceru!

Proč ne, tatínku? Nebylo by to poprvé.

Při vzpomínce na dceřina vyčítavá slova se mu sevřelo srdce lítostí i hněvem. To

děvče ho nemělo právo odsuzovat!

Cožpak se vždy nesnažil, aby pro ni udělal vše, co bylo v jeho silách? Malá holčička přeci potřebuje matku, to je snad jasné. Nemohl ji nechat běhat po hradě a lučinách obklopujících Bedlington jako nějakou malou divoženku.

Neujistila ho Blanche, že si jako matka šesti vlastních potomků dokáže s malou tvrdohlavou holčičkou poradit? Neslíbila, že ji vychová ve skromnou pannu? A kdykoli si stěžoval, že je na děvče příliš přísná, ukonejšila ho sladkými slovy. Jak ji mohl kárat, že má příliš tvrdou ruku, když s ním stejná ruka zacházela tak jemně? Jak mohl namítat, že vůči Willow používá drsných slov, když v jejich ložnici jí ze rtů splývala slova plná medu?

Rufus si ještě jednou zavdal z láhve a zašklebil se. Tentokrát mu nápoj jaksi zhořkl v ústech.

Kočár začal stoupat do příkrého kopce. Rufus se zahalil pevněji do pláště. Víno ho sice nezbavilo obav a nezklidnilo jeho ruce, ale zato mu zatížilo víčka. Zavřel oči a usnul. Snil o tom, jak přijeli na Elsinor a on křepče vyskočil z kočáru jako před léty, než skončila válka s Francií a Blanche ho zbavila hrdosti. Přes nádvoří ho přiběhla nadšeně uvítat dívenka s třepetajícími se tmavými kučerami. Skočila mu do náruče a zasypala jeho vous polibky a on musel ukrýt své slzy v jejích hedvábných vláskách.

Willow honila po nádvoří prase, které Mary Margaret osvobodila ze spárů řezníka.

„Ennisi!” volala. „Běží tvým směrem!”

Rozesmála se. Čuník proběhl mezi Ennisovýma sukovitýma nohama, prudce se otočil - Willow by byla přísahala, že úmyslně - a srazil Margery a Colma na baculaté zadečky. Smích však vystřídalo bolestné kvílení, vylekaná Mary se totiž po Willow začala šplhat jako po stromě ve snaze uniknout nebezpečí.

Eduard a Kell zaujali místa v protilehlých rozích a zvíře rozhořčeně zachrochtalo. Chlapci vyrazili, minuli ho a hlučně se srazili čely. Willow soucitně zamrkala.

Jakmile se v brance zelinářské zahrady objevil Hammish, prase zpomalilo. Klouček se k němu pomalu blížil s napřaženou dlaní. „Prasátko, prasátko,” broukal, „něco tu pro tebe mám.”

Zvíře se dalo zlákat, zvedlo rypák, ponořilo ho do Hammishovy dlaně a s potěšením si pochutnávalo na žaludech.

„Hodné prasátko,” pochválil ho Hammish a drbal čuníka za ušima. „Rozkošné prasátko.”

„Chutné prasátko,” zavrčel Ennis a pokoušel se setřepat bláto z kalhot.

„Vůbec netuší, že si na něm pochutná Hammish, a ne řezník,” poznamenala Mary usazená na Willowiných ramenech.

„Myslíš si, že by Hammish dokázal sníst i řezníka?” zeptal se Eduard a vyškrábal se na nohy.

„To jistě, kdyby měl velký hlad,” odpověděl Kell a hladil si čelo.

Právě v té chvíli Mary Margaret vpadla na nádvoří jako nějaká trpasličí princezna.

„Tak tady jsi, ty zlobivé prase. Už jsem si dělala starosti, kam jsi se zatoulalo.” Ovinula zvířeti kolem krku levandulově modrou stužku a začala se s ním procházet. Vůbec netušila, jaký zmatek zavinila.

Willow si vyndala špičku Maryina střevíce z ucha a sundala holčičku na zem.

„Hopla, drahoušku. Už budeš v bezpečí.”

Dítě se odbatolilo ke zkrocenému praseti a Willow zkoumala škody, které utrpěl její šat. Purpurovou vlněnou suknici zdobily blátivé otisky dětských ruček i nožek a damaškový živůtek nevypadal o nic lépe. Ozdobné knoflíky pokrývalo bláto, do něhož se zabořila, když upadla při stíhání hbitého čuníka. Punčochy měly několik trhlin a navíc ztratila jeden střevíc.

Žalostně se usmála, stáhla šál z ramen a ukryla pod ním rozcuchané vlasy. Když už se chová jako pasačka vepřů, může taky tak vypadat. Vydala se hledat střevíc a čerstvý vítr jí vehnal ruměnec do tváří. Na severu se začala kupit mračna s černými břichy, což značilo, že zanedlouho opět začne sněžit.

Willow prolezla pod vozíkem podomního obchodníka, botu nenašla a přibyla jí blátivá šmouha na nose. Když se vynořila zpod vozu, uviděla Bannora a Hollise, kteří k ní zvolna kráčeli.

Bannor vskutku vyhlížel jako princ - měl čerstvě zastřižený vous, slonovinové nohavice a safírově modrý vlněný kabátec. Byl tak elegantní, až jí to vzalo dech.

Přesto neodolala a poškádlila ho. Pozvedla sukně, přehnaně dvorně se mu uklonila,

přičemž odhalila potrhané punčochy, a drze zavrtěla špinavými prsty neobuté nohy.

„Dobrý den, můj pane. Jak se ti líbí moje nové šaty?”

Bannor ji roztržitě políbil na čelo, zamumlal: „Jsou okouzlující, má drahá,” a pokračoval ke bráně.

Willow spustila sukně a zmateně se za ním zadívala. Po celý den se choval náramně podivně. Přecházel po velké dvoraně, pak se vrhl do křesla a neklidně bubnoval prsty na opěradla. Teď nervózně vyhlížel na serpentiny vedoucí ke hradu a na inkoustově černá mračna kupící se nad kopci. Vůbec si nevšiml, že jeho dcera vodí po nádvoří dospělé prase na levandulově stužce.

Chmury ve tváři sira Hollise však nepředstavovaly žádnou záhadu. Bannorův hofmistr trpěl, protože Netta odmítala každý jeho pokus o sblížení. Ať se snažil sebevíc, její mrazivá hrdost zatím ani o stupínek neroztála.

„Přestaň za mnou dolejzat, zatracený uličníku, nebo ti napohlavkuju.” Willow se otočila jako na obrtlíku a spatřila, jak Beatrix důstojně vypochodovala ze zelinářské zahrady a zavřela za sebou branku.

Desmond ji elegantně přeskočil. „Radši jsem zatracený uličník, než velká nafoukaná holka, co nad vším ohrnuje nos.”

Snažili se komicky předstírat, že se navzájem nesnášejí. Jejich neustálé hašteření bylo v tak příkrém rozporu s toužebnými pohledy, které na sebe vrhali, když si mysleli, že se na ně nikdo nedívá, až se Willow nahlas rozesmála. Desmond jakoby uraženě odkráčel k ostatním dětem a Willow se odebrala k nevlastní sestře, kterou chtěla zapojit do pátrání po ztraceném střevíci.

Majestátní zatroubení loveckého rohu ji přimrazilo na místě. Na nádvoří zavládlo vzrušení. Uprostřed zimy tu byli návštěvníci vzácní. Obzvlášť ti, které ohlašovala hlídka na strážní věži.

Willow se otočila a zamžourala na cestu. Po cestě k hradu stoupal jediný kočár. Místo oddílu rytířů ho doprovázeli tři ošuntělí zbrojnoši, kteří seděli na koních jako pytle brambor.

Už zdálky bylo vidět, že se z krémově zbarvených kol loupají zlaté plátky a netáhne ho šest krásných běloušů, nýbrž nesourodé spřežení hospodářských koní. Zvonění rolniček, které měli zapletené v hřívách, však Willow vybavilo nepříjemnou vzpomínku.

Ten falešný zvuk přehlušil vše, až na Beatrixino hlasitě vydechnuté slovo, které Willow zasáhlo přímo do srdce: „Maminka?”

Každé otočení kočárových kol Willow vracelo do minulosti, a jak se kočár zvětšoval, Willow se zmenšovala. Zadoufala, aby to pokračovalo tak dlouho, až by úplně zmizela.

S pohledem upřeným na cestu se dotkla zaprášeného šátku, který omotával její vlasy, a nepřítomně si přihladila živůtek. Napůl očekávala, že na něm nahmatá lem neobratně vyšitých růžiček.

Nevnímala Bannora, který se vynořil ze strážnice a šťouchl do Hollise. „Jen se podívej, jak se tváří překvapeně.” Neslyšela ani Hollisovu odpověd. „Vypadá spíš, že se jí udělá zle od žaludku.”

Měla oči jen pro ten známý kočár rachotící po padacím mostě a projíždějící branou. Zastavil se ani ne deset metrů od ní. Jeden z Bannorových rytířů přiskočil a otevřel dvířka.

Lidé na nádvoří zatajili dech, když se z hedvábné larvy vynořila elegantní ručka až k lokti skrytá v obstarožní bílé rukavičce a opřela se o paži rudnoucího rytíře. Čas sice Blanchiny zlaté vlasy lehce postříbřil, ale podmanivosti úsměvu nic neubral. Kolem lepých boků měla perlami vyšívaný pás, který patříval Willowině matce.

Blanche přeletěla pohledem po nádvoří a letmo pohlédla i na Willow. Pak vystoupila z kočáru a zvolala: „Má drahá dceruško, jak jsem tě postrádala!”

