Teresa Medeiros

Fairy Tale 2. - Kráska a netvor

Prolog

SKOTSKO, VYSOČINA 1746

Gwendolyn bylo devět let když málem zabila budoucího náčelníka klanu MacCulloughů,

Lezla na bytelný mladý dub, obezřetně zkoušela každou větev, zda unese její váhu, a vtom se objevil jeho chundelatý poník.

Vynechalo jí srdce. Vtěsnala zadeček do díry ve kmeni a opatrně vykoukla mezi světlezeleným listím. Baže, je to on. Královské držení těla a kštici černých vlasů Bernarda MacCullougha si nemohla splést s nikým jiným. Měl na sobě rudočerný tartan ovinutý přes šafránově žlutou košili. Přidržoval jej opasek se sponou v podobě rodinného draka MacCulloughů. Upoutala ji jeho ramena, která byla den ode dne širší. Pod krátkým kiltem vykukovaly silné opálené nohy, svírající poníkovy boky.

Gwendolyn si s povzdechem opřela bradu o ruku. Úplně jí stačilo kochat se pohledem na něho, na to, jak půvabně a zručně vede poníka po kamenité stezce, s mistrovstvím vysoce převyšujícím jeho patnáct let.

Ačkoliv tudy projížděl každý den, dívku nikdy neunavilo jej sledovat A snít o tom, že jednou zvedne hlavu a zahlédne ji.

„Kdopak je to tam nahoře?* zavolal by a zarazil poníka. „Není to snad anděl spadlý z nebes?”

„To jsem jen já, můj pane,” odpověděla by. „Plavá lady Gwendolyn.“

On by se pak něžně usmál, jeho bílé zuby by se zablýskly a ona by lehce slétla k zemi. (Ve snech měla vždycky krásná pavučinková křídla.) Jednou paží by ji zvedl a posadil přec sebe. Pak by projeli vesnicí, sledováni pyšně se usmívajícím tatínkem a maminkou. Vesničané by zírali s otevřenými pusami a nechyběly by ani závistivé pohledy jejích dvou starších sester.

„Koukněte! Támhle na tom stromě je Gwennie. A pak se říká, že prasata neumějí lítat!” Výbuch halasného smíchu ji vytrhl ze snění.

Podívala se dolů. Strom obklopila tlupa dětí. Naskočila jí husí kůže. Ten děs znala až moc dobře. Možná odejdou, když si jich nebude všímat.

„Proč tam ztrácíš čas? Všechny žaludy už jsou spadané.” Ross, statný synek vesnického kováře, se plácl do kolena a divoce se rozchechtal.

„Ach, nech toho, Rossi,” smála se Glynnis, Gwendolynina dvanáctiletá sestra. Zavěsila se do něj a zatřásla neposlušnými kaštanovými kučerami. „Když dáš tomu ubohému stvoření pokoj, dovolím ti, abys mi ukradl hubičku.”

Gwendolynina jedenáctiletá sestra Nessa, jejíž hedvábné rovné vlasy byly jen o odstín zlatější než zrzavé, se zavěsila do Rossovy druhé paže a koketně našpulila pusu. „Nech si své rty pro sebe, holka. Slíbil, že se bude pusinkovat se mnou,” zpražila Glynnis mladší sestru.

„Nic se nebojte, děvenky,” stiskl je Ross, až vypískly. „Mám dost hubiček pro všechny. I když by nestačily, abych jimi pokryl tu vaši kulatou sestřičku.” Gwendolyn se neudržela. „Jdi pryč, Rossi, a nech mě na pokojí’”

„A co uděláš, když neposlechnu? Svalíš se na mě?”

Glynnis a Nessa se pokusily rukama zdusit chichotání. Zbytek Rossových kumpánů se rozeřval smíchy.

Jejich veselí přerušil neznámý hlas. „Neslyšeli jste dámu? Máte ji nechat na pokoji.” Bernard MacCullough měl hlas drsnější a hlubší, než si Gwendolyn představovala. A nazval ji dámou! Její nadšení vsak brzy vzalo za své. Uvědomila si, že musel vyslechnout předchozí výměnu názorů. Ze svého ochránce shora viděla jen temeno hlavy a Špičky vyleštěných vysokých bot.

Ross se otočil čelem k narušiteli. „Kdo jsi, že si k čertu dovoluješ…” Zavrčení skončilo kvíknutím. Zrudl a vzápětí zbledl. „Já ne-netušil, že jste to vy, pane,” koktal.

„Odpusťte mi to.” Poklekl na jedno koleno u nohou syna svého náčelníka.

Bernard ho uchopil vepředu za košili a vytáhl na nohy. Ross byl sice o pěkných pár kilo těžší než mladý šlechtic, ale aby se mohl mladíkovi podívat do očí, musel pořádně zaklonit hlavu. „Ještě nejsem tvůj pán,” zdůraznil Bernard, „ale jednoho dne se jím stanu. A varuji tě! Nikdy nezapomenu na bezpráví, kterého se někdo dopustí na mých lidech.”

Gwendolyn zkousla chvějící se ret. Překvapilo ji, že jí ne-rozplakaly ústrky jejích vrstevníků, ale Bernardova laskavost.

Ross těžce polknul. „Ano, můj pane. Ani já nezapomenu na vaše varování.” „To doufám.”

Ross byl sice schlíplý, když odváděl svoji tlupu z mýtiny,; ale Gwendolyn zachytila nenávistný pohled, který poslal do koruny stromu. Jeho pokoření si určitě pěkně odskáče.

Uvědomila si, že udělali přesně to, oč je žádala, a zaryla okousané nehty do kůry. Nechali ji o samotě.

S ním.

Přitiskla tvář ke kmeni a toužila v něm zmizet jako nějaký plachý lesní skřítek. Jeho rozvážný hlas zmařil její naděje. „Už jsou pryč. Můžeš slézt.”

Zavřela oči v hrůze z opovržení, které zahlédne v jeho tváři, pokud ho poslechne. „Je mi tu docela dobře.”

Povzdychl si. „Nemám moc často příležitost zachraňovat dámu v nesnázích. A myslel jsem, že bys mi ráda poděkovala.”

„Děkuji. A nyní vás prosím, abyste odjel a nechal mě na pokoji.”

Neposlechla ho, a tím se dopustila první chyby. „To tedy ne. Tohle je moje země, a tím pádem mi patří i ten strom. Když neslezeš, půjdu si pro tebe.” Postavil se na nejnižší větev a natáhl se po její noze.

Gwendolyn si představila, jak rychle těma dlouhýma hbitýma nohama vyšplhá za ní, a dopustila se druhé chyby, začala lézt vyš. Ve spěchu přestala zkoušet větve, zda unesou její váhu. Ozvalo se zavrzání, následované praskotem, a už se řítila k zemi. Při letu se modlila: Prosím, Bože, dej, ať dopadnu na hlavu a zlomím si vaz! Větve ji však zradily podruhé a ztlumily její pád.

Ohromený výraz v Bernardově tváři před pádem zahlédla naštěstí jen kratičce.

Chvíli jí trvalo, než nabrala dech. Když otevřela oči, zjistila, že leží na něm a jeho tvář se nachází jen kousíček od její.

Měl zavřené oči a husté tmavé řasy vytvářely půlměsíčky na jeho mužných opálených lících. Gwendolyn byla tak blízko, že dokonce rozeznala náznak vousů, které brzy ozdobí jeho čelisti.

„Pane?” zašeptala.

Ani se nepohnul a nevydal hlásku. Zabědovala: „Ach Bože, já ho zabila!”

Kéž by přitom také zahynula! Vesničané by je tu našli, jak ho chrání vlastním tělem. Spojeni smrtí, když už nikdy nemohou být spojeni životem. Gwendolyn se natolik dojala srdcelomnými představami, že si položila tvář na jeho klíční kost, aby potlačila vzlyky.

„Jsi zraněná, dívčino?” uslyšela zastřený šepot.

Pomalu zvedla hlavu. Spatřila Bernardovy otevřené a velice živé oči - zelené jako smaragdy v truhličce ukrytých pokladů.

Jemně jí sebral lístek z hlavy a Gwendolyn se vyškrábala na nohy.

„Já ne, ale moje hrdost,” odpověděla. „A co vy?” „Myslím, že ne.” Postavil se a oprašoval si listí a hlínu ze zad. „To by chtělo víc než dítě, aby mi vyrazilo dech.” Dítě? Gwendolyn téměř cítila, jak se jí ježí copy.

Smetl jí větvičku z vlasů a zadíval se na ni zpod své zatoulané kadeře na čele. „Viděl jsem tě na hradě, vid? Bydlíš v panském domě ve vesnici. Jsi dcera hospodáře mého otce.”

„Jedna z dcer,” odvětila upjatě. Nechtěla, aby si domyslel, že žije jen pro ty dny, kdy ji s sebou tatínek vezme na hrad a ona krátce spatří Bernarda, jak dusá ze schodů nebo hraje šachy s otcem či lehce líbá maminku na tvář. Hrad Weyrcraig byl pro Gwendolyn odjakživa pohádkové místo, kde se splní i ta nejneobyčejnější přání.

„Máš mladší sestru, že? A další na cestě. Setkal jsem se i s tvými dvěma staršími sestrami. Jsou to pěkné drzounky, což? Pořád mávají řasami a vrtí boky, které ještě ani nemají.” Pobaveně se usmál, když si všiml její pomačkané kazajky a kalhot pod kolena, které sebrala z tatínkova balíku na vyprání. „Ty se jim moc nepodobáš, co?” Gwendolyn založila paže na hrudi. „To tedy ne. Já jsem tlustá.”

Pozorně si ji změřil od hlavy k patě. „Máš trochu více obalenou kostru, ale dítěti v tvém věku to docela sluší.”

Dítěti! Kupodivu ji to pobouřilo víc, než když souhlasil, že je tlustá. Jak si mohla namlouvat, že tohohle arogantního kluka miluje? Nenávidí ho!

Vztyčila se do plné výšky čtyř stop a tří palců. „Vy si asi myslíte, že jste dospělý muž jen proto, že žijete ve velkém hradě a jezdíte na pěkném koníkovi.”

„Ještě musím povyrůst. Stejně jako ty.” Omotal si její slámový cop kolem ruky a přitáhl ji blíž, aby jí mohl zašeptat do ucha. „Můj otec si však myslí, že jsem dost dospělý na to, abych dnes v noci doprovodil do hradu velice urozeného hosta.” Gwendolyn mu vyškubla cop a přehodila si ho přes rameno. Při pomyšlení na to, že by ho mohlo napadnout zmáčknout jí nos nebo ji poplácat po hlavě jako nějaké slintající štěně, se jí zvedl žaludek. „A kdo by ten host měl být?”

Napřímil se a samolibě zkřížil paže na hrudi. „To je přesně to tajemství, které nemohu svěřit holce.“

Strašný kluk. Zatracený kluk. „Takže já raději zmizím, abyste se mohl věnovat svým

mužným povinnostem.”

Vykročila do kopce. Potěšilo ji, že ho její nezájem zjevně zaskočil. „Kdybys chtěla,

můžu alespoň naznačit,“ zavolal za ní. Nenamáhala se odpovědět, jen se zastavila.

„Je to opravdový hrdina!” křičel Princ!“

Vzhledem k tomu, že si právě tohle ještě před chvílí myslela Gwendolyn o něm, neudělalo to na ni žádný dojem. Pokračovala v cestě.

„Kdyby tě ten kluk ještě otravoval, dáš mi vědět?” Zavřela oči před záplavou touhy. Před pár minutami by obětovala vlastní oči, jen aby ho mohla pokládat za svého vy-voleného. Nyní sebrala střípky hrdosti a odměřeně se k němu otočila. „Je to přání, nebo rozkaz?”

Opřel si ruce o útlé boky a ona pochopila, že udělala další chybu. Zase se mu vzepřela. „Pokládej to za rozkaz, holčino. Protože se jednoho dne stanu tvým i jeho pánem a vládcem.”

Gwendolyn zvedla nos do výšky. „Mýlíte se, Bernarde MacCulloughu. Žádny muž nebude mým pánem a vládcem!”

Otočila se na podpatku a vykročila k vesnici. Nepostřehla úsměv, který mu přelétl

přes rty, když zašeptal: „Nebyl bych si tím na tvém místě tak jistý, děvče.”

Část první

Člověk není ani anděl, ani zvíře; naneštěstí však ten, kdo má jednat jako anděl, jedná jako zvíře.

Blaise Pascal

Žádné zvíře není tak zlé, aby neznalo slitování.

William Shakespeare

1

Skotsko, Vysočina 1761

Netvor z Weyrcraigu se plížil po zborcených cimbuřích svého doupěte a bojoval s pokušením zaklonit hlavu a divoce zařvat. Už příliš dlouho neviděl denní světlo. Teprve když Weyrcraig zahalily noční stíny, mohl odhodit řetězy a bloumat bludištěm hradních chodeb.

Jeho jediným královstvím byla nyní temnota.

Zadíval se na moře a v očích ho zaštípala sůl. Chladný závan větru však nepronikl jeho kůží. Od chvíle, kdy sem přišel, se ho nedotklo nic, až na nejdrsnější provokaci. Šeptaná milostná poselství, něžné doteky, hedvábné pohlazení ženského dechu, to vše bylo pryč a zanechalo za sebou hořko-sladkou snovou vzpomínku.

Daleko za obzorem se schylovalo k bouři. Zvedal se vítr a našlehal Severní moře do pěny. Do útesů hluboko pod ním bušily vlny. Blesk za bleskem snoval bledé pavučiny mezi mračny a matné světlo dalo vyniknout následné hluboké tmě.

Blížící se bouře odrážela divoký stav jeho mysli jako roztříštěné zrcadlo. Vzdálený rachot hromu mohl být stejně dobře příšernou kanonádou i bolestným rykem, který se mu zadrhl v hrdle. Zapátral v nitru a nenašel ani stopu lidskosti. Jako dítě se bál té bestie, která se schovává pod postelí, a když přišel sem, zjistil, že tím zvířetem je on sám.

To z něj udělali oni.

Vycenil zuby. Jen málokdo by tu grimasu mohl pokládat za úsměv. Většina lidí by se roztřásla a ukryla pod přikrývkou. Pokládali ho za nelítostné monstrum. Už jim bylo jasné, že jeho vůle je zákonem a jeho přání stejně neodolatelná jako hlasy Sirén znějící ve vytí větru, prohánějícím se mezi opuštěnými údolími a rozeklanými horskými průsmyky.

Jejich zbabělá poslušnost mu mohla poskytnout jisté; uspokojení, ale místo toho jenom zostřila jeho hlad – hlad, který vykousal pálící díru do jeho břicha a hrozil, že ho celého pozře zevnitř. Kdykoli se ocitl v tom hladovém sevření, měl sto chutí vmést jim jejich bídné obětiny do tváří a spálit je svým žhavým dechem na popel.

Oni měli být navěky proklatí, ale místo toho on sám cítily jak mu pekelné plameny olizují duši. To jeho trpký úděl nutil bloudit těmito zříceninami snů a nedopřál mu ani společnici, která by ho utěšila v samotě.

Sledoval rozbouřená mračna a střeva mu sevřel hlad, daleko pronikavější než kdy předtím. Ten strašlivý hlad snad nikdy nedokáže uspokojit. Této noci si však neodepře nějaké to chutné soustíčko. Této noci ukojí tu prvotní žádost, která se ukrývá v břiše každého zvířete - i člověka.

Této noci bude Netvor lovit.

Gwendolyn Wilderová na netvory nevěřila.

A proto, když se ozvalo divoké bušení na dveře doprovázené vyděšeným křikem:

„Netvor je na lovu, on nás - on nás všechny sežere v postelích!”, jenom zabručela. Obrátila se na břicho a přetáhla si polštář přes hlavu. Dala by přednost smrti ve vlastní posteli před vytržením ze snů, způsobeným řevem nějakého cvoka.

Strčila si prsty do uší, ale přesto zaslechla, jak Izzy dusá halou a mumlá si kletby, týkající se různých částí boží anatomie, jednu rouhavější než druhou. Pak se ozvalo zavytí. Gwendolyn bolestně zamrkala. Izzy nepochybně nakopla nešťastného psa, který se jí připletl pod nohy.

Dívka se posadila na slamníku, naplněném vřesem, a se smutkem zjistila, že je sama. Jak ráda by snášela dloubance loktem! Její malá sestřička Kitty však byla na toulkách. Odhodila pokrývku a s ní i hromadu spisků Královské společnosti, které spadly na podlahu. Deku pokrývaly voskové skvrny, svědectví dlouhých hodin, věnovaných četbě při světle svíčky. Izzy tvrdila, že je Gwendolyn jednou všechny upálí.

Podívala se na postel na druhé straně půdy a vůbec ji nepřekvapilo, že je prázdná. Ani Netvor by nedokázal zabít Nessu v jejím loži, neboť se většinou nacházela v postelích jiných lidí - tedy mužů. Ostatně Nessa nebyla moc náročná. Hezká řádka statných vesnických mládenců si mezi sebou šeptala, že jisté hezké Wilderovic dívčině postačí kupka sena nebo mechem porostlý říční břeh. Gwendolyn si přes noční košili přehodila šál a jen doufala, že její sestru nepotká strašný trest v mohutných pažích nějaké žárlivé manželky.

Dorazila k rozpadajícímu se zábradlí galerie pro hudebníky, jak tomu říkali v lepších dobách, právě včas, aby sledovala, jak Izzy otevírá hlavní dveře. Za nimi stál Ham, dráteníkův tovaryš s očima rozšířenýma děsem.

„Vem tě ďas, ty kluku!” zařvala Izzy. „Jak se opovažuješ bušit na dveře poctivých

křesťanů v tuhle nekřesťanskou hodinu?!”

Ham byl sice viditelně otřesen pohledem na tlustou služebnou s vlasy natočenými na hadřících, ale nenechal se odradit. „Když nevzbudíš svoji paní, ty stará krůto, ďas si nás vezme všechny. A když mu nedáme, co si žádá, vypálí naši vesnici do základů.”

„Co by to mělo být tentokrát?” zajímala se Izzy. „Naše vyzáblé bachory?”

Ham se podrbal na hlavě. „To zatím nikdo neví. Proto mě poslali pro tvoji paní.” Gwendolyn obrátila oči v sloup. Nikdy by nepomyslela, že bude muset litovat toho, že umí číst. Reverend Throckmorton však nakrátko odcestoval a ona jediná tu dokázala rozluštit Netvorův vzkaz.

Mohla se klidně odkrást do postele a nechat Izzy, ať si to s Hamem vyřídí, kdyby se v hale neobjevil její tatínek. Vyplul ze své tmavé ložnice jako duch onoho pohledného čiperného muže, jehož si pamatovala z dětství. Noční košile na něm visela jako na kostře a bíle vlásky se na jeho hlavě jako chmuří pampelišky. Gwendolyn bez dalšího rozmýšlení se sevřeným srdcem seběhla po schodech. Bolí ji víc vlastní bezmoc, nebo smutný pohled na stav jejího otce?

„Gwennie?” zanaříkal.

„Tady jsem, tatínku,” ozvala se a zachytila ho za loket dřív, než mohl jako Izzy před chvílí klopýtnout o psa. Zvíře se na ni vděčně podívalo.

„Slyšel jsem hrozny randál,“ řekl otec a podíval se ni slzícíma šedýma očima. Jsou to Angličané? Vrátil se Cumberlamd?”

„Ne, tatínku,” odvětila Gwendolyn a něžně mu uhladila vlasy. Alastair Wilder občas zapomínal vlastní jméno, ale na toho krutého anglického lorda, který ho před skoro patnácti lety připravil o rozum, nezapomněl ani na okamžik.

„Cumberland se nevrátil,” ujistila ho Gwendolyn. „A nevrátí se ani dnes, ani jindy.” Jsou tvé sestry ve svých postelích? Nechtěl bych, aby jejich čest padla za obeť těm proklatým červenokabátníkům.

„Ano, tatínku, jsou v bezpečí v postelích,” zalhala Gwendolyn. Bylo to snazší, než mu vysvětlovat, jak se to s nimi opravdu má. Vzhledem k tomu, že mnoho mladších příslušníků klanu opustilo vesnici, Glynnis by patrně přivítala regiment anglických chlípníků s otevřenou náručí a Nessa s otevřenými stehny. Zabolelo ji, že se malá Kitty vydala stejnou cestou. „Nemusíš se bát Cumberlanda a jeho Červenokabátníků,” ujistila znovu otce. „To je zase ten pitomý Netvor, který se nám na naše útraty vysmívá.”

Otcovy tváře zbarvil horečnatý ruměnec a pohrozil jí prstem. „Musíš jim říct, aby ho poslechli. Když to neudělají, bude to náš konec.”

„Právě to jsem povídal té tvrdohlavé staré…” Ham se zarazil, když si všiml, jak se Izzy zúžily oči. „Ehm… vaší služebné. Kdybyste dovolil, pane, odvedl bych Gwendolyn, aby nám přečetla Netvorovu zprávu. Někteří říkají, že byla psána krví namísto inkoustu.”

Otec jí zaryl prsty do paže. „Musíš s ním jít! Pospěš si! Jsi naše poslední naděje!” Gwendolyn si povzdychla. „Tak dobře, tatínku. Ale jedině pod podmínkou, že dovolíš Izzy, aby tě uložila do postele s teplou cihlou zabalenou do flanelu v nohách a vypiješ si šálek kozího mléka.”

Jeho předčasně zestárlý obličej z vrásnil úsměv. Stiskl jí ruku. „Tys byla vždycky moje hodná holčička, že?”

Tahle slova znala Gwendolyn až moc dobře. Slýchala je pokaždé, když se její sestřičky proháněly venku a loudily polibky na červenajících se výrostcích. Ano, byla hodná a rozumná holčička, která držela rodinu pohromadě poté, co její otec zešílel a její matka o čtrnáct dní později zemřela při porodu mrtvého syna. O té studené deštivé noci, kdy ho devítiletá Gwendolyn našla na kolenou, jak se na zadním dvorku, snaží vyhrabat její matku z hrobu, už mezi nimi nepadlo ani slovo.

„To víš, že ano, tatínku,” Gwendolyn lehce políbila otce na tvář. „Dobře víš, že pro tebe udělám vše.” A neslyšně dodala: „Třeba i zabiju Netvora.”

K ospalé vesničce Ballybliss se blížila bouře. Ačkoliv Gwendolyn chránily skalnaté útesy, pocítila ve vzduchu napětí. Vůně deště se mísila s vůní rozvlněného moře. Gwendolyn spěchala k ohni na návsi a vítr jí rval vlasy zpod přehozu. V duchu předvídala cosi zlého.

Vítr rozfoukal hranici a vyletěly žhavé oharky.

Na temnějším okruhu davu kolem ohně zahlédla Gwendolyn své sestry. Ty nemilovaly nic víc než vzrušeni, jehož si dopřávaly nekončícím proudem zlomených srdcí, skandálů a všeobecného pohoršení.

Glynnis visela na paži stříbrovlasého dráteníka a její lesknoucí se naběhlé rty hlásaly, že se s ním ještě před chvílí vášnivě líbala. Glynnis, na rozdíl od Nessy, se s nikým nevyspala - až po svatbě, bylo její heslo. Dosud pohřbila dva postarší manžele a zdědila po nich dva domky a další nevelký majetek.

Nessa s kaštanovými kučerami plnými trávy trůnila na kupce sena vedle Černého Lachlana, mladšího syna vesnického kováře. Lenivě jí cumlal ouško, z čehož Gwendolyn usoudila, že se té noci nestřetli poprvé.

Bystrozraká Catriona, které přezdívali Kitty, ji zahlédla jako první. Seskočila z klína jakéhosi pihovatého mládence a proklestila si cestu davem až k ní.

„Už jsi to slyšela, Gwennie?” ječela a třásla kučerami temnými jako havraní křídlo.

„Netvor poslal další požadavky.“

„Baže, Kitty, doslechla jsem se o tom. Ale nevěřím tomu. A ty bys také neměla.” Sestřičce její přezdívka slušela. Tahle kudrnatá holčička byla opravdu jako koťátko. Nejraději pila smetanu ze staffordshirskych hrnků po jejich matce a sladce dřímala. Teprve nedávno si navykla choulit se na klínech cizích mužů, což Gwendolyn velmi rmoutilo.

„Nikdo netuší, co se tam vlastně píše,” přiznala Kitty, „ale Maisiina maminka se bojí, že Netvor dostal chuť na lidské: maso. A Maisie si myslí, že má zálusk na některou vesnickou dívčinu.” Otřásla se. „Dokážeš si představit, jaké by to bylo, kdyby si na tobě smlsnulo nějaké bájné zvíře?”

Gwendolynin pohled se zatoulal k Lachlanovi, jemuž z uší rostlo ještě více tmavých kučeravých chlupů, než jich měl na hlavě. „Ne, miláčku. Na to se raději zeptej Nessy.”

Vyrušily je hlasy z větrné tmy.

„Povídám, že bychom mu měli dát, co chce,” ozval se úlisný Norval, vesnický pekař. I ve světle ohně vypadal jeho obličej těstovitě, jako nedopečená houska. „Pak snad odejde a nechá nás na pokojí.”

„Já zase navrhuju vyrazit k hradu a vypálit ho do základů,” zařval Ross. Kovářův nejstarší syn a Gwendolynin dlouholetý mučítel na zdůraznění svých slov udeřil o zem rukojetí kladiva.

Jeho výzva byla přijata tichem a odvrácenými pohledy.

Pak předstoupil starý kovář, Ailbert. Zatímco byl jeho starší syn pověstný svým naparováním, mladší syn Lachlan sváděním žen a dívek, jejich otec byl mužem činu. Jeho vysoká postava a přísný výraz mu zjednávaly všeobecný respekt.

Držel před sebou list jemného pergamenu a nechal ho rozvinout ve větru. Byl nalezen na stejném místě jako všechny předchozí — přibodnutý šípem na statném zkřiveném dubu, který stál jakoby na stráži nad vesnicí.

Ailbertův hlas zněl jako umíráček, odzvánějící jejich osud. „Co ještě máme tomu monstru dát? Žádá po nás nejlepší část úrody, stáda, nejstarší whisky a nejjemnější vlnu. Co dalšího mu máme obětovat? Naše syny? Naše dcery? Naše manželky?”

„Raději manželku než whisky,” zamumlalo jedno Sloanovo dvojče a přihnulo si z hliněného džbánku. Dáma, o které byla řeč, ho rýpla do žeber tak silně, že vyprskl a whisky mu potřísnila košili. Dav se nervózně zasmál.

„Ještě rád mu dáš svou whisky, hochu.” Když se přišoural starý Tavis, veselí se vytratilo. Ten shrbený skřet byl starý už před patnáctí, lety. Nyní byl prastarý. Ukázal pokřiveným prstem na Ailberta. „A když bude chtít tvou manželku, také mu

ji dáš, a moc rád.” Tavis se kvákavě zasmál a odhalil svrasklé dásně. „Protože zatraceně dobře víš, že ti to patří, protože jen díky tobě takhle strádáme.”

Někteří vesničané se zastyděli, jiní se nasupili, ale všichni dobře věděli, na co naráží. Jako jeden muž zvedli hlavu ke hradu Weyrcraig, prastaré pevnosti, která dlouhá léta vrhala stín na jejich životy.

Kitty se přitulila ke Gwendolyn, která se rovněž zadívala na hrad. Vyrabovaná zřícenina se tyčila na útesu nad vesnicí Ballybliss jako sen jakéhosi šílence - zubaté věže čněly k nebesům, točitá schodiště vedla přímo do pekla a její hradby zdobily rozeklané díry. Gwendolyn musela být praktická už hezky dlouho, ale i její krotkou představivost vzrušil pohled na tuto zmírající romantickou připomínku starých časů a blednoucích snů.

Vesničané sice předstírali, že neberou na vědomí Tavisovu chmurnou obžalobu, ale všichni si ještě náramně dobře pamatovali tu strašnou noc před patnácti lety, kdy hrad padl do rukou Angličanů. Ani zabarikádované dveře jejich chalup je nedokázaly ochránit před řevem děl, křikem umírajících a tím strašným tichem, které se rozhostilo, když už byli všichni mrtví.

Místní lidé si už dlouho šeptali, že na hradě straší, ale teprve před pár měsíci se duch začal opravdu projevovat.

Jako první zaslechl děsivý zvuk dud Lachlan. Od povstat ní v roce 1745 totiž dudy v tomto údolí nezahrály. Krátce poté zahlédla Glynnis světelné paprsky prozařující okna obrácená k vesnici jako bezduché oči.

Gwendolyn by si ráda namlouvala, že se jí nic podobného nepřihodilo, ale to by lhala. Když totiž jedné lezavě studené únorové noci spěchala domů z lékárny s náčinkem pro otcovy zanícené oči, přimrazilo ji nezemské zavytí - nebo zpěv? Pomalu se otočila. Ten nápěv ji vracel do dob, kdy vesnici Ballybliss a klanu MacCuiloughů vládl laskavý náčelník. Kdy se panský dům rozezníval smíchem její matky a vřískotem otcových dud. Do dob, kdy všechny naděje a sny o budoucnosti vkládali na ramena jediného chlapce se zářivým úsměvem a smaragdovýma očima.

Sladké tóny jí vehnaly slzy do očí a rozbolelo ji srdce. Té noci nebyla vidět žádná světla, ale mohla by skoro odpřisáhnout, že na cimbuří zahlédla siluetu muže, jímž by se mohl ten chlapec stát, kdyby byl naživu.

Než stačila potlačit slzy, zmizel a zanechal za sebou ozvěnu písně a toužebnou vzpomínku.

Krátce poté nasel Ailbert první Netvorovu objednávku připíchnutou ke starému dubu.

„Je to kletba,” mručel Ross, kterého slova starého Tavise jaksi zbavila odvahy.

„Baže, je to kletba,” opakoval jeho otec a jeho přísná tvář se ještě o kousek prodloužila.

Lachlan zesílil ochranný stisk paží kolem Nessy. „Myslím, že není správné, abychom za to trpěli my s Nessou. Vždyť jsme tenkrát byli ještě drobátka.”

Starý Tavis mu zamával kostnatým prstem pod nosem. „Ano, ale hříchy otců padají na jejich syny a děti.”

Řada shromážděných souhlasně zamumlala a pokřižovala se.

Král sice vyhnal jejich kněze a zakázal jim nosit tartany, ale ani to jim nezabránilo vyznávat Boha po svém. Gwendolyn pochybovala, že Tavis - a tím méně ostatní vesničané – tuší, že necitoval Písmo, nýbrž Euripida.

Jemně odstrčila Kitty, vystoupila na světlo a řekla: „To jsou řeči. Nic takového jako Netvor či nějaká kletba neexistuje.”

Dav hlučně protestoval, ale Gwendolyn se nedala zastrašit. „Kdo z vás toho Netvora viděl?”

Zavládlo ticho. Pak si Ian Sloan vyměnil pohled se svým dvojčetem a prohlásil: „Já slyšel jeho strašlivý řev.”

„Já cítil mávání jeho křídel, když nade mnou přelétl,” ozval se Ham ozvěnou.

„A já se nadechl jeho dechu, to tedy jo,” dodal Norval. „Byl cítit sírou, jako by ho dštilo samo peklo. A druhý den ráno jsem zjistil, že je moje pole vypálené.”

„Sežehnuté, nebo vypálené?*’ Gwendolyn vyškubla Ailbertovi pergamen z ruky.

„Jestliže je náš mučitel opravdu Netvor, kdo tedy píše tyto nákupní seznamy? Myslíte si, že drží pero v drápech? Nebo má snad sekretáře?”

„Každý přece ví, že na sebe může vzít lidskou podobu kdykoli se mu zachce,” vmísila se do řeči obstarožní vdova. „Kdoví, jestli tu teď není mezi námi.“

Sousedi se na sebe podezíravě podívali a o krůček ustoupili. Gwendolyn na okamžik zavřela očí a upamatovala se, že kdesi ve světě studují matematikové Eulerovu Analysis Infinitorum, filosofové se dohadují o morální teorii Adama Smithe a krásné ženy s napudrovanými účesy v hedvábných střevíčcích tančí po navoskovaných parketách skvělých sálů v náručích mužů, kteří je zbožňují.

Obrátila se k Ailbertovi. Doufala, že alespoň jemu zbyl kousíček zdravého rozumu. Jsem přesvědčená, že ten váš ,Netvor‘ je něčí krutý žert. Myslím, že někdo zneužívá vaší touhy potrestat se za to, co už nejde napravit.”

Ailbertův tvrdošíjný výraz se zrcadlil na všech tvářích, které ho obklopovaly.

„Možná, děvenko, ale my jsme tě sem přivolali, abys četla, ne abys myslela.” Gwendolyn sklapla ústa a rozvinula krémově zbarveny pergamen. Objevilo se známé arogantní mužské písmo. „Váš pán Netvor je hladový. Pokud by vás to příliš neobtěžovalo, žádá si čerstvou laní kýtu, džbán vyzrálé whisky…” Několik mužů uznale přikývlo. Netvorova přání byla pro všechny těžkým břemenem, ale oceňovali jeho zálibu v dobré pálence. „A…“ Gwendolyn se zachvěl hlas. „…tisíc liber ve zlatě.” Vesničané na ta slova zareagovali vyděšeným zalapáním po dechu. Už léta se šeptalo, že tisíc liber ve zlatě byla odměna, kterou získal jeden z nich za to, že zradil jejich náčelníka.

Ailbert těžce dosedl na pařez a mnul si vyzáblé tváře. „A kde bychom asi k čertu sehnali zatracených tisíc liber? Cožpak neví, že z nás ty anglické pijavice vysály na daních a pokutách poslední šilink, poslední půlpenci?”

„Ach, to on ví dobře,” řekla Gwendolyn tiše. „Pohrává si s námi jako kočka s tlustou

šťavnatou myší.“

„Než ji sežere,” dodal Ross chmurně. „A když mu to zlato nedáme?” zvedl Ailbert ustarané oči ke Gwendolyn, jako by byla schopna přimět Netvora k milosrdenství.

Gwendolyn přelétla zbytek poselství. Chvíli byla v pokušení zalhat, ale obávala se, že by ji zradily oči. „Píše, že by to byl konec vesnice Ballybliss.“

Její tři sestry nikdy nepromeškaly příležitost k melodramatickému vystoupení. Kitty propukla v pláč a Nessa s Glynnis opustily své milence a vrhly se navzájem do náruči.

Ailbert vstal z pařezu a přecházel po mýtině. „Zlato tomu ďáblovi dát nemůžeme, takže to musíme nahradit něčím jiným. Aby nás alespoň na čas nechal na pokoji.”

„Ale co?” naléhal Ross. „Pochybuji, že bychom mezi sebou sesbírali deset liber.” Najednou je všechny přimrazil mečivý hlas starého Tavise.

Netvor křídly máv a dotkl se vás všech a vaše hroby sežehne jeho žhavý dech.

Dokud jeho hněv neukojí nevinná krev.

Tuto říkanku vesnické děti slýchaly od svých rodičů. Byla to kletba náčelníka jejich klanu, kterou vydechl, když umíral. Gwendolyn by se měla zachvět, ale nestalo se tak.

„Co to povídáš, starče?” Ross popadl Tavise za kazajku na hrudi.

Zlomyslný lesk v očích starého muže Rossův útok nezaplašil. „Každý z vás tady dobře ví, že Netvor je MacCullough, který vstal z hrobu, aby potrestal ty, kdo ho zradili. Jestliže se ho chcete zbavit, musíte napřed zlomit tu kletbu.”

Ross postavil Tavise na zem a výraz v Ailbertových očích zledovatěl a vzdálil se.

„Nevinná krev,” mumlal si. „Možná nějaká oběť.” Pozvolna přejížděl zrakem po pobledlých tvářích, které ho obklopovaly. Jeho neteř, Marsali, vytřeštila oči a pevně k sobě přitiskla své novorozeně.

„Prokristapána,” vykřikla Gwendolyn a zatoužila, aby znala tolik výmluvných kleteb jako Izzy. „Tak daleko nás ten Netvor dohnal? Že uvažujeme o lidských obětech?” Ross, kterému jeho čtrnáctiletá manželka nedávno porodila holčičku, luskl prsty a rozzářil se. „Nevinná krev. Panna!”

Zúženýma očima přelétl dav. Většina dívek z Ballyblissu se vdávala krátce poté, co

jim bylo dvanáct. Krátce ulpěl zrakem na Glynnis a Nesse a zastavil se u Kitty.

„Tak to tedy ne!” zvolala Gwendolyn a schovala sestřičku za zády. „Nedovolím, aby si na Kitty smlsnul nějaký odporný podvodník!”

Kitty se jí vymanila. „To je v pořádku Gwennie. Stejně by mě nemohli dát Netvorovi, protože už nejsem… Víš… Niall a já…” Sklopila hlavu. „Říkal, že na tom není nic špatného.”

Gwendolyn se sevřelo srdce. Pihovatý mladíček, na jehož klíně se Kitty uvelebila, se do krve zarděl a ustoupil do tmy.

„Ach, ty moje koťátko,” řekla Gwendolyn měkce, „cožpak jsem se ti nesnažila vštípit, že si zasloužíš někoho o mnoho lepšího?”

„Nehněvej se,” předla Kitty a přitiskla si Gwendolyninu dlaň na líčko. „Jen jsem nechtěla skončit jako…”

Ty—

Kitty se sice zarazila, ale Gwendolyn to slovo slyšela stejně jasně, jako kdyby je vyslovila. Polkla slzy a jemně, ale rázně vyprostila ruku ze sestřina sevření.

Zmačkala Netvorův pergamen a přála si, aby neopustila svoji postel, protože toto šílenství bylo daleko horší než šílenství jejího otce.

Otočila se k Rossovi a hodila po něm oním poselstvím. Jeho úšklebek ji rozlítil ještě víc než v dětství. „Přeju ti hodně štěstí při hledání panny v Ballyblissu. Tady bys spíš našel jednorožce. Nebo Netvora!”

Když se obrátila k odchodu, uvědomila si, že na mýtinu padlo podivné ticho,

přerušované jen Kittiným pofňukáváním. Dokonce i vítr zadržel dech.

Gwendolyn se ohlédla a zjistila, že ji sleduje mnoho párů chladných a přemítajících

očí. Tváře, které znala od dětství, najednou vypadaly cize.

„Ach ne,’ vydechla a nevolky ustoupila o krok. „To snad ne…“

Ross si ji změřil od hlavy k patě a ocenil obliny, které ji odlišovaly od vílího půvabu jejích sester. „Ztoho by mohl Netvor žít hezkých pár dní, co?”

„Baže, na ní si pěkně smlsne a nám dá na chvíli pokoj,” ozval se čísi hlas.

„Třeba by ho sežrala sama, kdyby měla dost velký hlad.”

Kitty přestala fňukat a rozječela se. Glynnis s Nessou si ke Gwendolyn klestily cestu vesničany, kteří se rychlostí blesku měnili v rozvášněný dav.

„Ne, to neuděláte,” zvolala a ustupovala dvěma kroky před jejich jedním.

„Neobětujete mě tomu vašemu pitomému Netvorovi, protože já… já…,” zoufale pátrala po důvodu, proč by ji neměl sežrat neexistující Netvor. Planoucím zrakem se podívala na Kitty a vyhrkla: „Já také nejsem panna!”

Překvapující sdělení je na chvíli zastavilo. Dokonce i Glynnis s Nessou vypadaly zaraženě. „Já jsem totiž největší chlípnice ve vsi. Zeptejte se na mě jakéhokoli muže.” Gwendolyn ukázala na posledního Nessina ctitele a sklouzl jí přitom šál z ramen.

„Spala jsem s Lachlanem. A s jeho otcem též!” Její prohlášení málem vyrazilo dech Ailbertově zamračené choti. Dav si však vyměnil nevěřící pohledy a znovu se pohnul.

„A s oběma Glynissinými manželi! Dokonce i s reverendem Throckmortonem!” Rychle se pomodlila, aby jí ten laskavý mužík odpustil, a obrátila se na útěk. Kdyby se jí podařilo doběhnout do jejich domu, Izzy by dokázala odrazit rozdrážděného Rosse válečkem na těsto a svým medúzovitým pohledem.

Už jí zbývaly sotva tři kroky, ale ocitla se v Marsalině měkkém náručí. Zvolna zvedla hlavu, a když se jí podívala do očí, uvědomila si, že se nemusí ani tak moc obávat ballyblisských mužů, protože největší nebezpečí jí hrozilo od žen.

2

Zatímco vesničanky chystaly Gwendolyn k oběti, hlasitý pláč málem přehlušoval řev bouře za zavřenými okenicemi Marsaliny chalupy. Kitty bědovala nejhlasitěji, Glynnis štkala do kapesníku a Nessa si utírala slzy spodničkou dřív, než ji skanuly na tváře, protože nechtěla, aby ji Lachlan viděl s červeným nosem a opuchlýma očima. Gwendolyniny sestry však pokorně ztichly, když zjistily, že Marsali a její kamarádky mají převahu.

Kitty zavyla: „Ty jsi tak ušlechtilá a statečná, Gwennie! Obětuješ se za nás všechny!” Gwendolyn jen zaťala zuby.

„Lachlan možná složí baladu ke tvé poctě,” nabídla Nessa. Jeho prsty si vedou na harfě docela šikovně.” Z Nessina zasněného úsměvu Gwendolyn usoudila, že si stejně šikovně vedou i na jiných místech.

„Nikdy na tebe nezapomeneme,” povzdechla si Glynnis

„Tím jsem si jistá,” prohlásila Gwendolyn rozhodně. „Protože ráno už budu spát ve své vlastní posteli.”

Marsali a její kumpánky ovšem měly na věc jiný názor. Pokaždé, když se Gwendolyn pokusila povstat ze stoličky před krbem, zatlačily ji zpátky. Už z ní stáhly praktickou vlněnou košili a oblékly ji do tenkého bílého bavlněného roucha, které se zřejmě k obětování panny hodilo lépe.

Další ženy rozvázaly roztřepený šál a rozpletly jí copy. Babička Hayová se k ní naklonila a zasyčela. Její matka byla taková krasavice. Jaká škoda, že není tak pěkná jako její sestry.“

S Gwendolyn to však ani nehnulo. Už dávno se smířila s rolí chytré sestry v rodině krasavic.

Babka jí sevřela dolní ret a pohlédla do úst. „Má ale sladké dolíčky ve tvářích a pěkné zoubky,” odhalila své zahnědlé pahýly.

„A krásné zlatě vlasy,” doplnila Marsali, která se jimi probírala svými špinavými prsty s černými měsíčky pod nehty. Její vlastní mastné vlasy barvy zamřelého hnoje ji visely podél tváří.

„Kéž by nebyla tak tlustá,” přidala se Ailbertova manželka, která měla na Gwendolyn pifku, protože uvěřila prohlášení, že je milenkou jejího muže. Gwendolyn se musela kousnout do rtu. Tahleta tlustá ženština přece váží - i kdyby celý den nejedla — o pár desítek kilogramů víc než ona.

„Raduj se, že tě vybrali, dívčino,” laskavě řekla Marsali a vrhla postranní pohled do kouta, kde v kolébce, daleko od Netvorových spáru, spala její dceruška.

„Koneckonců, už je ti skoro pětadvacet let. Těžko bys v tom věku hledala manžela.” Jsem mladší než Glynnis i Nessa,” poznamenala Gwendolyn.

„Baže, ale Glynnis už pohřbila dva muže a Nessa si může ukázat prstem a každý za ní půjde.”

„A co kdyby se s Gwennie oženil starý Tavis?” navrhla Kitty.

Gwendolyn se otřásla. „Ne, děkuji. Raději se nechám sežrat Netvorem, než aby mě k smrti užižlal ten starý darebák.”

Když Marsali rozprostřela Gwendolyn její zlatou hřívu kolem ramen, zahřmělo. Všechny poskočily. Gwendolyn schovala ruce v klíně, aby nikdo neviděl, jak se jí třesou.

„O tatínka se neboj, postaráme se o něj,” ujistila ji Nessa.

„Když jsem ti ho naposledy svěřila, málem uhořel,” podotkla Gwendolyn. „Ty sis vyrazila s řezníkovým synovcem a posadila jsi ho příliš blízko ke krbu, takže mu chytla noční košile.”

Glynnis stáhla kapesník. „Tentokrát jí budu pomáhat.”

„Ovšem, na tebe je spoleh. Vždyť jsi ho nechala utéct do vánice, aby tam bojoval s červenokabátníky a neměl na sobě nic než krátký kilt a v ruce třímal meč claymore. Než jsem ho našla, málem zmrzl,” připomněla Gwendolyn sestře.

Sevřela dlaně v náhlé panice. Kitty, jak s bolestí zjistila, už ji nepotřebuje, ale co se stane s otcem, když se o něj nebude moci starat? Izzyino nedůtklivé řvaní toho pomateného stařečka přivede k slzám za pár chvil.

„Žádný Netvor neexistuje,” bručela si tiše. „Budu doma právě včas, abych tatínka nakrmila ranní ovesnou kaší.”

Dům se otřásl, až Gwendolyn vyskočila. Poté, co pohlédla na popelavé a provinilé tváře shromážděných žen, pochopila, že to nebyl hrom, ale bušení na dveře. Přišli si pro ni.

Svázali jí ruce před tělem a ona vykročila v čele davu. Nedopustila však, aby ji táhli. Vlasy, které jí hnal vítr přes tvář, ji šlehaly jako biče. Zablýsklo se a hrom zaburácel, jako by nějakému hladovému zvířeti zakručelo v břiše. Přestože očekávala, že se rozprší, zachvěla se, když na ni dopadly první kapky.

Pochodně davu zaprskaly a Gwendolyn ucítila pach temného močálu.

Ailbert s Rossem jí kráčeli po boku a hnali ji po příkré úzké stezce, vinoucí se na útes. Dívala se přímo před sebe, až se nad nimi výhružně vztyčil stín hradu Weyrcraig.

Tajuplně krásná pevnost kralovala krajině i přesto, že byla pobořená. Této noci je nevítala žádná světélka bloudící prázdnými místnostmi, ani dudy, vyjící z hradeb. Toto místo, jež bývalo Gwendolyniným vysněným pohádkovým hradem, se stalo zdrojem nočních můr, které ji naplňovaly hrůzou. Ailbert přidušeně zaklel a dokonce i Rossovy svalnaté nohy se roztřásly. A Gwendolyn poprvé klopýtla, když ji postrčili před sebe.

Nyní opustili chráněné údolí a vítr se do nich opřel plnou silou. Liják se obořil na Gwendolynino tenké roucho a promáčel ji na kost. Poslední pochodně zhasly a zanechaly je v temnotě. Vesničané přidali do kroku a bázlivě pohlíželi k nebesům, jako by odtud mělo na ohnivých křídlech slétnout jejich prokletí.

Ross do ní prudce strčil, až upadla na koleno. Nedbala na ostrou bolest a kráčela dál, protože se bála, že by ji dav mohl ušlapat. Jejich strach se stával hmatatelným - cítila ho v hrdle jako kovovou pachuť. Když se před nimi objevila železná vrata, roztříštěná anglickou kanonádou před patnácti lety, nebyla si jistá, zda ji to děsí, nebo se ji spíše ulevilo.

Zato vesničané zaváhali.

Až do této noci všechny oběti pro Netvora nechávali před branami, jimiž - až na pár výrostků, kteří se chtěli vytahovat před svými vrstevníky - od toho chmurného rána

před patnácti lety nikdo neprošel. Tehdy jimi vesničané pronesli mrtvá těla svého náčelníka a jeho rodiny.

Gwendolyn na okamžik zadoufala, že to bude její spása. Že se nikdo neodváží zneuctít tu nesvatou svatyni a vstoupit na nádvoří hradu.

Vtom však Ross vyvrátil jedno křídlo brány ze zrezivělých závěsů. Ailbert, jemuž stékal po vyhublých tvářích déšť jako slzy, zvolal: „Tak kupředu, ať to máme za sebou!”

Nyní se Gwendolyn začala doopravdy bránit. Táhli ji branou a stačila si všimnout jen pár detailů - mechem obrostlé zdi, bezhlavé mramorové sochy ženy a kamenného schodiště, vedoucího k rozstříleným dveřím.

Odvlekli ji do středu nádvoří. Ross zakrátko našel puklinu v dláždění, do níž vmžiku palicí, kterou mu podal Lachtan, zarazil kůl.

Ailbert svázal Gwendolyn ruce za zády a lanem, omotaným přes hruď, pas a stehna, ji ke kůlu přivázal. „Kéž se Bůh smiluje nad tvou duší, děvče,” zabručel.

„Jestli mě tu necháte, o Boží slitování budete muset prosit vy,” procedila cvakajícími zuby. „Protože tu zmrznu! A až se vrátíte, najdete tu jen moji kostru.”

„Tvými kostmi si už nad ránem bude Netvor čistit zuby,” vrčel Ross.

Než mu stačila plivnout do tváře, nebe vybuchlo. Klikatý blesk následovalo ohlušující zahřmení.

„Netvor, to je Netvot!” zaječela jakási žena. „Už si pro ni jde!”

Blesky se křižovaly a hromy byli, jako by samo peklo otevřelo svůj chřtán. Vesničané vzali nohy na ramena a nechali Gwendolyn na pospas osudu.

Nevěděla, za jak dlouho zavřela oči a vykřikla, ale právě v tu chvílí ten děsivý rachot ustal. Visela v poutech u kůlu, který ji držel na nohou, napůl omráčená děsem.

Teprve ze hodnou chvíli si uvědomila, že se liják změnil v lehký deštík, melancholické, už zdaleka ne hrozivé poprchávání. A ještě déle jí trvalo, než sebrala odvahu a otevřela oči.

Když se k tomu odhodlala, zjistila, že jí dělá společnost pouze ta bezhlavá ženská socha. Působila stejně ztraceně a opuštěně jako ona sama. Spolkla paniku. Ona má alespoň hlavu.

Prozatím.

Kdesi z minulosti se ozval dívčí hlásek - z dob, kdy ještě věřila, že se močály i horskými údolími prohánějí víly a skřítkové a že se ohavní skřeti dokáží proměnit v krásné mladíky, alespoň na tak dlouho, aby stačili způsobit zkázu nevinným dívčinám. Do dob, kdy si ji chlapec se smaragdovýma očima spletl s andělem.

Pátrala v temnotách a ke svému zděšení objevila, že přece jen není sama. Někdo…, nebo něco… ji pozoruje.

Stálo ji to zbytek sil, ale přinutila se vzpřímit, protože nechtěla čelit vymyšlenému či skutečnému Netvorovi jako hromádka neštěstí.

„Nevěřím v tebe!” vykřikla. Z hrdla jí vyšel chraptivý skřek, takže to zkusila znovu.

„Tohle je rok 1761, nikoli 1461, a já nejsem žádná pitomá venkovanka! Mě těmi kouzly nezastrašíte!”

Odpověděla jí jen další dešťová sprška. Začala se obávat, zda cestou k hradu nezešílela.

Setřásla z očí mokrý pramen vlasů. „Vězte, že studuji vědy a jsem příznivkyní rozumu. Reverend Throckmorton mi z Londýna vždycky přiveze spisky Královské společností o prohlubování studia přírodních věd prostřednictvím experimentu!.”

Nádvořím se prohnal větrný vír, odnesl její slova a místo nich ji obdařil husí kůží. Támhle. V levém koutě se cosi pohnulo. Nebo ne? Ale ano. Ze stínů se oddělila beztvará postava. Celého Gwendolynina těla se zmocnil třas, který nikterak nesouvisel s chladem či deštěm.

„Ty přece nejsi,” šeptala a modlila se, že když to zopakuje ještě mnohokrát, stane se

přání otcem myšlenky. „Ty nejsi. Neexistuješ. Nevěřím v tebe.”

Nejraději by zavřela oči a nechala tu věc, která se k ní blížila ze tmy, zmizet. Zvědavost, která ji kdysi dávno přinutila ponořit jednu lzzyinu hadrovou natáčku do oleje a zapálit ji - v tu chvíli ovinutou vlasy věrné hospodyně -, jí to nedovolila.

Spatřila ebenová křídla zvedající se od širokých ramen, stříbrný kouř, proudící z nozder, ale dorazil jí až pohled na tu krásnou tvář.

Obrátila oči v sloup a omdlela.

3

Muž, který si říkal Netvor, nevěřícná zíral na oběť vesničanů. Tenký doutník, který držel mezi zuby, mu mezitím uhasil déšť a vichr

„Je mi známo, že ve tvé přítomnosti ženy často omdlévají,” poznamenal jeho společník, vystoupil ze stínů a povytáhl jedno pískově zbarvené obočí, „Ale ještě se tak nestalo při pouhém pohledu.”

Netvor obcházel kůl a dlouhý plášť mu vlál kolem kotníků, „Jak je to u všech všudy napadlo, přivést mi sem ženu? Přál jsem si jen kus zvěřiny a džbánek whisky na zahřátí v této ohavné noci.”

„Vsadím se, že tahle by tě dokázala zahřát až až,” měřil si jeho přítel uznale ženina plná ňadra a široké boky. „Patří k typu, který by má výřečná prateta Taffy, která bývala milenkou Jiřího I,, nazvala ,dobrou chovnou klisnou’,”

Měla na sobě jakýsi průsvitný oděv, spíš košili než šaty. Déšť jí jej přilepil na kůži, takže vypadala skoro nahá. Mezi prameny zmáčených vlasů vykukovala jedna temná bradavka.

Netvor s úlekem zjistil, že si ji prohlíží stejně okatě jako jeho společník, tiše zaklel, strhl plášť a zabalil ji do něj.

Když ztratila vědomí, klesla jí hlava dopředu. Jemně jí zvedl prstem pěkné tvarovanou bradu. Tváře jí zdobily náznaky dolíčků, ústa měla plná a pleť hebkou a bílou jako ovčí rouno,

„Zatracení barbaři,” mumlal a uvolňoval její pouta. „Přivázali ji tady jako nějaké jehně, jako oběť. Měl bych si dojít pro pistoli a všechny je postřílet.”

„V tom případě by si mohli pomyslet, že tě jejich dar neuspokojil.”

Netvor vrhl po příteli temný pohled. Znovu se rozpršelo, takže musel setřást dešťové kapky ze svých hustých řas. Mokré provazy se nedaly rozvázat. Když zjistil, jak se pouta zařezávají do hebké pokožky na jejích pažích, zaklel znovu, ještě divočeji. Třel jí zápěstí, aby se jí rozproudila krev. Zasténala.

Poslední pouta povolila. Neznámé se podlomila kolena, ale Netvor ji vzal do náručí a vykročil k hradu.

Jeho společník rychle vystřízlivěl. „Myslíš, že je to rozumné? Co kdyby spatřila tvůj obličej…?”

Nedokončil větu, ale Netvor dobře věděl, že by taková pošetilost mohla mít osudné následky.

Otočil se. Její dlouhé vlasy mu přepadaly přes paži jako zlatý vodopád, „Co s ní mám podle tebe udělat? Nechat ji tu, aby se utopila jako opuštěné kotě?”

V odpověď hrozivě zahřmělo. Žena se zachvěla. Nebesa vypustila další proudy lijavce. Netvor si přitiskl třesoucí se ženu k hrudi a rozběhl se k hradu. Neměl na vybranou - musel ji odnést do svého doupěte.

Gwendolyn se nenamáhala otevřít oči, jen se protáhla a málem se blaženě rozpředla. Nikdy by ji nenapadlo, že je v Netvorově břiše tak příjemně. Právě naopak - v tom

krátkém okamžiku, který jí však připadal jako věčnost -, než se ta věc vynořila z temnot, si živě představila, jak jí maso opadává z kostí žárem, nebo vroucí kyselinou. Otočila se na bok a opřela si tvář o plochý měkkoučký podhlavník. V porovnání se slamníkem vycpaným vřesem, na němž obvykle spávala, si připadala jako v hnízdečku vystlaném peříčky. Vzduch naplňovala omamná kořeněná vůně santalového dřeva. Možná se přece jen nenachází v žaludku té bestie, nýbrž v nebi.

Ztuhla a probrala se. Dokonce i vlídný reverend Throckmorton kázal více o pekelných hrůzách než o nebeské blaženosti. Až doteď si nebyla jistá, zda věří jednomu, či druhému. Ostatně v existenci pochybných monster nevěřila o nic víc.

Než se posadila a otevřela oči, zhluboka se nadechla. Když si prohlédla své okolí, úžasem zamrkala. Tohle bylo nebe daleko luxusnější a rozmařilejší, než by si zbožný kazatel dokázal představit!

Vznášela se na hladině půlnočně modrého saténu, který pokrýval čtyřmístně bíle natřené lože s nebesy, podpíranými točenými sloupky. Kolem svítily svíčky - nikoli páchnoucí lojové, ale pravé voskovice ve vysokých svícnech. Jejích plameny ozařovaly kulatý klenutý strop.

Gwendolyn na něm spatřila malbu, znázorňující nahá ženská těla - bohyně i smrtelnice - dovádějící na lučinách. To množství růžového masa způsobilo, že si připadla stejně štíhlá jako Kitty. Byla tam Persefona, obětující jaro a své srdce bohovi temnot; Ariadna, vedoucí svého milence z labyrintu; Psyche, probouzející se na svém květinovém loží, zatímco jí Eros sleduje ze tmy, takže její zvědavé oči nikdy nespatří jeho krásnou tvář.

Gwendolyn se zaklonila, natolik ohromená smyslností výjevů, že si nevšimla pokrývky, která jí sklouzla z ramen, dokud nezaslechla ostré nadechnutí. Podívala se na sebe a naskočila jí husí kůže. Pod přikrývkou byla nahá jako Psyche. Přitáhla si deku a pomalu zvedla hlavu.

Svíce ozařovaly lože jako nějaký obětní oltář, ale zbytek místnosti ponechávaly v temnotě. Věděla však, že není sama.

Přála si, aby věnovala větší pozornost kázáním reverenda Throckmortona. Snad přece jen není v nebí. Co když je tento dekadentní pokoj místem věčných muk, přestrojený za rozkošnické doupě?

Gwendolyn odhrnula pocuchané vlasy z očí. „Jen nejhnusnější zbabělec špehuje ženu ze tmy. Vyzývám vás, abyste se ukázal!”

Zaslechla tiché kroky a okamžitě zalitovala svých slov. Jestliže je v pekle, brzy se setká s jeho vládcem.

4

„Nemusíte blednout a ukrývat se pod přikrývkami. Nejsem žádné zvíře ani netvor. Jsem obyčejný muž.”

Gwendolyn zašilhala do kouta a přitiskla si přikrývku k hrudi. Sametový baryton jako by ohrožoval její počestnost daleko více než fakt, že je nahá. Nevěděla, jestli se jí ulevilo, nebo ji vyděsilo, když se muž, který na ni promluvil, zastavil na rozhraní světla a tmy. V mihotavém světle svíček nedokázala pořádně zaostřit. Rozeznala jen jakousi tmavou postavu, která se s nedbalou elegancí opírala o stěnu.

„Skrývám se pod přikrývkami jen proto, pane,” řekla, „že mi nějaký nestoudník ukradl mé šaty.”

„Jakže? Kdybych byl opravdu takovým nestoudníkem, nemusel bych vám krást šaty. Ještě ráda byste mi je podala.”

V odměřené angličtině se neozvala ani stopa po skotském vrnivém přízvuku, který by připravil jeho škádlení o ostří. Gwendolyn si najednou představila silné mužné ruce, jak jí stahují mokrou košili z nahého těla. Zaťala zuby, aby potlačila zachvění, které mělo pramálo společného s jejím strachem. „Proč se tedy zbaběle skrýváte ve tmě a neodvažujete se mi ukázat svou tvář?”

„Možná proto, že nechráním sebe, ale chci ušetřit vás.”

„Je váš obličej tak hrozný? Zešílela nebo zkameněla bych, kdybych jej spatřila?”

„Už jste jednou omdlela, nebo ne?”

Gwendolyn si přitiskla špičky prstů ke spánkům a zamračila se. Události na nádvoří si vybavovala jen velmi mlhavě - pach deště, plácání křídel, stříbrný proužek dýmu… a jeho tvář. Tvář o to děsivější, že nemohla být skutečná. Zachvěla se ve snaze přiblížit vzpomínku, ale ta se rozplynula a nebyla o nic zřetelnější než ten cizinec, který se jí vysmívá ze stínů. „Kdo jste?” naléhala.

„Vesničané z Ballyblissu mi říkají Netvor,“ odvětil.

„V tom případě vám já budu říkat šarlatán. Protože jen šarlatán by dokázal uskutečnit tak krutý žert.”

„Zranila jste mě, má paní,“ prohlásil s náznakem smíchu v hlase, který jí prozradil, že se jí podařilo pouze jej pobavit.

Napřímila se a odhodila vlhké kadeře přes rameno. „Upozorňuji vás, že nejsem žádná dáma.”

Téměř zaslechla, jak zvedl obočí, tak měla zbystřený sluch.

„Alespoň v doslovném významu toho slova,” opravila se. „Můj otec nemá šlechtický titul.”

„Odpusťte mi můj omyl. Nehovoříte s tak hrubým přízvukem jako místní divocí horalé, takže jsem předpokládal…”

„Moje matka byla šlechtična. Dcera barona z Nížiny. Zemřela, když mi bylo devět.” Gwendolyn zvedla čelist pod přívalem bolesti, kterou čas nestačil utišit.

„Mně vůbec nevadí, že nejste urozená. Ani já nejsem gentleman.”

Nebyla si jistá, zda ji to má uklidnit, či varovat. Odvážila se nakouknout pod

přikrývku a usmála se na něho tak sladce posměšně, jak se domnívala, že se on

usmívá na ni. „To jsem pochopila, protože kdybyste jím byl, měla bych na sobě své šaty.”

„A hrozilo by vám, že zemřete na zápal plic.” Jeho hlas zvážněl. „Což mě vede k otázce: Jak jste se ocitla mokrá jako myš přivázaná ke kůlu na tom zatraceném nádvoří?”

Gwendolyn ztuhla. „Hluboce se omlouvám za tu drzost, s níž jsem narušila vaše posvátné soukromí, ctihodný Netvore. Živě si vás představuji, jak sedíte u krbu, nohy s kopyty máte natažené k plamenům a pochutnáváte si na krvi koťat, když se k vám donesl křik venkovanů. ,Kletě’ zavrčel jste. ,Vsadím se, že mi někdo nechal na prahu lidskou oběť.’”

Mlčel tak dlouho, až se Gwendolyn rozklepala. Když konečně odpověděl, zněl jeho hlas suše, jako rachot dračích kostí. „Když jsem slyšel ten rámus, pochutnával jsem si ve skutečnosti na výtečném portském. Kočičí krev jsem musel vypustit, protože se mi po ní dělá nevolno.” Gwendolyn oslepil plamínek zápalky, který zhasl dřív, než stačila zamrkat. Místností zavoněl doutníkový kouř a v koutě se objevil žhavý bod.

„Takže vás vesničané v tom lijáku odvlekli na útes, přivázali vás ke kůlu a nechali vás tam, abych si na vás smlsnul.” Odfrkl si. „A to mají tu drzost nazývat mě Netvorem!”

Gwendolyn zaostřila pohled do výše jeho očí a pokusila se zachytit jeho pohled.

„Nemůžete jim to mít za zlé, protože musí uspokojovat vaše nenasytné požadavky.” Z temnot vyrazil hněvivý pramínek kouře. „Žádal jsem o kus zvěřiny a džbánek whisky, ne o zatracenou ženskou.”

„Opravdu jen o to?” zeptala se tiše.

Odmlčel se a ona raději nenaléhala. „Proč se jich vlastně zastáváte, když jsou schopni odhodit vás, jako byste neměla větší cenu než pytel odpadků?”

„Protože jsou pošetilí, nevzdělaní a pověrčiví, zatímco vy jste zlomyslný otrapa, který jejich primitivity zneužívá a terorizuje nevinné lidi!”

Zářící konec doutníku zmizel, jako by ho vztekle uhasil. „Možná jsou to hlupáci, ale rozhodně nejsou nevinní. Na jejich rukou ulpívá mnohem víc krve než na mých.”

Až do tohoto okamžiku by Gwendolyn přísahala, že její věznitel je Angličan, ale nyní se v jeho hlase ozval náznak skotského hrdelního ráčkování, připomínající měsíční světlo kradoucí se nad vřesem.

„Kdo jste?” zašeptala znovu.

„Snad bych se měl tázat já,” navrhl úsečně. „Jak vám mám říkat?”

Zmocnilo se jí zoufalství. „Vy mi sice odmítáte sdělit své jméno, mě však napadá celá

řada těch, která by vám slušela.”

„Jako třeba Zbabělec? Tyran? Šarlatán?” navrhl.

„Vyděrač. Darebák. Padouch,” doplnila.

„Ale jděte. Čekal bych, že bude váš ostrý jazýček vynalézavější,” provokoval.

Skousla spodní ret v pokušení vychrlit proud kleteb, které by vyloudily ruměnec dokonce i na Izzyíných otrlých lících. Místo toho odpověděla: „Jmenuji se Gwendolyn. Gwendolyn Wílderová.”

Místností proletěl vítr a uhasil svíce. Zalapala po dechu. Nejprve se domnívala, že odešel a zanechal ji ve tmě, ale pak ucítila jeho přítomnost, uvědomila si, že ji obklopuje, aniž se jí dotýká. Vdechovala jej - kořeněnou vůni santalu, omamnou a tak mužnou. V tu chvíli věděla, kde se ocitla.

V jeho doupěti. V jeho ložnicí. Na jeho loži.

„Proč vás,” šeptal naléhavě. „Proč si vybrali právě vás?”

Gwendolyniným uším to znělo jako záměrná krutost. Proč nevybrali nějakou hezčí? Hubenější? Jako třeba Glynnis, Nessu, nebo dokonce Kitty.

Zavřela oči a doufala, že nevidí její planoucí tváře. „Vybrali mě jen proto, že se v Ballyblissu nachází ještě méně panen než netvorů.”

Jemně jí uhladil vlhké vlasy. Uvědomila si, aniž by cokoli řekl, že by jí z jeho rukou mohlo hrozit konkrétnější nebezpečí než od toho pověstného netvora, „Tisíc liber? Tolik se dnes platí za nevinnost?”

Nečekal na její odpověď. Stejně žádnou nenašla. Znovu zavál vítr a místnost se zahalila do černočerné tmy. Tentokrát Gwendolyn vycítila, že opravdu odešel. Přitiskla si pažemi kolena ke hrudi a zadívala se na fresku, kterou ovšem nyní nemohla spatřit. Ještě nikdy se necítila tak osamělá.

Netvora panny nikdy příliš nezajímaly.

Jistě, mívají měkké masíčko, ale stojí to za tu námahu? Trpělivě se jim dvořit a okouzlovat je, ne, na to neměl náladu nikdy a nyní teprve ne.

Postupoval do hlubin hradu, lhostejně překračoval kameny z rozbitých zdí a dávno zaschlé krvavé skvrny a proklínal svůj osud. Jeho promyšlený plán rozhodně nepočítal s tím, že do svého doupěte přiláká ženu. Rozhodně ne ženu tak nesnesitelnou, jako je ta, která nyní zabírá jeho lože.

Když ji položil na ty zmuchlané pokrývky, rozbalil ji ze svého pláště a začal jí stahovat mokrou košili, myslel jen na to, aby se zahřála. S objevováním dalších a dalších centimetrů bělostné pokožky ho však obvyklý odstup, který mu tak dobře sloužil, opouštěl. Zachvátila ho primitivní horečka, která se soustředila do slabin, a toužil se jí dotýkat. Stačilo kochat se pohledem na její bledá, plná ňadra, ale jakmile se přistihl, že pokukuje po měkkém plavém chmýří, které, jak tušil, určitě objeví mezi jejími stehny, rychle přes ni přetáhl přikrývku.

Zatímco u ní držel hlídku při svitu svíček a čekal, až se probere, měl dost času přemýšlet o tom, zda je opravdu takový netvor, že by byl schopen znásilnit bezbrannou ženu.

Prodloužil kroky a odhodil vlhkou neposlušnou kadeř z čela. Jeho zajatkyně vlastně vůbec ,bezbranná’ není. Jak ho upozornila na nádvoří, na pověry nevěří a pilně studuje přírodní vědy a hltá brožury Královské společnosti pro prohlubování studia prostřednictvím experimentů. Protože nevěří na příšery či jiné netvory, nevěří ani na něj, což ho ve skutečnosti nemohlo urazit, protože on sám v ně také nevěřil.

Jestliže očekával, že se ty velké modré oči naplní slzami, až bude žebronit o život a svobodu, hluboce se mýlil. Dokonce se odvážila odsoudit ho jako chamtivce. Jistě by se zastyděl, kdyby mu zbyl aspoň kousek svědomí.

Ještě stále vrtěl hlavou, když zahnul za roh a zjistil, že nemá naději, aby si usušil mokré šaty, protože si jeho pohodlnou lenošku u krbu i jeho láhev portského přivlastnil někdo jiný.

Podzemní místnost kdysi sloužila jako předsíň hradního vězení a útočiště stráží. Stěny zdobily zrezivělé sekery, claymory a široké meče, které dodávaly místnosti přívětivý vzhled středověké mučírny. Toto chmurné prostředí však muže, který si s

nohama v ponožkách nataženýma ke krbu hověl v Netvorově křesle, nikterak nezneklidňovalo. Mokrý šosatý kabát vyměnil za rudočerný tartan. Na hlavě měl švihácky nasazený baret zdobený bílým peřím a o koleno opíral dudy.

Netvor přešel ke krbu, odkud na něj vrhl ospalý pohled chlupatý šedý kocour, nahřívající se na teplých kamenech. Ujal se Tobyho v naději, že si velká šelma poradí se stády hradních krys. Toby vsak s hlodavci, jak se zdálo, uzavřel jakousi gentlemanskou dohodu - krysy si žily dál a vesele se rozmnožovaly a kocour spal třiadvacet hodin denně.

Netvor si až do chvíle, kdy zjistil, že si nemá kam sednout, neuvědomil, jak je vyčerpaný. Zatočil se a nevyslovenou otázku v přítelových očích ignoroval. „Jestli zase hodláš pochodovat po hradbách a mečet na ty dudy, určitě nás brzy najdou, Tuppere.”