Vykročila k Willow a Bannor se zamračil. „Že bych se v té ženě zmýlil?”

Přesně v tu chvíli se však Blanche rozběhla, minula Willow a sevřela do náruče Beu, sledující scénu s otevřenou pusou.

28

Beatrix visela v matčině náručí a vypadala jako liška, která se chytila packou do pytlákovy pasti. Blanche vrněla, Bannor zuřil a Desmond se na Beatrix mračil jako na zrádkyni. Willow to vše sledovala přes závoj šoku.

Ten se zvedl, až když z kočáru ztuhle vylezl její otec tisknoucí si k hrudi bezvládnou paži.

„Tatínku?” zašeptala a bezděky k němu vykročila. Otočil se k ní a na rtech se mu objevil rozechvělý úsměv. Než však Willow stačila udělat další krok, z kočáru vyskočil Stefan. Otec s dcerou ztuhli. Stefan obešel sira Rufuse, popadl Willow za ramena a vtiskl jí na rty zcela nebratrský polibek.

Podržel si ji na délku paží a zatvářil se soucitně. „Drahá sestřičko, nežel toho, že tě ten bezcitný zbrojnoš odmrštil. Pokud budu pánem Bedlingtonu,” ignoroval rozzuřené zaprskání sira Rufuse, „budeš tam mít domov.” Dotkl se rty jejího spánku a chraptivě jí zašeptal do ucha. „A taky postel.”

Než se Willow stačila vytrhnout z majetnického sevření nevlastního bratra, přiblížil se ke Stefanovi onen bezcitný zbrojnoš osobně s rukou na jílci meče a vraždou v očích. Blanche se postavila mezi ně. Beatrix se vymanila z matčina objetí a uskočila dozadu, zatímco Stefan s triumfálním úsměvem na rtech pustil Willow.

„Co to má znamenat, ženo!” zahřímal Bannor a očima probodával Stefana. „Žádám vysvětlení!”

Blanche roztáhla záhyby svého pláště lemovaného fretčí kožešinou v půvabné úkloně „Ach, ty musíš být lord Bannor. Dovol, abych se představila. Jsem Blanche z Bedlingtonu.”

„Já vím zatraceně dobře, kdo jsi ty!” Bannor napřáhl ukazovák na Beatrix, která s doširoka otevřenýma očima a popelavými tvářemi vykukovala zpoza matčiných ramen. „Zajímalo by mě, kdo je u všech čertů tohle!”

Blanche na okamžik znejistěla a ohlédla se. Brzy se však uklidnila a laškovně se na Bannora usmála. „Chceš mě snad škádlit, můj pane? To je moje dcera a tvoje snoubenka, nebo snad ne?”

Sir Rufus ze sebe začal něco spěšně chrlit, ale Bannor se úžasem nezmohl na slovo. Blanche uštědřila Willow soucitný pohled. „Musím přiznat, že mě ani moc nepřekvapilo, když jsem se dozvěděla, že pro tebe naše Willow není dost dobrá. Snad nás neviníš z toho, že jsme ti pověsili na krk tohle nešťastné děvče. Vůbec by nás to nenapadlo, kdyby na tom netrval tvůj hofmistr.” Blanche popadla Beatrix za paži a přitáhla ji před sebe. „Ujišťuji tě, že moje dcera bude pro tebe ta pravá.”

„Zbláznila ses, ženo?” zařičel sir Rufus. „Lord Bannor už jednu ženu má. Je to moje

dcera.”

Bannor se konečně vzpamatoval. „To ty, má paní, žertuješ. Ani ve snu mě nenapadlo oženit se s tímhle - s tímhle děckem!”

Stefan se přestal usmívat a Blanche ztuhl úsměv na rtech. „Nerozumím ti, můj pane. Sám jsi nás naléhavě pozval na svatbu naší milované dcery na Elsinor.”

„Ty?” ozvalo se tiše, ale tak křišťálově jasně, že se všichni zadívali na Willow.

Bannor v životě před bojem necouvl, ale když se střetl se žhavě obviňujícím pohledem své ženy, skoro uskočil.

„Ty?” opakovala. „To tys je sem pozval a vůbec jsi se nezeptal, jestli s tím souhlasím? A neměl jsi ani tolik slušnosti, abys mě alespoň předem varoval, že jsou na cestě? Takže ty jsi ze mně udělal oběť tohohle ohavného žertu?”

Bannor vrhl zoufaly pohled na Hollise a v duchu si přál, aby byl raději zasypaný šípy na francouzském bojišti. Nebo aby se stále ještě nacházel v podzemní kobce, kde mu dělaly společnost jen kostry a potkani. Hollis pokrčil rameny na znamení, že si tuto bitvu bude muset vybojovat sám.

Bannor napřáhl paži a promluvil tónem, který kdysi přiměl i přestrojenou francouzskou špionku, aby mu dřív, než ji něžně vypudil z lože, prozradila všechna státní tajemství. „Pozval jsem je sem, má nejdražší, protože spolu budeme slavit slavnou svatbu a oni ti složí hold.”

„Taková drobnost, jako že bych ráda naše hosty přivítala patřičně oděná, ti ovšem vůbec nepřišla na mysl, že?” potřásla zablácenou sukní. „Jen se na mě podívej, Bannore!”

Bannor sotva věřil svým očím. V tuhle prskající kočku se proměnilo to něžné koťátko, které včera v noci tak sladce předlo v jeho náručí? Prohlédl si ji od hlavy k patě, vpil se zrakem do jejích žhnoucích šedých očí a povšiml si zrudlých tváří i růžového palce vykukujícího z její rozedrané punčochy.

V nepředstíraném zmatku zavrtěl hlavou. „Ještě nikdy jsi nebyla krásnější.” Willow zasténala. „Nechtěl jsem tě urazit. Mělo to být překvapení.”

„To se ti povedlo. Jaké nádherné překvapení! Skoro tak skvělé jako návštěva královských výběrčí daní nebo morová rána.”

Blanche vyštěkla: „Tedy, musím říct, že se moc pohostinně nechováš.”

Willow se otočila k Blanche a najednou se uklidnila. Už nebyla žádné dítě, ale dospělá žena a nemusela polykat jed, kterým ji předtím macecha krmila. „Copak ty víš o pohostinnosti, Blanche? Třináct let jsem byla díky tobě ve vlastním domově nevítaným hostem.”

Blanche zadupala střevíčky. „Jak se opovažuješ mluvit se mnou tak neuctivě? To nestrpím!”

„Zkus mi v tom zabránit!” Willow si strhla šátek a odhalila osekané kučery. Stefan zalapal po dechu. „Chceš mi snad ostříhat vlasy? Nasekat mi? Přinutit tatínka, aby mě poslal spát bez večeře?”

Blanche se prudce otočila k Rufusovi. „Je to tvoje dcera. Ty bys ji měl potrestat za tu drzost. Pokud jsi ještě alespoň trochu muž, ovšem.”

„Já-já…” Sir Rufus si šátkem otřel zpocené čelo a manželčin pohrdavý pohled z něho vyhnal veškerou odvahu. „Kdybyste se vy dvě trochu snažily…”

Muž, kterého kdysi zbožňovala, tam stál jako v pasti mezí dcerou a manželkou a Willow k němu cítila pouze směs soucitu a opovržení.

Poklepala mu na shrbené rameno. „Netrap se, tatínku, pokusíme se o to.”

Pak se otočila k maceše a se stále ještě vzdorně zářícíma očima řekla: „Odpusť, má paní. Ukvapila jsem se.” Z chladného úsměvu, který zvlnil Blanchiny rty, usoudila, že ta slova pro její nevlastní matku znamenají stejně málo jako pro ni samou.

Při pohledu na Willowin hrdý půvab se Bannorovo srdce nadmulo pýchou. Položil jí ruce na ramena a přes její hlavu vrhl na Blanche, Beatrix a zbytek té hanebné rodiny svůj nejhrozivější pohled. „Netuším, co jste vy a tahle vaše dcera naplánovali, ale moji manželkou je a vždycky bude Willow. Je to žena, kterou… Žena, kterou…,” hladil jemnou křivku Willowiny klíční kosti a něha, kterou jeho srdce přetékalo, mu stoupla do hrdla a málem ho udusila.

Willow se na něho ohlédla přes rameno obrovskýma šedýma očima, v jejichž zamžených hloubkách našel takovou oddanost, jakou tam nenacházel ani ve vrcholných milostných chvílích.

Zdálo se, že Willow zadržuje dech, zatímco jemu dělalo potíže se nadechnout. Instinktivně cítil, že je v jeho silách vykoupit všechny mužské hříchy od časů, kdy Adam ukázal prstem na Evu a obvinil ji, že mu dala jablko.

Konečně ze sebe překotně vyrazil: „Je to žena, se kterou se dnes večer podruhé ožením.”

Hollis zasténal a schoval tvář do dlaní. Stefan se pohrdavě ušklíbl.

Willow se pomalu s chladnou pečlivostí, která Bannora zamrazila do morku kostí, vymanila z jeho sevření. „Myslím, že ne, můj pane. Kdybych byla věděla, jaký neotesaný hrubián ve skutečnosti jsi, neprovdala bych se za tebe ani poprvé.” Vytrhla Beatrix z matčina náručí a postrčila ji k Bannorovi. „Doufám, že vy dva spolu budete šťastni!”

Odkráčela s hrdě vztyčenou hlavou do hradu a Beatrix se rozplakala a utekla z nádvoří. Její hlasité vzlyky doznívaly ještě dlouho potom, co už byla pryč.