„Mýlíš se,” odpověděl Tupper a samolibě si připil. „Jsem docela dobrý dudák. Vůbec nemečím. A vesničané si myslí, že jsem duch.”

Jeho přítel potřásl hlavou. „Nechápu, proč jsi tak zamilovaný do této proklaté země a do všech jejích směšných zvyků.”

„A proč bych ji neměl milovat?” zvolal. Jeho hrdelní přízvuk ode dne, kdy spolu přijeli na Vysočinu, stále sílil. „Ta zamžená rána. Jiskřivé ohně v údolích. Okouzlující obyvatelé…”

„Mlha. Zima. Mokro..,” namítl Netvor a přitočil se k ohni.

Tupper na něj vrhl potutelný pohled. „Však ona už tě ta fešná panenka zahřeje.”

„Máš-li na mysli tu ,fešnou panenku’, kterou jsem právě nechal ve své posteli, můžu

tě ujistit, že bych raději snášel zimu a mokro než její mrazivé pohrdání.”

Tupper se se zájmem předklonil a milosrdně přestal ráčkovat. „Jakého strašného zločinu se dívčina dopustila, že ji dali na pospas takovému netvoru, jako jsi ty?” Netvor těžce klesl na kameny před krbem. Tobyho nespokojeného zamručení si nevšímal. „Vůbec ničeho se nedopustila. Je nevinná.”

Tupper si odfrkl. „Možná ve svých očích, ale vesničané se na to zřejmě dívají jinak. Takže co udělala? Vraždila? Kradla?“ V očích se mu chtivě blýsklo. „Je povětrná?”

„Takové štěstí nemám. S povětrnicí bych si poradil. Je to daleko horší. Vybrali ji jako oběť.” Netvorovi ztuhly čelisti. Ne a ne ze sebe vypravit to slovo, které ve vztahu s krásným pohlavím měl jen zřídkakdy příležitost použít. „Panenskou oběť.”

Tupper na něj okamžik zíral s otevřenou pusou, načež zvrátil hlavu a rozchechtal se.

„Pannu? Oni ti obětovali pannu? No to je vtip za všechny peníze!”

„Ne tak docela. Ti vesničané ji totiž oceňují na tisíc liber.”

Tupper naráz vystřízlivěl. „Snažil jsem se tě přesvědčit; že tu kartu vynášíš příliš brzy. Měl jsi je nechat vařit ve vlastní šťávě. Aby měli čas vrhat po sobě podezíravé pohledy a lámat si hlavu, kdo z nich má ten nešťastný poklad zahrabaný ve sklepě.” Vyčítavě si povzdechl a pera na jeho čapce se zachvěla. „Ale kdo jsem já, Theodore Tuppingham, tupý synek bezvýznamného vikomta, abych mohl radit muži, který u Louisbourgu zíral do ústí děl dštících oheň? Muže, kterého král povýšil do šlechtického stavu za statečnost a jenž získal obrovské jmění jen svojí chytrostí a pohrdáním vlastním životem? Jsem potomek dlouhé řady ufňukaných zbabělců. Jediné, co musím udělat, abych zdědil titul, je přežít tatíka, který má dnu a slabé srdce.”

Tupper mával sklenicí, až víno vyšplíchlo na podlahu a Netvor mu jí vytrhl z ruky.

„Neměl bys pít portské. Strašně po něm žvaníš.”

„A ty jsi zase zasmušilý,” odsekl Tupper, zmocnil se sklenky a vyprázdnil ji do dna. Jeho přítel zabořil prsty do Tobyho hebké srsti. Přátelštější zvíře by začalo příst, ale Toby jen opovržlivě škubl vousisky. Jsem v koncích, Tuppere. Co si s ní mám u všech všudy počít?”

Tupper se opřel. „Viděla tvoji tvář?”

„Ovšemže ne. Jsem sice blázen, ale nejsem idiot.”

„V tom případě bych se mohl převléci za jednoho z těch drsných horalů a odnést ji zpátky do vsi.”

„A dál? Nechal bys ji na návsi se vzkazem připevněným ke košili; v němž by se psalo: ,Díky za tu lákavou pannu, ale já dávám přednost zkušeným běhnám?’” Zavrčel. „Je bys možná oklamal, ale na to, abys oklamal ji, je příliš pozdě. Už teď je přesvědčená, že nejsem nic jiného než hamižný šarlatán, který chce připravit vesničany o všechny jejich pozemské statky.”

„Co kdybys jí pohrozil svým strašným hněvem, kdyby se opovážila tě odhalit?” Tupper luskl prsty. „A co ta pověst o muži, který se mění v netvora, kterou jsem rozšířil? Na to jsem obzvlášť pyšný.”

„Málem se ti to povedlo, kdyby mi nabídli nějakou husičku, která se leká vlastního stínu.” Smutně zavrtěl hlavou, ale v jeho hlase se objevil obdiv. „Ba ne, tahle se tak snadno nedá napálit. Kdybych ji pustil, poštvala by na nás celou vesnici. A já ještě nejsem připraven. Zatím.” Vstal a začal přecházet po místnosti. Toby okamžitě zabral celé místo před ohništěm. „Zdá se, že k dlouhému seznamu svých zločinů budu muset přidat ještě únos.”

„Takže si ji zamýšlíš ponechat?”

„Nějaký čas. Ale nesmí spatřit moji tvář.” Tupper pozvedl sklenici, ale pak si všiml, že je prázdná.

„A co když ji uvidí?”

Netvor se podíval na přítele a trpce se usmál. „V tom případě zjistí, že se na tomto světě nacházejí strašnější věci než netvoři. Nezapomínej, Tuppere, že si vesničané jenom myslí, že ty jsi duch. Já ale duch opravdu jsem.”

5

Když se Gwendolyn druhý den ráno probudila, měla hlad a zuřila - nebezpečná kombinace i v případě, kdy byla jinak v pohodě, což se o dnešku rozhodně říct nedalo. Neklidnou noc strávila v úvahách o tom, jak arogantně se k ní milostpán Netvor chová, a to, že se probudila a ucítila jeho vůni, ji nikterak nepotěšilo.

Posadila se a zaradovala se, že už není ve tmě. Kulatým zamřížovaným okénkem vysoko ve zdi pronikal zlatavý paprsek slunce. Minulé noci všemi smysly vnímala svého věznitele a vůbec neslyšela příboj, který hluboko dole bušil do skal. Teď jí došlo, že ji musel odnést do jedné z věží, obrácených k moři, kterou anglické ostřelování před lety tak docela nezničilo.

Vyhrabala se z postele a zahalila se do atlasové pokrývky, napodobujíc tógy starověkých polobožstev na stropě. Její bavlněná košile ležela jako promočená hromádka na podlaze. Gwendolyn zavrtěla hlavou. Pověsit ji, aby uschnula, Netvora pochopitelně nenapadlo.

Obcházela po místnosti, vlekla za sebou improvizovanou tógu a ta zvedala z podlahy chomáčky prachu, které ji šimraly v nose. To nádherné lože a vysoký několikaramenný svícen s voskovicemi byly zjevně jediným přepychem v zanedbané pustině. Pohrdavě se usmála. Pan Netvor může mít zvířecí srdce, ale na pohodlí si potrpí jako každý normální člověk.

Stěny komnaty pokrývalo omšelé dřevěné ostění a loupající se omítka. Nakoukla za moly prožranou záclonu a objevila prastarý padací záchod. Naděje, že by tudy mohla uprchnout, padly, když do něj hodila kousek omítky a nezaslechlo, jak dopadl. Alespoň nebude muset žádat milostpána Netvora, aby ji vyprázdnil nočník. Ačkoliv, škodolibě se ušklíbla, možná by stálo za to obětovat vlastní důstojnost, aby pokořila tu jeho.

V koute visela dřevěná ptačí klec pokrytá pavučinami. Její obyvatel určité již dávno uletěl, pomyslela si Gwendolyn, než si stoupla na špíčky a zahlédla drobnou kostřičku.

Uskočila. Ty křehké ostatky působily tak smutně a pateticky. Kdysi dávno patřily veselému cvrlikajícímu stvořeníčku, která věřilo, že se někdo vrátí, poslechne si jeho zpěv, vyčistí mu klícku, nakrmí jej…

Gwendolyn se zatočila jako na obrtlíku a najednou jí došloo, co v té místností postrádá.

Dveře.

Obešla stěny a málem do nich bušila, stejně jako to nešťastné ptáče muselo před smrtí bušit o mříže své klece. Co když ji Netvor očaroval? Ďábelským kouzlem, které mu umožňuje přicházet, kdy se mu zachce, ale ji držet navěky v zajetí.

Opřela se o zeď a zastyděla se za paniku, která se jí zmocnila. Co se s tímhle místem stalo? Už to nebyl ten kouzelný hrad jejího dětství, přestože v ní přetrvávalo její holčičí okouzlení, jež musela potlačovat celá ta léta, kdy se starala o tatínka. Ještě víc se však zastyděla, když si uvědomila, že je to od včerejšího večera poprvé, co si na otce vzpomněla.

Doufala, že se ocitl zase mimo. Pokud se jeho pomatená mysl odebere do minulostí, jak se často stávalo, snad ji ani nebude postrádat. Příliš ji to však neutěšilo.

Vzpřímila se. Vždyť je to tak snadné! Za jedním z panelů musejí byt ukryté dveře. Znovu obcházela pokoj a nehty zkoumala škvíry v táflování. Zakrátko se však ocitla na místě, odkud vyšla. Nic. Kdyby ji Netvor přikoval ke stěně hradní kobky, byla by na tom stejně.

„Ježkovy oči,” zahromovala a zakručelo jí v břiše.

Najednou zaslechla vzdálený zpěv a naklonila hlavu. Nápěv a slova známého popěvku poznala, ale hlas zpěváka ne.

Děvče s vlásky jako len, roztomilé malé dítě.

Chceš jít se mnou pásti ven, chceš být mou, mé dítě…

Gwendolyn zamrkala. Ne proto, že by to znělo falešně, ale skotské hrdelní ráčkování překonávalo samotného starého Tavise. Gwendolyn tiskla ucho k panelům, až zaslechla zvuk kroků.

Přidržela SI kolem sebe přikrývku a zuřivé se rozhlédla po zbrani. Připadla jen na tu klec. Mlčky se omluvila jejímu mrtvému obyvateli, urvala ji ze řetězů a přitiskla se ke stěně vedle předpokládaných dveří. Ať pan Netvor pozná, jaké to je, chytit se do vlastní pasti!

Cvaklo to a panel se otočil dovnitř. Vykoukla mužská hlava. Gwendolyn ji v okamžení přetáhla přes zátylek ptačí klecí. Kdyby se rozmýšlela, ztratila by odvahu. Muž se složil k zemi.

„Ach ne!” vykřikla Gwendolyn. Svého činu nelitovala, ale zazoufala nad podnosem s horkou čokoládou a košíkem žemliček, který upustil, když padal.

Podařilo se jí zachránit jednu žemli zakutálenou pod postel, ale ta čokoláda se vsákla do podlahy. Ofoukala pečivo a zakousla se do něj, zatímco si prohlížela svou oběť. Netvor, jak tam ležel tváří dolů v louži čokolády, nevypadal vůbec hrozivě. Opravdu? Šťouchla do něj nohou, ale ani se nepohnul. Věděla, že by toho měla využít a utéct, ale její zvědavost jako obvykle překonala strach. Nedokázala by opustit toto místo, aniž by alespoň jedinkrát nepohlédla do Netvorovy tváře.

Sevřela pokrývku na prsou, poklekla a drsně ho otočila na záda. Málem vyjekla a rychle odskočila.

Úlek však rychle vystřídal jiný pocit. Zklamání.

Tohle? Tohle je ten hrozný Netvor, který terorizuje vesnici? Tohle je muž, jehož zastřený baryton rozechvěl její nahou pokožku? Tohle je muž vonící kořením a santalem, který pronásledoval její neklidný spánek?

Zachrápal a jeho upravený pískový knírek se rozechvěl. Vlasy, rovněž pískové barvy, na temeni řídly. Přestože měl přes jedno rameno šosatého kabátu přehozený tartanový pléd, jeho buclaté zdravě ruměnné tváře prozrazovaly rodilého Angličana.

Vestu klenoucí se nad vypouklým bříškem zdobily perlové knoflíky. Měl kulatý nos, vlídná ústa a milý výraz.

Gwendolyn pomalu ucouvla. Co vlastně očekávala? Nebezpečného krasavce s pronikavýma očima a čertovským úsměvem? Prince, jehož prokletí dokáže zlomit pouze polibek panny? Netvor je pouhý člověk, velmi obyčejný člověk.

Gwendolyn nevěřícně vrtěla hlavou k otevřeným dveřím. „Sbohem. Pane Netvore,” mumlala. „Doufám, že se už nikdy nesetkáme.”

„Na vašem místě bych si tím tak jistý nebyl.” Zezadu ji uchopily silné ruce. „Právě naopak, měli bychom se naučit jak si na sebe přivyknout a nalézt potěšení ze své společnosti.”

6

„Neotáčejte se,” přikázal jí Netvor tónem člověka který je zvyklý, že se jeho příkazy plní.

Gwendolyn byla v pokušení neposlechnout ho ale jemný tlak jeho prstů ji přesvědčil, že je schopen si poslušnost vynutit, ať se jí to líbí, či nelíbí. Vyhlídka na to, že by se s ním poprala, ji nikterak nelákala, zvlášť proto, že na sobě měla jen přikrývku, která jevila sklon sklouznout jí každou chvíli z těla.

Pokoušela si ze všech těch závratných dojmů sestavit jeho obraz. Je přinejmenším o hlavu vyšší než ona. Má aristokratické ruce s dlouhými štíhlými prsty a pečlivě upravenými nehty. Hřbet rukou posetý černými chloupky. Nadechla se jeho vůně, nyní smíšené s omamným doutníkovým kouřem. A uvědomila si, jaký byla blázen, když si ho spletla s tím mužem, kterého uzemnila ptačí klecí. Pouhá jeho přítomnost rozechvívala každý nerv v jejím těle.

Druhý muž se posadil a třel si zátylek.

„Ta drzá holčina mě přepadla ze zálohy,” bručel, vytáhl kapesník a stíral si čokoládu z tváře. „Vůbec jsem to nečekal.”

„Tak to většinou chodí, má-li v tom prsty žena,” podotkl Netvor suše. Pak Gwendolyn vycítila, že přehlíží spoušť, která zůstala na podlaze po snídani. „Zdá se, že o bochánky a čokoládu nemá zájem.”

„Spíš se jí nezamlouvá být zavřená jako zvíře v kleci,” odsekla Gwendolyn a napřímila se, marně doufajíc, že zapomene na jeho objetí.

Na šíji ji polechtalo chraptivé uchechtnutí. „Byla byste raději hýčkaným mazlíčkem?”

„Je známo, že i ten nejhýčkanější mazlíček je schopen skočit svému pánovi po krku, když s ním špatné zachází, nebo mu přestane věnovat pozornost.”

„Vezmu si vaše slova k srdci, ačkoliv vás mohu ujistit, že vás nemám v úmyslu zbavit své pozornosti.” Než Gwendolyn stačila vstřebat toto znepokojivé prohlášení, kývl na svého společníka, „Ujmeš se představování, Tuppere, nebo to mám udělat za tebe?” Oslovený muž se vyhrabal na nohy, oprášil si drobty žemlí a třísky ze zlatohnědých podkolenních kalhot a plaše se uklonil. „Theodore Tuppingham, má paní, k vašim službám. Doufám však, že mi budete říkat Tuppere, jako všichni mojí přátelé.“ Měl hnědé očí, které jí připomněly kokršpaněla, s nímž její tatínek chodil na lov, když ještě byla malá holčička.

„Gwendolyn Wilderová.” Odvětila odměřeně. „A obávám se, že vás jen stěží mohu pokládat za přítele, pane Tuppinghame, dokud mě tu se svým kumpánem budete držet v zajetí.”

„Takže jsme si vyměnili zdvořilosti…” Netvor natáhl ruku. „Tuppere, tvoje kravata.” Tupper si změřil nakadeřenou vázanku pod krkem. „Je s ní něco v nepořádku?” Jeho přítel bolestně povzdychl Gwendolyn do vlasů.

„Aha!” zvolal Tupper, strhl vázanku a podal ji Netvorovi.

Gwendolyn okamžitě pochopila, co bude následovat, a začala se divoce vzpírat.

„Zamýšlíte-li odstranit si pásku z očí,” varoval ji, když jí zavazoval oči Tupperovou kravatou, „musel bych vám svázat ruce. A to by vám náramně ztížilo udržet na sobě tu přikrývku, kterou tisknete, až vám zbělaly klouby”

Gwendolyn nezbylo než se podrobit. Bylo už dost strašné, že ji viděl nahou on, a rozhodně se nemínila nechat odhalit před červenajícím se panem Tuppinghamem.

Uvítala by, kdyby k ní byl hrubý, protože by jím mohla pohrdat, ale on jí uvázal pásku na oči velmi něžně a dal si záležet, aby se do uzlu nedostaly její hedvábně jemné vlasy.

Pak ji však uchopil za paži a rázné vedl k loží. Pochopila, že jeho trpělivost je u konce. „Odejdi, Tuppere. Rád bych si promluvil se slečnou Wilderovou. Mezi čtyřma očima “

„Nesmíš se na ni hněvat, kamaráde,“ řekl Tupper. „Kdybych si dal větší pozor…”

„Nenarazila by ti ptačí klec na hlavu jako čepec. Přestaň se chovat jako hysterická chůva, Tuppere. Nezamýšlím našeho hosta mučit ani znásilnit. Prozatím,” dopověděl hrozivě.

Pak se ozvalo obávaně klapnuti tajných dveří za panelem.

„Sedněte,“ přikázal Netvor, když za sebou Gwendolyn ucítila lože. Poslechla, ale zvedla bradu v nebezpečném úhlu.

Pravidelný klapot podpatku ji napověděl, že její věznitel přechází po místnosti. „Jistě vám, slečno Wilderová, došlo, ze váš nečekaný a nevítaný příchod na hrad Weyrcraíg nám oběma zkomplikoval život. Kdybych vás mohl nechat odejit, okamžitě bych to udělal. Znamenáte pro mě vyrušeni a nebezpečí, které si nemohu dovolit.“

„Proč mě tedy zkrátka nepošlete domů? Ujišťují vás, že mě tam potřebují,“ řekla a doufala, že je to ještě pravda.

„Protože jsem právě teď stejný vězeň jako vy. A nedopustím, abyste zničila výsledky mého úsilí…,“ zarazil se a pokračoval klidněji, „mého mnohaměsíčního úsilí. Zkrátka a dobře, budete mým hostem, dokud neskoncuji s Ballyblissem,”

„Vaším ,hostem’?” rozesmála se Gwendolyn nevěřícně. „Máte snad ve zvyku držet své ,hosty’ zavřené v místnosti bez dveří? A co si může muž jako vy vyřizovat s umírající horskou vesničkou, v níž zůstalí jen ti nejchudší nebo nejtvrdohlavější obyvatelé?” Najednou ji něco napadlo, „je to ta kletba? Zaslechl jste něco vy nebo ten váš pan Tuppingham o tom prokletí a usoudili jste, že Ballybliss bude snadnou kořistí?”

Zvolnil krok.. „Myslím, že si matně vybavují zmínku o jakési kletbě.” Odmlčel se a ona si ho vnitřním zrakem představila, jak si jedním elegantním prstem poklepává na ta drzá ústa. „Ach ano, už si vzpomínám. Tu kletbu prý na dobré občany Ballyblissu uvalil náčelník klanu s posledním dechem. Povězte mi, slečno Wilderová, co ti vaši soukmenovci udělali, že na sebe přivolali tak hrozny osud?”

„Spíš co neudělali.” Gwendolyn sklonila hlavu a byla ráda, že nemůže vidět její zahanbené oči. „Náčelník našeho klanu tajně sympatizoval s princem Charliem. Když se princ potřeboval ukrýt po porážce u Cullodenu, MacCoullough mu nabídl útočiště na hradě Weyrcraig.” „Vznešené, i když pomýlené gesto.”

Gwendolyn prudce zvedla hlavu. „Pomýlené? To věru ne. MacCullough byl sice snílek, ale byl to muž, který si dovedl představit Skotsko bez nadvlády Anglie. Skotsko sjednocené pod praporem právoplatného krále.”

„Avšak za jakou cenu, slečno Wilderová? I ty nejskvělejší sny se v denním světle

mění v hromádku popela.”

Vášnivý protest zamrzl Gwendolyn v hrdle. Cožpak může obhajovat sny náčelníka klanu, když je sama uvězněna v troskách hradu jednoho z nich? Znovu sklonila hlavu a pohrávala si se záhyby přikrývky. „Vévoda z Cumberlandu se nějak doslechl o princově úkrytu. Princi se podařilo uprchnout do noci, ale Cumberland rozhodl, že náš pán musí pykat za zradu koruny. Takže jeho vojáci přitáhli kanóny na kopec a začali ostřelovat hrad.”

„Předpokládám, že v tu chvíli přispěchal celý oddaný MacCulloughův klan náčelníkovi na pomoc. Bubny hřměly a dudy vřeštěly pohřební píseň každému červenokabátníkovi, který by se odvážil pozvednout meč proti jejich pánovi.”

„Klan mu ku pomoci nepřispěchal,” řekla tiše. „MacCullough zůstal sám.”

„Není divu, že je proklel,” cynicky si odfrkl Netvor.

„Ale oni se báli!” zvolala Gwendolyn. „Každý muž, žena i dítě ve vesnici dobře věděli, proč se Cumberlandovi přezdívá Řezník. Doslechli se, jak vraždil raněné u Cullodenu, až byla půda rudá skotskou krví.”

„A tak se dobří vesničané schovali ve svých chalupách, zavřeli závory a zalezli pod postele - když masakrovali jejich pána a jeho rodinu.” Pronesl to jakoby nezúčastněně, ale o to působivěji.

„Doufali, že je Cumberland ušetří.”

„Ušetřil je?”

„Nezavraždil je. Nespálil jejích chalupy.” Páska na očích nemohla zakrýt ruměnec, který zbarvil její tváře. „Jejich dcery a manželky nebyly znásilněny a nemusely o devět měsíců později porodit děti anglických vojáků.”

Netvor se jal opět přecházet po místnosti a jeho hluboký zastřený hlas ji magnetizoval. „Avšak tu trochu zlata, kterou nastřádali, jim vzal král ve formě daní. Vzal jim také vše, co je pojilo jako klan - víru, tartany, zbraně. Nejmladší a nejsilnější z Ballyblissu uprchli a ostatní se uplynulých patnáct let bázlivě ohlíželi přes ramena v očekávání kletby, která na ně spadne z nebes jako anděl zkázy a zničí je.”

„Jak to všechno víte?” zašeptala Gwendolyn.

„Co když jsem tím andělem já?” Dřív, než se rozhodla, zda si utahuje z ní, nebo ze sebe, rozesmál se. „Nebo jsem možná ďábel - oportunista, který v nějaké polorozpadlé krčmě koupil pití ubohému starému horalovi a ten mu pak pošeptal všechna ballyblisská tajemství do ucha, včetně toho, že některý z vesničanů má ve sklepě zakopaných tisíc liber ve zlatě, jež získal za zradu náčelníka klanu. A snad mi dokonce řekl, že ve znaku klanu MacCulloughů je drak, chrlící oheň.”

„Ano, to je možné,” souhlasila Gwendolyn. Zoufale mu chtěla uvěřit. „Koneckonců nikdo toho tolik nenažvaní jako opilý horal.”

„To jste neslyšela Tuppera po pár sklenicích portského.”

„Ani o to nestojím. O důvod víc, proč chci, abyste mě propustil.”

„A jsme zase u toho, že?”

Gwendolyn proběhla hlavou představa zmateného tatínkova obličeje, když marně čeká, až ho přijde obléct a nakrmit ovesnou kaší. „A co moje rodina? Proč neberete ohledy na její city? Co když si myslí, že jsem mrtvá?”

„A kde byla ta vaše drahá rodina,” odpověděl hněvivé, „když se vás zmocnil ten barbarský dav?”

Zahrabána v postelích horkou cihlou zabalenou ve flanelu v nohách. Blahořečila jí za vznesenou oběť. Slibovala, že přiměje své milence, aby napsali písně na její počest. Zapřísahala se, že na ni nikdy nezapomene. Gwendolyn polkla. Její mlčení bylo dostatečné výmluvné.

„Jak jsem si myslel,” prohlásil, „Mám dojem, ze vám od nich hrozí daleko větší nebezpečí než ode mne.”

To je ale drzý lhář, pomyslela si GwendoJyn. „A co kdybych slíbila, že vaše malé tajemství nikdy neprozradím?”

Na sladký dotek jeho prstů na tváři nebyla připravená. „V tom připadá byste lhala.” Hladil jí palcem dolní ret a ona zavřela zaslepená oči a pokoušela se potlačit horký pocit, který v ní jeho dotek vyvolal.

„Nemohl byste alespoň předstírat, že mí věříte?” zašeptala, „Umím být velmi

přesvědčivá.”

„O tom nepochybuji,” zamumlal. „Já však už hodně dlouho nevěřím nikomu a něco mi říká, že bych byl zatracený blázen, kdybych s tím začínal u vás.” Odstoupil a jeho hlas nabral na úsečnosti. „Jestliže mi slíbíte, že ho zase neomráčíte, pošlu sem Tuppera s novou snídaní. Budete si přát ještě něco dalšího?”

Gwendolyn se vymrštila na nohy. Přehodila si cíp přikrývky přes rameno a otočila se směrem, odkud se naposledy ozval. „To si piště, že budu, a nebude toho málo. Trvám na tom, abyste zdvojnásobil své požadavky na potraviny. Jak jste jisté poznal z toho, jak vypadám, mám výbornou chuť k jídlu a očekávám, že mne nenecháte hladovět.”

Promluvil, jako by měl knedlík v krku. „Pokládám to za čest. Jen doufám, že vás nezklamu.”

„Zajisté nečekáte, že tu strávím zbytek života v tomto -v tomto - hadru.” Nesměl tušit, jak příjemně atlas hladí její pokožku a jaký je to rozdíl proti hrubé vlně, na niž byla zvyklá.

„Ovšemže ne. Můžete ji odhodit, kdykoli se vám zlíbí.”

„Dále budu potřebovat nějaké rozptýleni. Rozhodné dávám přednost knihám, mnoha kníhám, před otravnými ručními pracemi. Je o mně známo, že jsem schopná spořádat dvě až tří knihy denně.”

„Aha, další projev vašeho zdravého apetitu.“

Kdyby nevěděla, že jí sváže ruce, Gwendolyn by v tu chvíli strhla pásku z očí, jen aby po něm mohla vrhnou vražedný pohled.

„Ještě něco, slečno Wilderová?“ zeptal se, „Mohl bych vám nabídnout něco hudby. Co byste řekla smyčcovému kvartetu, které právě úspěšně koncertovalo ve Vauxhall Gardens?”

„Ne, myslím, že jsem vyjmenovala vše.“ Počkala, až odejde k panelu, a pak nenávistně dodala; „Prozatím.”

Gwendolyn sebou hodila na královské lože a snažila se udržet povýšenou náladu. Což by se jí povedlo, kdyby správně odhadla vzdálenost a neplácla sebou na podlahu, přímo do louže studeně čokolády.

Místností se rozlehl srdečný smích jejího věznitele. Gwendolyn zuřivě strhla pásku, zakrývající jí oči, ale Netvor už byl pryč.

O chvílí později se Gwendolyn choulila v nohách lože, tiskla k sobě mokrou

přikrývku a nespouštěla oči z panelu, který se zakrátko opatrně pootevřel.

Tupper strčil hlavu do místnosti jako stydlivý krocan. „Slečno, máte-li v úmyslu mé opět praštit přeš hlavu, dovolte mí, abych napřed položil tác. Bílá mouka a švýcarská čokoláda se v těchto končinách jen tak neseženou.”

„Nemáte se čeho bát, pane Tuppinghame. Došly mi klece.”

„To se mi ulevilo. Ačkoli.,, Víte, že jste mé zbavila bolení hlavy, které mí způsobila

přemíra portského z minulé noci?”

Vykročil k loží a položil podnos vedle ní, zachovávaje patřičný odstup. Celou dobu se obezřetné měřili. Gwendolyn usoudila, že se svýma štěněcíma očima a pískovou čupřinou vypadá poměrné neškodně. Nesmi však zapomínat, že je to Satanův agent.

„Váš pán se k nám patrně nepřipojí,” dloubla Gwendolyn zdánlivé lhostejné do žemle.

„To není můj pán, je to můj přítel,” opravil ji Tupper a podal jí jemný porcelánový šálek.

Vzala si ho a zhluboka se nadechla sladké čokoládové vůně. První doušek byla čistá rozkoš. „Zajímalo by mě, jak jste se seznámil s takovým…,” se zaťatými zuby potlačila přezdívku svého věznitele,.., „záhadným člověkem?” dokončila.

„To je dlouhá historie,” uchechtnul se Tupper, „a moje pra teta Taffy vždycky říkala, že moc mluvím. Nerad bych vás otravoval.”

„Jen to zkuste, prosím,” žadonila Gwendolyn a ukázala na prázdnou místnost. „Co jiného mohu dělat?”

Zaváhal a ona mu nabídla žemličku. Rozpoznala mlsný výraz jeho očí. Neztrácel čas, sedl si na protilehlý konec postele a pustil se do máslem pomazaného pečiva. Gwendolyn ho napodobila. Nechtěla trhat basu a ráda by ho rozpovídala, jestliže měla porazit Netvora v jeho vlastním doupěti, musela znát jeho sílu i slabiny.

„Setkali jsme se před dvěma lety v jednom z těch hráčských doupat na Pall Mailu,” svěřil se jí Tupper a oprášil si drobky z pomačkané vesty.

„Proč mé to nepřekvapuje?” Gwendolyn skryla sladkokyselý úsměv za šálkem.

„Byl jsem sám v jednom ze zadních salónků a chystal jsem si prostřelit hlavu…” Gwendolyn zděšené vydechla, ale on ji uklidnil povzbudivým úsměvem. „Jak jsem říkal, byl jsem v jedné ze zadních místností a chystal jsem si vystřelit mozek z hlavy, když…,” odmlčel se a nechal pusu otevřenou. Gwendolyn se předklonila a přímo mu visela na rtech v naději, že vysloví to jméno, které má na jazyku. „…vstoupil Netvor.“

„A zarazil vás?“

Tupper zavrtět hlavou a promluvil s plnou pusou. „Ach ne. Jen mě upozornil, že jsem špatně nabil pistoli, takže si spíš ustřelím nohu než hlavu. Vzal mi zhraň z ruky, vlastním nabijákem napravil moji chybu a vrátil mi jí.”

Gwendolyn odtáhla žemli od úst, která zapomněla zavřít „Když byl tak ochotný, proč vás tedy nezastřelil sám?*

Tupper se zachechtal. „Víte, já měl tehdy pěkně pod čepicí a věřím, že mi jeho účelné a rozumné chování pomohlo vystřízlivět a zbavit se sebelítosti. Chvíli před tím mé markýz Eddingham varoval, že vytáhne všechny mé směnky, protože nejsem schopen dluhy platit. Chtěl mě zničit. Ten skandál by zabil mého otce. To by nebylo takové neštěstí, protože mě ten vzteklý starý kozel odjakživa pokládal za největší zklamání svého života, a kdyby umřel, stal bych se vikomtem. Bohužel se však všechny jeho příjmy váží k pudě, takže by mi ve vězení dlužníků byl ten parádní titul k ničemu.”

Gwendolyn zavrtěla hlavou. „Prosím, neříkejte mi, že za vás Netvor zaplatil dluhy.”

„Ne tak docela.” Tupper se pobaveně pousmál. „Zahrál si však s markýzem v kostky a hra trvala až do svítáni” Potřásl hlavou. „V životě jsem neviděl dospělého muže tak blízko slzám jako markýze, když zjistil, že nemůže zaplatit své prohry. A ujišťuji vás, že šlo o ohromující sumy. Když vycházelo slunce, můj nový přítel se otočil a podal mi svou výhru. Já ji předal markýzovi, čímž jsem splatil své dluhy. Když mu došlo, co se stalo, roztrhal mé dlužní úpisy a vmetl nám je do tváří. Řval, abychom se jimi udusili.”

„Netvor si pro sebe nenechal nic?”

„Ani půlpenny.”

Gwendolyn přestala žvýkat „Proč si tedy tak laskavý člověk usmyslel vydírat vesničany, kteří mají o málo víc než ty hadry na sobě? Potřebuje ty peníze na zaplacení vlastních hráčských dluhů?”

„Co vás nemá,” rozesmál se Tupper. „Vždyť je to jeden z nejbohatších mužů v…” Sklapl pusu a knírek se mu provinile zachvěl. Skoro viděla, jak se jeho kulatý bezelstný obličej uzavírá do ulity.

Vyskočil na nohy a zacouval od lože. „Varoval mě. Řekl mi, že jste dvakrát chytřejší než já a že si mám dát pozor na jazyk.”

I Gwendolyn vstala, zakopla o přikrývky a jen o vlásek se vyvarovala nebezpečí pádu. „Pane Tuppinghame, přece mi nemůžete mít za zlé, že se snažím něco zjistit o muži, který mě drží v zajetí. Neodcházejte! Zapřísahám vás!”

Tupper jí zahrozil prstem. „O tom se také zmínil. Povídal, že na mě vyzrajete a že se

mě pokusíte okouzlit těmi dolíčky ve tvářích a pěknou pusinkou.”

Gwendolyn byla zvyklá, že jí kdekdo vyčítá inteligenci, ale ještě nikdo ji neobvinil z toho, že je pěkná či okouzlující. „Opravdu to říkal?”

Tupper hrábnul do kapes svého šosatého kabátu a vylovil papír, pero a lahvičku inkoustu. „Povídal, že vám to tu mám nechat. Máte sepsat seznam všeho, co potřebujete.”

Hodil to na lože a skočil k panelu. Gwendolyn opět osaměla. Okamžitě poznala dopisní papír. Stejný drahý pergamen, který Netvor používal pro své požadavky.

Pohladila jemný list mezi palcem a ukazováčkem a zamyslela se. Rozhovor s Tupperem jí nepomohl proniknout do Netvorova nitra ani o kousíček. Kdyby si jen dokázala vzpomenout, co viděla na nádvoří… Paměť ji však zrazovala dál a jí nezbývaly než protiřečící si informace. Je hráčem, který se vzdal výhry? Surovcem, který bedlivě dbal, aby ji netahal za vlasy, když jí zavazoval pásku přes oči? Lupič, jemuž je vydaná na pospas, který se však nepokusil zbavit ji nevinností?

Sklesla na lože a třela si ret palcem, napodobujíc Netvora. Co se to s ní u všech svatých děje? Začíná si připadat stejně pitomá jako Nessa. Místo aby ji pohoršila jeho drzost, poprvé v životě zatoužila po zrcadle.

Setřásla tu směšnou touhu, otevřela lahvičku s inkoustem, namočila pero a začala psát. Jestliže ji tu chce Netvor držet jako svého vězně, postará se, aby za potěšení z její společnosti draze zaplatil.

7

Opuštěné ulice Ballyblissu proťal ženský výkřik. Když se rozespalí vesničané v nočních úborech vyhrnuli ze svých chalup, objevili Kitty Wilderovou stojící v měsíčním světle u velkého dubu na kraji vesnice. Držela se za srdce, jako by jí je ten šíp, chvějící se v kmeni stromu, probodl.

Tři mládenci se málem přerazili, jak k ní spěchali, ale její sestry u ní byly dřív. Glynnis s Nessou chvějící se dívku sevřely do náručí, starostlivě kvokajíce jako kvočny. Kysele se tvářící Ailbert se mezitím natáhl a vypáčil šíp z hrubé kůry. Davem to zašumělo. Kovář jim ani nemusel říkat, že krémově zbarvený papír, třepetající se na šípu, není bílý prapor kapitulace.

Posledních čtyřiadvacet hodin hrad Weyrcraig mnohoznačně mlčel. Mnoho vesničanů to pokládalo za znamení, že je kletba zlomena a Netvor odletěl mučit nějakou jinou nešťastnou vesnici, ale nikdo nahlas nevyslovil obavy, že svůj minulý čin překonali ještě temnějším a odpornějším zločinem. Teplé jarní slunce vysušilo všechny stopy po noční bouři a v jeho záři jim šílenství, které se jich zmocnilo, když v noci pochodovali ke hradu, připadalo jako zlý sen.

Následky toho šílenství však nebylo možno popřít - Gwendolyn Wilderová zmizela a její ubohý pomatený otec bude až do konce svých dní očekávat známé kroky, které se nikdy neozvou.

Ailbert sevřel papír do hrsti a za doprovodu Kittyiných vzlyků vedl chmurný průvod úzkými vesnickými uličkami vzhůru po svahu k jedinému stavení, které v Ballyblissu patřilo britské koruně, a zabušil na dveře.

Po pár minutách se dveře otevřely a zaplavilo je zlaté světlo lampy. „D-d-dobré nebe, muži, co se děje?” koktal reverend Throckmorton s noční čepičkou v týle a drátěnými brýlemi zavěšenými na jednom uchu. „Konec světa?”

Ailbert mu mlčky strčil papír pod nos.

Reverend ho odstrčil. „Co je to? Další vzkaz od toho vašeho hnusného Netvora?” Zavrtěl hlavou. „Dobře víte, že se snažím být trpělivý, ale právě jsem se vrátil z únavné cesty a nemám na vaše pohanské nesmysly náladu. Proč neprobudíte tu milou, příjemnou Wilderovu dívku a nenecháte mě trochu vyspat?”

Chystal se zavřít jim dveře před nosem, ale Ailbert mezí ně strčil nohu. „Byli bychom ti moc vděční, kdybys nám to přečetl. Tak vděční, že bychom ti tou tvou lampou nepodpálili stavení.”

Reverend zalapal po dechu nad tou urážkou, ale vzal si list od Ailberta. Vesničané se shlukli blíž, aby jim neuniklo ani slůvko. Narovnal si brýle a bručel si pod fousy.

„Duchové vyhrávající na dudy. Pole vypálená pouhým dechem. Zlí skřetové se špičatýma ušima, vyměňující vaše děti za své. Není divu, že jste se stali tak snadnou kořistí papeženců.”

„Nepřišli jsme si vyslechnout kázání, starý muži,” zavrčel Ross přes otcovo rameno. Throckmorton si dotčeně odfrkl a začal číst. „,Dobří lidé Ballyblisští,” začal, chtěl něco dodat, ale rozmyslel si to. ,„Už dlouho napínáte moji trpělivost, ale přesto jsem se rozhodl, že vám poskytnu plných čtrnáct dní na shromáždění té tisícovky liber, již si žádám.”

Ozvaly se bolestné steny a nevěřícné lapání po dechu. Dokonce i reverend vypadal

překvapeně. „Tisíc liber? Ty přece zaplatil král tomu zrádci MacCulloughů?”

„To byla jen zlá pomluva,” zamumlal Ailbert. „Tolik zlata v této vesnici jakživo nikdo neviděl.”

Throckmorton raději věnoval pozornost papíru. „,Až do té doby se spokojím s následujícím: pěti tucty vajec, půl tuctem bochníků sýra, deseti ledvinkovými a masovými paštikami, třemi tucty sucharů, dvanáctí bochníky chleba, pěti librami uzené tresky, pytlem cibule, pytlem ovesných vloček, sedmi turíny, pětadvaceti jablky, dvěma tucty ovesných koláčků, půlkou laně, třemi librami čerstvého skopového, třemi tucty brambor, hlávkou kapusty, čtrnácti…”’

Throckmorton bez oddychu četl nekonečný seznam a Ailbert otevíral ústa s každou další položkou. Nevydržel to, vyškubl reverendovi papír z ruky a přehlédl jej od kraje ke kráji z obou stran. Všude našel ten elegantní ledabylý rukopis.

„Je zde post scriptum,” upozornil ho starý kazatel, zvedl lampu a podíval se na konec vzkazu. „Vaše poslední oběť byla daleko chutnější než jsem očekával, avšak varuji vás - za další nevyžádané dary zaplatíte nejen oněmi tisící librami, ale i svými mizernými životy.”

Ross položil bradu zezadu na otcovo rameno. Jeho široký obličej vypadal nechápavě.

„Rozumíš tomu? Kde bere tu drzost žádat po nás ještě tohle všechno? Člověk by řekl, že ho ta Wilderovic holka nasytí na delší dobu.”

Babička Hayová potřásla šedivou hlavou. „Třeba jsme mu jen podráždili apetit. Můj ubohej Gavin byl úplně stejnej. Čím víc toho sněd, tím víc toho chtěl.” Povzdychla si.

„Kněz přísahal, že mu nakonec vynechalo srdce, ale já si pořád myslím, že ho odrovnalo poslední sousto mýho haggisu.”

Reverend Throckmorton přejel zděšeným pohledem po zachmuřených tvářích před svými dveřmi. „Bože na nebesích,“ zašeptal, „co jste to udělali?”

Kitty Wilderová se vykroutila se sevření svých sester a se špinavou tvářičkou, na níž si slzy prorazily světlé potůčky, předstoupila. „Dali mou ubohou sestřičku sežrat starému ošklivému Netvorovi, to udělali! Měli by se stydět!”

„Ticho, děvče,” konejšila ji Nessa. „Gwennie se obětovala pro nás pro všechny a udělala to moc ráda!”

Reverend nevěřícně zamrkal unavenýma zarudlýma očima. „Vy jste předhodili to ubohé dítě vašemu Netvorovi? Proboha, vždyť to byla jediná rozumná osoba široko daleko!”

„Jen pokračuj,” odsekl Ailbert, „a napadne mě, že by si Netvor docela pochutnal na

šťavnatém presbyteriánovi.”

„Byl by trochu tužší,” poznamenal Ross A naklonil se kupředu, až jeho postavu vrhla významný stín před dveře, „ale snad přesvědčíme babičku Hayovou, aby ho vykrmila svým haggisem,”

Reverend bez varováni uskočil a zabouchl za sebou dveře.

Ailbert se prudce otočil a divoce zaklel, „Rád bych zakroutil krkem té skopové hlavě, která nám tohle spískala. Že se tím prý zlomí kouzlo!” V tu chvíli zmerčil na kraji davu starého Tavise, který se pokoušel ztratit ve tmě. „A tady ho máme!”

Pokynul nejmladšímu synovi a ten popadl stařečka za krk. Ve vlající noční košili

připomínal starý Tavis mrtvolu v rubáši víc než kdy jindy.

„Byl to jen návrh,” kňučel starý Tavis, když ho Lachlan táhl ke schodům. „Nic zlého jsem tím nemyslel.”

„Ukamenujme ho!” zařval Ross.

Ailbert však zavrtěl hlavou, „Už to nemá smysl. Zločin byl spáchán.“

Lachlan postavil rozrušeného Tavise na zem, ale Rosa nesouhlasně potřásal hlavou.

„Co si máme počít?”’ zeptala se Marsali a tiskla si novorozenou holčičku ke hrudi. Ailbert se zamračil na seznam nových požadavků, „Začnete sbírat vejce a dojit krávy, Musíme nakrmit Netvora.”

Druhý den Gwendolynina zajetí začal hlasitým dusotem a tlumenými kletbami. Vztyčila se na loži a odhrnula pocuchané vlasy právě včas, aby zahlédla, jak se za někým zavírá panel s dveřmi. Instinkt jí velel, aby tím směrem něco hodila, ale když se její zrak přizpůsobil svítání, pronikajícímu vysokým zamřížovaným oknem, její hněv se změnil v úžas.

Málem odhodila deku, ale v poslední chvíli si vzpomněla, že je pod ni nahá a růžová jako novorozeně. Takže si kolem sebe ovinula čokoládou potřísněný kus hedvábného atlasu, upevnila jej nešikovným uzlem a nevěřícně se rozhlédla po místnosti.

Zatímco spala, kdosi se vkradl do věžní kobky a proměnil ji v salónek hodný princezny. Snad tu zapracoval klan skřítků, podléhajících Netvorovi. Vůbec by ji to nepřekvapilo. Proč jen ji ty jejich malé chlupaté nožičky neprobudily?

Roztržitě přecházela po místnosti a letmo se dotýkala nových věcí. Přímo pod oknem stál stůl, pokrytý vínové červeným atlasem. Židle před nim ji lákala usednout k hostině, vedle níž včerejší čokoláda a máslové žemle vypadaly jako žebrácký pokrm. Pečená jablka, vejce ve skle, topinky s máslem, ovesné koláčky - to vše šířilo lákavé vůně. Gwendolyn se jich nadechla, ale poprvé v živote chuť k jídlu převážily jiné zájmy.

Z krbu kdosi vymetl myší trus a pavučiny a připravil polena k podpáleni. Na krbové

římse ležely zápalky. Kdosi též umístil čerstvé voskovice do svícnů.

Na vyšším stolku Gwendolyn objevila čisté ručníky, umyvadlo a džbán teplé vody. Sklonila se nad nim v očekávání, že ucítí santal a koření, ale dolehla k ní jen jemná květinová vůně.

Nalila trochu vody do umyvadla a opláchla si obličej, ale z toho snu, v němž nyní žila, ji to neprobralo.

A sen ještě zesládl, když spatřila hromádku knih, složenou v koute. Byly to omšelé svazky s popraskanými deskami, ale to je ve Gwendolyniných očích činilo ještě cennějšími. Nalezla mezi nimi druhý díl Swiftových sebraných spisů, Popeovu Uloupenou kadeř, Roxanu od Daniela Defoea, ale nejvíc ji potěšilo Pojednání o diferenciálním počtu Colina Maclaurina, které vypadalo, že je ještě nikdo nikdy neotevřel.

Gwendolyn se posadila na zem a přitáhla si knihy do klína, klidně by jimi listovala celý den, kdyby ji v protějším rohu neupoutal jakýsi barevný záblesk.

Pomalu vstala a knihy se sesypaly na podlahu. U stěny tam stála prastará kůží potažená truhlice s otevřeným víkem, odkrývajícím poklady, jež v ní byly nakupeny. Gwendolyn se přiblížila, jako by ji vyzvala neviditelna ruka, a její snové okouzlení rostlo s každým krokem.

Aniž si to uvědomila, klečelo před ní jako nehodný věřící před oltářem. Nedokázala odolat pokušení a pohroužila do truhly obě ruce. Vytáhla růžově a bíle proužkovaný popelín a nabíranou spodničku s krajkami, Následovaly bílé mušelínové šaty ozdobené třešňově červenými stužkami a yardy a yardy kostkovaného taftu v odstínech, které slušely jejím očím. Už si tiskla elegantní volné roucho k hrudi, oděné pokrývkou, když se najednou probrala.

Nechala je klesnout k zemi. lak krásné věcičky jistě nebyly ušily pro tak mohutnou dívku, jako je ona. Ty by padly štihlým kráskám, třeba Glynnis nebo Nesse. Gwendolyn se toužebně usmála, když si představila, jak by Kitty nadšeně výskala, kdyby jí někdo věnoval takovou nádheru.

Viděla, že by měla zavřít víko truhlice, ale neodolala a pohroužila ruce do hebkého sobolinového rukávníku. Její matka bývala pravděpodobně na podobný přepych v mládí zvyklá. Leah Wilderová si však ani slůvkem nepostěžovala, když se takových věcí vzdala, aby se provdala za smělého mladého hofmistra náčelníka klanu z Vysočiny. Vzala si s sebou jen oddanou kuchyňskou služtičku jménem Izzy. Gwendolynin otec své ženě často sliboval, že ji jednoho dne zahrne bohatstvím, ale ona jej pokaždé objala, políbila na tvář a prohlásila, že jeho láska a jejich drahé dcerušky jsou vše, po čem touží.

Gwendolyn zamrkala, aby zahnala slzy. Kde jen Netvor přisel k takovým krásným věcem? uvažovala a hladila sametový šál. Kolik jiných měst a vesnic vyplundroval, než upřel tvůj chamtivý zrak na Ballybliss? Je možné, že si z ní nabídkou takové parády tropí žerty?

Počala zavírat truhlu, ale upoutala ji prošívaná spodnička.

Provinile se rozhlédla, zda ji nesleduji neviditelné oči, rozvázala přehoz a přetáhla si spodničku přes boky. Padla jí jako ulitá, ba dokonce si musela přitáhnout tkanice v pase. Poté si prohlédla spodní živůtek z modrého hedvábí, ale odložila ho, neboť se obávala, že by k jeho ušněrování potřebovala komornou.

Pak znovu uchopila taftové šaty. Rozhodné je nechtěla potrhat. Zadržela dech a přehodila si je přes hlavu. Zahalily ji v lesklých záhybech. Vsunula ruce do rukávů, které sahaly po loket a byly ukončeny volánky.

Gwendolyn zvolna zvedla ruce a těšila se z pocitu, že ji tak dobře padnou. Dokonce i bez korzetu nehrozilo, že někde povolí švy. Zatočila se a cítila se tak lehce a půvabně jako závan taftu kolem jejích kotníků.

Pak na ni zamrkaly třešňově zbarvené rozety na bílém mušelínu. A než se nadála, odhodila taft a soukala se do nich. Zkoušela žaty po šatech a nakonec vyčerpaně klesla, svírajíc krajkovou zástěrku, hedvábný váček s levandulí a šest párů marokénových střevíčků v barvách duhy.

Přelétla zrakem po místnosti. Nemohla se rozhodnout, zda si zoufá, nebo je nadšená. Jakými divnými kouzly ten Netvor vládne? Má jí ve své moci sotva den a už se z ní stalo marnivé stvoření, které dává přednost parádě před knihami.

Najednou jí v hlavě zazněl jeho zastřený baryton. Dala byste přednost tomu, být rozmazlovaným mazlíčkem?

Přesně to z ní chtěl zřejmě udělat. Bude dobře, když si zapamatuje, že ta místnost, kde ji drží, je přes svůj přepych stále ještě vězením a on je jejím žalářníkem, ať už ji zasypává nádhernými dary, nebo ne. Protože ten, po němž touží nejvíc -svobodu -, jí stejně nedá.

V noci ji navštívil.

Gwendolyn se probudila z tvrdého spánku s nepříjemným pocitem, že není sama. Nehýbal se, ba ani dech ho neprozradil, ale jeho přítomnost byla nepopiratelná, tak jako nekonečný šum vln pod útesem.

Tentokrát se noc nezdála tak temná, jako když se setkali poprvé, a v bledém světle, které pronikalo mříží, dokonce zahlédla třpyt jeho očí. Uvelebil se na židli u stolu a dlouhé nohy měl natažené před sebou.

Gwendolyn si sedla a v duchu si blahopřála ve volbě cudné noční košile a čepečku, který ji skrýval vlasy. Nehodlala dát najevo, jak moc ji jeho přítomnost vyvedla z míry. „Dobry večer, pane Netvore. Domnívala jsem se, že máte na práci naléhavější věci než mě špehovat ve spánku. Proč vlastně nelétáte po nebi a neuchvacujete nevinné děti do svých pazourů?“

„S tím už jsem dávno skoncoval. Děti představuji více potíží než užitku.”

„Doufala jsem, že si utvoříte stejný názor o mně.“

„Ještě si nejsem jistý, jaká je vaše hodnota, ale mám dojem, že je daleko vyšší, než jak se sama oceňujete.”

Gwendolyn se zamračila. Zmocnil se jí pocit, že mu tma dovoluje vidět ji jasněji než ve dne a proniknout jí pod kůži hlouběji, než když na sobě měla jen přehoz z postele a svou hrdost.

„Proč jste vlastně přisel?” otázala se ledově. „Chtěl jste snad využit mé vděčnosti nad

těmi vzácnými dary, jimiž jste mě ráčil zahrnout?”

„Měla jste z nich radost?”

„Záleží vám na tom?”

„Kupodivu se zdá, že ano.” Gwendolyn téměř zaslechla přemítavou odmlku v jeho hlase.

„Ty šaty jsou krásné,” přiznala, pohrávajíc si se saténovými stužkami u krku noční košile. „Jak jste vsak k té ženské parádě přišel?”

„Patřívaly ženě, kterou jsem znával.”

„Miloval jste ji?” vyhrkla Gwendolyn, než jí došlo, jak nevhodně se ptá a co ji k tomu vede.

„Hluboce,” odpověděl bez váhání.

Ve snaze skrýt bodnutí u srdce, jež v ní jeho slova vyvolala, se Gwendolyn zasmála.

„Překvapilo mě, jak mi ty šaty skvěle padnou. Já se však nemusím vycpávat spodničkami, abych zaoblila své tvary jako ženy, které znáte,“ dodala, narážejíc na krinolínové výztuže, které módním dámám té doby tolik ztěžovaly průchod dveřmi a jízdu v kočárech.

„Napadlo vás,” odpověděl vážně, „že většina žen, které znám, nosí ta mučidla proto, že postrádají vaše půvaby a touží vypadat plněji, měkčeji…. vyzývavěji?”

Gwendolyn nenacházela slov. Sotva dýchala. Byla neskonale ráda, že už ji nezakrývá jen přikrývka, protože by jí v tu chvílí vyklouzla z rukou.

Nevěnoval jejímu rozčileni pozornost a pokračoval. „Abych pravdu řekl, vůbec bych si nevšiml, že vaše kosti obaluje více masa, než je momentálně v módě, kdybyste na to tak zatraceně často sama neupozorňovala.”

Gwendolyn chvíli trvalo, než se jí vrátil hlas, a pak chraptivě zašeptala: „Už dávno jsem zjistila, že je lepši ušetřit tu námahu ostatním.”

„Jak moudré,” poznamenal nelítostně. „Takže jste předcházela kritice a šetřila své city. To si většinou obyčejní nevzděláni smrtelníci nemohou dovolit.”

Gwendolyn se napřímila a zadoufala, že nevidí třpyt slz v jejích očích. „Což jste zapomněl, pane? Vy nejste žádný smrtelník. Vy jste nestvůra.”

Byla připravena na nějaké vtipné odseknutí, nikoli na to, že k ní přikročí ze stínů a umožni jí pohled na část svého obličeje.

Došel k posteli, zastínil je oba a ona ucítila, jak ji jeho mozolnatý palec hladí po tváři a odstraňuje jedinou slzu, která jí unikla. „Nepřišlo vám na mysl, slečno Wilderová, že jsme oba jistý druh mytických postav - já netvor a vy panna? Od počátku věků jsou panny nadány zázračnou mocí. Krotí jednorožce, ruší kletby…” Nebyla by to pokládala za možné, ale jeho hlas zněl ještě zastřeněji, „…muži před nimi padají na kolena. Ještě se však ukáže, kdo má větší moc - vy, nebo já.”

A udivil ji ještě víc, protože se k ni sklonil a přitiskl své rty na její ústa. Byl to suchý, cudný polibek, ale probudil v ni prudkou touhu. Když se zvedl, zatoužila popadnout ho za košili a přitáhnout zpátky.

Nechtěla, aby jí zase vyklouzl do tmy. Vyskočila proto z postele a opřela se o sloupek, aby získala rovnováhu. „Jsou-li mé síly opravdu tak mocné, pane, pak by vás tento polibek měl proměnit z netvora v muže.”

Zarazil se u panelu, skrývajícího dveře. Tvář mu částečně osvětloval měsíc a částečně skrývaly stíny. „Ano, ale zapomínáte, že jsem já políbil vás. Abych byl zbaven kletby, musela byste vy políbit mě.”

S touto výzvou na rtech jej pohltila noc.

Netvor stál na nejvyšším místě hradu Weyrcraig a díval se na moře. Pohled na jeho pohyb, na nikdy nekončící přílivy a odlivy, mu nepřinášel žádný klid. Za bílou čárou příboje byla hladina inkoustově temná a hladká jako ženská kůže, ale Netvor se tím klidem nedal zmást. Dobře věděl, že se pod nimi skrývají podmořské útesy tak ostré, že by člověku dokázaly vyrvat srdce z těla.

Jeho dlaně sevřely kamennou hradbu, která jej dělila od nicoty pod ním. Sledoval měsíc, prosvítající mezi mraky, a přemítal, jak dlouho se ještě bude muset spokojit s tak bídným světlem.

Okolnosti jej přiměly stát se nočním stvořením, ale velice se zmýlil, když se domníval, že se uklidní pohledem na svou spící zajatkyni.

Oddychovala jako dítě, hluboce a pravidelně, jindy pevná brada změkla úsměvem, který na tváři vytvářel svůdný náznak dolíčku. Zpod toho směšného čepečku, který vyhrabala z truhlice, vyklouzly zlaté pramínky vlasů. Jednu nohu vystrčila zpod přikrývky a pod vyhrnutou noční košilí bylo vidět plné stehno.

Když se probudila, obával se, že nebude schopen promluvit, protože měl ústa vyschlá touhou.

Dobře věděl, že by měl zmizet, než ho prozradí měsíční svit, a přesto zůstal - a zesměšňoval ji a týral, až se její krásné oči naplnily slzami. A pak dal v sázku svou pýchu i bezpečí - a přešel k ní.

Co následovalo, se dalo celkem očekávat – políbil ji. Okusil nektar, který si už tak dlouho odpíral. Opanoval se však a nestlačil ji dolů, aby vnořil jazyk do jejích sladkých úst.

Planoucíma očima pátral po nebi, ale stejně jako moře pod ním mu nepřineslo útěchu. Začínal se obávat, že ji lhal. Protože kdyby ho o své vůli políbila, nezměnil by se z netvora v člověka, nýbrž naopak - chtíč by zněj udělal zvíře navěky.

8

Gwendolyn se nazítří ráno probudila a zjistila, že jí na nohou spočívá nějaký zlý duch.

Spala velmi neklidně, a tak jí chvíli trvalo, než si uvědomila, že její nohy nezatěžuje únava, nýbrž cosi, co na nich leží. Otevřela oči a spatřila zježené kníry, chundelatou šedou hlavu a zlomyslně zúžené žluté oči. Zaječela a vyletěla z postele.

Než se stačila přitisknout ke dveřnímu panelu, zmizelo to. Jen pohybující se

přikrývky visící přes nohy postele ukazovaly kam.

Gwendolyn si přitiskla ruku na hrud, pokoušela se popadnout dech a uvažovala, jestli nepřichází o rozum. Celou nekonečnou noc ji ve snech pronásledovali muži i netvoři. V každém tom snu otvírala náruč, aby do ní přijala Netvora, netušíc, zda ji chce políbit, či sežrat. I jejich noční setkání by pokládala za sen, nebýt toho, že stále ještě na rtech cítila dotek jeho úst.

„Žádní netvoři neexistují,” mumlala si neslyšně, „Á zlí duchové také ne.”

Přesto ale dřív, než přistoupila k posteli, vytáhla z kufru složený slunečník.

Klesla na kolena a slunečník divoce vibroval v její třesoucí se ruce. Naštěstí ještě neztratila všechnu soudnost a tak si pomyslela, že to může být nějaká obrovská krysa.

Z obavy, aby jí neskočila do obličeje, kdyby zvedla přikrývku, zajela pod postel parapletem. Ozval se nelidský řev, při němž jí přeběhl mráz po zádech.

Gwendolyn pomalu vstala a couvala od lože. Ať už je to, co je to (a vůbec si nebyla jistá, zda si to přeje zjistit), byla s tím ve věži jako v pasti. Na její křik nikdo nereagoval. Zvážila, zda nemá vyskočit na postel a řvát, co jí plíce stačí, ale strach, aby její křik nevyprovokoval to neznámé zvíře k nějaké krvežíznivé akci.

Divoce se rozhlížela po věži. Její předchozí pátrání ukázalo jako jedinou cestu k úniku zamřížované okénko mimo její dosah. To však bylo předtím, než jí Netvor laskavě poskytl stůl. A židli, která se na něj dá postavit.

Přesně to Gwendolyn udělala. Za moment už obě – tedy ona i židle - stály na stole. Kdyby se jí podařilo odstranit mříž, mohla by vylézt na židli a protáhnout se kulatým oknem.

Obávala se, že rezavé železo jen tak nepovolí, ale několik rázných šťouchanců slunečníkem rozdrtilo prastarou maltu na prach. Potlačila kýchnutí a zasadila rozhodnou ránu.

Hmátla po uvolněné mříži, ale ta jí vyklouzla z prstů a přistála kdesi venku s řinčením, jež by dokázalo probudit mrtvého. Nebo nemrtvého, uvědomila si a nervózně se ohlédla k loži.

Postavila se na špičky a vyhlédla z okna. Ulevilo se jí, když zjistila, že se nebude muset vrhnout do mořského příboje. Ve skutečnosti jí pohled ven dodal víc naděje, než doufala - ani ne tři stopy pod oknem se nacházelo úzké podsebití, chráněné kamenným cimbuřím.

Rozbušilo se jí srdce. Dostane-li se na podsebití, mohla by se seškrábat pobořeným schodištěm dolů z věže. A pak by se rozeběhla k vesnici a navždy by unikla ze spárů parta Netvora.

Zarazila se a vrhla poslední toužebný pohled na věci, které jí daroval. Rozhodla se, že si neodnese nic - jen tu noční košili, kterou má na sobě, a vzpomínku na polibek tak sladký, že o něm bude snít po zbytek svého života.

Pozorně si prohlédla okno. Byly doby, kdy se dokázala dostat i z užších míst. Jako dítě se jednou schovala v dutém kmenu černého bezu a vyčkala tam až do noci, zatímco Ross a jeho kumpáni pročesávali les, protože chtěli, aby jim dělala osla v pitomé hře „chytněte ho za ocas”.

Nechala slunečník na stole a stoupla si na židli. Pak se přitáhla, až se její bosé nohy sotva dotýkaly opěradla židle. Vycházející slunce ozařovalo vrcholy vln - úžasný pohled. Moře bylo klidné a vlny, dorážející na pobřeží, protentokrát neřvaly, jen něžně šeptaly. Do nosu jí vnikla slaná vůně a odvála svůdné kořeněné aroma santalu. Gwendolyn si dodala odvahy a začala vykrucovat boky oknem, když to zaslechla.

Ťap, ťap, ťap.

Strnula. Tolik toužila uniknout ze spárů pana Netvora, že pustila z mysli to zvíře pod postelí. Jak se zdálo, ono na ni nezapomnělo.

Dokázala si představit, jak vypadá v jeho očích: chutné soustíčko zapasované v okně, s nohama visícíma ve vzduchu. Nadechla se a vší silou se vzepřela, aby si uvolnila boky. Nešlo to. Ani ven, ba ani dovnitř.

Ťapkání měkkých tlapek ustalo. Gwendoiyn se přestala vrtět a skoro i dýchat a pevně zavřela oči v očekávání, že se jí ta největší krysa ve Skotsku v příštím okamžiku zahryzne do nohy zuby ostrými jako břitvy. Slyšela, jak zvíře skočilo na stůl a poté na židli.

Něco jemného jako beránci srst se jí otřelo o bezmocně visící prsty u nohou. A pak zaslechla kočičí předení, uklidňující zvuk, který se nedal splést s mořským příbojem zdola.

Zaujalo ji to natolik, že ani nevnímala hlasy, které zazněly v místnosti poté, co se otevřely dveře. „Já ti to vždycky říkal, Tuppere. Z téhle místnosti je nejkrásnější rozhled po celém hradě.”

9

Poslední věc, kterou by Netvor očekával, když vstoupil do věžního pokoje, byl pohled na dobře tvarované pozadí slečny Wilderové, trčící v okně. Ťěsně před svítáním upadl do bezesného spánku, z něhož jej probudil zdmi tlumený ženský výkřik. Otočil se a přetáhl si přes hlavu polštář v domnění, že je to další noční můra. Pronásledovaly ho od chvíle, kdy sem přišel. Pak se však ozval rachot, který ho zvedl z jeho náhradní palandy.

V obavách, že se jeho zajatkyně dopustila nějaké nerozvážnosti, rychle popadl košili, skočil do kalhot a rozběhl se vzhůru. Na druhém odpočívadle se setkal se stejně zmateným Tupperem. Tolik spěchal, aby se k ní dostal,že ani nepomyslel na skrytí své tváře.

Ukázalo se, že se slečna Wilderová opravdu potkala se svým osudem, ale rozhodně nebyl tak krutý, jak se s Tupperem obávali.

Nožky jí vyčuhovaly z pomačkaného lemu noční košile a třepetaly se nad žebříkem, který si zbudovala ze stolu a židle. Tím jim poskytovala pohled na smetanová hebká lýtka. Netvor se ohlédl a spatřil, jak se Tupperovy nevinné hnědé oči zakulacují jako skořicové koláčky.

Potlačil touhu přitisknout na ně dlaň. Místo toho uchopil přítele za loket a vyvedl jej z místnosti. „Proč nejdeš na parapet a nepomůžeš jí z druhé strany?”

Tupper se pokusil ohlédnout přes rameno. „Tenhle konec mi připadá zajímavější. Nebylo by lépe kdybych…”

„…udělal přesně to, oč tě žádám?” dokončil Netvor a rázně ho postrčil k točitému schodišti.

Tupper sice našpulil rty jako trucovité dítě, ale poslechl. Netvor se vrátil do místnosti. Ještě pozoruhodnější než svízelná situace, v níž se ocitla slečna Wilderová, byl pohled na Tobyho, který balancoval na opěradle židle a otíral si svou chundelatou hlavu o její bosá chodidla. Nevěřícně naklonil hlavu. To popudlivé zvíře opravdu předlo!

Kocour opovržlivě cuknul vousy a pak před mužem uskočil. Gwendolyn tam prostě trčela a mlčela, což svědčilo o tom, že si je vědoma jeho přítomnosti.

„Zdá se, že jste si zapomněla slunečník,” zavolal na ni a přejel prstem po krajkovém parapleti. „Obávám se, že se bez něj jen stěží bezpečně snesete k zemi.”

„Doufala jsem, že se roztříštím na skalách,“ odsekla tlumeně, ale dobře slyšitelně.

„Abych už nemusela poslouchat vaše nejapné vtipkování.“

Netvor se proti své vůli usmál. „Mám vás zkusit stáhnout zpátky?”

„Ne, děkuji. Měla jsem namířeno ven.”

„Vypadá to tak.”

Odstrčil židli a vyskočil na stůl. Gwendolyniny bílé nohy zakmitaly vzduchem, jak hledala oporu. Sevřel jí kotníky.

„Jen klid, slečno Wilderová. Ničeho se nebojte. Držím vás. Je to v pořádku.”

Právě toho se Gwendolyn bála, protože jí bylo jasné, že opak je pravdou a že už nikdy nic v pořádku nebude. Teplé dlaně, svírající její kotníky, slibovaly bezpečí, ale ve skutečností znamenaly nebezpečí. A její utrpení ještě vzrostlo, když si s hrůzou

uvědomila, že si pod noční košili nevzala spodní prádlo. Kdyby ty silné štíhlé prsty zabloudily výš…

„Tupper se k vám blíží z opačné strany,“ informoval jí. „Bude muset sestoupit až dolů a vyšplhat po napůl zbořeném schodišti, takže mu to chvíli potrvá. Kdybych vás uchopil za nohy… ?” Jeho ruce jí sevřely lýtka.

„Ne!” vykřikla Gwendolyn a začala sebou divoce zmítat. „Raději bych počkala na pana Tuppinghama, prosím.”

„Vadilo by vám, kdybyste mi zatím vysvětlila, jak jste se ocitla v takové… ehm… tísni?”

Vzdychla. „Když jsem se probudila, leželo mi přes nohy jakési zvíře.”

„To byl tady Toby. Ten darebák musel proklouznout dovnitř včera v noci, když byly otevřené dveře.”

Gwendolyn si na Netvorovu noční návštěvu a mučivé smíšení jejich dechů v polibku netroufala ani pomyslet.

„Bojíte se koček?” zeptal se jí.

„Naopak, mám je moc ráda.” Nehodlala se mu svěřit, že si spletla kocoura se zlým duchem. „Myslela jsem, že je to… krysa.“

Netvor se zasmál. „Tedy, kdybych se ráno probudil a zjistil, že mi na nohou sedí víc než desetikilová krysa, také bych se snažil vyskočit nejbližším oknem.” Gwendolyn začala dýchat přerývaně, protože jí začal přemítavě přejíždět konečkem prstů po lýtku. „Přece jen si myslím, že se vás pokusím stáhnout dovnitř. Zdá se, že to Tupperovi trvá nějak moc dlouho.”

„Ne, myslím, že ho už slyším,“ zvolala, třebaže slyšela jen oblázky, převalované vlnami.

Přirozeně jí nevěnoval pozornost, uchopil ji za stehna a jeho silným pažím stačilo jediné trhnutí, aby se mu snesla do náruče.

Gwendolyn se ocitla v ocelovém, a přesto sametovém sevření. Jeho paže ji zezadu svíraly v pase. Vlající cípy jeho košile svědčily o tom, že se oblékal narychlo. Kdyby se otočila, mohla by mu přitisknout tvář přímo na nahou hrud.

To by však nikdy nedopustil. Vmžiku si ohromeně uvědomila, že jsou oba vězni.

„Teď jsem se pro změnu ocitl v nesnázích já,” poznamenal suše.

„Co se stalo, pane Netvore? Nemáte při sobě žádný šátek?” zeptala se sladce.

„Obávám se, že jsem jej nahradil devítiocasou kočkou a pouty.”

„Snad se vám podaří přemluvit pana Tuppinghama, aby vám ještě jednou půjčil vázanku.”

„Pokusím se, pokud se sem ten nemotorný osel vůbec doškrábe…”

V tu chvíli ho oba zaslechli, ale byl ještě natolik daleko, že se k ním jeho bohapusté kletby nedonesly.

Kocour využil situace, vyskočil na stůl a jal se jim vinout kolem propletených kotníků.

„Vypadá to, že si vás Toby oblíbil,“ podotkl Netvor, „ještě jsem toho starého protivu neslyšel příst.”

Starý protiva si otíral hlavu o Gwendolynino lýtko. „Vzhledem k jeho tělu je zázrak, že jsem si ho nespletla s mastifem,” řekla.

Netvor uvolnil jednu ruku z jejího pasu a přejel jí klouby prstů po klíční kosti. Roztouženě se zachvěla.