Bannor s prázdnýma rukama bezmocně svěšenýma podél boků pohlížel za Willow, když se k němu zezadu přitočil Hollis. „Štěstí, že jsi takový odborník na ženy, co? Jiný na vašem místě by takovou situaci nezvládl, můj pane.”

Desmond našel Beatrix na stejné kupce sena, kde si vyměnili první polibek. Když se k ní blížil, vrhla na něho zpod uslzených řas nevlídný pohled. „Jestli chceš na mě vrčet a nadávat mi, tak tě upozorňuju, že na to nemám náladu.”

„Můžeš mi mít za zlé, že se zlobím? Dělala jsi ze sebe obyčejnou služku, a přesto jsi celou dobu byla… byla…,” znechuceně se zašklebil, „…dáma.”

„To byl Willowin nápad vydávat mě za svou služku. Bála se, že by mě lord Bannor poslal zpátky, kdyby zjistil, že jsem utekla z domova.” Beatrix si utřela nos hřbetem ruky. „Teď mě Willow nenávidí a lord Bannor mě stejně pošle zpátky.”

Desmond se otočil a zadíval se na ni, jako by ho zrovna něco napadlo. „Ne, nepošle,”

řekl s rozhodností, která by slušela hradnímu pánovi. „To nedopustím.”

„Co ti na mně záleží?” opáčila. „Však mě taky nenávidíš, alespoň se tak chováš.” Desmond přecházel po stodole a hladil si chmýří na bradě jako plnovous. „Dokud jsi byla služka, mohl jsem s tebou laškovat podle své vůle. Mohl jsem tě honit po zahradě a krást ti hubičky, kdykoli se mi zachtělo.” Obrátil se a zamračil se na ni.

„Ale když seš teď dáma, tak tě nemůžu svádět v kupce sena. Zatraceně, to bych se s tebou musel napřed oženit!”

Beatrix k němu radostně vzhlédla. „To je nejkrásnější nabídka k sňatku, jakou jsem zatím dostala.”

Desmondovy oči něžně a zároveň rozhodně zazářily. Napřáhl k ní pihovatou ruku a postavil ji na nohy. „Také poslední, lady Beatrix z Bedlingtonu, pokud do toho mám co mluvit.”

Bannor vystoupil krátce před setměním po schodišti a před dveřmi Willowiny komnaty našel své děti. Choulily se k sobě a cosi si vážně špitaly. Desmond s Beatrix seděli na nejvyšším schodě a drželi se za ruce, což nedokázal skrýt ani záhyb Beatrixiny sukně. Když se objevil Bannor, provinile sebou cukli, oba se začervenali a odtáhli se od sebe.

„Tak takhle je to,” řekl si Bannor pobaveně, když si mezi nimi razil cestu. Pomyšlení na to, že bude muset projednávat svatební smlouvu s dívčinou chamtivou matkou ho sice příliš netěšilo, ale zato se nemusel trápit starostí, že se jeho syn dvoří nejlínější služce v celé Anglii.

Zachmuřeně se podíval střílnou. Potrvá-li tato chumelenice, bude mít na vyjednávání spoustu času. A vyhlídka, že bude uzavřen na hradě s klubkem zmijí, které Willow nazývá svojí rodinou, nebyla příliš lákavá. Její tatíček se od scény na nádvoří opíjel do bezvědomí. Pokaždé, když Bannor zahlédl uštěpačný úšklebek nevlastního bratříčka, měl co dělat, aby mu ho nevymazal pěstí.

Ticho na plošině ve věži porušovalo jenom vytí vichru. Bannor by dal přednost srdceryvným vzlykům, zuřivým kletbám, třesku rozbíjeného nádobí, jakémukoli zvuku, avšak za dveřmi Willowiny komnaty panovalo žalující ticho. Bannor krátce zavřel oči a v duchu proklel sebe a všechny své mužské předky za tu zatracenou tvrdošíjnost. Kdyby se byl řídil Hollisovou radou, sdílel by teď s Willow lože a nemusel by stát před jejími dveřmi jako žebrák.

Chystal se zaklepat a jeho děti ho sledovaly se směsí zármutku a politování v očích.

„Dovnitř tě nepustí,” prorokovala Mary a její malý kulatý obličejík vypadal ještě žalostněji než jindy.

„Jak to můžeš vědět?”

„Jsi snad poslední muž na zemi?” zatahala ho Mary Margaret za nohavici.

„Myslím, že ne,” přiznal.

Holčička si chvíli jeho odpověď v duchu přebírala a nakonec pokrčila rameny. „I kdybys byl, Willow by tě dovnitř nepustila.”

„A nezůstala by s tebou,” zamumlal Ennis. „A nehodila by ti lano, ani kdybys padal hlavou dolů do studny,” doplnil ho Eduard vesele.

„Jakpak to víte?” zeptal se Bannor.

Ozval se soucitný Hammish, „Řekla to Fioně a ta to řekla nám.”

Bannor si přemýšlivě odfoukl. Situace byla ještě horší než předpokládal.

Potlačil rozpaky a tiše zaklepal na dveře. „Willow? Má nejsladší? Mohl bych na slovíčko?”

Zdálo se to sice nemožné, ale ticho se ještě prohloubilo. Přitiskl ucho na dubové fošny, za nimiž se ozvalo jakési šustění, a v duchu zajásal, když se dveře pootevřely. Ale hned zase zmalomyslněl, protože se ve škvíře objevil Fionin vrásčitý obličej. V místnosti za stařeninými zády bylo šero.

Fiona smutně potřásla hlavou. „Radši jdi pryč, chlapče. Nechce tě vidět.”

Stařenka začala zavírat dveře, ale Bannor do úžící se skuliny strčil špičku nohy.

„Počkej, Fiono, řekni jí…”

Co by jí měla říct? Že jeho paže trpí prázdnotou, kdykoli se v nich Willow nenachází? Že je paličatý blázen, který má víc pýchy než odvahy?

Bannor se podíval dolů na Fioninu čekající tvář, zavrtěl hlavou a požádal ji tiše. „Jen jí řekni, že je mi to líto.” Fiona přikývla a tiše mu zavřela dveře před nosem. Byly časy, kdy by poslal pro beranidlo, ale Willow ho za těch pár měsíců, co byli spolu, přece jen něco naučila. Pochopil, že by tím nyní zničil to, co chtěl najít.

Willow se nemohla utišit. Jako by se vyřinuly všechny slzy, které od svých šesti let potlačovala. Chtělo se jí kvílet a zuřit a dupat, jako to měla ve zvyku Mary Margaret. Za ta dlouhá léta už však byla zvyklá plakat do polštáře, a tak se její tělo otřásalo tichými vzlyky.

Pokaždé, když slaný vodopád na chvíli ustal, zjevila se jí scéna na nádvoří. Znovu měla před očima tatínkův trapný zmatek, Blanchino mrazivé opovržení a Stefanův uštěpačný úšklebek.

Nejhorší však byla panika v Bannorově tváři, když nebyl schopen vyslovit to jediné slůvko, které by ji navždy povýšilo v očích její rodiny.

Willowino škytání se změnilo v pofňukávání a to se prohloubilo ve vzlyky. Za chvíli už opět plakala naplno a Fiona ji poplácávala po zádech a konejšila jazykem, jemuž nerozuměla. Za tmavými okny stále ještě sněžilo, ale Willow nedovolila stařeně, aby rozsvítila svíčku. Šero jí vyhovovalo.

„Ach Fiono,” zamumlala, „myslím, že ho nenávidím!”

„To se ví, drahoušku,” zabručela Fiona. „Je to hnusný chlap. Jako všichni muži.” Willow na chvíli přestala plakat a podívala se na ni přes rameno uslzenýma očima.

„Ale on vůbec není hnusný. Je laskavý a silný a něžný.” Zabořila tvář do polštáře.

„Ach Bože, o to víc ho nenávidím! Jak ho dokázaly Mary a Margaret snášet? Jak jsou asi šťastné, že jsou mrtvé. Taky bych byla nejraději mrtvá!” Chopila se té myšlenky s divokým uspokojením. „Upláču se k smrti a pak teprve bude litovat, že mě nemiloval.”

Fiona ji lehce hladila po vlasech. „No tak, no tak, děvenko, nesmíš si to tak brát. Chápu, že jsi teď přecitlivělá.” Zachichotala se. „Když jsem byla poprvé těhotná, brečela jsem a kvílela, až se můj ubohý Liam také málem rozplakal.”

29

Willow naráz přestala slzet, otočila se, posadila se na posteli a podívala se na laskavou stařenku, jako by jí zničehonic narostly rohy a rozeklaný ocas. „Těhotná?” Fiona ji láskyplně poklepala na zakulacené bříško. „Ale děvenko, proč tě to tak překvapuje? Vždyť už pár měsíců sdílíš lože s lordem Bannorem.”

„Ne-nebuď směsná,” zakoktala Willow. „Já nemůžu být těhotná. Bannor žádné další děti nechce. Vždyť jsme si dávali pozor…” Zarděla se, naklonila a cosi zašeptala stařeně do ucha.

Fiona se prohnula smíchy, až málem spadla z postele. „Takové triky můžou působit u méně plodných mužů. Vsadila bych se, že by ti vpravil své dítě do břicha, i kdybys stála na druhém konci močálu.”