„Jsem rád, že vás vylekal Toby,” zamumlal jí do ucha. „Bál jsem se, že jste se snažila uprchnout přede mnou.”

„Měl byste mi to za zlé?”

„Ne,” odvětil mírně. „Ale - vlastně ano.”

Gwendolyn dočista zapomněla, že má na hlavě ten cudný noční čepeček. Vtom jí jej jemně stáhl a ramena jí zaplavily vlasy jako zlatý vodopád. Zabořil do něj tvář a Gwendolyn zavřela oči. Zmocnila se jí prudká touha.

„Kdybyste mě postavil na zem, pane, přísahám, že se vám nepodívám do tváře,“ zašeptala. „Možná ji hyzdí nějaká strašná válečná jizva nebo mateřské znaménko, ale já budu respektovat vaše soukromí. A mohu vás ujistit, že umím držet slovo.”

„Málem jste mě přiměla, abych to mohl říct i o sobě,” zamručel a něžné jí odhrnul vlasy ze šíje.

Gwendolyn by snad snesla dotek prstů, ale té citlivé úžlabiny se dotkly jeho horké a vlhké rty. Nikdy by neuvěřila, jaká to bude slast, až ji Netvor začne požírat. Byla v pokušení obětovat tomu pocitu každý kousíček svého těla.

Pak přesunul rty na její krk a ona zavřela oči a zaklonila hlavu v němém odevzdání. Netvor ji jemně, ale neodolatelné uchopil za bradu a pootočil ji jen natolik, aby se jí mohl přitisknout rty na ústa.

Gwendolyn sice byla panna, ale její rty už od toho okamžiku byly pramálo panenské. Netvor se jich zmocnil a sežehl jejich hebkost plamenem, jenž ji tisíci malými plamínky pronikl do celého těla. Nadmula se jí ňadra a bradavky zcitlivěly. Přitáhl ji k sobě ještě pevněji a přitiskl jí bedra k hýždím.

I kdyby se odvážil obrátit ji čelem k sobě, pochybovala, že by dokázala otevřít oči. Její víčka zatěžovalo okouzlení daleko silnější než nějaká kletba či zaklínadlo. Nezpůsobil to ani tak polibek, ale dotek jeho těla - něžný i drsný, ta jeho slaná i sladká chuť. Když jej na oplátku okusila svým jazykem, vydral se mu z hrdla hluboký sten a přitiskl si ji ještě blíž.

„Jářku, starý brachu, nepřisel jsem příliš pozdě, abych zachránil dámu?” ozval se shora Tupper ů v p ř ív ě tiv ý hlas a dopadl n a n ě jako stud ená sprcha.

„Nikoli,” ujistil ho Netvor trpce a natáhl se pro jeho vázanku. „Přišel jsi v pravý čas.”

Tupper znovu umístil mříž do Gwendolyniny komnaty, a když se vynořil z hradních temnot, zjistil, že jeho přítel křižuje místa, kde ji objevili. Pobořenými hradbami pronikaly první sluneční paprsky, ale jeho druh byl zachmuřený jako půlnoc. Z jemně klenutých nozder mu unikaly proužky dýmu pokaždé, když potáhl z dlouhého tenkého doutníku, který svíral mezi rty.

Tupper se nervózně popotáhl za knírek. „Nechtěl jsem tě vyrušit. Odpust mi prosím tu indiskrétnost.”

Netvor si vyškubl doutník z úst. „Tvoji indiskrétnost? Ta mi hlavu nedělá. já si vyčítám svoji indiskrétnost. Co si o mně asi myslí? Pokaždé, když jsme o samotě, se na ní vrhnu jako ten netvor, za něhož mě pokládá. Je to snad proto, že už jsem tak dlouho neměl ženu v posteli, že se sápu na první neviňátko, které mi přijde do cesty?” Odhodil doutník a začal znovu neklidně přecházet. „Opravdu nepatřím mezi civilizované lidi.”

Tupper se k němu připojil. „Nemáš tak docela pravdu, víš? Moje prateta Taffy si tě dost oblíbila. Říká, že jí připomínáš toho nádherného bujného hřebce, kterého měl její otec, když byla ještě děvče.” Tupper zavrtěl hlavou a smutně zavzdychal. „Nakonec však toho ubohého chlapíka museli zastřelit, protože jednomu podkonímu uhryzl tři prsty.”

Netvor se zastavil a vrhl na něj zdrcující pohled. „Díky za tu informaci. Hned se cítím o moc lépe.”

Třemi dlouhými kroky dosáhl konce nádvoří. Tupper musel vedle něj poklusávat, aby mu stačil. „Proč se tak trápíš,“ utěšoval přítele. „Jo, kdybych tě přistihl, jak ji s košilí přetaženou přes hlavu na tom stole znásilňuješ, to by bylo něco jiného. Tys jí však ukradl nevinnou hubičku. Co je na tom špatného?”

Netvor by nedokázal Tupperovi vysvětlil, že ta hubička nebyla zdaleka nevinná a že se bojí, aby neublížil hlavně sobě, ne jí. Lehký dotek Gwendolynina jazyka mu rozbouřil krev daleko silněji než smělá objetí londýnských prostopášnic. Chtěl jí dát okusit svého divokého dechu, ale nakonec zahořel on sám - touhou po ní.

Zastavil se před sochou, která stále ještě, ač bezhlavá, vévodila hradnímu nádvoří. Afrodita, řecká bohyně lásky, se na toto místo, kde už patnáct let žádná láska nekvetla, žalostně nehodila. Kdyby jí neodstřelily hlavu Cumberlandovy kanóny, přemítal, mohl by teď ve větru zaslechnout její výsměšný smích.

„Musím odtud co nejrychleji zmizet,” řekl tiše a přejel bohyni po nahém rameni.

„Dřív, než přijdu o rozum.”

„Poskytli jsme vesničanům čtrnáct dní, aby přinesli zlato,” připomněl mu Tupper.

„Jsem si toho vědom,” obráni se jeho druh zády k Afroditině zničené kráse. „To neznamená, že bychom je mohli trochu popohnat, že? Vypal jim kousek polí. Rozsviť pochodně v hradních oknech. A zahraj jim na ty zatracené dudy, až jim poteče krev z uší. Chtěl bych, aby si šli po krku a žebronili, aby mi mohli přivést neřáda, který si celé ty roky schovává ono zlato.“

Tupper se vztyčil a elegantně zasalutoval. „Důvěřuj mi. Já do nich napumpuju boží bázeň.”

Netvor se otočil na podpatku a zatvářil se tak hrozivě, že Tupper o krok ustoupil.

„Boha se bát nemusí. Ale mě se bát budou!”

10

Tupper se kradl nocí a jeho neslyšné kroky vedlo matné světlo měsíce. Opatrně si hledal cestu mezi sutí a srdce se mu vzrušeně rozbušilo.

O nebezpečí nikdy moc nestál, zato po dramatech toužil. Ovšem jen do chvíle, kdy se před dvěma roky setkal s Netvorem v tom hráčském doupěti. K tomu, aby si přitiskl soubojovou pistoli ke spánku, jej dohnala nuda stejnou měrou jako obava ze skandálu. Už o tom spolu nikdy nehovořili, ale Tupper vytušil, co si o něm jeho zachránce myslí. Že by se nikdy neodhodlal stisknout spoušť.

Kdyby tenkrát jeho přítel nezasáhl, skončil by buď ve vězení pro dlužníky, nebo by se postupně upil k smrti ve svém elegantním londýnském domě. Mohl by se těšit na příležitostný milostný románek s druhořadou herečkou a také na dnu a špatné trávení poděděné po otci. Vikomt se kdysi pokusil koupit mu místo ve válečném námořnictvu, ale skončilo to fiaskem. Tupper dostal při první plavbě mořskou nemoc a pozvracel admirálovi, který patřil k nejstarším přátelům jeho otce, parádní uniformu. Mořská nemoc se po čase utišila, ale otcovo opovržení nikoli.

Tupper si skoro přál, aby ho jeho otec viděl, jak se celý v černém neslyšně krade lesní houštinou, aniž by se pohnul lístek, natož zapraskala větvička. Poprvé v životě se cítil jako muž s posláním. Pak houština prořídla a on byl nucen kličkovat od stromu ke stromu. Jeho dříve neohrabané a hlučné kroky se staly přesnými a cílenými.

Když s vlajícím černým pláštěm přeskakoval úzkou průrvu, měl pocit, že by mohl létat. Doufal, že Netvorovi nebude vadit, že si půjčil jeho plášť. Měl pocit, že to jeho přestrojení přímo vyžaduje.

Nechal za sebou stromy a vykročil po louce poseté kameny. Před zraky venkovanů ho kryl skalnatý val, pod nímž ležel v údolí Ballybliss. Hledal vhodné místo k zapálení kouřového hrnce, který nesl pod paží. Jeho ohnivá záře a hustý dým určitě zvednou vesničany z postelí a budou si myslet, že Netvor znovu udeřil.

V tom spočívala krása jeho plánu. Obyvatelé Ballyblissu jsou tak pověrčiví a mají tak silný pocit viny, že stačí zasít sémě strachu do jejich úrodných dušiček a uvěří, že jejich životy ohrožuje nějaká strašlivá nadpřirozená síla. A když se pak srazí mléko nebo nějaké dítě rozbolí bříško, přičtou to Netvorovi.

Tupper umístil hrnec na hustý trs trávy, zachechtal se pod vousy a vytáhl z kapsy zápalky. Jestli jsou vesničané tak hloupí, že si pletou síru s pekelným ohněm a kouř s pekelným dechem, potom si bezesné noci plně zaslouží.

Škrtl a chystal se přiložit plamínek k roznětce.

„Jsi to ty, Nialli? Když jsem se probudila, byl jsi pryč. Proč jsi mě opustil samotnou v lese?”

Jakmile se k jeho sluchu donesl sladký ženský hlas, Tupper se vzpřímil a plamínek zhasl. Pomalu se otočil k ženě, která ho přistihla při činu.

„Vy nejste Niall!” zvolala vyčítavě a o krok ustoupila.

„Ne, to nejsem. Kdybych jím byl, určitě bych vás neopustil.”

Stála před ním a v měsíčním světle vypadala s kšticí černých kučer a bělostnou pletí jako lesní víla. Na sukni se jí zachytila stébla trávy, živůtek měla nedopnutý, ale to vše jen zvyšovalo její půvab. Působila jako zbloudilé děcko, hrající si na ženu.

Na ženu, jejíž rty růžové jako poupátko, byly stále ještě naběhlé polibky jiného muže,

připomněl si Tupper.

Založila si ruce v bok a směle si ho změřila. „Vás jsem ještě v Ballyblissu neviděla, pane. A že všechny místní muže znám.”

Tupper si odkašlal. „Bál jsem se, že to řeknete.”

Rozpačitě přejela očima po svých šatech. „Doufám, že si nemyslíte, že takhle chodím pořád. Jen… jsem zakopla a upadla.”

Tupper odtrhl pohled od něžné křivky jejích ňader a cítil, jak se mu stahuje hrdlo.

„Také čas od času upadnu. Jednou jsem kapku přebral portského, sletěl jsem z koně a spadl do klína dámě, která projížděla parkem ve svém kočáře.“

„Nepomyslela si ta dáma, že jste to udělal schválně, protože jste se do ní zamiloval?” Tupperovi trvalo skoro celou minutu, v níž se hřál pohledem jejích jiskrných hnědých očí, než mu došlo, že s ním ta kráska, ta růže z Vysočiny, bohapustě flirtuje. S ním! Theodorem Tuppinghamem, těžkopádným synkem bezvýznamného vikomta.

„Jestliže ano,” odvětil, „dala to najevo tím, že mě tloukla po hlavě slunečníkem a ječela, aby přivolala strážníka.”

Dívka se pobaveně usmála a prohlédla si ho od černé hedvábné košile, lemované krajkami u krku i na zápěstí, přes přiléhavé podkolenní kalhoty až po nablýskané holinky, které ho sice příšerně tlačily, ale byly tak skvělé, že to byl ochoten přetrpět. Nevynechala ani elegantní záhyby jeho pláště.

Když se vrátila k obličeji, úsměv jí zmizel ze rtů. „Ale já vím, kdo jste.” Očí se jí zvětšily v zářivá jezírka a začala couvat. „Vy jste Netvor!”

Než si uvědomil, co dělá, zatáhl břicho, vypjal hrud a prohlásil: „Baže, dívčino. Já

jsem ten Netvor.”

Vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby ječíc hrůzou uprchla, nebo se znechuceně odtáhla poté, co shledala, že Netvor je ve skutečnosti pupkatý Angličan s prořídlými vlasy. Ona se však místo toho vrhla proti němu.

„Ty!” vřeštěla a bušila do něj pěstičkami. „Ty jsi ta zatracená bestie, která sežrala moji sestru!”

Jedna pěstička se trefila přímo do žaludku a jeho hrudník s mocným zasyčením splaskl. V zoufalé snaze umlčet ji, než probudí celou vesnici, ji k sobě přitáhl a položil jí dlaň na ústa.

„Já vaši sestru nesežral,” zasyčel jí do ucha. „Žije a daří se jí dobře. Mohu to dokázat. Dokonce mi o vás vyprávěla. Vy musíte být ta nejmladší - Catriona. Ale ona vám říká jinak. Katie? Cat?” zatímco horečně pátral v paměti, zakousla se mu do dlaně. Rychle ji odtáhl.

„Kitty,” vyprskla a zápasila s ním jako skutečný tygr. Žádné koťátko.

„Ale ovšem, Kitty! Jak jsem mohl zapomenout? Ty jsi Kitty a tvoje sestry se jmenují Glenda a,” - luskl prsty - „Nellie! A žijete v domě ve vsí s tatínkem, který nemá všech pět pohromadě. A hraje whist!”

Kitty s ním přestala zápasit, ale stále na něj nenávistně zírala. „Mé sestry se jmenují Glynnis a Nessa. A tatínek whist nikdy nehraje, jenom faro. Strašně švindluje, ale Gwennie nám říká, že mu to musíme dovolit, protože ho to rozesměje.” Sevřela mu

košili na hrudi, a jak jí postupně docházelo, co se dozvěděla, zamlžily se jí oči.

„Gwennie…? Je to možné? Opravdu žije?”

„Žije a daří se jí dobře,” odpověděl Tupper jemně a sevřel jí ruku. „Žije na hradě jako

můj host a má krásné šaty, dobré jídlo a knížky, o něž požádá.”

Kitty se k němu přitiskla a její hedvábné řasy zamžikaly, jako by se měla rozplakat. Když Tupper viděl, že z těch krásných očí každou chvíli skanou slzy, málem se sám rozvzlykal.

Její jemná bradička se však přestala chvět a zpod řas na něj vrhla ohnivý pohled.

„Kdo by to řekl? Gwennie skončila jako vaše milenka, a ne jako chutné soustíčko.”

„Ani jedno, ani druhé, ujišťuji vás,” spěšně protestoval Tupper a odstoupil od ní.

„Věřte mí, vaši sestru jsem nezkompromitoval. Je stejně neposkvrněná jako té noci, kdy jste ji nechali na hradě.” Pak si Tupper vzpomněl na ten ohnivý polibek, který jí Netvor dnes ráno vtiskl na rty, a uvažoval, jak dlouho to bude pravda.

Kitty si povzdychla a zavrtěla hlavou. „Škoda. Jestli v širokém dalekém okolí žije

děvče, které by se potřebovalo s někým zaplést, pak je to naše Gwennie.”

Tuppera její přímost šokovala a musel se odvrátit, aby skryl ruměnec. Proklínal svoji světlou pleť.

„Takže vy jste Netvor.” Změřila si ho od hlavy k patě, až litoval, že neměl dost času zatáhnout břicho. „Opravdu se dokážete proměnit z muže v Netvora, kdykoli se vám zachce?”

„Pouze v úterý a každou druhou neděli v měsíci.” Přiblížila se a on couval před dravčím zábleskem v Kíttyiných očích. „A je pravda, že máte rád lidské maso, jak říká Maisiina matka?”

Tupper provinile odtrhl zrak od jejích rtů. Právě totiž uvažoval, jak by chutnaly.

„Upřímně řečeno, ani ne. Po nedopečeném hovězím se mi dělá nevolno.” Za svými zády ucítil strom, takže už nemohl ustupovat dál.

Naklonila se k němu a růžovým jazýčkem si olízla rty. „Moje přítelkyně Maisie tvrdí, že hladovíte po spojení s některou dívkou z vesnice.”

To byla pravda, ale až do té chvíle o tom nevěděl. Protest mu zmrzl v hrdle a jeho zrak znovu zalétl na její rty. Dnešní noci způsobil Netvorově krvelačné reputaci už tak dost velkou trhlinu. Snad by měl tedy obětovat vlastní skrupule.

„Jsem dalek toho, abych zpochybňoval výroky vaší přítelkyně a její matky,” zamumlal, zavřel oči a naklonil se kupředu s úmyslem ukrást jí hubičku.

Když se jeho rty setkaly jen se vzduchem, zase oči otevřel a zjistil, že od něho poskakuje pryč. „Kam běžíte?” zavolal za ní.

Zatočila se na patě a v hebkém závoji utkaném z mlhy a měsíčního světla vypadala jako skutečná víla. „Musím povědět Glynnis a Nesse, že je Gwennie živá a že jsem se setkala s Netvorem! Umíte si představit, jak mi to budou závidět? Glynnis si pořád hraje na ,paní domu’, protože už byla dvakrát vdaná, a Nessa se na mě vytahuje, protože zná všechny pikantní historky. Teď pro ně taky jednu mám!”

Když si Tupper představil, jak bude skutečný Netvor zuřit, zoufale pátral po způsobu, jak ji zarazit. „Nebylo by lepší uchovat to v tajnosti? Tajemství má větší cenu než nějaká historka.”

Kitty naklonila hlavu na stranu a zřejmě to zvažovala.

„Jen si pomyslete, Kitty,” naléhal a přibližoval se k ní, „že jste jediná v Ballyblissu, kdo zná Netvorovu totožnost. Nedokázal bych vás přemluvit, abyste to tajemství

ještě nějakou dobu neprozrazovala? Ta zodpovědnost vám jistě dodá sebedůvěru a v

očích svých sester tím jen stoupnete.”

Vrtala se v zemi palcem u nohy a na rtech se jí objevil zarputilý výraz. „Gwennie vždycky tvrdila, že nedokážu zachovat tajemství. Že moc žvaním.”

Tupper se usmál. „O mně to také jednou řekl jistý přítel. Ale možná je to tím, že jste ještě neměla žádné tajemství, které by za to stálo. Buďte hodné děvče a slibte mi, že to nikomu nepovíte.”

Podívala se na něj úkosem - a obzvlášť vyzývavě. „Dobře, nepovím, ale pod jednou podmínkou.”

Tupper polkl v obavě, že po něm bude chtít, aby jí ukázal svá křídla, vychrlil oheň a

přinesl Gwendolyn před práh jejich domu. „Jakou?”

„Že se se mnou setkáte,” prohlásila směle, „na téhle louce. Zítra po východu měsíce.” Tupper pomalu přikývl v očekávání sladkého naplnění svých tužeb. „Doufám, že nezapomenete, drahá dámo, že máte můj osud ve svých sladkých ručkách.” S těmi slovy pozvedl jednu její malou ručku k ústům, což bylo gesto, se kterým měl Netvor u žen velký úspěch.

Zareagovala na to vděčným zachvěním. Tupper jí ovinul plást kolem ramen. Zaklonila hlavu, zavřela oči a vábivě pootevřela rty. Tupper smutně zavrtěl hlavou, sklonil se a cudně jí přejel ústy po čele.

Když Kitty otevřela oči, byla na louce sama. V úžasu nad Netvorovým zmizením pohlédla k měsíci. Většina jejich známých mládenců včetně Nialla by využila situace a strčila jí ruce pod sukni, ale tenhle Netvor ji ani nepolíbil na rty.

Zato jí políbil ruku, nazval ji dámou a zabalil ji do svého pláště.

Kitty si přitáhla teplý šat těsněji k tělu a uvažovala, zda svého Netvora ještě někdy uvidí.

11

Několik dní po Gwendolynině nezdařeném pokusu o útěk se Netvor neobjevil. Jeho

přítomnost na hradě však byla stejně citelná jako tlumený řev moře.

V noci se budila ze snů a mamě pátrala ve stínech. Tupper jí každé ráno nosil další a další poklady z jeho zjevně nevyčerpatelných zásob - pozlacený perletí vykládaný hřeben a kartáč na vlasy, první vydání Dějin hmyzu od René de Réamura, vázané v teletině, nebo třeba kulatou vanu naplněnou voňavou vodou.

Vzpomínky na vesnici, sestry, dokonce milovaného tatínka v Netvorově stínu bledly jako duchové z jiného života. Měla pocit, jako by v této pozlacené kleci pobývala ne dny, ale celá staletí.

Společnost jí dělal pouze Toby a Tupper a žádný z nich se o jejím vězniteli příliš nešířil. Tupper ji bavil historkami o své duchaplné pratetě Taffy a ona mu na oplátku líčila některá Nessina krotší milostná dobrodružství a Glynissiny pletichy, směřující k získání dalšího manžela. Když přišla řeč na Kitty, zpozorněl, ale jakmile se zmínila o Niallovi, pihovatém uličníkovi, který připravil její sestru o nevinnost, rychle pod nějakou záminkou odcházel. Toby, stočený ve velkou chlupatou kouli v nohou její postele, celé dny proklimbal.

Gwendolyn mu záviděla jeho netečnost. Ona byla tak neklidná, že často přecházela celé hodiny po místnosti. Tupper jí nosil lahůdky připravené z nejlepších surovin, jež byli vesničané schopni dodat, ale obvykle se v nich jen ponimrala, protože ztratila chuť k jídlu.

Jednoho rána se Tupper připotácel s obrovským břemenem zakrytým látkou. Gwendolyn vyskočila z postele. Nedokázala potlačit dětinské očekávání, jaké naposledy pocítila na Vánoce před matčinou smrtí. Vidět byly jen dvě pozlacené nohy v podobě dračích pařátů svírajících zlaté koule. Tupper to postavil vedle stolu a s úlevou si odfrkl. Pak vytáhl z kapsy u vesty složený list papíru a podal jej Gwendolyn.

Zatímco si Tupper otíral pot z čela, odloupla nehtem krvavě červenou pečeť. Na krémové zbarveném pergamenu byla napsaná jediná věta: „Přál bych si, abyste se viděla tak, jak vás vidím já.”

„Mám?” zářil Tupper a chystal se strhnout látku.

„Ne!” vykřikla Gwendolyn. Náhle jí došlo, co to asi je.

Tuppera její odmítnutí zarazilo, ale byl natolik taktní, že se o tom dále nezmiňoval. Později toho dne, dlouho poté, co přinesl večeři a odešel, odhodila Gwendolyn znechuceně knihu, když si uvědomila, že ten odstavec čte už nejméně po osmé. Nemohla se soustředit, neboť se stále v duchu vracela k Netvorově poslední návštěvě a její pohled přitahoval jeho poslední dar.

Nemohla spát. Nemohla jíst, a kdyby to nebylo tak absurdní, skoro by si myslela, že se zamilovala. Nebesa vědí, že ty příznaky viděla u Nessy až příliš často: zasněný výraz, nechutenství, zoufalé vzdechy.

Jak by se však mohla zamilovat do muže, jehož tvář nikdy nespatřila? Do muže, z

něhož znala jen zastřený hlas, svůdné doteky a úchvatné polibky?

Přejela si prstem po rtech a zmocnily se jí prastaré obavy. Co když je stejně bezmocná vůči tělesnému pokušení jako Nessa? Domnívala se, že ji podobné rozkoše vůbec nelákají ale jediný dotyk Netvorových úst způsobil, že se její pevná vůle rozplynula a ona zatoužila po dalším laskání.

Přenesla pohled z Netvorova daru k nedojedené večeři a přišla na ni dobře známá touha pozřít zbytky jedním hltem.

Místo toho zvolna vstala a přistoupila k Netvorovu zahalenému daru. Dřív, než ztratila odvahu, rychle stáhla látku.

Objevilo se vysoké stříbrné zrcadlo, zasazené do mahagonového vyřezávaného rámu. Gwendolyn by tu krásu obdivovala delší dobu, kdyby ji nezaujala žena, která se odrážela v lesklém kovu. Světlo svící ozářilo zlaté vlasy, křivky jejího těla zahaloval župan z nejjemnějšího čínského hedvábí. Tváře měla růžové, oči se třpytily a pootevřené rty vlhké a žádoucí. Vůbec nevypadala jako ta obtloustlá rozhodná sestra tří vyhlášených vesnických krasavic. Ani jako zajatkyně bezohledného šílence. Vyhlížela jako žena, očekávající milence.

Třesoucíma rukama opět zrcadlo přikryla. Byla přesvědčená, že je stejně čarovné jako muž, který jí je daroval. Nejen že toužila po dotycích toho neznámého, ale sama sobě si začínala připadat jako cizinka.

Později v noci se Gvvendolyn najednou posadila na posteli, aniž by tušila, co ji probudilo. Tentokrát nemusela pátrat po Netvorovi ve stínech. Měsíc v úplňku jasně osvětloval celou místnost. Začichala kolem, ale neucítila ani nejjemnější vůni doutníkového kouře.

Naklonila hlavu a zaposlouchala se - ovšem jediné, co slyšela, byl neutuchající tlumený řev mořských vln. Vstala a dotápala k oknu.

Netvor do něj znovu vsadil mříže, a zbavil ji tak naděje na útěk, ale když vylezla na stůl a postavila se na špičky, mohla shlédnout na moře, ozářené měsícem, a nadechnout se slaného vzduchu.

Znenadání se Gwendolyn dech zastavil. Na moři se objevila plachetnice, klestící si cestu mezi vlnami přímo ke hradu. Její plachty ve světle měsíce alabastrově zářily a vypadala jako snová loď vezoucí náklad duchů.

Užasle zamrkala v očekávání, že ji to plavidlo zmizí před očima.

„Spusťte kotvy, hoši!.”

Velice pozemský povel doprovodilo mocné šplouchnutí. Z boku plachetnice spustili

člun.

„Hej!” zakřičela Gwendolyn a zachytila se prsty mříže. „Pomoc! Jsem tady nahoře! Prosím, pomozte! Jsem tu uvězněná!”

Křičela a křičela a vzpínala se na špičkách, ale ty postavy ve člunu ji neslyšely a odveslovaly k jeskyním v útesech pod hradem, zanechávajíce za sebou stříbřitou stopu na vlnách. Gwendolyn natahovala krk a sledovala loď, až jí zmizela z očí, a pak se v kleče svezla na stůl.

Mohla křičet do ochraptění a stejně by jí to nebylo nic platné, protože tohle byli jeho muži a jeho loď. Ta plachetnice vysvětlovala, jak se dostal na hrad Weyrcraig, aniž o tom měli občané Ballyblissu potuchy. A také jak se mu sem podařilo propašovat všechen ten dekadentní přepych - vyřezávané lože, péřovou matraci, voskovice… a

možná i to zrcadlo, které odráželo jenom to, co chtěl, aby v něm viděla. Plachetnice rovněž prozrazovala, jakým způsobem se chystá zmizet, až vydoluje z vesničanů poslední zlaťáky.

Gwendolyn se jednou o podobné lodi zdálo. O lodi, jež ji odveze z Ballyblissu do světa, kde najde knihovny s nekonečnými regály, plnými v kůži vázaných pokladů. Do světa salonů se stěnami ověšenými tapiseriemi, kde se vedou chytré rozhovory o odvážných věcech. Do světa, kde muži oceňují ženy nejen podle krásných tvářiček a útlých pasů.

Najednou pochopila, co je to za svět. Je to jeho svět. Netvorův svět.

Gwendolyn seskočila ze stolu a začala se vzrůstající zuřivostí rázovat po místnosti. A možná se ani nebude obtěžovat, aby ji pustil na svobodu, než odsud ujede. Vesničané si myslí, že už je mrtvá. Co jim záleží na tom, jestli ji sežral Netvor, nebo shnila v tomto přepychově zařízeném vězení? A on by ji tu klidně nechal v šatech nějaké bývalé milenky a sám by se vrátil do toho elegantního světa salonů a plesů - světa, který ona sama nikdy nepozná.

Roztřesenýma rukama nahmatala zápalky a rozsvítila obě svíce. Zuřila na svého

věznitele, ale ještě víc na sebe, protože se jím dala okouzlit.

Rozhlédla se po věži. Díky hostitelově velkorysosti tu už byl dostatek předmětů, jimiž by ho mohla praštit přes hlavu, až sem příště připochoduje těmi skrytými dveřmi. Zdálo se však, že se jí vyhýbá stejně důsledně, jako ji dříve vyhledával.

Podívala se na nedojedenou večeři. Pan Netvor si patrně myslí, že si získá její přízeň přepychovými dary a krásnými slůvky, naškrábanými na drahém papíře. Nuže, je na čase, aby se poučil, že mu na to Gwendolyn Wilderová jen tak neskočí.

Tupper vstoupil do vězeňské strážnice a položil na stul podnos s večeří. Netvor se tím nenechal vyrušit a nepřestal zapisovat do účetní knihy vázané v kůži. Jeho rukopis působil jako bohapustá škrábanina, ale číslice, které zapisoval do sloupců, byly vyvedené, jako by je psala nějaká staropanenská tetinka.

„Povídal jsem ti, že nemám hlad,” otočil stránku a ani nevzhlédl. „Ale promrzl jsem v tomhle větrném mauzoleu až na kost. Někam se mi zatoulal plášť. Neviděl jsi ho náhodou?”

„Nemám tušení, kam se mohl podít,” odkašlal si Tupper nervózně a přemístil podnos na římsu. „Jedno ale vím jistě - nejsi sám, kdo ztratil chuť k jídlu.”

Netvor pozorně prohlédl nedotčené lahůdky na tácu a poté přenesl pohled na Tuppera. „Je nemocná?”

Tupper zavrtěl hlavou. „Nezdá se. Ale je to už šesté jídlo, které odmítla.”

„Dva dny,” mumlal Netvor a odsunul se od stolu. „Dva dny bez jídla. Jakou hru to hraje?”

„Řekl bych, že velmi nebezpečnou,” nadhodil Tupper. „Nemohl jsem si dnes večer nevšimnout, jak pobledla a také se jednou zapotácela. Málem by upadla, kdybych ji nechytil za loket.”

Netvor si drsně odhrnul vlasy z čela. Nedostatek spánku nikterak neprospíval jeho účetnictví. Nejprve se chystal popadnout podnos, vyběhnout do věže a třeba násilím jí nacpat jídlo do krku.

Ani napodruhé ho nic jiného nenapadlo, takže vstal a chystal se uchopit tác.

Tupper mu položil ruku na paži. „Slunce teprve zapadá,” varoval ho. „Počkej, až se setmí.”

Netvor zaklel a klesl zpátky na židli. Zvolil si roli nočního dravce, takže musí počkat až padne noc, než se vypraví za svou kořistí.

„Kampak jdeš?” zamračeně zarazil vytrácejícího se Tuppera.

„Děsit vesničany, jako obvykle. Myslel jsem, že dneska vynechám hru na dudy a začnu s tím o něco dřív.

„Čím dřívější začátek, tím pozdější konec, řekl bych. V poslední době se svým povinnostem věnuješ s nezvyklým nadšením. Včera v noci jsem tě slyšel přicházet hodně po půlnoci.”

„Víš přece, co se říká,” usmál se Tupper jako andílek a couval ze dveří. „Ďábel je neúnavný.”

„Máš pravdu,” zamručel Netvor, sebral z podnosu jednu sladkou sušenku a hodil si ji do úst. „Ďábel nespí. Nikdy.”

Gwendolyn sice čekala, že se Netvor dříve či později objeví, leknutím ale stejně vyletěla z lože, když rozrazil skryté dveře,

Se srdcem v krku se přitiskla k čelu postele. Měsíc ještě nedosáhl do okna, a tak viděla pouze matnou postavu postupující temnotou. Chraptivě oddychoval. Napadlo ji, že kdyby to byl třeba drak, z nozder by mu vytryskly plameny a mohl by sežehnout pramínky vlasů, které jí unikly zpod nočního čepečku.

Položil něco na stůl a otočil se k ní. I v té tmě působil jeho pohled jako přímý dotek. Nemohla se zbavit dojmu, že jeho oči dokáží proniknout tmou a jasně vidí tepající žílu na jejím hrdle a nepravidelně se zdvíhající ňadra.

Gwendolyn mohla tušit, že ji svým mlčením donutí, aby promluvila. „Dobrý večer, pane Netvore. Čemu vděčím za vaši návštěvu?”

„Vlastní bláhovosti. Tupper mi říkal, že už jste dva dny nejedla.”

Elegantně pozvedla jedno rameno. „Nemusíte si dělat starosti, pane. Jak sám vidíte, mohu si dovolit pár dní nejíst.“

Přešel k loži. Gwendolyn byla přesvědčená, že před ním neucouvne. Mýlila se. Kdoví, co s hrůzou čekala, ale rozhodně ne to, že ji uchopí do náručí, jako by nevážila víc než Kitty, odnese ji ke stolu, usedne na židli a posadí si ji na klín.

„Otevřete usta!” přikázal jí. Svíral ji tak pevně, že se nemohla vykroutit.

Gwendolyn nejprve napadlo, že se ji chystá políbit. Jejích rtů se však namísto netvorových úst dotkla hladká chladná oblina lžíce.

„Otevřete pořádně pusu a polkněte,” mručel prosebně.

Ani si nevzpomínala, kdy ji naposledy nutili něco sníst. Spíše slýchala: „Nechtěla bys nechat tu poslední sušenku pro Kitty?”, nebo ji Izzy praštila přes prsty dřevěnou lžící, když se natáhla pro další dávku ovesné kaše. Vůně skořice jí připomněla, jak moc je vlastně hladová. Odolala, ale málem jí to zlomilo srdce.

„Ne,” zamumlala mezi sevřenými zuby a zmítala hlavou jako tříleté dítě.

Oba dva dobře věděli, že Netvor je silnější a dokázal by jí vtlačit lžíci mezi stisknuté zuby, kdyby opravdu chtěl. Jak se ukázalo, měl v úmyslu něco jiného. Lžíce zmizela a Gwendolyn ucítila v koutku úst jeho svůdný horký dech.

Následoval peříčkový dotek rtů. Její ústa vzápětí o své vůli změkla, čehož využil a pronikl mezi rty jazykem. Bylo to tak překvapivé, až zasténala.

Než se stačila vzpamatovat, zase měla v puse lžíci, ze které jí do krku splynulo cosi příjemně teplého. Chystala se vyprsknout, ale znovu jí přikryl ústa svými a donutil ji tak, aby tu chutnou kaši polkla. Chlebový puding byl sladký, avšak zdaleka ne tak jako dotek jeho jazyka mezi jejími rty.

Vzepřela se o jeho hruď, aby mu zabránila pokračovat, ale jakmile otevřela ústa k protestu, hned se v nich ocitla lžíce. Připadala si jako ptáče vypadlé z hnízda, které se snaží zachránit nějaký nadšeny milovník přírody.

Než stačil znovu pozvednout lžící, Gwendolyn se vzpamatovala. „Jestliže se mi bez dovolení pokusíte vpravit do úst ještě lžící té hmoty, vyplivnu vám jí do tváře.”