Willow si setřela slzy a začala rozčileně a zmateně pochodovat po věži. „Měsíčky se trochu opozdily,” uvažovala nahlas, „ale nebylo mi slabo a špatně od žaludku taky ne. Naopak, měla jsem hlad jako vlk! Vidělas, co všechno jsem snědla včera k večeři. Tři koroptví paštiky, celou huspeninu s mandlemi, mísu ústřic a tři obrovské…” Při pohledu na Fionin vědoucí úsměv se odmlčela. „Ach,” zašeptala a klesla na stoličku.

„Musím si sednout. Přece jen je mi trochu slabo.”

„Brzy si zvykneš. Jednu chvíli se budeš smát, vzápětí plakat.” Fiona se potěšeně zaculila. „Jen se divím, jak těch devět bláznivých měsíců ti chudáci chlapi přežijou.” Willow si položila chvějící se dlaň na žaludek a udiveně se podívala na Fionu. „Jaks to zjistila?”

Fiona se zašklebila. „Když jsem naposledy na posezení snědla mísu ústřic a celou mandlovou huspeninu, čekala jsem svá první dvojčata.”

Willow pohlédla na své břicho a podivila se, že v něm existuje drobný a křehký život.

„Nikdy jsem si nemyslela, že budu chtít vlastní dítě,” řekla tiše. „Ale je to část mě, že?”

Fiona přikývla. „A část jeho. Ta nejlepší.”

Willow by se podle všeho měla znovu rozeštkát, ale namísto toho se jí srdcem rozlila radost. „Cožpak je mohu nemilovat?” Pyšně zvedla bradu. „Asi mě Bannor nemiluje, ale své dítě jistě milovat bude.”

Fiona naklonila hlavu a soucitně se na Willow zadívala. „Co myslíš, že je láska, dítě? Já prožila se svým Liamem sedmačtyřicet let a ten tvrdohlavý starý mezek to slovo nikdy neřekl. A přesto neuplynul ani jeden den, aniž by mě nevzal za ruku nebo mě neobjal. Láska není troubení trumpet ani hejno holubic, sedajících vám na hlavy. Je to společný šálek čaje před krbem v chladném zimním dni. Je to pohled tvého manžela, když mu vložíš do náruče vaše první dítě.” Stará žena posmutněla. „Je to bolest, která sevře tvoje srdce, když vidíš, jak jeho oči hasnou, a víš, že s ním odchází kus tebe.”

Willow si uvědomila, že zase pláče, až když jí ukápla slza na ruku.

Fiona svou paní chytila za rameno. „Víš, proč Mary a Margaret nikdy nelitovaly, že se za Bannora provdaly? Protože v hloubi duše věděly, že je ten mládenec miluje, i když on sám si to neuvědomil.”

Stařenka pevně sevřela Willowinu ruku a belhala se ke dveřím.

Willow vstala, otřela si čerstvé slzy a řekla, jak nejdůstojněji dokázala: „Můžeš sdělit mému manželovi, že ho nyní přijmu.”

Fiona se uklonila a její vrásčitý obličej rozzářil škádlivý úsměv. „Bude mi potěšením, má paní.”

Willow se v očekávání Bannorova příchodu zuřivě prohrabávala ve skříni a na všechny strany odhazovala kytlice, rukavice, punčochy a košile.

Bude mít dítě. Otravné stvoření, které se bude pořád vrtět a vřeštět a šahat po ní ulepenými ručičkami. A když si je opře o rameno, krkne a vyprskne mléko na její záda. Po zbytek života nebude mít chvíli klidu, protože se bude strachovat, jestli nespadlo do záchodu, neuvízlo hlavičkou v okenní mříži, nebo se v dospělosti nezakouká do osoby, která miluje kyselé zelí, či je zvyklá žvýkat s otevřenými ústy. Přesto byla nesmíme šťastná.

Nakonec se rozhodla pro šaty utkané z nejjemnější velbloudí srsti s volnými rukávy lemovanými veverčí kožešinou. Natáhla si nový pár punčoch a podvazků a obula střevíčky z jelenice, které jí Bannor poslal jako svatební dar.

Ještě nedávno by se mu bála říct, že nosí pod srdcem jeho dítě. Děsilo by ji, že by k ní mohlo jeho srdce ochladnout. Jako před lety tatínkovo. Dívka, jakou byla před příchodem na Elsinor, by možná utekla, aniž by se svěřila se svým sladkým tajemstvím.

Ale Willow už nebyla dívka. Stala se z ní žena - žena, která bude matkou dítěte muže, jehož miluje. Patrně je načase, aby mu nabídla nejen lásku, ale i důvěru.

Když se na sebe podívala do zrcadla, měla klidnou ruku a jasné oči. Pochybovala, že by ji takto její rodina poznala. Umyla si obličej a vykartáčovala lesklé kučery, které jí sahaly po ramena. Neodolala a shlížela se v zrcadle tu z té, tu z jiné strany, aby našla známky svého požehnaného stavu. Když však snížila zrcadlo na úroveň svého břicha, uvědomila si, jak je směšná. Jestli s tím rychle nepřestane, bude z ní druhá Beatrix.

Vtom se ozvalo ostré zaklepání. Willow vyskočila a odhodila zrcadlo na stůl. Uhladila si sukně, zastrčila vzpurnou kučeru za ucho, zhluboka se nadechla a rozhodla se nevypadat příliš dychtivě. Pak ji však touha po důstojnosti opustila, rozběhla se ke dveřím a otevřela je dokořán. Vzápětí jí zmrzl úsměv na rtech.

Bannor bral schody po dvou. Když ho Willow zavolala, skrýval se před její rodinou, jež se shromáždila ve dvoraně, mezi svými muži a zůstal by tam celou zimu, jen aby unikl společnosti příbuzných. Musel tudy proběhnout cestou do věže a letmo si všiml, že tam Willowin povedený nevlastní bratr není a tatínek se opět upíjí do bezvědomí, aby nemusel vnímat peskování lady Blanche. Vyčítala tomu chudákovi, že nepotrestal svou dceru za urážky, jimiž ji počastovala.

Bannor se výhružně usmál. Kdyby se ten člověk opovážil vztáhnout na Willow ruku,

měl by je chromé obě.

Na plošině před jejími dveřmi se zastavil, upravil si kabátec a uhladil vlasy. Zhluboka se nadechl, protože přece jen nechtěl vypadat přespříliš dychtivě. Možná se zakoktá, až ji bude prosit, aby mu odpustila, ale doufal, že na loži bude tak přesvědčivý, že mu vše promine a ještě se omluví za toho - jak to jen řekla - neotesného hrubiána.

Chystal se zaklepat, ale shledal, že dveře jsou otevřené. Dotkl se jich a zaskřípěly. „Willow?”

Ve věžní komnatě panovalo díky vánici příšeří. Postel stejně jako podlahu kolem pokrývaly kytlice, punčochy a košile jako oběti jakési tragické bitvy. Bannor podvědomě našlapoval po špičkách, jako by stopoval nepřítele a nechtěl se dát zaskočit.

V opuštěné místnosti panovalo mrtvé ticho. Bannorovi se sevřely útroby. To ticho dobře znal. Vládlo v této místnosti po smrti Mary i Margaret. Nebyla to ani tak nepřítomnost zvuku jako přetrvávání dechu někoho, kdo odešel a už se nevrátí. Pozapomněl, jak hrozné to pro něho bylo. Willow to přehlušila svým hlubokým smíchem, něžným úsměvem a láskyplnými doteky.

Bannor se zatočil a přehlédl místnost jako bitevní pole. Nevylekaly ho rozházené šaty, rukavice a košile. Zamrazilo ho při pohledu na jelenicový střevíček u dveří.

Vrhl se ke skříni a veden matnou jasmínovou vůní pátral mezi šaty po své manželce. Klesl na kolena a podíval se pod postel, serval z ní ložní prádlo a pak se vrhl ke skříni, kterou jedním mocným škubem vyprázdnil, až se na něho málem převrhla, a prozkoumal každý koutek.

Stanul uprostřed komnaty, prudce oddychoval a v ruce svíral střevíček, jejž by dokázal jednou rukou rozdrtit na prach.

Uháněl ze schodů a vítr venku se měnil ve vichřici. Bylo to na pováženou.

„Fiono!”

Bannorův výkřik zahřměl hradem, rozechvěl korouhve a naplnil každého panoše, zbrojnoše i rytíře v doslechu děsem. Fiona dobře věděla, že takový řev většinou neznamená nic hroznějšího než mírné pokárání, následované pokornou omluvou. Jinak by to dítě, které právě houpala na kolenou, jistě upustila na zem. Asi by ten křik ignorovala, ale zahlédla Bannorovu tvář, když sestupoval ze schodů.

Předala dítě mladé Annie a vykročila pánovi v ústrety. „Co se děje, milorde? Vypadáš, jako bys spatřil ducha.”

Bannorovy očí zářily ze staženého obličeje jako planoucí uhlíky. „Má-li to být žert, pak ho nepokládám za moc legrační.”

„Nevím, o čem to mluvíš.”

Strčil jí do ruky střevíc. „O tomhle. Jestli si má žena usmyslela, že mě potrestá tím, že

mě k smrti vyděsí, pak ti budu vděčný, když mi prozradíš, kam se ukryla.”

„Opustila jsem ji v jižní věži. Čekala na tebe.”

„Nuže není tam. Prohledal jsem celý hrad. Děti ji neviděly a já jsem po ní nenašel ani stopu.”

Blanche přispěchala s roztaženými nozdrami jako žralok, který ucítil ve vodě krev.

„Nic se neznepokojuj, můj pane. Willow se asi někde schovala a trucuje. To byl vždycky její zlozvyk, že, Rufusi? Ječet, zuřit a trucovat kdykoli nebylo po jejím.” Willowin otec něco nesrozumitelného zabručel a vrátil se ke svému pivu. Blanchin úsměv zesládl. „To moje Beatrix byla vždycky milá jako ovečka. Ta její pěkná pusinka si jaktěživo nestěžovala.”

Bannor se na ženu podíval jako na naprostého šílence a znovu věnoval pozornost Fioně. „Přemýšlej, Fiono. Přemýšlej usilovně. Nenaznačila ti Willow, kam by mohla jít?”

Fiona zavrtěla hlavou. „Snad jsem jí neměla říkat o tom miminku, ale myslela jsem si, že to ví. Netušila jsem, že ji to tak rozruší.”

„Některé miminko není v pořádku? Které?” Bannor přeletěl halu zoufalým pohledem. „Peg? Mags? Tohle?” ukázal na dítě v Anniině náručí, na jehož jméno si v rozrušení nevzpomněl.

Fiona na něho zamrkala a v kalných očích se jí objevily slzy. „O tvém miminku, milorde. O tom, co nosí pod srdcem.”

Blanche hořce a zcela nedámsky zaklela. „Tak se můžeme klidně spakovat a vrátit se domů, Rufusi. Je-li tomu tak, církev se zrušením manželství nebude souhlasit.”

„Willow se mnou čeká dítě?” zašeptal Bannor a málem se mu podlomila kolena. Fiona přikývla. „Byla stejně překvapená jako ty, milorde, možné ještě kapku víc, když jsem jí řekla, že je těhotná. Dokonce přestala plakat. Vykulila oči, až vypadaly jako dva stříbrné měsíce, a řekla…” Stařena se kousla do rtu. Bannor ji uchopil za paži. „Mluv! Co řekla?” Fiona sklopila hlavu. „Řekla: Nebuď směšná. Bannor žádné další děti nechce.”

Bannor zasténal. „Bože, co jsem to udělal? Bála se, že se na ni rozzlobím? Chtěla snad utéct? Nemohla přeci riskovat útěk v takovéhle vánici.”

Jako by vánice chtěla potvrdit jeho slova, vnikla do dvorany vraty, jež kdosi rozrazil. Bannor se k nim vrhl s nadějí smíšenou se zoufalstvím. Dovnitř se však nevpotácela Willow, nýbrž Beatrix.

Dívka měla jednu paži ovinutou kolem Desmondova pasu. Její tváře, stejně bledé jako vlasy, dávaly vyniknout rudému praménku krve, stékajícímu z čela jeho syna.

Banner je zachytil, než oba klesli k zemi. Beatrix k němu vzhlédla zděšenýma očima.

„Willow je pryč,“ zašeptala. „Stefan ji unesl.“

30

Tři rytíři se museli vzepřít, aby přirazili před bouřlivým vichrem dveře. Bannor se ujistil, že jeho syn neutrpěl vážné zranění a byl jen omráčen, a předal Desmonda do Fioniny péče. Fiona se posadila na lavici a vlastním šátkem osušila krev z nehluboké rány na čele. Bannor mezitím strhl ze stěny čaloun a zabalil do něj Beatrix, která se třásla a cvakala zuby tak silně, že byla sotva schopna slova.

„Co se stalo, Beo,“ zeptal se Bannor a snažil se potlačit paniku. „Kdo Willow unesl?”

„S-S-Stefan. Byla jsem s Desmondem ve stáji, nahoře na seníku, a on tam přišel pro koně. Držel Willow pod krkem, přinutil ji, aby nasedla. Desmond si uvědomil, co se děje, seskočil dolů a chtěl, aby se Stefan vzdal, ale ten ho málem přejel.“

Bannor vrhl na syna vřelý pohled, „Zachoval ses jako blázen, synku. Ale statečný blázen.”

Desmond omámeně zasalutoval. Bránil se ošetřování tak vehementně, až ho musela Fiona přidržet za ucho.

Blanche ukázala dlouhým vznešeným prstem na Beatrix. „Copak jsi dělala sama na seníku s tím… s tím… chlapcem? Ráda bych tě upozornila, můj pane, že jestliže tvůj syn moji dceru jakkoli kompromitoval, její nevlastni otec i já budeme trvat na sňatku. Nebo na finančním vyrovnání, které zaplatí za její ztracenou čest,“ dodala se ctnostným úsměvem.

Bannor se přinutil ignorovat její žvatlání i bolestný ruměnec její dcery a jemně sevřel Beina ramena. „Proč, Beo? Nechápu, jaká práva si Stefan na Willow mohl dělat.” Beatrixin hlas poklesl do bolestného šepotu. „Je to moje vina. Stefan mě poslal, abych té svedla a on by pak dostal Willow zpátky pro sebe. Pak jste se s Willow hádali a ona mi řekla, že tě můžu mít, a tak jsem mu napsala, že je to jen otázka času a že mu dám zprávu. Úplně jsem na to zapomněla, ale když dostali tvoje pozvání, musel si Stefan myslet, že jeho plán vyšel. Nepřijel na Elsinor, aby se zúčastnil Willowiny svatby…”

„Přijel si pro ni,” dokončil Bannor přísně. Prudce se otočil a upřel pohled na Blanche, která polekaně ucouvla. „Věděla jsi o tom, že tvůj syn plánoval unést moji ženu, madam?”

Blanche se bílou rukou chytila za hrdlo. „Jistěže ne. Stefan byl odjakživa tvrdohlavý. Nesnáší, když se mu někdo postaví do cesty!”

Bannor k ní přistoupil a s každým jeho krokem Blanche zase ustoupila. „Já také nesnáším, když se mi někdo postaví do cesty. Jestli tvůj syn pokřiví jediný vlásek na hlavě mé ženy, přijdeš o hlavu.”

Blanche udělala posledních pár kroků vzad a dosedla na klín svému manželovi.

„Rufusi, dovolíš, aby se mnou takhle mluvil?”

Willowin otec se postavil na nohy a shodil Blanche na podlahu. Nestál sice moc pevně na nohou, ale dokázal se napít, aniž by vybryndal kapičku piva z poháru, který měl v ruce. „Proč ne? Kdybych v sobě před léty našel tolik odvahy, ten tvůj spratek možná dneska neunesl moji holčičku.”

Bannor si zlomyslně pomyslel, jak by Willow tuto rodinnou scénu ocenila, ale hned se vrátil k Beatrix a tentokrát s ní zatřásl pořádně. „Musím vědět, kterým směrem jeli. Kdyby se drželi cesty, dokázal bych je předehnat.”

„Na sever,” zamumlal Desmond a vyskočil na nohy. „Jeli k severu. Přes louky.” Bannor byl znám jako muž, kterého nezlomí ani nejtěžší rána, ale slova jeho syna ho posadila na nejnižší schod. Zoufale si oběma rukama prohraboval vlasy.

Tam někde venku byla Willow. V zimě. Bez střevíčku. Bez něho. A vichr, který musel Desmond s Beatrix překonat, aby se dostali přes nádvoří, už jistě zavál všechny stopy.

Bannor ji skoro viděl - její perlově bělostné zuby začínají cvakat, teple růžová pleť promodrává a chvěje se tak silně, až jí cvakají kosti o sebe. Mrazivá bolest zachvátí její prsty na rukou i na nohou.

Pak se přestane třást a bolest ustane. Promodrají i její vlčka, konečky prstů, rty. A na tváři se začne srážet jinovatka, kterou nerozpustí všechny slzy světa. A narozdíl od jeho matky, která zemřela s dítětem v náručí, zemře s dítětem pod srdcem.

A mohla by umřít, aniž by se dozvěděla, jako moc ji miluje.

Bannor sevřel tvář v dlaních. Někde v temné hloubi duše se zrodila myšlenka: Kdyby Willow nemiloval, snad by ji mohl zachránit. Kdyby vyslovil ta slova, neopustila by ho jako jeho matka.

Čísi ruka se něžně dotkla jeho vlasů. Na jediný šílený okamžik si myslel, že je to Willow, ale když zvedl hlavu, našel před sebou klečet Beatrix.

Po tvářích jí proudily slzy. „Já to zavinila, můj pane. Ale nechtěla jsem jí ublížit. Vždyť je to moje opravdová a jediná matka.”

Bannor ignoroval Blanchino zuřivé odfrknutí a ztišil dívčiny vzlyky na své hrudi.

„Neplač, dítě,” řekl rozhodně. „Já ji najdu. Přisámbůh že ji najdu a přivedu zpátky.” Bannor zavřel oči a pomodlil se, aby mu Bůh tu přísahu odpustil, pokud by se mu nerozhodl být nápomocen.

„Slyšte!” zvolal Desmond a vyskočil na nohy.

Bannor naklonil hlavu, ale zaslechl jen Beatrixiny vzlyky. Povstal, jemně předal dívku Fioně a pak mu došlo, co jeho syn chtěl, aby slyšel.

Ticho.

Vichr přestal kvílet a tichem se rozlehl jasný zvuk zvonů z kaple. Bannor přeběhl ke dveřím a otevřel je dokořán. Na obličej mu dopadly vločky sněhu jako andělská peříčka. Mezi roztrhanými mračny na něho zamrkala měsíční tvář, jejíž záře postříbřila zasněženou krajinu.

Bannor by nejraději padl na kolena, ale uvědomil si, že musí toho požehnání využít.

Bannor Smělý přecházel velkou elsinorskou dvoranou v plné zbroji. Pod šafránově zbarvenou tunikou, na níž byl vyšit jeho erb, měl drátěnou košili a železný náprsník. Široký meč zvonil o jeho obrněná stehna a lýtka a tu nesladěnou muziku doplňovalo cinkání jeho ostruh. Z druhé strany opasku visela pochva zdobená drahokamy, v níž spočívala krátká, ale nebezpečná dýka.