„Ale, ale, přece byste nechtěla urazit Tuppera, že? Myslí si, že je skvěly kuchař. Mohl bych ho nechat, aby na vás vyzkoušel svůj novy recept na haggis,” varoval ji. Haggis byl chvalně čí nechvalně známy horácky pokrm sestávající z ovčího žaludku, plněného bylinkami.

„Tupper by mohl byt dobry kuchař, zato vy jste, pane, zatraceny otrapa.“ „Jen když se musím potýkat s trucovitým dítětem.”

Gwendolyn se čím dál tím zuřivěji snažila vykroutit z jeho objetí. „Co tedy ode mě očekáváte, pane Netvore? Mám byt rozmazlovaným mazlíčkem, nebo neposlušným dítětem? Nebo bych se měla stát hříčkou vašich vášní?”

Sevřel ji pevněji. „Vy však o mých vášních pranic nevíte. Kdybyste věděla, přestala byste se tak příšerně vrtět.”

Gwendolyn poslechla. Tma, která je obklopovala, jí zjevně zbystřila všechny smysly. Ucítila tlukot jeho srdce, přerývaný dech a santalovou kořeněnou vůni. Drsné chloupky v rozhalené košilí ji šimraly na prstech. Vyděsila jí však ta pevná horkost pod jejím měkkým zadečkem. Ztuhla a vzpřímila se jako loutka.

„Teď se rozhodněte,” řekl smrtelně vážně, „budete jíst, nebo vás mám ještě jednou políbit?” Ucítila na tváři jeho horký dech á pochopila, že to myslí vážně.

„Budu jíst,” odsekla a otevřela ústa.

„Tím jste tedy mé mužné sebevědomí příliš nepodpořila,” poznamenal zklamaně, když do ní vpravoval další lžíci výživného nákypu.

Gwendolyniny znalosti mužného sebevědomí se omezovaly na to, co odposlouchala z Nessiných a Glynissiných rozhovorů, rozhodně jí však nepřipadalo, že jeho sebevědomí nějak podstatněji utrpělo. Spolkla sousto. „Většina mužů asi nepokládá polibek za druh trestu.”

„Zajisté. Znával jsem dámy, které jej braly jako vyznamenání!”

„Ty jste také držel v zajetí, nebo to patří k vašim kratochvílím až nyní?”

„Přiznám se, že žádná z nich nebyla tak kratochvilná, jako jste vy.” Odstranil jí lžící kapku nákypu ze rtu.

Byl tak blízko, že ji to přivádělo k šílenství, přesto však ve tmě nedokázala rozeznat jeho rysy. Sedět na klíně úplného cizince by bylo strašně trapné. Ovšem mezi jejich prvním setkáním a přítomností cizincem být přestal. Mohl se zdát fantomem bez tváře, ale tento fantom se jí stal tak známým jako dotek otcových vlasů a zvuk Kittyina dýchání v noci.

„Viděla jsem tu loď,” vybreptla s úmyslem obrátit pozornost od toho, jak se jejich dechy mísí a ústa přibližuji.

Nyní byla řada na něm, aby ztuhl. „Aha, a proto jste ztratila chuť k jídlu.”

„Ano. Protože nedokážu pochopit, že muž tak bohatý jako vy okrádá takové chudáky.”

„Já to však možná nepokládám za krádež. Co když od nich chci jen to, co jim po právu nenáleží?”

„Máte-li na mysli těch tisíc liber, pak vězte, že neexistují a nikdy neexistovaly.”

Do hlasu se mu vkradl pobuřující pobavený tón. „Proč bych vám měl věřit, slečno Wílderová? Ještě nedávno jste sama nevěřila na příšery a netvory.”

„Ještě pořád na ně nevěřím. O tom, že se mýlím, byste mě musel přesvědčit.”

„Pravděpodobně také nevěříte v panny. Byla byste vy ochotná přesvědčit mě o opaku?”

Na tak provokativní výzvu nenalezla Gwendolyn odpověď. Mohla jen pootočit hlavu a pozorovat zář jeho očí ve tmě.

Uchopil pramínek zlatých vlasů, který unikl zpod nočního čepečku, a navinul si jej na prst. Jeho hluboký hlas se změnil v drsný šepot. „Nemáte tušení, co to dělá s mužem jako já…, mít vás… takhle nablízku.“

„Brní vás nohy?“ osmělila se Gwendolyn.

Chvíli byl zticha a pak se drsně rozchechtal, zvedl ji a odkráčel s ní k posteli. Místo, aby ji pomalu položil, přímo ji hodil na matraci. Rychle se schoulila v hlavách. Chvíli bez dechu věřila, že ji bude následovat.

On se však posadil na pelest vedle ní a uvěznil ji pažemi.

„Musíte jíst, Gwendolyn Wilderová. Protože když nevyjíte z talíře poslední drobeček, vrátím se s Tupperovým haggisem. Pak teprve budete litovat, že jste nedala přednost mým polibkům!“

Ve vteřině byl pryč a Gwendolyn přemítala, jestli toho nelituje už teď.

12

Druhý den by zvlášť tíživý. Gwendolyn pod Tupperovým přísným dohledem poslušně snědla vše, co jí bylo předloženo, přestože jídlo chutnalo jako piliny. Nebyla si jistá zda by její těžce zkoušené srdce sneslo ještě jednu Netvorovu půlnoční návštěvu.

Dokonce i Tupper během toho nekonečného dne působil roztržitě. Narozdíl od jiných dnů sotva utrousil pár slov a toužebně hleděl ke dveřím, jako by byl vězněm on, a ne ona. Poté, co namáhavě pozřela večeři, sestávající z pečené sluky a horkého vývaru, ho vyhnala. Dala přednost brzkému spánku před jeho nešikovnými pokusy o konverzaci.

Vstala od stolu, sfoukla svíčku a vtom k ní zamřížovaným oknem pronikly první vtíravé zvuky dud. Zachvěla se, vylezla na lože a se skrčenými koleny se přitiskla k hlavám. Věděla, že prsty, které tisknou píšťaly, jsou veskrze lidské, ale to žalostné kvílení probudilo její vlastní žalostné vzpomínky. Ta hudba jí na okamžik připomněla vysokého, štíhlého chlapce, jehož jeden vzpurný pramen vlasů stále přepadal přes smaragdově zelené oči. Tento hrad byl jeho domovem, a kdyby jeho otce někdo nezradil Cumberlandovi, mohl by tu být dnes pánem. Zadívala se ke stropu, na nymfy matně se nořící ze stínů, a přemítala, jestli tehdy spával právě v této místnosti.

Kdyby ten masakr přežil, musela by z povzdáli sledovat jeho svatbu s jinou ženou - dcerou nějakého sousedního náčelníka klanu, nebo nějakou vesnickou krasavicí, snad dokonce s Nessou či Glynniss. A mohla by se usmívat za závojem slz při pohledu na jeho tmavovlasého zelenookého synka, jak na poníku projíždí pod stromem, který býval jejím útočištěm v dětství. Jak ráda by však trpěla, kdyby mohla sledovat, jak Bernard MacCullough dospívá v muže a stává se pýchou a nadějí svého klanu.

Gwendolyn si sáhla na tvář a užasla, že je vlhká od slz. Netruchlila jen pro onoho chlapce, nýbrž i pro dívku, která ho milovala. Dívku, která se kradla lesem a údolími, a dokonce i klikatými chodbami tohoto sídla, jen aby jej zahlédla. Někdy měla pocit, že oba jejich životy skončily ve chvíli, kdy první dělová koule pronikla do hradu.

Dudy ztichly. Stočila se do klubíčka a přitáhla si přikrývku pod bradu. Napadlo ji, co by si ten chlapec asi pomyslel o ženě, v niž vyrostla.

Gwendolyn snila.

Je zase dítě a běží bludištěm hradních chodeb. Slyší jeho hlas, ale nevidí ho. Prchá před ní, tančí po točitých schodištích a přeskakuje z plošiny na plošinu půvabně jako kočka. Doléhá k ní jeho škádlivý smích, ale ať ho prosí, jak chce, běží dál, neboť nevěří, že se mu může něco stát.

Zděšeně se ohlédla, protože zaslechla hřmění děl. Jestliže jej co nejdříve nedostihne, nezachrání ho. Je však příliš tlustá. Příliš pomalá. Její buclaté krátké nožky nemohou soutěžit s jeho dlouhýma obratnýma nohama. Než doběhla za roh, už jí mizel za dalším.

Gwendolyn, volal její jméno, aby ji pobídl k další honičce. Dunění děl sílilo a podlaha pod nohama se otřásala. Cožpak je neslyší? Cožpak to necítí?

Když sbíhala po hlavním schodišti, zahlédla ho, jak s vlajícím rudočerným plédem prchá do hlavní síně.

Přece jen zbývá naděje. Pokud se jí podaří chytit ho za cíp kiltu, zadrží ho. A pak jej obejme a vlastním tělem navždy ochrání.

Ve chvíli, kdy se její nohy dotkly dlaždic pod schody, hradem otřásla ohlušující rána. Malá Gwendolyn sklesla na kolena a přitiskla si ruce k uším.

Když se odvážila otevřít oči a uvolnit uši, děla už umlkla a zanechala za sebou zlověstné ticho.

Zvolna se vyškrábala na nohy a vešla do haly. Zlomeným hlasem volala jeho jméno. Odpovídal jí jen zvolna usedající prach, padající ze stropu. Ráda by uvěřila, že se ten paličatý kluk skrývá někde za rohem a potlačuje smích, aby ji mohl nečekaně přepadnout.

Pak ale uviděla hromádku kostkované látky na podlaze velké haly. Poklekla a jemně ji pohladila v očekávání, že na ní najde stopy krve, stejně jako v tisíci předešlých snech. Látka však byla suchá a její prsty zůstaly nepotřísněné.

Roztřeseně se dotkla tartanu, zatáhla za něj, jak to v těch starých snech obvykle

dělala, a místo, aby jí kladl odpor, lehce se vznesl. Zalapala po dechu. Pod ním nebylo nic. Chlapec zmizel.

Netvor se vzpřímil na své pryčně, a přestože bylo v místností chladno, jeho svalnatý hrudník pokrýval pot. Už se blíží. Slyšel je - dusot koňských kopyt, drkotání vozových kol na hrbolaté cestě ke hradu, divoká směs hlasů vykřikujících povely a kletby a občasnou palbu z mušket. Vyskočil a natáhl si košili.

Neobtěžoval se rozsvítit lampu ani svíčku a poslepu se vypotácel po schodech. Strážnice zela prázdnotou. Nikdo se tam halasně nechystal k boji. Poslepu došel ke kapli. Modlil se, aby alespoň tam někoho našel, ale na jeho tázavé zvolání nikdo neodpověděl. Jako by jej opustil i sám Bůh.

Když běžel kolem okenního výklenku, málem ho oslepil ohnivý záblesk.

Příliš pozdě. Podařilo se jim zažehnout první nálož.

Netvor stanul v hlavní bráně s pěstmi přitisknutými ke hrudi. Už nikdy neucouvne do tmy před tím zatraceným svistem první dělové koule. A už nikdy nebude doufat v záchranu, která nikdy nepřijde. Rozrazil hlavní bránu a vypotácel se do tmy. S pevně zavřenýma očima došel doprostřed nádvoří, rozpřáhl paže a vyzval ty darebáky, aby jej rozsekali na kousky. Pak zaklonil hlavu a rozeřval se z plných plic. Nedokázal však překřičet ten hřmot, který otřásl zemí pod jeho nohama.

Třesk odezněl a Netvor otevřel oči. Překvapilo jej, že stále ještě stojí na nohou. Liják mu zmáčel košili a kalhoty a smyl poslední stopy šílenství, jež ho zachvátilo.

„Ach Bože,“ zašeptal a pokleknul.

Kdyby býval tušil, že se blíží bouře, nikdy by si nedovolil usnout. A kdyby tu byl Tupper, rozptýlil by ho nějakou vtipnou anekdotou, nebo by si s ním zahrál šachy, vypili by si sklenku portského, zkrátka ochránil by ho před těmi mučivými zvuky, které ničí jeho duši.

Netvor skryl tváře v dlaních. Na palubě lodi snášel dunění děl bez mrknutí oka a klidně rozdával povely, ale na tomto proklatém místě ho nevinné hromobití přivádělo na pokraj šílenství.

Zvedl hlavu a ve světle blesku zjistil, že klečí u nohou sochy Afrodity. Poslední bouře mu přinesla Gwendolyn, uvědomil si, daleko vítanější rozptýlení, než jaké mu mohl poskytnout Tupper. Otřáslo jím, jak moc touží jít za ní - hned teď.

Vstal. Tělo ho bolelo. Vzepřel se větru a bičování lijáku a vydal se ke hradu vyhledat jedinou útěchu, kterou si zaslouží.

Gwendolyn se s trhnutím probudila.

Napřed si spletla bušení svého srdce s duněním děl ve snu. Pak se zablýsklo a následoval rachot hromu. Vítr se opíral do věže a zklamaně vyl, protože se mu ji nedařilo zbořit.

Objala se pažemi, aby potlačila chvění. Téměř si přála, aby tu byl Netvor, téměř toužila po jeho sladkých polibcích, které by smazaly hořkost noční můry. Oslňující zablesknutí však ukázalo, že je sama.

Konečně se vichr začal utišovat. Naklonila hlavu. Doneslo se k ní jakési dusání, příliš pravidelné, aby to mohl být hrom. Málem zaječela, když jí u nohou s tlumeným žuchnutím přistal Toby.

„Kdepak ses tu u všech všudy vzal, ty macku?” zeptala se a drbala ho na zádech.

„Přísahala bych, že tě Tupper pustil ven.“

Kocour místo odpovědi začal příst. Gwendolyn vstala z postele a hmatala podél stěn. Mezi jednotlivými blesky byla v místnosti tma jako v pytli.

Sahala po skrytých dveřích, ale její ruka se setkala s prázdnem. To dunění působil panel, který bušil v průvanu o zeď.

Dveře byly dokořán. Gwendolyn měla cestu ke svobodě otevřenou.

13

Gwendolyn ucouvla. Měla pocit, že se jí to jen zdá. Odváží-li se projít ven, uslyší ony chlapecké kroky na schodech? A vyzve ji ten škádlivý smích k pronásledování?

Štípla se do jemné kůže na vnitřní straně paže - vší silou. Zabolelo to. Zhluboka se proto nadechla a vyšla dveřmi.

Až do chvíle, kdy ucítila studený vlhký vzduch venku, netušila, co to muselo být za námahu, udržovat v její věžní místnosti teplo a pohodlí. Tápala dolů po úzkém točitém schodišti a přitom uhýbala před sprškou deště, která pronikla trhlinou ve stropě. Lem noční košile se jí zachytil o ostrý kámen. Trhnutím jej vyprostila a setrvačností sletěla o tři schody níž. Ocitla se tváří v tvář…

Nicotě.

V severní stěně se nacházela rozeklaná průrva, skrze niž se naskýtal pohled na bílé hřebínky rozbouřeného moře. Zatočila se jí hlava. Vzdalující se blesky ozařovaly bezměsíčné nebe a ostré útesy hluboko dole.

Gwendolyn se odplížila dozadu a přitiskla se ke zdi. Těmi všemi hrůzami procházel Netvor, když ji v noci navštěvoval?

Obávala se, že se nedokáže odtrhnout od stěny. Když se jí však zklidnil dech, podařilo se jí - s pevně stisknutýma očima - projít kolem zející trhliny a nahmatat si cestu na ochoz.

Na jeho vzdáleném konci se nacházelo široké kamenné schodiště.

Gwendolyn se po něm pustila. Stále si nebyla jistá, zda nesní. Postupovala pomalu a tápavě. V tom snu se zdálo, že se přímo vznáší nad schody a noční košile za ní vlaje jako vlečka.

Dole na ni z vyvrácených vstupních dveří zavál chladný vzduch vonící deštěm - jako výzva, kterou nemůže ignorovat.

Pospíšila k nim a v duchu si představovala, jak se její tatínek zaraduje, až se mu zase vrhne do náruče. Pak se zarazila. Nějak se jí nedařilo vybavit si jeho starou milovanou tvář. Co když ji vůbec nepostrádal? napadlo ji. Když se stala Netvorovou zajatkyní, pokládala otcovu pomatenost za požehnání. Nyní už si tím tak jistá nebyla. Co kdyby jí tatínek jenom stiskl ruku, řekl jí, že je jeho „hodná holčička” a poslal ji do postele? Pak by jí nezbylo než zalézt pod deku s jedním z pamfletů od reverenda Throckmortona, dělat si starosti o Kitty a čekat, až se vrátí Nessa z náručí svého posledního milence.

Gwendolyn se pozvolna otočila. Klenba velké haly ji zvala ke vstupu, přesně tak, jak to zažila ve snu.

Udělala krok, pak druhý a tělo se jí chvělo děsem i okouzlením.

Tady bývalo srdce hradu Weyrcraig, srdce, které zastavil Cumberlandův útok. Dělová koule zničila větší část střechy, jejímiž potrhanými trámy bylo vidět mraky, plující po nebi. Přestávalo pršet a měsíc plaše vykukoval, jako by se chtěl přesvědčit, že už je po bouři. Z masivních trámů povlávaly potrhané zástavy a rudí draci na černém pozadí vybledli do barvy zaschlé krve. Místnosti kraloval obrovský krb s tesanou římsou obetkanou pavučinami.

Gwendolyn se vplížila do síně jako duch, jako jeden z těch, kteří tady bezpochyby pobývají. Málem slyšela ozvěny jejich hlasů, když pozvedali poháry k vítěznému přípitku na slávu a moc klanu MacCulloughů. Bývalou slávu a moc.

Zatřásla hlavou, aby se zbavila pošetilých představ. Nemyslela ani tak na mrtvé bojovníky jako na ducha paní, která z tohoto větrného sídla tehdy udělala domov. Gwendolyn si ji pamatovala jako obtloustlou dobromyslnou ženu, která se hodně smála a nadevše milovala svého jediného syna. Její výrazný ženský dotek se i po těch letech projevoval všude kolem. Pod roztříštěným zrcadlem stála pohovka s potrhaným hedvábným potahem, jejíž pozlacený rám ovšem stále ještě držel pohromadě. Namísto pochmurných tapiserií dala paní hradu pokrýt stěny pastelově zbarvenými francouzskými tapetami. V kaluži dešťové vody ležel korintský sloup.

Cestou přes halu musela Gwendolyn přejít polem rozbitého nádobí. Sklonila se, zvedla střep jemného porcelánu a přejela bříškem palce po jeho lesklém povrchu. Celý život toužila po takových krásných věcech a nyní truchlila nad jejich zkázou a nad zmařenými sny, jež ztělesňovaly.

Otáčela střep v prstech, když se její noha dotkla jakési hlavy bez těla. Málem vykřikla, ale pak si uvědomila, že je to uražená hlava sochy z nádvoří - Afroditiny krásné rty se vlnily vědoucím úsměvem.

A pak ho uviděla.

Jako obvykle seděl ve stínu. Této noci se však zdálo, že ho před ni neskryje ani nejhlubší temnota. Seděl v čele dlouhého mahagonového stolu s hlavou na složených pažích. Před ním stála křišťálová karafa, v níž zbývalo na prst whisky, stříbrné křesadlo a svícen se svíčkou, kterou se nenamáhal zapálit. Neměl ani kabát, ani vestu, jen bílou košili s nedbale vyhrnutými rukávy. Podle toho, jak se mu lepila na široká ramena a jak se pod ní rýsoval každý sval a šlacha, Gwendolyn usoudila, že nedávno promokl na kost.

Její přítomnosti si vůbec nevšiml. Mohla by ho po špičkách obejít a zbavila by se ho navždy. Než se však stačila otočit, v dáli zahřmělo a Netvor se zachvěl.

Dřív, než si uvědomila, co dělá, přešla k němu a jemně mu položila ruku na rameno. Zvedl hlavu, aniž se na ni podíval, a setřásl kapky deště. „Dobrý večer, slečno Wilderová.”

„Jak víte, že to není Tupper?”

„Tupper dobře ví, že po mně nesmí slídit ve tmě. Mohl by přijít o krk.” Gwendolyn polkla. „Který rozhodně není tak pěkný jako váš.”

Whisky pozměnila jeho hlas, ale zatím hovořil srozumitelně. Než stačila odtáhnout ruku, pevně jí uchopil a přejel jí palcem po dlani. „A jeho dlaně také nejsou tak hebké. Snad se mi jen zdáte,” mumlal a třel si tvář hřbetem její ruky. „Zapřísahám vás, povězte mi, zda ta nedůtklivá slečna Wilderová v sobě našla tolik soucitu a přišla mě ve snech konejšit svými měkkými dlaněmi a pokožkou, vonící spánkem?” Delikátní teplo jeho doteku Gwendolyn popouzelo. „Pochybuji, že jsou opilci schopni snění.”

Netvor se drsně zasmál. „Možná tedy nejste sen, nýbrž duch. Hradní bílá dáma, jež mě přišla varovat, abych opustil toto místo, než přijdu o svou nesmrtelnou duši.” Zvedl hlavu, aby se na ni podíval. Jeho tvář však zůstala zastíněná. „Ale praktická slečna Wilderová na duchy nevěří, že?”

Gwendolyn zneklidnilo, že se setkává s tak přesným odrazem vlastního snu, a tak tiše odpověděla: „Domnívala jsem se, že ne. Když jsem se však ocitla na místě jako toto, přestávám si tím být tak jistá.”

Pustil její ruku, vstal a přešel do hlubší tmy u krbu. Připadala si podivně ztracená. Vlhký chlad místnosti jí pronikal až do morku kostí.

Vzhlédl k pobořenému stropu. „Uvažovala jste někdy o tom, co museli cítit tenkrát v noci? Zrazeni jedním ze svých lidí. Opuštěni těmi, v něž věřili a kteří je měli bránit. Nezbývalo jim než krčit se v temnotách se svými chabými zbraněmi a čekat, až dopadne první dělová koule.”

„Mohli přece uprchnout jako princ Charlie,” připomněla mu. Často si lámala hlavu, proč to vlastně neudělali.

Nevesele se zasmál. „Tím by si sice zachránili životy, ale přišli by o svou drahocennou pýchu.” Prstem přejel po hesle vytesaném nad krbovou římsou. ,„V dobrém i ve zlém…’”

„,…MacCullough se vždy utká se zlem,’” dokončila Gwendolyn. To zlověstné motto se jí navždy vrylo do srdce.

„Měli nějaké dětí?” otázal se lehce a kreslil do prachu na krbové římse.

Nyní se před měsíčním světlem pospíšila skrýt Gwendolyn. Jedno. Byl to chlapec.“

„Jen jedno? To je dost nezvyklé, že? Myslel jsem si, že se tihle horští pánové množí jako králíci.”

Gwendolyn zavrtěla hlavou. „Jeho žena mu mohla porodil jen jediné dítě. Narozdíl od většiny mužů jí to však nikdy nevyčítal. Pravé naopak, zacházel s ní jako s dárkyní největšího pokladu - syna. A dědice, který stane v čele klanu, až on tu nebude.” Její hlas potichl v šepot. „Jsem přesvědčená, že se vesničané z té ztráty nikdy nevzpamatují.”

Netvor si od frkl. „Z toho, co jste mí vyprávěla o dobrých občanech Ballyblissu, soudím, že pro něj nikdo neuronil ani slzičku.“

Gwendolyn se otočila na patě a pohlédla na něj. „Já ano!” Mlčel a ona to ticho nemohla dál snášet. Přešla k rozeklanému okennímu rámu, „Sama jsem byla ještě dítě, když zemřel, ale už tehdy jsem do něho byla napůl zamilovaná.” Smutně se pousmála. „Byla jsem opravdu hloupá, když jsem si dělala naděje, že si tak skvělý chlapec všimne tlusté stydlivé holky, jako jsem byla já, nemyslíte?”

„Jediná hloupost byla myslet si, že jste zamilovaná do někoho, kdo by! sám ještě dítě.“

„Ale vy jste ho neznal. Byl to neobyčejný chlapec - silný, laskavý a šlechetný. Už tehdy bylo zřejmé, jak skvělý muž z něj vyroste.”

Netvor podivně zkrotl. „Bezpochyby vzor vší dobroty, muž, který zvedá padlé, brání ctnost a nevinnost a zachraňuje dámy v nesnázích.“

„Mé jednou zachránil. Ale protože jsem byla pyšná a tvrdohlavá, namísto, abych mu poděkovala, strašné jsem mu vyhubovala. Netušila jsem, že to bylo naposledy, kdy jsem ho viděla živého.“

Vyhlížela na pobořené nádvoří, ale místo něj viděla sluncem zalitou cestu lemovanou plačícími vesničany, cítila drsnou kúru dubu, do nějž zarývala nehty, a slyšela kvílení dud doprovázejících padlé na poslední cestě.

„Viděla jsem, jak nesou jeho tělo z kopce. Byla jsem ukrytá v koruně stromu, odkud jsem ho nesčetněkrát sledovala, když sjížděl úžlabinou. Tentokrát však ležel na svém poníkovi tváří dolů, zahalený do tartanu, který vždy tak hrdě nosil.”

Gwendolyn začaly téct slzy právě jako onoho osudného dne a nepostřehla, že se k ní Netvor s bezmocně sevřenými pěstmi váhavě přiblížil.

Hřbetem ruky si setřela slzy a otočila se.

Odpotácel se a oběma rukama se opřel o krbovou římsu. „Možná byste mě nyní měla opustit, slečno Wilderová. Jsem opilý a osamocený. Opilý jsem jen pár hodin, ale sám už jsem pěknou řádku let. Nejsem tedy způsobilý, abych rozprávěl o nadpřirozenu s dámou v noční košili.”

Gwendolyn toto přiznání ohromilo. Předpokládala, že ten pocit osamocení je vyhrazen pouze jí, nezajímavé ženě s krásnými sestrami.

„Kampak bych se podle vás měla vydat, pane Netvore? Zpátky do cely?”

„Na tom mi čerta záleží, pokud mi zmizíte z očí,” procedil mezi zuby.

To ovšem Gwendolyn učinit nemohla, ani kdyby do hradu přilétla další dělová koule, neboť chtěla nalézt skulinu v Netvorově brnění a spatřit muže, který se v něm ukrývá.

„Mám se vrátit do vesnice?” Postoupila k němu o krok blíž ve snaze přilákat jej ke světlu. Byť jen měsíčnímu. „Mám jim tedy prozradit, že strašlivý Netvor je pouhý muž? Muž, který straší jiné lidi, protože se sám sebe děsí víc, než by si dokázali představit?”

„Ksakru, řekněte jim, co krucinál chcete,” zavrčel a klouby na sevřených pěstech mu zbělely.

Gwendolyn se přikradla blíž, zvedla ruku, ale neodvážila se dotknout jeho mohutných zad. „Mám jim také říct, že jste ke mně byl velmi laskavý? Že jste nahradil mé hadry královským šatem? Že jste mě přinutil jíst, když jsem se paličatě rozhodla hladovět k smrtí? A že jste mě také šlechetně nepřipravil o panenství?”

„Ne, že bych o tom neuvažoval,” otočil se. „A ještě pořád o tom přemítám!”

Hladově se na ni zadíval, ale nedotkl se jí. To ona konečky prstu pohladila jeho obličej. Když pátrala po jizvách, popáleninách, strašných zraněních, která ho přinutily žít v temnotě a připadat si jako netvor, zadržel dech.

Odhrnula hebkou kadeř a pohladila hladké klenuté čelo. Dotkla se hustého obočí a řas, které se jí otřely o dlaň jako ptačí pírka. Sledovala křivku lícních kostí i jeho rovný nos. Dlaní přejela po čelisti, ježící se jednodenním strniskem. Chystala se přejet bříšky prstů po jeho rtech, ale on zasténal o zachytil jí ruku.

Neodmrštil ji, jak očekávala, ale pevnými a přitom měkkými rty jí prsty políbil. Zaplavila ji něha.

Uchopil ji za ramena a přitáhl ji k sobě. „Dokázala by ses pro mě obětovat, Gwendolyn? Abys zachránila toho ubohého netvora, jímž jsem se stal?”

Gwendolyn se mu klidně podívala do tváře, zahalené stíny. „Už jste mi přece jednou

řekl, co bych měla udělat, abych vás změnila z Netvora v muže.”

Ovinula mu paži kolem krku, jemně si přitáhla jeho hlavu a políbila jej na ústa.

14

Netvor se pokoušel vstřebat Gwendolynin dar. Bylo příliš pozdě přiznat, že jí lhal a že v něm její polibek může rozpoutat bouři daleko nebezpečnější, než s čím se až dosud setkala. Místo, aby jej zkrotila, zažehla v něm divoké touhy: Opětovat její polibek. Obejmout ji. Zmocnit se jí. Zadržel dech. A pak ucítil, jak se její rty otvírají v pozvání, kterému již nedokázal odolat.

Nechtěl ji polekat. Pevně ji objal a pronikl jazykem do jejích horkých vlhkých úst. Vychutnával její nevinnost i touhu, která jej omámila daleko víc než polibek zkušené kurtizány.

„Má sladká… Má nevinná,” šeptal jí do koutku úst. „Ty se mi zdáš, viď? Jsi sen, který se splnil.”

Gwendolyn netušila, že je Netvor schopen takové něhy. Ústy přejížděl po křivce její

čelisti, dotýkal se dolíčku na tváři a dalšího pod krkem a pak se zase vrátil ke rtům. To nebylo žádné cudné hubičkováni a míšení dechu. Byl to polibek sladký a temný jako bezměsíčná noc. Gwendolyn se ho musela přidržet za košili, aby neupadla. To on pil, ale potácela se ona, ne proto, že jeho jazyk chutnal po whisky, ale jeho drsná něha ji připravovala o rozum. Přestože oba dýchali přerývaně, cítila, jak jí pod dlaní tluče jeho srdce, silně a pravidelně.

Nepřerušil ten čarovný polibek, ani když se zády dotkla stolu. Gwendolyn ho toužila přilákat ven, kde svítil měsíc. Netušila, že ji dotáhne do ještě větší tmy a že ho tam bude dobrovolně, ba ochotně následovat.

Stůl ji tlačil do zadečku a zepředu se k jejímu měkkému bříšku tiskl on, přičemž dokazoval jednou provždy, že není žádný netvor, ale muž se vším všudy. Muž, který po ní zoufale touží.

„Ty jsi ale blázínek! Měla jsi odejít, když jsem ti to nabídl,” zachraptěl a přitiskl ji k sobe ještě pevněji.

Gwendolyn poslepu natáhla ruku k jeho obličeji. To drsné napomenutí na ni působilo ještě silněji než jeho doteky. Pásl se na jejích rtech, přejížděl po nich svými, až se jí rozbušilo srdce ještě rychleji.

Chvějícími se prsty začal rozvazovat saténové stužky u výstřihu její noční košile a pak jí stáhl z ramen.

„Máš nejjemnější kůží, jaké jsem se kdy dotkl,” zamumlal a přejížděl jí prsty po klíčních kostech.

„Tlusté dívky obvykle mívají hladkou pokožku,“ informovala ho a přitiskla mu hořící tvář ke hrudi. „Je to útěcha za to, že jí mají na sobě tolik.”

Sevřel jí tváře do dlaní a vybuchl: „Jestliže ty nejsi bohyně mezi ženami, proč myslíš, že támhle Afrodita zezelenala závistí, když tě svlékám?”

Gwendolyn se nejisté zasmála. „Jsi si jistý, že to není mech?”

Netvor potlačil potěšený chechtot na jejím krku. Nemohl uvěřit, že tato poddajná bytůstka vyplní prázdnotu jeho života. „Jestliže nevěříš obdivným slovům, která splývají z mého okouzleného jazyka, budu ho muset použít jinak.”

Gwendolyn vzlykla, když učinil slova skutkem, vsunul jí jazyk mezi rty a pohyboval jím v rytmu tak prastarém jako moře, bušící hluboko dole o skály. A když poté

uchopil do dlaní její ňadra a třel jí bradavky mozolnatými palci, zmocnilo se jí divoké vzrušení.

Vydechla do jeho úst a on sténal do jejích. Měla pocit, že ji naplňuje jeho dech a zapaluje horký plamen kdesi v podbřišku. Hučelo jí v uších, ale přesto slyšela, jak opakuje její jméno jako modlitbu.

Nezmohla se než na odevzdané vzdechy, když se jeho ruka vkradla pod noční košili a hladila vnitřní stranu stehen, hlaďounkých jako dětský zadeček. Od toho rána, kdy jí zachránil, když uvízla v okně, si Gwendolyn nikdy nezapomněla natáhnout pod košili spodní kalhoty. Nyní ovsem pochopila, že by bylo bláznovství věřit, že tenké hedvábí ochrání její počestnost. Měla tušit, že pro muže jako Netvor představují jen vzrušující zdržení.

Teprve když uslyšela, jak se trhaně nadechl, vzpomněla si že její spodní prádlo má v rozkroku rozparek. Jeho obratné aristokratické prsty přejely po kučerách, vlhkých vzrušením, které už nedokázala potlačovat. Stehna ochabla a dovolila, ba přímo ho vyzývala, aby se oddal svým tužbám.

Tak takovéhle to je, pomyslela si Gwendolyn a hlava jí bezmocně klesla na rameno. Tohle je to hříšné vytržení, jemuž Kitty i Nessa obětovaly svoji nevinnost a hrdost. Zahrnul ji polibky a nepřestával ji laskat, až ronila nektar hustší a sladší nežli med. Teprve pak přejel palcem po pupenci rýsujícím se mezi jejími chloupky a vnikl prstem do otvoru, jehož se ještě žádný muž nedotkl.

Gwendolyn se vzepjala proti jeho ruce a rozechvěly ji nekonečné kaskády rozkoše. Chtělo se jí vykřiknout jeho jméno, ale náhle si uvědomila, že ho nezná.

Je to cizinec. Ve tmě se nad ní sklání cizinec, tvář skrytou ve stínech a ruku má pod její sukní.

Najednou se jí udělalo hanbou špatně a vzepřela se proti jeho hrudi. „Ne!” vykřikla a vyvinula se z jeho objetí.

Následoval ji a zůstal stát na rozhraní měsíčního světla a tmy. „Co se děje? Myslela sis, že tě chci znásilnit? Proboha, Gwendolyn, takové monstrum nejsem ani já!” Gwendolyn sevřela opěradlo pohovky a snažila se uklidnit. Nechtěla se před ním rozplakat; pláč jí na rozdíl od Glynnis nebo Nessy neslušel. „Ty mi nerozumíš, to není kvůli tobě, ale kvůli mně!” Svěsila hlavu. „Měla jsem tě varovat. Ženy v naší rodině jsou ukrutně vášnivé.”