Tvářil se vážně a lesk jeho očí znamenal smrt. Nechystal se do bitvy na obranu své vlasti ani osobní cti, chtěl zachránit poklad daleko drahocennější, než mu mohl nabídnout jakýkoli král.

Hollis klusal vedle něj. Na jeden dlouhý krok jeho pána musel udělat dva vlastní.

„Moc rád bych tě doprovodil. Nelíbí se mi, že vyjíždíš ven beze mě.”

„Mně také ne,” souhlasil Bannor, „ale potřebuju tě tady v Elsinoru. Kdyby ztišení bouře ustalo, budeš se muset postarat o hrad…,” krátce zaváhal, „…dokud nenajdu cestu domů.” Zamračil se. „A o mé děti.”

„O ty se postará Fiona s Nettou. Připadám si tak bezmocný. Jak rád bych přivedl Willow zpátky! Jak ale?”

Bannor položil svému věrnému služebníkovi a příteli ruku na rameno. „Jdi do kaple a modli se.”

Pak otevřel dveře. Rytíři ho nezklamali. Očekával ho jeho osedlaný bělouš a z nozder mu unikaly obláčky páry jako pohádkovému drakovi. Bannor převzal otěže od zachmuřeného mládence a vyhoupl se do sedla. Pozdravil Hollise, objel nádvoří a zjistil, že cesta k padacímu mostu není volná.

31

Desmond, Ennis, Mary, Hammish, Kell, Eduard a Mary Margaret ho očekávali ve stejně vyrovnaném šiku jako tenkrát, když se na elsinorském nádvoří seřadili, aby uvítali novou maminku. Bannor si pomyslel, že by měl být rád, že Mary Margaret tentokrát neosedlala prase, nýbrž poníka. Dceruška měla přes rameno zavěšený malý luk, kterým ho Willow před časem zasáhla, a toulec plný šípů.

Ozbrojili se vesměs kuchyňským náčiním, kožešinovými nohavicemi a do dalších kožešin se zabalili. Eduard vyhlížel, jako by si na sebe oblékl celého medvěda, a Hammish měl místo helmice železný kotlík. Další zbroj sestávala z vidlí, srpů, rožňů a klacků - asi taková, jako když vpadli do Bannorvy věže té noci, kdy poprvé ochutnal sladkost Willowiných rtů. Stáli tam v naprosté tichosti a očekávali jeho rozkazy.

„Ustupte,” vyzval je. „Nebo vás moji muži uvrhnou do vězení.”

Desmond vyjel se svojí strakatou sedavou kobylkou dopředu. Bannor si nebyl jistý, jestli jeho synovi dodává na mužností sněhově bílý obvaz na čele nebo krásné sedlo ze světlé kůže.

„Rádi bychom tě doprovodili, otče. Willow byla naše paní právě tak jako tvoje.”

„To nepopírám, synu. Avšak je už dost zlé, že je moje žena v rukou šílence. Nehodlám ještě navíc ohrozit životy svých dětí.”

„Ten šílenec je můj bratr,” připomněla mu Beatrix. „Snad bych ho dokázala přivést k rozumu.”

„A když ne?” pozvedl Bannor obočí.

Dívka se významně podívala na jeho meč. „Pak bych nechala jednat tebe.”

Bannor se zaklonil v sedle a prohlédl si děti, jako by je viděl poprvé. Z vlastní zkušenosti věděl, jakými protivníky dokážou byt. Nechyběla jim vynalézavost ani odvaha, což jsou dvě vlastnosti, bez nichž se žádný válečník neobejde.

„Prosím, otče,” ozval se Desmond a v zelených očích mu zablesklo zoufalství.

„Neopouštěj nás zase! Chceme ti jen pomoct najít toho proklatého ničemu, který unesl Willow.”

Na Bannorově tváři se objevil pokřivený úsměv. „A Bůh mu buď nápomocen, až se tak stane.“

Desmond na otcova slova zareagoval souhlasným úšklebkem. Bannor mezi dětmi projel na svém bílém hřebci a ujal se vedení. Mary Margaret vydala rozjařený válečný pokřik a všichni vyrazili branou a přes padací most. Kopyta jejich koní kolem nich rozprašovala sníh jako třpytící se mlhovinu.

Hollis nasel Nettu v kapli. Klečela před omšelým dubovým oltářem. S obličejem ozářeným svícemi a zavřenýma očima mu připadala stejně krásná jako mramorová madona, která stála na oltáři. Vrhl pohled k nebesům a v duchu zaprosil, aby mu Bůh tu rouhavou myšlenku odpustil.

Když Netta zaslechla jeho tiché kroky, vyskočila a zarděla se, jako by ji přistihl pří znesvěcování oltáře, místo při modlitbě. Jakmile ho však poznala, objevil se na její tváři obezřetný výraz, který tak dobře znal. Málem zaklel.

„Modlila jsem se za naši paní,“ vyzývavě zvedla hlavu, „třebaže nevěřím, že Bůh naslouchá i modlitbám nevěstek.”

„Právě naopak. Cožpak není psáno, že se Ježíš poté, co vstal z mrtvých, poprvé zjevil Máří Magdaleně, což nebyla příliš počestná žena?”

„To může být pravda, ale vím dobře, že jeho následníci spíš hodí kamenem, než aby

přiznali vlastní hříchy.“

„O lady Willow si to však nemyslíš, jinak by ses tu nemodlila za její bezpečný návrat.”

Netta pokrčila rameny, ale sklopené oči prozradily její zármutek. „Byla ke mně laskavá. Lord Bannor také. Nechci, aby se někomu z nich přihodilo něco zlého. A nyní tě, pane, jestli dovolíš, zanechám o samotě, abys mohl zpytovat své svědomí.”

„Neodcházej,” požádal Hollis, kterého už jejich nekonečné vzájemné špičkování

přivádělo o rozum.

Proklouzla kolem něj. „Přeješ-li si potěšit se v mé společnosti, bude tě to stát šilink. A jeden víc, když…”

Uchopil ji za zápěstí a ona zmlkla. Poprvé se jí odvážil dotknout a dal jí pocítit své rozrušení a hněv. „Opravdu si myslíš, že nestojíš za víc než ta mince, kterou ti platili muži, abys s nimi sdílela lože? Nenapadlo tě, že si s tebou nějaký muž chce jen tak popovídat nebo tiše posedět po tvém boku?”

Zaklonila hlavu a úmyslně ho pokoušela blízkostí svých rtů. „Snažíš se předstírat, že tvůj zájem o mě je nanejvýš počestný, ale já ten výraz ve tvých očích dobře znám. Viděla jsem ho v očích mnoha a mnoha mužů před tebou.”

Hollis pustil její ruku a ustoupil. Zatoužil, aby ji mohl za její krutost nenávidět.

„Nepopírám, že bych tě chtěl mít ve svém loži. Ani že se v noci probouzím, roztouženě se třesu a vztahuji po tobě paže.” Jeho hlas zněžněl. „Spokojím se však jen s tím, že tě budu po zbytek života zpovzdáli zbožňovat. Kolik mě to bude stát, Netto? Jestli ti nestačí moje celoživotní oddanost, možná to spraví tohle.” Hollis odvázal od opasku sametový váček a hodil ho na zem. Dopadl k jejím nohám a těžce zazvonil.

Protože věděl, že by se nedokázal dívat, jak ho zvedá, vykročil k východu.

„Pane?”

Hollis se nehodlal tak lacino vzdát a pokračoval v chůzi.

„Hollisi?” zašeptala Netta, a to ho přimrazilo na místě.

Pomalu se otočil. Netta k němu natahovala ruku, ale měšec zůstal ležet na zemi. Hollis očarovaně zíral na její chvějící se ruku a slzami naplněné oči. „Nepřipojil by ses k mým modlitbám?” zeptala se. „Možná bychom tak společně dokázali, aby nás Bůh vyslechl.”

Hollis k ní přistoupil a jemně se chopil její dlaně. A držel jí pevně, když spolu poklekli a modlili se, aby Bůh ve svém nekonečném milosrdenství pomohl jejich pánovi a paní.

Willow se přinutila klást jednu chvějící se nohu před druhou a veškerou pozornost upínala na chůzi sněhovými závějemi, zatímco jediné, po čem opravdu toužila, bylo klesnout do měkké závěje a usnout.

Uvědomovala si však, že kdyby tomuto lákavému pokušení podlehla, už se nikdy neprobudí. Kdykoli byl svůdný hlas Sirény příliš silný, skoro by přísahala, že slyší, jak jí Bannorova matka šeptá do ucha a naléhá na ni, aby se nepřestávala pohybovat, brodila se dál a neztrácela naději. Ale mohl to být jen vítr naříkající nad jejími ztracenými sny.

Zahalila se těsněji do pláště, ale nepřestávala se třást zimou. Toužila po Bannorovi, po jeho teplém náručí, sladkých polibcích a vzrušujícím doteku jeho těla.

Mráz jí pronikal do morku kostí a zuby jí cvakaly. Punčochy zmrzly na kost a

přestávala cítit nohy.

Teprve po nekonečně dlouhé době si uvědomila, že už jí vítr nežene do tváře bodavé sněhové jehličky. Zarazila se na úpatí kopce, zvedla hlavu a s dětským úžasem si prohlížela zvlněnou krajinu. Měsíční světlo ozařovalo třpytící se závěje a bylo to i ve své krutosti tak krásné, až se jí zatajil dech.