Samou úlevou se rozesmál. „A to je všechno? Ujišťuji tě, miláčku, že to, co jsi právě zažila, je naprosto normální. Není na tom nic strašného. Ani pro tebe, a už vůbec ne pro mě.“

Gwendolyn se k němu prudce otočila čelem. „Víš, co říkají muži ve vesnici o mé sestře Nesse? ,Když vyhrneš té Wilderovic holce sukni, dávej si pozor. Mohl bys tam najít jiného chlapa´. Mrkají na sebe a šťouchají se a šeptají: ,Víš, co je ještě hezčí než Nessa na zádech? Nessa na všech čtyřech!´“ Netvor ji sledoval ze tmy a zlověstně mlčel. „Nessa klesla tak hluboko, že už z její cti nic nezbylo. A teď se moje nejmladší sestřička Kitty pustila po jejích stopách. Jak ji však mohu odsuzovat, když se od ní vůbec neliším? Jsem ochotna nabídnout se kdejakému úlisnému darebákovi, který mě omámí sladkými řečičkami o mé hebké pleti!“

Mlčel tak dlouho, až se začala Gwendolyn obávat, jestli se ho nějak nedotkla.

„Kolika úlisným darebákům ses vlastně nabídla?“ Gwendolyn potlačila vzlyk. „Žádnému. Jen tobě.“

„No, klobouk dolů. To jsi pěkná poběhlice,“ poznamenal něžně.

„Nemůžeš popřít, že jsem ti dovolila nepopsatelné nemravnosti!“

„Já bych ani neřekl, že byly nepopsatelné, odpověděl hněvivě. „Napřed jsi mi dovolila, abych tě líbal na rty, pak jsem se směl dotýkat tvých překrásných ňader přes noční košili. A nakonec jsem…”

„Přestaň!” Gwendolyn si ucpala uši před jeho ironickými slovy. „Jak jsem tě mohla nechat dělat ty věci, když ani netuším, jak vypadá tvá tvář? Když ani neznám tvé jméno?”

„Asi máš pravdu,” zvážněl, „ale přísahal bych, že jsi před chvílí poznala mé srdce.” Gwendolyn se otřásla hrud potlačeným pláčem. Po ničem netoužila víc než vrhnout se mu do náručí, ale byla v pasti měsíce, stejně jako on musel zůstat ve tmě. Pokud se neodhodlá ukázat tvář, bude vzdálenost mezi nimi stejně nepřekonatelná jako nicota dělící věž od moře. V obavách, že by se o to přesto mohl pokusit, se otočila a vyběhla z haly.

Otevřenou branou ji pruhy měsíčního světla lákaly na svobodu..

Gwendolyn vyběhla po schodech a nechala Netvora jeho stínům. Neviděla, jak se rozběhl za ní, ani jak se opřel o zeď a rval si vlasy, když z hradních výšin zaslechl ozvěnu jejích vzlyků.

15

„Kristova noho,“ vřeštěla Izzy a třískla umyvadlem plným špinavých nočních košil o kuchyňsky stůl.

Kllly sebou trhla a Glynnls odtáhla svou snídani - talíř sušenek a hrnek čaje - z dosahu špinavé vody, která vyšplíchla na stůl. Pes dřímající u krbu jedním okem pohlédl na rozlícenou hospodyni a vystřelil z kuchyně.

Kílty s Glynnis se po sobě významné podívaly, ale moudře držely jazyk za zuby. Izzy hodila obsah umyvadla do železného hrnce, který bublal na ohni, popadla dřevěnou vařečku, a aniž přestávala mumlat kletby, začala míchat prádlo. Vypadala přitom jako čarodějnice, která vaří nápoj zla a utrpení.

Do kuchyně se přišourala Nessa s oteklýma a zamženýma očima od nedostatku spánku, ačkoliv už bylo po desáté. „Pro pána krále, Izzy, musíš tak rámusit a řvát? Ten kravál by probudil i mrtvého.”

„Mrtvýho možná, ale tebe ne,” Izzy vytáhla vařečku a zamávala s ní nad hlavou.

„Mám proč řvát a rámusit. Do svítání jsem čekala, až se ty a Kitty přikradete. Určitě jste se zase válely s mužskejma.”

Kitty zčervenala, ale Nessa jen klesla na židli, rozkošnicky se protáhla a při té příležitosti ukradla Glynnis z talíře sušenku. „Vzhledem k tomu, že mě v současné době zajímá jedině Lachlan, bych na tvém místě řekla s mužským.”

Hospodyně obrátila oči v sloup. „Teď tě zajímá jeden, ale vždycky hned za ním čeká druhej.”

„Já, na rozdíl od Nessy, dokážu byt věrná,” holedbala se Glynnis. „Žádnému ze svých manželů jsem ani jednou z postele neutekla.”

„Možná je zrovna tohle zabilo,” odsekla Izzy. „Byli to dva starý chudáci a očekávalo se od nich, že zastanou tucet mladejch siláků.”

Izzy se rozkvákala smíchy a Glynnis delikátně odfoukla drobeček. „Měla jsem raději posnídat v jednom ze svých domů, Izzy. Když máš mizernou náladu, není možné s tebou slušně mluvit.”

Izzy třískla vařečkou o stěnu. „Taky bys měla mizernou náladu, slečinko, kdybys trčela ve dne v noci v domě s tím vaším ťuknutým tatínkem, jak to vaše ubohá sestra mohla snášet, to nechápu, já na jejím místě bych se modlila, aby mě ten Netvor sežral.”

Na chvíli se odmlčely, aby vzdaly čest Gwendolynině památce. Pak řekla Kitty tiše,

„Tatínek si mě včera spletl s maminkou. Pořád mě chytal za sukně a prosil mě, abych mu odpustila.”

„A dělal dobře,” usekla Izzy. „Vždyť tu chudinku zabila jen jeho chamtivost.” Všechny tři dívky se otočily a pohlédly na Izzy. Hospodyniny rty ještě nikdy nic podobného nevypustily. Její červený obličej potemněl, ale nezapříčinil to žár ohně.

Odvrátila zrak a s obnoveným elánem míchala prádlo. „Musel ji pořád mořit, aby mu porodila syna, to jsem chtěla říct. Kterému muži byste vy čtyři nestačily ke štěstí!”

„Kterému muži, věru,” zamumlala Kitty a odstrčila talíř.

Glynnis se starostlivě podívala na svou nejmladší sestru. „Co tě trápí, koťátko? Už pár dní jsi nějaká zasmušilá, jako bys nebyla ve své kůži.”

„Nejsi náhodou s outěžkem, děvče?” zeptala se Nessa, natáhla se přes stůl a poplácala Kitty po ruce.

Izzy zavrčela. „To by nám ještě scházelo. Další zadek na utírání.”

Kitty vytrhla sestře ruku a oči jí záplaty. „Ovšemže nejsem těhotná. Jak bych mohla, když jsi mě s mou první měsíční krví naučila, jak tomu zabránit?”

Nessa se opřela, nalila si čaj a obezřetně si sestru změřila. „Řekla bych, že bys mi za to měla byt vděčná.”

„Proč bych měla? Mohla jsi mě raději naučit něco užitečného. Třeba zašívat punčochy, leštit stříbro nebo vést domácnost. “

„Milá Kitty,’” Glynnis pozvedla jedno dokonale vytrhané obočí, „věř mi, že je daleko

důležitější vědět, jak s muži zacházet nuž jak jim vést domácnost.”

„Baže,” přitakala Izzy. „Většina mužskejch chce leštit něco jinýho než stříbro.” Kttty zuřila. „Třeba všechny muže nezajímá jenom to.”

Glynnis si vyměnila s Nessou vědoucí pohled. „Dokud jim tluče srdce, ano.”

„Nepovídej, že jsi potkala muže, který dokázal odolat tvým půvabům!” škádlila ji Nessa.

Kitty schlípla. „Asi na mně žádné nenachází,” utrousila a smutně zírala do svého šálku.

Glynnis ji pohladila po vlasech. „Nebuď směšná. Je přece známo, že jsi nejhezčí dívčina v Ballyblissu!”

„Ona si to však není ochotna přiznat,” usmála se Nessa na starší sestru jako úlisná kočka.

Nessa v odpověď pokrčila nos. Pak se obrátila ke Kitty. „Neudělala jsi nějakou hloupost, že ne, mazlíčku? Nezamilovala ses?”

Kítty srdceryvně vykřikla, odstrčila šálek a položila si hlavu na stůl. „Ach, proč jen jsem nebyla tou ženou, kterou jste vybrali pro Netvora?”

„Jak bys zrovna ty mohla zajímat toho starého chlípného Netvora?” zvolala Glynnis. Snažila se ji rozveselit. „Ten má přece zálusk jen na panny!”

Izzy si odfrkla a Nessa s Glynnis se vesele rozesmály. Kitty však vytryskly slzy, vyskočila a vyběhla z místnosti.

Sestry za ní překvapeně zíraly a smích jim zmrzl na rtech. „Co si o tom pro všechno na světě myslíš?” zamračila se Nessa.

„Nevím,“ odpověděla Glynnis zachmuřeně a vstala. „Ale rozhodně tomu přijdu na kloub.”

Netvor seděl zády opřeny o cimbuří na nejvyšší věžičce hradu Weyrcraigu. Ani si nevzpomněl, kdy tu tak seděl naposled a sledoval, jak vycházející slunce barví hřebínky vln dozlatova a jižní bríza mu čechrá vlasy. Otočil tvář ke slunci a těšil se jeho září.

Noční bouře omyla svět a zanechala jej čistý a vonící jako novorozeně. Kéž by se daly jeho hříchy tak snadno smýt, přál si.

I za zavřenýma očima viděl Gwendolyn v měsíčním světle se svatozáří pocuchaných zlatých vlasů a tvářemi zrůžovělými rozkoší, kterou jí poskytl. Vypadala jako jedna z těch polobohyní vymalovaných na stropě ve věžní komnatě, která sestoupila na zem. Takové dary však smrtelníkům nepřísluší.

Zvláště takovým, jako je on.

Vzpomněl si na stud a bolest v Gwendolyniných očích, když se vymanila z jeho náručí, a podíval se na své ruce. Třebaže se snažily poskytnout potěšení, přinášely jenom bolest.

Ozvaly se tiché kroky a rozpačité zakašlání jako varování, že už není sám. „Šel jsem se podívat na Gwendolyn a zjistil jsem, že jsou tajné dveře dokořán,” oznámil Tupper tiše. „Napřed jsem si myslel…”

„…že je v mé posteli,” dokončil Netvor a vrhl na přítele zatrpklý pohled. „Želím své reputace, ale musím přiznat, že už nejsem takovým svůdníkem jako kdysi.”

„Jestli je to pravda, proč tedy neutekla?”

„A proč ses jí nezeptal sám?”

„Protože spala a nechtěl jsem ji budit. Na tvářích měla slzavé cestičky, a tak jsem usoudil, že se uplakala ke spánku.”

Netvor se rozlítil. „Co se s tebou děje, Tuppere? Už tě nebaví týrat vesničany?”

„Abych pravdu řekl,” přiznal Tupper a opřel jednu nohu do mezery mezi zuby cimbuří, „ty jejich pověry mě začínají bavit. Stará bába Hayová nevylézá z postele, protože si myslí, že zvuk mých dud je hlasem smrtky, která si pro ni přichází. Jeden z kovářových synů se serval se synem klempíře kvůli tomu, kdo zradil MacCulloughy. A Ian Sloan málem zastřelil vlastní ženu. Probouzela ho z opice a on si ji prý spletl s Netvorem.” Tupper se zašklebil. „To říká on.”

„U< íiivi i lenil BflílybliMkýml cloeola íižlt, co?” nadhodil Netvor a posomě pohlédl

příteli do tvář**.

„Už ses s těmi Ballyblisskými docela sžil, co?“ nadhodil Netvor a pozorně pohlédl

příteli do tváře.

Tupper se zarděl. „Jak jinak bych z nich měl vydolovat těch tisíc liber ve zlatě?” Netvor se otočil k moři. V noci zadoufal, že jeho plány ustoupí do stínů před sladkou něhou Gwendolynina polibku. Byt to však stejně prchavý pocit jako rozkoš, již spolu sdíleli. Prchavý pocit. Nemohl jí nabídnout žádnou budoucnost. Jen vzpomínky na minulost.

Očima sledoval racka přistávajícího na skalnatém pobřeží. „Loď kotví v zátoce hned za těmito útesy. Čeká jen na můj signál. Pak nás odsud odveze.”

„A-ale proč ten spěch?” koktal Tupper. „Ti křupani začínají měknout. Nesmíme to uspěchat. Co kdybychom jim dali ještě čtrnáct dní…?*

Netvor vyskočil. „Žádných čtrnáct dní! Nejsem si jistý, jestli jim poskytnu ještě jednu noc.”

Rázoval po cimbuří a prsty si odhrnoval pocuchané vlasy z čela. Jak vysvětlit Tupperovi, že temnota, která ho tak dlouho skrývala, se nyní stala jeho nepřítelem? Že už se nemůže beze strachu potloukat ve stínech? BEZE strachu, že v šeru poruší vlastní rozhodnutí a proti své vůlí se vykrade po schodech do věže. A že už se nespokojí pozorováním spící Gwendolyn, nýbrž k ní přilehne a přikryje její svůdné křivky svým tělem.

Nelhal jí, když říkal, že by nikdy nepoužil násilí. Ale použil by veškeré milostně umění, které ovládá, aby ji svedl. Což by z něj učinilo ještě větší stvůru, než jakou už je.

Otočil se k Tupperovi. „Dávám ti ještě jednu noc, abys vydoloval z vesničanů pravdu. Jestliže se ti to nepodaří, přiznáme si, že to celé bylo ubohé bláznovství, zítra opustíme tohle proklaté místo a už o tom nikdy nebudeme mluvit. Souhlasíš?” Tupperovi poklesla ramena. „Souhlasím.” Už byl skoro u schodů, ale otočil se a tiše řekl; „Klidně bys jí mohl říct, kdo jsi, víš?”

Netvor se díval za přítelem se smutným úsměvem na tváři. „Kdybych si tím byl jistý, udělal bych to.”

Klidně bys jí mohl říct, kdo jsi, víš?

Tupper přecházel louku zalitou měsíčním světlem a vlastní slova se mu vysmívala. Zakopl o kořen. Cílil se přesně jako ten nemožný nemotora, za nějž ho jeho otec odjakživa pokládal.

Nehrb se. Narovnej se. To já byl v tvém věku opravdový chlap.

Možná měl otec ve všem pravdu. Koneckonců, co je to za muže, který se vydává za někoho jiného, aby udělal dojem na dívku s důvěřivýma očima? Povzdychl si, když si představil, jak snadno se obdiv v Kittyiných zářivých očích změní v opovržení, až zjistí pravdu - že je jen hloupá ovce, přestrojená za vlka.

V Netvorově převleku si připadal výmluvný a vtipný. Mohl vykouzlit kytici lučních květů zpoza zad a vehnat ruměnec na Kittyiny smetanové tvářičky. Líhal vedle ni v trávě A ukazoval jí souhvězdí třpytící se jako démanty na noční obloze. Poprvé v životě tak využíval klasické vzdělání, kterého no mu dostalo v Etonu.

V jejích očích byl záhadným cizincem, a ne obyčejným Angličanem s řídnoucími vlasy, který moc žvaní a snadno se červená.

Pokusil se přeskočit bublající potůček a namočil si v ledové vodě nohu až po koleno. Oba ti muži patrně zítra odjedou, uvažoval chmurně, a může si za to jen on sám. Namlouval si, že se o vesničanech dozví víc, když se bude dvořit Kitty, než zapalováním ohňových hrnců a divokým řvaním, kterým děsil ty, kdo se v noci zatoulali přilil daleko od svých chalup.

Po dnešní noci už Kitty nikdy nespatří, proč by tedy měl odhalit svou totožnost? Proč ničit její romantické sny? Proč jí nezanechat vzpomínky na chvíle, které spolu trávili? Alespoň by zůstal hrdinou v něčím srdci.

Až do chvíle, kdy jejich loď odpluje a Gwendolyn se vrátí do vesnice a poví své sestře, že si z ní dělal blázny.

Tupper se zarazil a zavřel oči. Věděl, co musí udělat.

Když je otevřel, stála tam, éterická jako proužky mlhy, stoupající ze zarosené trávy.

Přes útlá ramena měla jako obvykle přehozeny Netvorův plášť.

„Catriono,” oslovil ji. „Jsem tak rád, že jste přišla. Musím vám něco říct.”

Přistoupila k němu a houpala přitom pěkně tvarovanými boky. „Už mě tím mluvením unavujete,“ řekla chraptivě. „Celý minulý týden nic jiného neděláte. Vyprávíte mi o tom, jak jsem hezká. Že mám oči jako jiskřící kapky rosy na vřesu. Že mé rty jsou hebké a růžové jako okvětní plátky růže.” Tupper stál jako přimrazený, když si přitáhla jeho hlavu, až se jejich ústa skoro dotýkala a zašeptala: „Váš přítel měl pravdu. Příliš mnoho mluvíte.”

Tupper zasténal, když ho políbila. Ten neodolatelně hříšný pocit ještě umocnila její malá pevná ňadra, jež se tiskla k jeho hrudi. Poslední kapka krve mu stekla do slabin

a málem ji nechal, aby ho stáhla na sladce vonící trávu za sebou. Téměř podlehl výzvě, aby se zmocnil jejího těla, které tak otevřeně nabízela.

Ani netušil, že má tak silnou vůli, ale nakonec se mu podařilo rozpojit Kittyiny útlé paže a sundat je ze svého krku. Sotva popadal dech, když ji od sebe odstrčil. Určitě pochopila, že je podvodník. Skutečný Netvor by se nenechal vyvést z míry pouhým polibkem.

Zoufale sledoval slzy, jež jí proudily po tvářích. „Nessa měla pravdu,” vzlykala. „Vy

dokážete odolat mým půvabům!”

„Opravdu tomu věříte?” zeptal se užasle. „Věříte, že jsem vás netoužil políbit celou svou duší?”

Kitty přestala couvat, ale dívala se nedůvěřivě. „Glynnis povídala, že chcete jen panny. Že o dívky, jako jsem já, nestojíte, protože už nejsem…” Kousla se do rtu a sklopila oči.

„Glynnis má pravdu. Právě proto jsem vás nepolíbil.” Než se stačila rozvzlykat, Tupper se odvážil přistoupit blíž. „Nechci vás líbat, protože vy si zasloužíte víc než kradmé polibky a laskáni v měsíčním svitu.” Setřel jí slzy z tváří. „Ve skutečnosti bych se nikdy nedopustil takové nečestnosti, kdybych neměl v úmyslu učinit vás svou ženou.”

Tuppera vlastní slova překvapila skoro stejně jako ji. Nikdy se neodvážil pomyslet, že by se mohl vrátit do Londýna s kouskem nebe z Vysočiny, které by choval jako poklad po zbytek života. Neodvážil se ani snít o tom, že by Kittyin zvonivý smích a půvabné kroky mohly učinit z jeho pustého městského obydlí domov.

Zmocnilo se ho zvláštní vzrušení. Kitty na něj zírala, jako by stáhl z nebe měsíc a navlékl jí ho na prst jako třpytivou perlu.

Tupper očekával, že se jí na tváří objeví stejně blažený výraz, jaký měl - jak si byl jistý

- on sám. Jenže když natáhl ruku, aby ji pohladil, posmutněla a jako by zestárla. „Vy jste opravdu čestný muž,” prohlásila. „Dobrý muž. Slušný muž. Laskavý muž. A právě proto se nemohu stát vaší ženou.”

Než stačil pochopit její slova, otočila se a odběhla. Skutečný Netvor by ji byl jistě chytil, on však je jenom Theodore Tuppingham, neohrabaný syn nevýznamného vikomta. Nemotorně se po ní natáhl, ale v rukou mu zůstal jen plášť. Kitty zmizela v mlze.

Běžela lesem, pryč od Netvorova volání. Bolelo ji pomyšlení, že už není panna. Stírala si za běhu ruce a uhýbala dubovým a olšovým větvím. Gwendolyn se ji pokoušela varovat, ale neposlouchala. Ostatně, co o tom Gwendolyn věděla? Celé dny pečovala o jejich otce a plnila jeho únavné vrtochy, zatímco Nessa se toulala po nocích, přijímala lichotky a dárečky a pozornosti četných obdivovatelů.

Co na tom záleželo, že tyto pozornosti mizely hned, jak od ní její nápadníci dostali to, po čem prahli? Vždycky se našel další mládenec, toužící po šťavnaté hubičce a chvatném objetí za kovářovou stodolou.

A tak Kitty přišla o nevinnost ve spěšném a neobratném spojení, které jí přineslo více bolesti než rozkoše a připravilo ji o to, co by ráda věnovala muži, který chtěl, aby se stala jeho ženou. Muži, jehož milovala. Unikl jí chraptivý vzlyk. Ano, milovala ho –

jeho prostý obličej, laskavé srdce, vážné hnědé oči. A právě proto se za něj nemohla provdat.

Zastavila se a zachytila se drsného kmene břízy. Netvorův hlas už k ní nedoléhal a zanechal ji v tichu, rušeném jen strašidelnými zvuky a praskáním lesa. Větvemi nad ní vál chladný větřík. Kitty se zachvěla. Přes slzy neviděla, kudy běží, a nyní ji obklopovalo, připadalo cizí a nepřátelské.

Ve tmě za ní zapraskala větev. Otočila se a srdce jí skočilo do hrdla. „Kdo je tam?“ Noc byla až nepřirozeně tichá a vysmívala se její úzkosti. Začala se vracet směrem, odkud přiběhla, a doufala, že dojde na známá místa dřív, než zapadne měsíc.

Než však stačila udělat tři kroky, ovinula se jí kolem pasu svalnatá paže. Na ústa se jí přitiskla dlaň, která potlačila její vyděšené vřísknutí. Zaťala nehty do útočníkových chlupatých kloubů a otřásla se pod jeho žhavým dechem, který jí zavál do ucha.

„Zatáhni drápky, kotě, nebo ti je vytrhám jeden po druhém!’

Až teď si Kitty uvědomila, že je to Ross. Užasle vykulila oči, když ze stínů vystoupili Glynnis, Nessa a Lachlan a tvářili se nezvykle vážně.

Kitty zvedla nohu a dupla Rossovi na nárt. Ošklivě zaklel a uvolnil sevření. Vytrhla se mu a zuřivě se k němu obrátila. „Jak se opovažuješ na mě sahat, ty přerostlé lejno?”

Ross k ní výhružně vykročil. „Nějakýmu Netvorovi to dovolíš a já pro tebe nejsem dost dobrej?”

Očekávala, že ji Nessa s Glynnis přispěchají na pomoc, ale její sestry se postavily Rossovi po bok a vyčítavě se na ni zadívaly.

„Netuším, o čem to mluvíte.” Kitty se dívala z jedné na druhou a hledala v jejich tvářích potvrzení, že se jedná o žert.

„Víme, co jsi dělala,” řekla Nessa.

„A s kým jsi to dělala,“ dodala Glynnis jemně. Smutek v jejích očích byl znepokojivější než Rossovy výhružky.

„Až doteď jsme si mysleli, že ten Netvor je opravdu nějaké monstrum,“ řekl Lachtan.

„Díky tobě, děvče, už ale víme, že je to jen muž.“ Škaredě se ušklíbl. „Smrtelný muž.“

Kitty instinktivně ustoupila o krok. Měla jedinou myšlenku - utéct. Ne aby zachránila sebe, ale aby varovala Netvora.

„Co chcete dělat?” zašeptala ve snaze získat trochu času.

Místo odpovědi les náhle ožil. Zpoza každého stromu a keře vystupovaly temné postavy jako druidové v dávných dobách. Namísto posvátných kamenů a léčivých bylin však vesničané z Ballyblissu třímali hrubé klacky, muškety, provazy, nerozsvícené pochodně a všechny dýky a meče, které byly zakopané na dvorech a schované ve sklepech od chvíle, kdy je Angličané zakázali. Některé z nich na sobě stále ještě měly stopy dávno prolité krve nepřátel klanu MacCulloughů. Dokonce i stará babička Hayová se ozbrojila vidlemi, jež se nebezpečně třpytily v měsíčním světle.

Kitty ucouvla rovnou na Ailbertovu kostnatou hruď a Ross ji popadl za loket.

„Copak si myslíš, že budeme dělat, holka? Budeme honit Netvora!”

16

Gwendolyn stála na stole ve věži, svírala železnou mřiž a sledovala, jak na krajinu padá tma. Už se nemusela toužebně dívat na moře a snít o svobodě. Byla jí darována. Ona vsak zjistila, že o ni vůbec nestojí. A možná o ni ani nikdy nestála.

Slezla ze stolu a začala přecházet po místnosti. Toby se rozvaloval na posteli jako přežraný sultán, čekající, až mu harémové dívky zatančí. Sledoval její pohyby a v jeho drzých zlatých očích bylo možno vyčíst opovržení.

Už při prvním setkání obvinila Netvora ze zbabělosti, a přesto se neodvážila vyjít z místnosti, kterou sama sobě učinila celou, neboť ignorovala otevřené dveře. Už ani nedokázala říct, čeho se vlastně bojí. Jeho? Nebo sebe?

On se skrývá ve stínech, ale ona strávila posledních patnáct let za hradbou, kterou vybudovala vlastníma rukama. A maltou, jež spojovala kameny, byla povinnost, hrdost a ctnost. Povinnosti vůči otci na sebe brala jako kajícník milovanou žíněnou košili a byla stejně pyšná na to, že je ošklivá a ctnostná, jako se její sestry chlubily svou krásou. Dokonce i beznadějné toužení po chlapci, který je už tak dlouho mrtev, chránilo její srdce před nástrahami života… a lásky.

Zvedla Manderlyho Triumf racionálního myšlení a přelétla pár stránek. Úhledně vytisknuté listy, obsahující rozumné vývody doplněné vysvětlivkami, jí připadaly jako dětské žvatlání. Poprvé ji zklamala logika a zanechala ji v náručí emocí, které se vzpíraly veškerému rozumnému uvažování.

Nechala knihu vyklouznout z prstů, protože si vzpomněla, kdy naposledy zahlédla Netvora. Stál ve tmě, osamělý mužský stín, a přesto živější než jakýkoli muž, s nímž se setkala.

Jak jsem ti mohla dovolit dělat se mnou takové věci, když jsem nikdy nespatřila tvoji tvář? Když ani neznám tvé jméno?

Máš pravdu, ale přísahal bych, žes před chvílí poznala mé srdce.

Pevně stiskla víčka a přemítala, jestli měl pravdu. Neznala sice jeho tvář ani jméno, ale vycítila, že se pod ironií a drsností skrývá laskavost, velkorysost a něha. Možná právě toto poznání ji přimělo vyřknout ta slova, která zranila jeho hrdost a jí uvolnila cestu na svobodu.

Ona však nikdy nebude svobodná, protože její srdce uvěznil navždy.

Gwendolyn se pomalu obrátila k pootevřeným tajným dveřím. Mohla by si obléknout noční košili, zhasnout svíčky a vlézt do té lákající postele, ale instinkt jí napověděl, že za ní tentokrát Netvor nepřijde. Jako několikrát předtím.

Chce-li se osvobodit, musí za ním jít sama.

Kolem hradu Weyrcraig se vinuly mlhy stoupající z údolí a propastí a točily se kolem cimbuří jako dračí dech. Moře tupě bušilo do skalisek. Úplněk svým světlem zmrazoval vše, čeho se dotkl.

Gwendolyn se neohroženě pohybovala tmavými chodbami. Už se necítila jako dívka hledající chlapce, nýbrž jako žena hledající muže. Muže z masa a kostí, žádný přelud. Před větrem chránila plamen svíčky dlaní a tu děsivou díru ve zdi, spadající do smrtící hlubiny, prostě ignorovala. Kameny, které jí ležely v cestě, překračovala jako oblázky.

Měsíční paprsky pronikající roztříštěnou branou ji ani tentokrát nepřilákaly. Otočila se k nim zády a pátrala ve stínech. Kde jen Netvor může být?

Velká síň byla prázdná až na duchy, kteří se v ní zabydleli, a na stole pořád ještě stála broušená karafa s nedotčeným zbytkem whisky na dně.

Gwendolyn prohledávala místnost po místnosti a její spěch rostl s její netrpělivostí. Nakonec vešla do zaprášené kaple. S výjimkou kulatého okna z barevného skla zasazeného vysoko nad oltářem jen málo uniklo hněvu Cumberlandovýeh děl.

Razila si cestu mezi polámanými lavicemi a říkala si: Co když Netvor odešel? Co když nastoupil na loď, kterou viděla připlouvat před několika dny?

„Prosím,” šeptala a zírala na světlý kruh barevného světla.

Zavřela oči. Náhle si byla jistá, že kdyby z hradu odešel, vycítila by to. Stále ještě se nachází mezi těmito zdmi. Někde.

Otevřela oči a pospíchala z kaple k pobořenému stavení, které kdysi sloužilo jako vrátnice hradu. Z vlhkého příkrého schodiště v rohu vycházela narudlá záře a potvrzovala, co už Gwendolyn tušila.

Netvor se ukryl pod zemí.

Gwendolyn před sebe natáhla svíčku, stíny zatančily, ale konce schodiště nedohlédla. Vypadalo…, že vede do samého srdce pekla.

Roztřeseně se nadechla. Sledovat Netvora do jeho doupěte je jisté nebezpečné, ale nemá na vybranou. Netušila, jak se zachová, když zjistí, že je zahnán do kouta, a modlila se, aby v sobě našla sílu přežít jeho uder.

Přitiskla k sobě širokou, nebesky modrou taftovou sukni, aby se neotírala o mechem porostlé stěny, a začala sestupovat. Snadno si dokázala představit, že toto úzké schodiště vede do rozsáhlé vysoké jeskyně, kde najde Netvora stočeného v hnízdě ze zlata, démantu, smaragdů a rubínů. Zvedne svou obrovskou hlavu a dýchne na ni oheň, který ji sežehne na kost.

Gwendolyn se zastavila a zahnala hrůzostrašnou představu. Netvor včera v noci jasně dokázal, že není žádná nestvůra.

U paty schodiště rudá záře zesílila. Šla za ní klenutou chodbou vedoucí do kamenného předsálí. A tom konečně našla Netvora. Nedřímal na hromadě pokladů, nýbrž na pomuchlané kupě pokrývek a houní.

Gwendolyn zaskočila vlna něhy, které se jí zmocnila. Netvor ležel na zádech S jednou paží nataženou a prsty lehce sevřenými.

Tvář mel odvrácenou od skomírajících uhlíků v krbu. V místnosti bylo chladno, ale on se částečné odkopal o odhalil dlouhé štíhlé stehno v jelenicové nohavici pod kole-na a nohu v punčoše. Pod košilí, až do pasu rozhalenou, viděla široký zlatavý hrudník porostlý lesklými tmavými chloupky.

Gwendolyn ukápl na prsty horký vosk. Při pomyšlení, že má možnost odhalit jeho pravou totožnost, jí vyschlo v ústech a roztřásly se jí ruce.

Zaváhala. Najednou se jí nechtělo ho špehovat, když tu leží a spí bezmocný jako děcko. On vsak žádné výčitky neměl, zatvrdila se. Vplížil se do její komnaty a sledoval ji ve spánku.

Klekla si vedle něj a zvedla svíčku.

Jeho ruka se bleskově pohnula a sevřela jí zápěstí. V okamžiku letěla svíce do kouta a ona se ocitla pod ním. Gwendolyn zalapala po dechu. Ocitnout se v jeho náručí ve

stoje bylo něco úplně jiného než ležet na zádech a cítit na svých ňadrech jeho pevnou hrud.

„Hledáte něco, slečno Wilderová? Možná zdravý rozum, což?“

Takže už je zase slečna Wilderová. S pocitem ztráty si vzpomněla, jak včera mumlal její jméno do koutku úst jako svatou litanii.

„Hledám svoji svíčku, pane Netvore.”

„Díkybohu, vždyť jste mi málem zapálila vlasy.”

„Nyní patrně očekáváte, že vám poděkuji za to, že jste mi nepodřezal krk.”

„Neděkujte, noc je ještě mladá.”

Gwendolyn polkla. Dravčí lesk v jeho očích a horkost jeho velkého mužného těla ležícího na ní ji omračovaly. Z jeho dechu nebyl cítit ani náznak whisky, čímž se potvrdilo její přesvědčení, že je daleko nebezpečnější střízlivý nežli opilý.

Svalil se z ní a zvedl ji na nohy.

„Vy jste ta nejotravnější osoba, co znám,” přešel ke krbu a pohrabáčem uhasil poslední žhnoucí uhlíky, „Když vás tu chci mít, snažíte se utéci. A když vám řeknu, abyste utekla zůstanete.“

„Opravdu chcete, abych odešla?”

Otočil se k ní tváří, ale v chabém světle z krbu viděla jen jeho obrys. „Co chci já, nemá stejně žádny význam, jak jste mi včera v noci dala jasně najevo.“

Gwendolyn pronikal chlad, ale přesto cítila, jak jí zahořely tváře. Byla si dobře

vědoma, že okusila rozkoš a jemu žádnou neposkytla.

„Měla byste se červenat častěji, slečno Wilderová,” dodal tiše. „Sluší vám to.” Dotkla se tváře. „Jak to..,?”

„Všichni přece vědí, že netvoři vidí ve tmě.” Jestliže poznal, že se červená, pak mu jisté neuniklo, jakou péči věnovala svému zevnějšku. Že si kartáčovala vlasy tak dlouho, až jí v lesklých vlnách spadaly na záda, a zvolila šaty zdůrazňující křivky jejího těla. Jak moc se snažila vidět se jeho očima,,.

„Napadlo mě to,“ odpověděla ironicky. „Všimla jsem si, že mě stíny nedokázaly ochránit před vaším pohledem.”

„To že potřebujete? Ochranu? Přede mnou?”

„Víc, než tušíte,” přiznala Gwendolyn svou slabost, a přesto k němu přistoupila blíž. Ostražitý lesk jeho očí zesílil. „Pokud jste se se mnou přišla rozloučit před návratem do té své kouzelné vesničky, mohla jste si ušetřit námahu. Já také zítra odjíždím.” Gwendolyn vynechalo srdce. „Bez toho tisíce liber, pro něž jste si přijel?”

„Dospěl jsem k názoru, že by náklady na nalezení toho zlata přesáhly jeho hodnotu.”

„Kdypak vás to napadlo?”

Očekávala, že její otázku zlehčí, ale když konečně odpověděl, byl jeho tón vážný.

„Včera v noci. Když jste se mi vytrhla z náručí, jako bych byl nějaká divoká bestie.” Gwendolyn zavrtěla hlavou. „Včera v noci jsme se mýlili oba, pane Netvore. Nestvůru v muže, či dívku v ženu nepromění panensky polibek. I ten nejsladší. To dokáže jen cosi mocnějšího.”

„Neříkejte to!” zvolal chraptivě. „Toužím po vás, ale v životě bych se neodvážil obětovat vaši drahocennou nevinnost svému chtíči.”

„Myslíte, že jsem za vámi dnes přišla, abych se vám nabídla?” postoupila ještě o krok.

„Musím vás varovat, že se možná nedokážu ovládnout, ale rozhodně najdu dost síly, abych zítra odplul.” Napřáhl paži, aby ji zarazil.

Gwendolyn ho uchopila za ruku. „Přišla jsem vám nabídnout něco mocnějšího než polibek a trvanlivějšího než dotek.” Přitiskla si jeho dlaň na hruď, kde, jak věděla, ucítí tlukot jejího srdce. „Lásku.”