Šťouchanec do zad ji srazil na všechny čtyři. Nebýt vzteku, který ji zaplavil, už by se asi nezvedla a se svěšenou hlavou by přijala porážku. Zuřivost ji však přiměla vydrápat se na nohy a podívat se na útočníka.

„Nemusíš se tak zuřivě mračit,” řekl Stefan. Jeho rty byly stejně promodralé jako její.

„Kdybys nesplašila koně, už jsme mohli být na půl cestě do Skotska.”

„Kdybych toho koně nezarazila,” ucedila Willow mezi cvakajícími zuby, „byli bychom na dně řeky. Ve své tuposti jsi ho málem zavedl přes útes.”

„Protože jsi mi zakryla rukama oči.”

„Tak promiň, mířila jsem na ústa.”

Šeredně se ušklíbl. „Klidně nade mnou ohrnuj nos, Willow, ale to, že sis vydrbala obličej, z tebe ještě dámu nedělá. Ani to, že se s tebou vyspal lord.” Stefan jí přejel palcem po tváři a jí se zvedl žaludek. „Chtěl jsem být první,” zašeptal a jeho dech ji pálil na ledové kůži jako pekelný oheň. „Já jsem chtěl prolít tvou panenskou krev.” Willow se chvěla ještě něčím jiným než chladem. Srazila mu ruku. „Až nás Bannor najde, budeš krev prolévat ty.”

Stefan si odfrkl. „Ten bude jen rád, že se tě zbaví. Až budeš z cesty, ožení se s Beatrix, což měl udělat hned na začátku.”

Willow se napřímila. Ta stará urážka už na ni nepůsobila. „Pochybuji, že by se chtěl zbavit matky svého dítěte.”

Stefan pohlédl na ruku, kterou si chránila břicho, a v očích se mu mihl děs smíšený s odporem. „Chceš tím říct, že už nosíš v břiše jeho proklatého spratka?”

Pyšně zvedla bradu. „Baže nosím a můžu ti slíbit, že tě Bannor bude honit až na konec světa, jestli dítěti ublížíš.”

Stefan zamyšleně naklonil hlavu na stranu. „Jo, to by asi udělal.”

Když její nevlastní bratr začal odvíjet dlouhý provaz, který měl uvázaný kolem pasu, Willow couvla. Pochopila, že zrůdnost jeho povahy nejspíš podcenila. „Co to děláš?” Stefan pokrčil širokými rameny. „Jestli se chci zachránit před hněvem tvého manžela, musím zmizet.” Skočil po ní. „A ty taky.”

Než Willow dokázala přimět promrzlé nohy k pohybu, Stefan vyrazil a ovinul jí provaz kolem zápěstí. Pevně ho utáhl a stejně svázal i její kotníky.

Willow se vzpírala, ale snažila se potlačit paniku, „Tohle přece nemůžeš udělat, Stefane. Když se nebudu hýbat, zmrznu.”

„Ničeho se neboj, sestřičko,” uklidňoval ji, naposledy krutě přitáhl uzel a porazil ji do sněhu. „On si tě tvůj milující manžel najde. Až přijde jarní obleva.”

„Stefane,” vykřikla, ale její nevlastní bratr se prodíral sněhem pryč a ani se nenamáhal ohlédnout.

Willow křičela až do ochraptění. Zmítala sebou ve sněhu jako želva, kterou někdo

převrátil na záda, a doufala, že ji ten pohyb a zuřivost rozproudí krev v žilách.

Síly ji však pozvolna opouštěly. Zadívala se do lhostejné tváře měsíce a proklínala nespravedlivý osud. Tak dlouho se snažila zůstat na nohou, jít dál a dál, věřila, že ji Bannor najde, ale bylo to k ničemu. Bannor se nikdy nedozví, jak statečně se pokoušela zachránit život jejich dítěte. Zápasila s provazy, jimiž byla svázaná, a po tvářích jí stékaly slzy, které okamžitě mrzly.

Stočila se do klubíčka, aby chránila dítě před ledovým větrem. Sníh padal hustěji a pokrýval ji bílou přikrývkou. Zmocnila se jí příjemná únava a na řasách jí namrzaly ledové perličky, takže jen těžko udržela otevřená víčka. Kdyby je na chvíli zavřela, snad by mohla spát. A třeba by se jí zdálo o jejím princi, který ji pokrývá kouzelnými polibky.

Willow si už jeho tvář nemusela vymýšlet, dobře ji znala. Sama její krásné drsné rysy přejela prstem. I rty, které se zvlnily toužebným úsměvem, když zavřela oči a zabořila tvář do sněhu. Čekala na svého prince.

32

Když Bannor s dětmi začal stoupat do pozvolného svahu pobídl hřebce do cvalu. Od chvíle, kdy objevili klikatou řadu stop, v něm rostla naděje spolu s naléhavostí. Nepřekvapilo ho, že Willowin idiotský nevlastní bratr nechal utéct koně. Zvíře nejspíš odklusalo zpátky na Elsinor a teď už v útulné teplé stáji žvýká oves.

Jedna série stop byla tak nejasná, že ani nevypadala jako otisky nohou. Bannorovo srdce přesto poskočilo radostí - znamenaly totiž, že je Willow naživu.

Obával se, aby stopy nezmizely pod sněhem, a tak rychle vyjel na kopec a sledoval je mělkým údolím. Při sestupu začalo sněžit hustěji, mraky zakryly měsíc a rozhostila se tma.

Bannor zaklel a zarazil koně. Děti následovaly jeho příkladu a postavily se mu po boku.

Čekali a netrpělivě vydechovali stříbrné obláčky, až konečně měsíc mraky setřásl a zalil údolí až nadpřirozeným jasem.

Bannorovy nejhorší obavy se naplnily. Vítr prohánějící se údolím uhladil sníh a udělal z něj třpytivý koberec.

„Podívej, tatínku!” zvolala Mary Margaret a ukazovala k úpatí kopce.

Bannor zamrkal, aby setřásl z řas sněhové vločky, a napjal zrak. Z hluboké závěje cosi vykukovalo - panenskou bělost sněhu porušovala barevná skvrna.

Sevřel otěže. Při pomyšlení na to, že je Willow v takové zimě bez pláště, se celý zatřásl a modlil se, aby jí jen sklouzl z ramen a Stefan jí buď z hlouposti nebo krutosti nedovolil se pro něj vrátit.

„Počkejte tu,” přikázal a sklouzl z koně. Protentokrát ho poslechli bez odmlouvání. Bannor seběhl z kopce, ale když dosáhl úpatí, zpomalil. Měsíc se ukryl za mrak. Bannor natáhl ruku. Očekával, že vytáhne plášť a zvedne ho, aby ukázal dětem, že se není čeho bát.

Měsíc se vynořil a jakoby záměrně krutě odhalil i sebemenší detaily.

Tmavou kučeru pokrytou jinovatkou, kousek mramorově bílé pokožky, útlou bosou nožku, jež měla být bezpečně ukrytá ve střevíčku, který měl schovaný ve váčku a cítil ho na srdci.

Klesl na kolena a začal odhrabávat sníh. Když zvedl Willow do náručí, zazněl z pahorku nad ním zoufalý výkřik, odrážející jeho vlastní žal. Zamlženýma očima zahlédl, jak se Beatrix rozbíhá z kopce. Desmond ji zachytil a přitiskl si její tvář na hruď.

Bannor strhl provaz z Willowiných zápěstí a s hlubokou bolestí v srdci oprašoval sníh z jejích vlasů a tváře. Čas se začal odvíjet zpátky, už nebyl Bannorem Smělým, pánem Elsinoru, ale vyděšeným šestiletým kloučkem, který nechápal, proč se jeho maminka neprobouzí. Díval se na obličej své ženy navždy ztuhlý ve sladkém spánku a konečně pochopil, že jeho matku nezabila láska, nýbrž její nedostatek.

„Ach, Bože na nebesích, odpusť mi!” zvolal a přitiskl ji k sobě. Ponořil tvář do jejích zledovatělých vlasů a kýval se dopředu a dozadu. „Miluji tě, Willow,” zašeptal a slzy

mu proudily po tvářích. „Miloval jsem tě od okamžiku, kdy jsem se na tebe poprvé podíval, a budu tě milovat do nejdelší smrti.”

Divoce přitiskl ústa na její ledové rty a jeho slzy dopadaly na její pokožku jako teplý jarní déšť. Žal ho natolik omámil, že mu chvíli trvalo, než si uvědomil, že Willow jeho polibek opětuje.

Unikl mu divoký výkřik a málem ji upustil. „Dobrý Bože, já myslel, že jsi…”

„Mrtvá?” Willow ukryla zívnutí rukou a pozvedla víčka. „Nebuď hlupáček. Jen jsem spala.” Zachvěla se. „Byla mi strašná zima a pak napadal sníh a zahřál mě. Věděla jsem, že za mnou přijdeš, když usnu.” Láskyplně a důvěřivě se na něho usmála.

„Vždycky jsi za mnou ve snu přicházel. Už když jsem byla malá holčička.”

Bannor byl otřesený jejím náhlým návratem do života. Odhrnul jí zmrzlé kučery z tváře. „Kdo myslíš, že jsem?”

Zazářila na něj. „Jsi můj princ. Můj manžel. Muž, kterého miluju.” Její úsměv zněžněl. Uchopila ho za ruku a položila si ji na břicho. „A otec mého dítěte.”

Bannor nad tím zázrakem zadržel dech. Pod jeho dlaní se rozvíjel život jako nejvzácnější květ. Willow zrůžověla a krev se jí rozproudila v žilách.

Sevřel ji v náručí a zahrnul její krásnou tvář polibky. Radostný pokřik jeho dětí mu zněl v uších jako hudba. Willow její jméno - jíva - opravdu náleželo, nikoli proto, že je křehká a zlomí ji sebemenší vánek, ale právě proto, že je silná a houževnatá natolik, že se sice větrem ohne, ale nezlomí. Její náručí poskytuje bezpečné útočiště i před nejsilnější bouří. S půvabem a odvahou něžně, ale pevně zakořenila v Bannorově srdci.

Nevěděl, zda Willow navrátila k životu jeho slova, slzy či polibek, věděl však, že ho nakonec láska nezničila, nýbrž zachránila.

„Miluji tě,” zašeptal a políbil ji na čelo. Willow mu položila dlaň na tvář a podívala se na něho očima přetékajícíma něhou. „Já vím.”

Epilog

Bannorova chvějící se ruka se rozhodovala mezi věží a královnou, když se hradem rozlehl ženský výkřik.

„Dobrý Bože!” vzal Bannor jméno Boží nadarmo a praštil mohutnou pěstí do stolu. Šachovnice i s figurkami vyletěla do vzduchu.

Hollis kysele pohlédl na pokácené figurky. „Jsem si jistý, že bych tuto partii vyhrál.” Bannor vstal a oběma rukama si prohrábl rozcuchané vlasy. „Nemůžeš ode mě čekat, že se soustředím na nějakou směšnou hru, když moje choť podstupuje ta strašlivá muka.”

Hollis pokrčil rameny. „Když rodily Mary a Margaret, vůbec tě to nevzrušovalo.”

„Byl jsem ve Francii, hlupáku. A navíc,” dodal a přecházel po věži jako velké zraněné zvíře, „neměl jsem ani tušení, že je to takové utrpení.”

Hollis obrátil oči v sloup. „Což abychom změnili téma?”

Zapátral po něčem veselejším. „Jak si vede ten Willowin povedený nevlastní bratr?” Nyní obrátil oči v sloup Bannor. „Pořád odmítá opustit vězení. Bojí se, že ho zase předhodím dětem.”

Hollis se zachechtal. „Nikdy nezapomenu na tu noc, kdy ho přivlekly do hradu. Záda měl plná těch jejich malých šípů. Vypadal jako ježek.”

Bannor se zašklebil. „A když praštil Hammishe do nosu, nečekal, že se jen zasměje a pak mu vrazí hlavou do břicha. Netušil ovšem, že má Hammish na hlavě železný kotlík.”

„Ale pohled na Eduarda v tom obrovském kožichu ho dočista dorazil. Myslel si, že je to opravdový medvěd!”

Oba muži zařvali smíchy. Vtom zazněl další výkřik, ještě srdceryvnější než ten první. Bannor na vteřinu zaváhal a vyrazil ke dveřím. Hollis ho předběhl, přivlekl před ně těžkou lavici a postavil se před ní. „Fiona přísahala, že mi utrhne hlavu, když tě odsud nechám vyjít. Slyšel jsi, co řekla. V místnosti, kde se rodí, není pro muže místo.”

„Soudě podle těch bolestných výkřiků to není ani pro ženu moc příjemné místo,“ zavrčel Bannor.

„Nejsi snad téměř nelidsky necitlivý vůči bolesti?”

„Vůči mé bolesti, ne její.” Bannor strhl meč ze stěny a opřel jeho hrot o rytířův ohryzek. „Nemůžu nechat jednoho ze svých lidí pochodovat do bitvy samotného, nebo snad ano? Zvlášť když jsem to byl já sám, kdo ji tam poslal.”

Hollis vzdychl a zvedl ruce na znamení, že se vzdává. Věděl, kdy je poražen. Bannor odstrčil lavici a rozrazil dveře.

11Říkal jsem Fioně, že jsme ho měli přikovat v podzemní kobce,” zabručel Hollis a následoval svého pána.

„Ach ne, tam nesmíš,” zvolala Netta a rozpřáhla paže přede dveřmi do komnaty v jižní věži, když zahlédla Bannora dusat vzhůru po schodech. „Teď tam nemůžeš, můj pane. Nehodí se to.”

Bannor dost dobře nemohl namířit meč na krk ženy v šestém měsíci těhotenství, a proto se prudce otočil na svého hofmistra. „Je to tvoje manželka. Přiměj ji k rozumu.”

„Je to žena,” zamrkal Hollis šelmovsky na Nettu. „Žádný rozum nemá.”

Čekal, že Bannor zuřivě vyletí, a o to víc ho překvapilo, když místo toho klesl na jedno koleno a jemně sevřel Nettinu ruku.

„Hej,” poklepal mu Hollis na rameno. „Jak jsi mě před chvíli upozornil, to je moje

žena.”

„A laskavější a soucitnější družku bys nenašel v celé Anglii.“ Bannor vrhl zpod svých tmavých řas na Nettu svůj pověstný pohled, o němž se říkalo, že rozmrazí i to nejledovější srdce. „Právě proto vím, že by nemohla být tak krutá, aby odepřela manželovi poskytnout vlastní ženě útěchu v její těžké hodince.”

Hollis zaskřípal zuby. Dobře věděl, že má Netta pro Bannora slabost.

,,Inu, snad nebude vadit, když k ní na chvilku nakoukneš,“ zašeptala Netta a zarděla se, což jí náramně slušelo. ,,Ale musíš mi slíbit, že Fioně neprozradíš, kdo tě tam pustil.”

Bannor jí nadšeně políbil ruku. „Přísahám. Řeknu jí, že to udělal Hollis.”

Otevřel dveře dřív, než se nebohý rytíř zmohl na protest, a stejně rychle uskočil, když se o dveřní rám roztříštil kameninový džbán. Všichni se přikrčili, protože následovalo umyvadlo a vzápětí se ozvalo Willowino zaječení.

Bannor s Hollisem si vyměnili otřesený pohled. „Přeješ si, abych odešel, drahoušku?” zavolal a opatrně vykouknul zpoza dveří.

„Ne,” zasténala Willow a napřáhla k němu paže. „Chci, abys zůstal.”

„Chce, abych zůstal,” zašeptal a vděčně se usmál. Po špičkách vešel do komnaty a Netta za ním tiše zavřela dveře.

Byla to nejkrvavější a nejúnavnější bitva, jakou kdy Bannor vybojoval. Nakonec však skončila, Fiona vložila vrnící uzlíček do Willowina náručí a jeho srdce radostně poskočilo. Toto vítězství překonalo všechny triumfy, které zažil na bitevním poli.

Odhrnul Willow z očí zpocené vlasy a oba se obdivně zadívali na dceruščin rozzlobený zarudlý obličejík. „Než jsi vstoupila do mého života,” řekl, „připadalo mi, že na mě Bůh zanevřel. Teď vím, že mě obdařil nevýslovným štěstím.”

Jako by Netta chtěla jeho slova potvrdit, otevřela dveře a vpustila dovnitř ostatní

děti.

„Můžeme se na ni podívat?” zeptal se plaše Desmond, který držel Beatrix za ruku.

„Chci si s ní hrát,“ prohlásila Mary Margaret, svírající pod paží bezhlavou panenku.

„Hammíshovi ji nepůjčujte,” zašpičkoval si Kell. „Třeba má hlad.”

Zatímco se děti smály, do věže tiše vklouzl starý muž. Sir Rufus z Bedlingtonu přes ostré protesty své manželky odjel na Elsinor, aby byl při narození svého prvního vnoučete. Se sklopenou hlavou se podíval na Willow. Nebyl si jist, jak ho přijme.

Bannor si ho ostražitě změřil, ale Willow se usmála a natáhla k němu ruku. „Dobrý den, tatínku. Jsem šťastná, že jsi mohl přijet.”

Políbil ji. „Doufal jsem, že dáš starému tvrdohlavému bláznovi příležitost, aby prokázal, že je lepší dědeček než otec. Vím, že si to nezasloužím, ale doufal jsem, že mi uděláš něco k vůli.”

Sklonil se a zašeptal cosi Willow do ucha. Když přikývla, blaženě se usmál.

Willow pustila tatínkovu ruku a zatahala Bannora za rukáv. „Tatínek mě požádal, abychom pojmenovali naši dceru po mé matce. Nevadilo by ti to?”

Bannor se zachechtal. „Jestliže to nebude Mary nebo Margaret, klidně.”

„Nebuď hloupý. Moje matka byla Francouzka.” Willow se šelmovsky zablesklo v očích. Prstem si přivolala manžela blíž, Bannor se k ní naklonil a pak nahlas zasténal. Napřímil se, trhaně se nadechl a napřáhl paže. Willow si nevšímala jejich chvění, vložila mu do nich novorozeně a povzbudivě se na něho usmála.

„Chlapci a dívky,” řekl a otočil se, „rád bych vás seznámil s vaší novou sestřičkou…,” zarazil se a obrátil oči v sloup, „…Marií Margueritou.”

Rozrušené děti se shlukly kolem a jásaly nad novým přírůstkem do rodiny. Bannor na dítě shlížel se směsicí pýchy a lásky. Ještě nikdy nedržel na rukou něco tak malého, křehkého, kluzkého a krvavého.

Fiona si všimla, že bledne a pokynula Hollisovi, aby pánovi přistrčil židli a vyškubla mu dítě. Právě včas.

Sotva pod něj sir Hollis podsunul stoličku, lord Bannor Smělý, pýcha Anglie a postrach Francie, omdlel jako špalek.