Kdyby mu v tu chvílí Gwendolyn posvítila pochodní do tváře, Netvor by neucouvl. Těmi dvěma větami mu věnovala cosi daleko cennějšího než svou nevinnost, poklad, který střežila cely život - svou hrdost.

„Neblázněte! Jak byste mohla milovat muže, jehož jméno neznáte a jehož tvář jste nikdy neviděla?”

„To nevím,” připustila a přitiskla si jeho ruku ke rtům. „Jedno však vím jistě - až odsud zítra odejdete, odvezete si s sebou mé srdce, ať už se odeberete, kam chcete.” Gwendolyn mu přejela rty po hřbetu ruky a Netvor zasténal. Téměř cítil, jak z jeho srdce odpadají zjizvené krunýře, kterými je před tak dávnou dobou obrnil. Nedokázal se nasytit vůně jejích vlasů a jejich neskutečné hebkosti, kterou cítil mezi prsty, když se skláněl k jejím rtům.

Jaký byl blázen, když uvažoval, kdo má větší moc - netvor, nebo panna. Cítil, jak se Gwendolyniny rty pootevírají a klesl před ní na kolena.

Vůbec nevnímal vzdálený hřmot. Pak se domníval, že je to bouře, protože mu v uších bušilo srdce, které odevzdal do Gwendolyninych dlaní. Bušilo tak hlasitě, že by přeslechl i dunění děl.

„Zabijeme Netvora! Zabijeme Netvora!” Gwendolyn se polekaně zachvěla, když zaslechla vzdálené skandováni

„Co to má ksakru…?” Netvor naklonil hlavu a naslouchal. Pokřik stále sílil.

Zabijeme Netvora! Zabijeme Netvora! Usekneme mu hlavu a hned bude v tahu! Už nás týrat nebude!

Netvor tiše zaklel, vstal, sevřel Gwendolyninu tvář v dlaních a na rty jí vtiskl ohnivý polibek. „Odpusť, že mu přerušit naše malé intermezzo, lásko, ale obávám se že máme nevítané hosty.”

Než stačila popadnout dech, vzal ji za ruku a táhl sebou po schodech.

17

Netvor ji nazval svojí láskou.

Gwendolyn za ním klopýtala, zmítajíc se mezi děsem a nadšením. Třebaže ji zdravý rozum varoval, že toto osloveni nemuselo znamenat víc než pouhé gesto, její srdce blaženě zpívalo.

O to bylo smutnější, že brzy zemřou.

Když se vynořili ze sklepení, pravidelné skandování blížícího se davu se rozpadlo v nesourodé výkřiky a jeky. Netvor se přitiskl zády ke stěně, jednou paží objal Gwendolyn kolem pasu a přitáhl ji k sobě.

„Ještě nejsou na hradě,” šeptal. „Podaří-li se nám dostat na hradby, než vniknou na nádvoří, pošlu signál na loď a oni pro nás přijedou.”

Dalšího vysvětlování nebylo třeba. Přejel jí rty po spánku, povzbudivě jí sevřel ruku a Gwendolyn věděla, že by jej následovala třeba do pekla. Ruku v ruce vyrazili z vrátnice, přeběhli kolem kaple a hlavními dveřmi do síně. Měsíční světlo pronikalo dovnitř otvory po dělových koulích, ale nebyl čas ani letmo mu pohlédnout do tváře. Gwendolyn měla co dělat, aby mu stačila a načerpala trochu vzduchu do na-máhaných plic. Když spěchali vzhůru po schodech, mihl se kolem nich šedý stín. Byl to Toby. Pohyboval se o poznání rychleji, než bylo jeho zvykem.

Pokračovali po galerii, až dosáhli točitého schodiště, podobné tomu, které vedlo do Gwendolyniny věže. Netvor sice změnil role - místo lovce se stal kořistí -, ale neztrácel jistotu. Vedl ji kolem všech překážek a děr, aniž zvolnil rychlost. Když zahýbali na první odpočívadlo, málem vrazili do Tuppera.

Měl rozcuchané vlasy a jeho černá košile byla na mnoha místech potrhaná. Postrádal jednu holinku a krvácel z rány na spánku, „Stačil jsem vesničanům utéct a signalizoval jsem z hradeb lodi!” zvolal a předklonil se, aby nabral dech. „Už nám posílají čluny.”

Gwendolyn si všimla, že je vyčerpaný a téměř hysterický, utrhla krajkový lem z rukávu, osušila jeho ránu a zeptala se: „Vůbec nic nechápu. Co se to děje, Tuppere?” Netvor pohlédl na přítele zúženýma očima. „Věru, Tuppere. Myslím, že bys to měl slečně Wilderové objasnit.” Podíval se z okna a pak zpátky na Gwendolyn. Jeho tvář byla stále ještě ve stínech, ale světlo pochodní, blížících se vzhůru po skále, stále sílilo. „A to rychle.”

„Moje chyba,” vydechl Tupper a napřímil se. „Sledovali Kitty na místo, kde jsme měli schůzku, a…”

„Kitty?” opakovala Gwendolyn. Zamrkal bolestí, když odtáhla ruku s provizorním obvazem a uchopila ho za loket. „Moji Kitty?”

Tupper zavrtěl hlavou. „Moji Kitty. Tedy doufal jsem, že se stane mou, protože jsem ji požádal…”

„Čerta mi záleží, čí ta zatracená kočka je,” Netvor mávl směrem k oknu. „Já bych jen rád věděl, proč ten rozzuřený dav venku volá po mé hlavě.”

Tupper se zatvářil zahanbeně. „Oni nechtějí tvoji hlavu, ale moji. Myslí si, že Netvor jsem já.”

„Nuže, mohl byste mi, pane Tuppinghame, prozradit, z čeho tak usoudili?” zeptal se Netvor tiše a velmi nebezpečně.

‘Tupper, který vždycky vyhlížel jako andílek, se zatvářil ještě nevinněji. „Nemám tušení. Ale honili mě celé hodiny jako lišku. A dostali by mě, kdybych náhodou nespadl z kopce do rokle, a unikl tak z jejich dosahu. Pak se patrn¨ě rozhodli pochodovat na hrad.”

Netvor ustoupil od okna. Stále ještě nechtěl být poznán. Vesničané už byli jasně vidět a Gwendolyn se otřásla, když uslyšela válečný pokřik, jenž se tu naposledy ozval před patních lety.

„Kdyby ti darebáci tenkrát tak nadšeně bránili náčelníka svého klanu, mohl by ještě žít,” podotkl Netvor hořce.

Tupper ho zatahal za rukáv. „Není čas na úvahy. Musíme si pospíšit. Když se dostaneme do jeskyní dřív, než ta smečka zaútočí na hrad, mohli bychom vyváznout se zdravými krky.”

Netvor se otočil a plácl přítele přes rameno. „Dobrý nápad, hochu. Jdeme!”

Uchopil Gwendolyn za ruku a trvalo mu par vteřin, než si uvědomil, že ho nenásleduje. „Pojď, Gwendolyn. Slyšela jsi, co říkal Tupper. Nemáme času nazbyt.”

„Já s vámi nejdu,” řekla tiše.

„Proč ne? Ovšemže jdeš s námi.” Sevřel jí ramena. „Zbláznila ses? Myslíš si snad, že tě tu nechám napospas té krvežíznivé vlčí smečce? Už tě jednou málem zavraždili. Další příležitost jim neposkytnu!”

Gwendolyn se mu opřela dlaněmi o hruď a rychle uvažovala. „Tentokrát ale nejdou po mně, nýbrž po Netvorovi. Myslí si, že jsem mrtvá. Možná budou tak ohromení, až zjistí, že jsem živá a zdravá, že to poskytne tobě a Tupperovi čas, abyste doběhli ke člunu. A snad je zdržím natolik, abyste se dostali k lodi.”

„Hrome, já tě tu nenechám,” prohlásil rozhodně.

„Nic jiného ti nezbývá. Když nás tu najdou pohromadě, nebudu mít o nic větší naději na přežití než ty.” Prudce do něj strčila. „A teď už krucinál běž! Nebo to odskáčeme všichni!”

Netvor pohlédl z okna a pak na Tuppera, který se skloněnou hlavou pokorně čekal o

tři schody níž. Světla byla blíž a blíž, a když zaváhá, jeho maškaráda přijde vniveč. Gwendolyn věděla, že ji opouští ještě dřív, než jí sevřel tváře do dlani a přejel jí po lícních kostech, jako by si chtěl její rysy vtisknout do paměti bříšky prstů.

„Vrátím se pro tebe. Přísahám!”

Dotkla se jeho tváře a usmála se skrz slzy. „Jednou jsi mi řekl, že jsem z tebe udělala muže, který by si přál, aby dokázal, že dodrží slovo. Nyní odcházíš, ale já ti zůstanu věrná.”

Dřív, než stačil složit další přísahu, kterou nebude moci dodržet, jej Gwendolyn přitáhla za pocuchané vlasy ke svým ústům. Byl to polibek, jaký ještě nezažili. Horký, hořký i sladký, plny příslibů i zklamání, nenaplněných snů i toužení.

Pak se ozval třesk, když útočníci vyvrátili zbytky hradní brány z veřejí, a Tupper zděšeně zaječel.

„Rychle,” postrčila Gwendolyn Netvora ke schodišti. „Nezbude pozdě!”

Naposledy se ohlédl a vydal se za Tupperem. Jakmile dozněly jejich kroky, Gwendolyn si přihladila vlasy a smířila se s osudem. Dobře věděla, že hrad i její sny

mohou zmizet v plamenech, ale vůbec jí to nevadilo, pokud dokáže zachránit Netvora.

Když se objevila na vrcholu schodiště vedoucího na nádvoří hradu Weyrcraig, vesničané ucouvli.

Asi je překvapilo, že mě nesežral, napadlo ji. Vůbec netušila, jak na ně působí ona sama, s tvářemi zrůžovělými jeho posledním polibkem a půvabným vnadným tělem, které se již neskrývalo pod hrubou kytlicí. Taftové šaty modré jako její oči. Lesklé vlasy, odrážející rudý svit pochodní i chladné měsíční paprsky.

Postavila se jim se vztyčenou hlavou.

„Gwennie!” Kitty jako první porušila užaslé ticho a pokusila se vytrhnout z Niallova drsného sevření. „Netvor mi řekl, že žiješ. Snažili se mě přesvědčit, že jsem hlupačka, ale já věděla, že by mi nikdy nelhal.”

Gwendolyn chvíli trvalo, než si uvědomila, že Kitty nehovoří o jejím Netvorovi. Došlo jí, co znamenal ten Tupperův ostýchavý výraz.

Nessa a Glynnis na ni civěly, jako by ji viděly poprvé v životě. Gwendolyn pátrala po Izzy, ale marně. Věrná služebná zůstala dole a pečovala o jejich otce.

Ailbert s oběma hromotluckými syny po boku se oddělil od davu. „Ustup, děvče! Proti tobě nic nemáme.”

„Zato já mám něco proti vám! Před více než čtrnácti dny jste mě na tomto nádvoří chtěli klidně nechat zemřít.”

„Zdá se, žes dopadla docela dobře,” zavrčel Ross.

Zadíval se na její ňadra v hlubokém čtvercovém výstřihu a Gwendolyn najednou pochopila, že to, co pokládala za pohrdání v jeho očích, je a vždycky byl chtíč. Když ji štípal, podrážel jí nohy a nadával jí, trestal ji za to, že po ní ve skutečnosti touží.

„Myslím, že lépe než ty, Rossi,” odpověděla laskavě. „Nikdy jsem se v nitru necítila tak malá, abych měla potřebu ponižovat druhé a dodávat si tím na velikosti.” Několik lidí zalapalo po dechu. Ross k ní výhružně vykročil, ale jeho mladší bratr jej zadržel.

Lachlan odhodil tmavé vlasy z čela a s jednou svalnatou paží ovinutou kolem Rossova pasu zvolal: „Nemáš snad v úmyslu hájit toho Netvora? Vždyť se potěšil se všemi děvčaty ze vsi. Tady s malou Kitty a kdoví s kolika dalšími!”

„Chtěl se se mnou oženit!” kvílela Kitty.

Nessa si odfrkla. „Kéž bych dostala za každý takový slib šilink…”

„Ale tys ho určitě dostala,” odsekla Glynnis a v davu se ozval nejistý smích.

Ailbert už se netvářil přísně, nýbrž prosebně. „Tys byla vždycky hodné děvče, Gwendolyn Wilderová. Rozumné děvče.” Když Gwendolyn zaslechla ta dobře známá slova, cítila, jak jí tuhne čelist. „Určitě víš, že z nás ze všech včetně tebe udělal ten darebák blázny. Lhal, kradl a připravil nás O věci, které nám právem náležely.”

„Měl pro to své důvody,“ odporovala. Sama by však ráda věděla jaké.

„Možná ano,” připustil Ailbert. „My však máme také důvody, proč jsme sem dnes v noci přišli. Chceme Netvorovu hlavu a také ji dostaneme. A nyní ustup, ženo, než budu nucen udělat něco, čeho bychom oba litovali.”

Gwendolyn si nebyla jistá, zda poskytla Tupperovi a Netvorovi dostatek času, aby se dostali do člunu, ale jí samotné už ho mnoho nezbývalo. Když Ailbert vykročil,

očekávaje, že ustoupí a nechá ho projít, seběhla ze schodů a vytrhla babičce Hayové vidle. Nevšímala si stařenčina užaslého výkřiku, přitiskla je na Ailbertovu hruď a donutila ho zatančit veselý taneček, aby se nenabodl na jejich ostré hroty.

„Zatracené děvče,” bědoval a couval do náručí vesničanů, „což jsi opravdu přišla o rozum?”

„Vsadil bych se, že nepřišla o rozum, ale o duši.“ Rossova slova způsobila, že se dav zachvěl hrůzou. „Jen se na ni podívejte! Je tohle snad ta milá Gwendolyn Wilderová, s níž jsme vyrůstali?”

Vesničané strnuli. Gwendolyn si vzpomněla, že Ross sice není chytrý, ale vždycky byl mazaný.

Přiklátil se kupředu, ale dával si dobrý pozor, aby zůstal z dosahu vidlí.

„Gwendolyn, kterou jsme znávali, byla tlustá a ošklivá! Chodila se skloněnou hlavou a mívala nos zabořený v knihách. Smířila se s tím, že se po zbytek svého nešťastného života bude starat o toho jejich potrhlého tatínka.”

„Můj otec je hrdina!” vykřikla Gwendolyn. „Zaplatil svým rozumem za zbabělost vašich otců a všech mužů v Ballyblissu!”

Ailbert zbledl, ale nepokusil se hájit.

Rossův úšklebek se stal ještě podlejším. „Čímpak sis vysloužila Netvorovu přízeň? Obětovala jsi mu svou ctnost? Svou duši?” Otočil se k vesničanům. „Jen se na ni podívejte! Má rozpuštěné vlasy a prsa jí lezou z výstřihu jako nějaké děvče. Odvažuje se nám vzdorovat, protože jí Netvor daroval schopnost vzbudit chtíč v každém muži, který ji uvidí.” Ross ztišil hlas a přinutil vesničany, aby natáhli uši. Což učinili, ale zároveň neodtrhli zraky od Gwendolyn. „Byla tu s Netvorem sama víc než čtrnáct dní. Nikdo netuší, jakým bezbožným kouskům ji ještě naučil.“

Lachlan těžce polkl, až mu poskočil velký ohryzek. Dokonce i stoický Ailbert si musel osušit čelo, což mu vyneslo zuřivý pohled jeho manželky.

„Netvor není žádná bestie!” zařvala Gwendolyn. Nenáviděla Rosse za to, že z něžných a cudných setkání dělá něco tak odporného. „Je to muž a tisíckrát lepší, než kdy ty dokážeš být!”

„Slyšíte?” zvolal Ross. „Toho jsem se obával. To monstrum ji očarovalo!”

„Jak ji mohl očarovat,” vmísila se jasným hláskem Kitty, „když jsi sám říkal, že je to jen obyčejný smrtelník?”

Gwendolyn zaštípaly v očích slzy. Jestliže to přežije, dá za ta slova sestřičce obrovskou pusu.

Ross pokrčil rameny. „Mohl jsem se zmýlit.”

„Nebo jsi sám očarován,” nadhodila Gwendolyn a vyvolala vlnu nervózního smíchu. Ten pod Rossovým zuřivým pohledem brzy utichl. „Navrhuji, abychom ji upálili.”

„Baže, upalme ji,” připojila se jeho matka a zpražila Ailberta vítězoslavným pohledem.

Dav se k nim připojil a Gwendolyn zamrazilo. Kůl, k němuž ji přivázali a nechali napospas Netvorovi, ještě stál uprostřed nádvoří. Jak snadno by ji k němu mohli opět přivázat, položit kolem ní roztříštěný nábytek a podpálit hranici svými pochodněmi. Ucouvla o jeden schod, pak o druhý a mávala před sebou vidlemi. Kdyby proti ní vyrazili, je ztracená.

„Netvor mě neočaroval,” křičela, aby překonala sílící mručení davu. „Není to žádné monstrum! Je to muž! Laskavý a ušlechtilý muž!”

Vesničané se blížili ke schodům a světla pochodní se odrážela od jejich zbraní. Glynnis a Nessa bezmocně zůstaly vzadu. Kitty se podařilo vykroutit Niallovi, ale dav ji pohltil dřív, než se dostala k sestře.

Gwendolyn dospěla na vrchol schodiště a vzhlédla na měsícem ozářené nebe. Slyšela jen řev svých spoluobčanů, ale žádný okřídlený stín jí na pomoc nepřispěchal. Nelitovala však ničeho, ani jediného polibku nebo doteku.

Ross s otcem a bratrem vstoupili do síně a Gwendolyn ucouvla do stínu.

Najednou ji zezadu objala silná paže a sevřela ji v pevném objetí. Ucítila kořeněnou

vůni santalu a závan naděje.

Netvor se pro ni vrátil. Dodržel svůj slib.

Když s ní vystoupil do světla, vesničané ohromeně polkli. Gwendolyn se jim ani nedivila. Třpytící se pistole v Netvorově ruce udělala z jejich prastarých rezavých zbraní hračky pro děti.

Promluvil ale už ne úsečnou lhostejnou angličtinou, nýbrž jadrnou chrčivou skotštinou. „Udělali byste nejlépe, kdybyste okamžitě vypadli z tohohle nádvoří, pokud chcete odejít živí, protože tady se nebudou upalovat žádné panny a žádní netvoři zde nepřijdou o hlavu, dokud je MacCullough pánem a vládcem hradu Weyrcraig.”

Část druhá

Jak sladké bylo toulat se po polích, a chutnat krásy léta,

než jsem se střetl s princem lásky, jenž vznášel se v slunce paprscích!

William Blake

18

Gwendolyn ztuhla v Netvorově objetí a překonávala šok z toho, že opět slyší hlas, který už dávno pohřbila. Mnoho probdělých nocí a doutníků zdrsněly cizincův baryton, ale jeho výslovnost jí byla známá tak důvěrně jako tlukot vlastního srdce.

Ross zbledl, jako by spatřil ducha, třebaže na svalnaté paži, objímající Gwendolynin pas, nebylo nic nadpřirozeného.

Čas se vrátil nazpět ke chvíli, kdy před čtrnácti dny stanula na tomto nádvoří. Netvor se vynořil z úkrytu s pláštěm přehozeným přes široká ramena a dýmem proudícím z nosu. Gwendolyn nedokázala odvrátit zrak a sledovala, jak se ta tvář - krásná, strašlivá a neskutečná - halí do stínů.

Její logický rozum tuto vzpomínku odmítal přijmout. A až dosud si ji nedokázala vybavit.

Pomalu se k němu otočila tváří.

Okamžitě zjistila, že by bylo bláznovstvím považovat Bernarda MacCullougha za pouhého smrtelníka. Přes ďábelský záblesk ve smaragdově zelených očích vyhlížel jako archanděl. Mocné čelo pokrýval pramen rozcuchaných tmavých vlasů nedbale svázaných v týle černou sametkou. Tvrdost brady změkčovalo humorné zvlnění jeho rtů, zvoucích spíše k pohanským rozkoším, jimž těžko odolá i ta nejctnostnější žena, než k pokání.

Tvář mu nehyzdilo žádné znaménko či jizva, žádné znetvoření nenarušovalo jeho přitažlivé rysy, jenom slunce, vítr a nezřízený život zanechaly své stopy na obličeji chlapce, jehož si pamatovala. Gwendolyn neodolala a dotkla se konečky prstů linií, které brázdily jeho čelo, vějířků drobných vrásek na vnější straně očí a hlubokých rýh, lemujících jeho ústa. Známky stárnutí jej nehyzdily, ba naopak jako by mu dodávaly na zajímavosti.

Prudce stáhla ruku. Cítila se zrazená do hloubi duše. Její milovaný Netvor není žádná stvůra, nýbrž krasavec. Vždycky se pokládala za chytrou, ale on z ní udělal naprostou hlupačku.

Pohled na něj se jí hnusil, ale nedokázala odtrhnout zrak. Začala od něj couvat.

Už to nebyl ten útlý mládeneček z jejích vzpomínek. Měl štíhlé boky, ale širší ramena, než si představovala. Byl bosý a rozhalená košile odkrývala mohutnou hruď a působivé svaly. Pistoli svíral v pravici tak přirozeně, jako by se s ní narodil.

Vzdalovala se od něj ve snaze uniknout neuniknutelnému, ale on ji chytil volnou rukou za zápěstí. Nyní mu nepůsobil starosti dav, ale ona. Potemnělýma očima pátral v její tváři. „Nemohl jsem tě opustit,” řekl tiše a naléhavě. „Musel jsem se vrátit.”

Slyšet Netvorův hlas z jeho zrádných rtů bylo víc, než Gwendolyn dokázala snést.

„Ještěže tentokrát nemusím čekat patnáct let.”

Pokusila se mu vykroutit, ale Bernard ji netrpělivě strhl zpátky. Cedil slova sevřenými zuby a jedním okem sledoval civící vesničany. „Je mi opravdu líto, slečno Wilderová, jak se vás dotýká skutečnost, že jsem přežil, ale obávám se, že se v tuto chvíli musíme zabývat vážnějšími věcmi. Například tím, jak si zachránit kůži.”

„A co když si nejsem vůbec jistá, že ta vaše za to stojí? Co vy na to?” Pohlédla na pistoli v jeho ruce. „Zastřelíte mě?”

Téměř si to přála. Od chvíle, kdy spadla z dubu přímo na něj, se necítila tak pokořená. Kéž by ho tehdy zabila. Ušetřila by si tím utrpení z toho, že se do něho zamilovala. A ne jednou, ale hned dvakrát.

Než stačil odpovědět, vyklopýtal z hradu Tupper a třel si čelist. „Jemináčku, člověče, nemusels mě praštit. Stačilo hezký poprosit a já bych ti vůbec nebránil vyskočit z člunu.”

Gwendolyn sklopila zrak. Bernardovy punčochy a jelenicové kalhoty byly promáčené mořskou vodou až do půl stehen a pevně lnuly k jeho hříšně svalnatým nohám.

„Netvore!” Všechny hlavy se otočily, když se křehká černovlasá krasavice rozběhla po schodech a padla Tupperovi kolem krku.

„Kitty!” Tupper se sice začervenal, ale opětoval její objeti až dojemně upřímně.

„To je ta jeho Kitty, nebo ta tvoje Kitty?” zašeptal Bernard Gwendolyn do ucha.

„Už si nejsem jistá,” odpověděla Gwendolyn odměřeně a sledovala Tuppera, nořícího nos do sestřiných vlasů.

„Jak může bejt tenhle chlap Netvor?” Babička Hayová ukázala pokrouceným prstem na Bernarda. „Já myslela, že je Netvor von!”

„Nebuď blázen!” zaskřehotal starý Tavis a šoural se ke schodům. „Každej přece vidí, že je to náčelník MacCullough, kterej se vrátil, aby se nám pomstil.”

Několik obyvatel Ballyblissu se pokřižovalo a další se nenápadně kradli k bráně. Gwendolyn konečně pochopila, proč jimi tak otřáslo, když se objevil Netvor. Až teď si uvědomila, jak moc se podobá svému otci.

„Ty jsi blázen, starče!” Ailbert postrčil Tavise zpátky. „Sám jsi sem s námi lezl ráno po Cumberlandově útoku. MacCullough už sotva dýchal.”

Gwendolyn úkosem pohlédla na Bernarda. Tvářil se naprosto bezvýrazně, což

působilo děsivě.

„MacCullough nemůže být naživu!” přesvědčoval Ailbert přítomné natolik vášnivě, jako by o tom musel přesvědčit i sám sebe.

„Byli jsme u něj, když naposledy vydechl, a slyšeli jsme jeho poslední slova!”

„Nechť netvorova křídla zpečetí váš osud,“ přimrazil je Bernard svým chraptivým barytonem na místě.

Netvor křídly máv a dotkl se vás všech a vaše hroby sežehne jeho žhavý dech.

Dokud jeho hněv neukojí nevinná krev.

Dorecitoval a zdánlivě lhostejně pokrčil širokými rameny. „Můj otec se sice považoval více za učence než za básníka, ale tohle se mu myslím docela povedlo.” Přeletěl ohnivým pohledem nádvoří. „Zvláště vezmeme-li v potaz, že to složil ve chvíli, kdy mu ze srdce prýštily poslední kapky krve.”

„Není to tatík, je to syn,” vydechla babička Hayová a sevřela ošoupaný křížek, který nosila pod kytlicí.

„My jsme ale našli i tvoje tělo, chlapče,” zašeptal Ailbert „Bylo celé spálené v koutě velké síně. Sám jsem je zabalil do kusu látky a přivázal je na hřbet tvého poníka… Jak…?”

„Ano, jak?” zasáhla Gwendolyn zuřivě.

Bernard se na ni významně podíval, než předstoupil.

„Domnívám se, že to bylo tělo jednoho z Cumberlandových průzkumníků, který byl omylem zabít při výbuchu. Než jste je objevili, byl jsem už dávno pryč. Angličané mě vzali do zajetí.”

Těmi pěti slovy popsal Bernard osud, který si žádný z nich nedokázal představit. Gwendolyn se pokoušela nemyslet na to, co všechno musel ten nevinný jasnooký chlapec vytrpět v rukou nepřátel svého otce.

„To je zázrak!” Ailbertova žena odstrčila nešťastníky, kteří jí stáli v cestě, a vydusala po schodech. Vrhla se před Bernardem na kolena, popadla jeho ruku a pokryla její hřbet zbožňujícími polibky. „Konečně Bůh odměnil naši trpělivost! Náš pán se k nám vrátil!”

Bernard si osvobodil ruku a otřel si ji o kalhoty a Ailbertova žena ustoupila. Málem se pokřižovala. Její čin sice vyvolal mumlání a pár polovičatých pozdravných výkřiků, většina vesničanů však vypadala spíše vylekaně než potěšené. Až na

její starší sestry, povšimla si Gwendolyn s cynickým úšklebkem. Glynnisiny oči chtivě svítily a Nessa se na Bernarda dívala jako na velmi lákavý hovězí stejk - jako by neměla už hezky dlouho v žaludku nic jiného než suché brambory.

„Lže!” Rossovi zrudla tvář rozčílením. Postavil se před matku. „Každý ví, že Angličané nebrali žádné zajatce. Ani u Cullodenu, ani tady! Je to podvodník, ano, je to podvodník!” Vrhl na Gwendolyn opovržlivý pohled. „A tahle dívka se s ním spojila.”

V příští chvíli se ocitl u hradní zdi s Bernardovou pistolí přitisknutou pod bradou. Bernard promluvil tiše, ale slyšeli ho všichni. „Žasnu, že jsi se za patnáct let nenaučil hovořit s dámou. Kolikrát ti mám opakovat, že nikdy neodpouštím urážku, které se někdo dopustí na mých lidech?”

Ross vyvalil oči. Zíral na nesmiřitelnou tvář muže, který se zrodil, aby se stal absolutním pánem jeho osudu. „Já to tak nemyslel… Je mi to strašně líto, pane… Od-odpusťte mi, můj pane,“ koktal skoro tak jako toho léta před mnoha roky.

Gwendolyn otřáslo, že si Bernard pamatuje ten den stejně jasně jako ona. Jak by ne? Vždyť to byl poslední, který prožil na svobodě. Poslední den, kdy se toulal po Vysočině jako svůj vlastní pán.

Gwendolyn bodlo u srdce. Dokud byl mužem bez minulosti, věřila, že spolu budou sdílet budoucnost. To bylo nyní nemožné. Hrad sice unikl pochodním davu, ale její milovaný Netvor zemřel ohnivou smrtí a spálil s sebou i všechny sny.

Nevšímala si Tupperových a Kittyiných tázavých pohledů, seběhla po schodech a poklepala Bernardovi na rameno. Pomalu se otočil a nechal popelavého Rosse, aby se odplazil.

Gwendolyn zarazil způsob, jakým se nad ní tyčil. Přinutila se opětovat jeho obezřetný pohled, třebaže se strašně bála, že spatří něco z toho chlapce, jehož zbožňovala.

„Mě bránit nemusíte, pane!” prohlásila; „Nepatřím vám a nikdy vám patřit nebudu.“

Ozvěna jejího hlasu ještě doznívala v ohromeném tichu, když se prodrala lidmi na nádvoří a vyrazila z brány. Pryč, co nejdál od něj, tak daleko, jak ji nohy ponesou.

Gwendolyn se posadila na skálu a pozorovala stoupající příliv. Vlny tady dole neřvaly, jen tise šeptaly. Vodní tříšť ji zábla na pokožce, ale ona byla tak otupělá, že to vůbec nevnímala. Dokonce ani netušila, jak se ocitla na tomto opuštěném pobřeží. Hned, jak opustila nádvoří, se dala do běhu, jenže nevěděla kam. Vesnice jí nyní byla stejně cizí tak jako kdysi hrad. Připadalo jí, že už nepatří nikam.

Odbočila z hlavní cesty a běžela úzkou stezkou vinoucí se kolem hradu a dolů z útesu. Když dorazila na písečnou pláž posetou skalisky, kráčela po ní tak daleko, až unikla ze stínu pochmurné stavby.

Už to nebylo doupě Netvora, ale jen rozpadající se troska. Již brzy se šedý rozbřesk vkrade do vypálených komnat, osvětlí pobořené věže a nemilosrdně odhalí jejích šerednost. Noc skončí a Gwendolyn nezbude než se probudit z krásného snu, jímž žila minulých čtrnáct dní.

Právě se dívala na chladný a netečný měsíc, když za sebou zaslechla kroky, „Ještě jste se nenaučila, jak slušně poděkovat svému zachránci, že?”

Gwendolyn vstala a pozvolna se k Bernardu MacCulloughovi otočila čelem. Stál od ní pár stop a byl stále ještě bos. Vítr nadouval jeho košili a cuchal mu tmavé vlasy.

„Překvapilo mě, že jste nenechal vesničany, aby mě upálili,” opáčila. „Ušetřil byste si tyhle trapnosti.”

„Rozhodně bych vás nenechal vesničanům na pospas, ale také jsem nechtěl, abyste mé tajemství odhalila takovýmto způsobem. Když jsem si však uvědomil, že by vám mohli ublížit daleko víc než já, vrátil jsem se.”

„Takže jste vstal z mrtvých jen kvůli mně? Asi by mi to mělo lichotit. A kdy jste mi zamýšlel odhalit svou skutečnou totožnost?” Zarděla se. „Poté, co bych si vás vzala do postele?”

Bezmocně zavrtěl hlavou. „Byly chvíle, kdy jsem prahnul říct vám, kdo opravdu jsem. Když jsem vás poprvé políbil.

Tu noc, kdy byla bouře… Když jste mi vyprávěla o vesničanech, kteří sváželi mé tělo z kopce… O tom, že jste pro mě plakala.“

„A to byl jen zlomek slz, které jsem kvůli vám za ta léta prolila. Ale to vy už víte, nebo ne? Sama jsem vám vylila srdce. A vy jste tam nestydatě stál a poslouchal mé breptání o tom, jaký jste byl laskavý a ušlechtilý hoch a jak jsem vás vždycky zbožňovala.” Znechuceně se odvrátila. Pohrdala sama sebou. „Jak směšná jsem vám musela připadat!”

„Nikdy jste mi nepřipadala směšná,” řekl Bernard a odvážil se přistoupit blíž. „Jen jsem se obával vašeho zklamání, až se setkáte s mužem, v něhož ten dávný chlapec dospěl.” Natáhl se a chtěl k sobě natočit její tvář, ale Gwendolyn ucukla. „Nechápu vás. Chováte se, jako byste se mě bála víc teď, když mě znáte, než když jste se domnívala, že jsem cizinec.”

„Já se vás nebojím,” lhala. „Ale nesnesu, abyste se mě dotkl.”

„Proč?”

„Protože jste dopustil, abych se zamilovala do muže, který nikdy neexistoval. A vy jím nejste!” Gwendolyn postoupila k vlnám příboje a vychrlila své trápení, „Nejste

Netvor! Voníte jako on, mluvíte jako on, ale nejste on a já nesnesu pomyšlení, že jste

zůstal vy a on navždy zmizel!”

Nechtěla, aby zahlédl, jak pro něj roní další slzy, a tak se prudce otočila a rozběhla se k útesům. Nechala ho tam stát ve světle měsíce.

Bemard se opřel nohou o skálu, kterou Gwendolyn opustila, a díval se, jak nebe mění barvu z levandulové na růžovou. Nechtělo se mu odejít, protože se bál, že už jí nikdy nebude tak blízko. Nikdy nikoho o nic neprosil, ani Angličany o život, ale nyní málem vykřikl její jméno. A požádal ji, aby neodcházela.

Netvor by se za ní rozběhl. Klidné by vyplenil vesnici, jen aby ji znovu dostal do spárů. Odvlekl by ji do věžní místnosti a miloval by se s ní tak dlouho, až by zapomněla, jak se jmenuje. A také jak se jmenuje on.

Gwendolyn už však na netvory nevěřila. A to z něj udělalo bezcitného podvodníka, který okouzlil nevinnou ženu natolik, že se zamilovala do přeludu.

Slunce vyklouzlo nad obzor a oslnivě rozzářilo mořské vlny. Dřív by před světlem prchal, ale nyní ty oslepující paprsky uvítal.

Skončilo ukrývání po nocích a ve stínech. Patnáct dlouhých let se nemohl ujmout svého dědictví. Nyní však nadešel čas, aby se Bernard MacCullough zmocnil toho, co mu bylo neprávem uloupeno.

Jeho klan se chystal nadšeně uvítat svého vůdce a on je nehodlal zklamat. Možná ztratí ženu, po níž touží, ale rozhodně nemíní opustit toto místo dřív, než najde to, proč sem přišel.

Pravdu.

19

Do Ballyblissu se vrátila naděje.

Točité vesnické uličky ožily jako dřív, než jejich obyvatelé museli plnit Netvorovy požadavky. Vzhůru po útesu hodinu co hodinu šplhaly vozy se stavebním dřívím a jiným zbožím. Vesničané nyní nejen poskytovali vše, co od nich bylo požadováno, ale sami nosili drobné dárky, zavázané stužkami do vlasů či z dávna uschovanými vánočními šňůrkami.

Světla ukazující se po setmění v oknech Weyrcraigu nerozsvěceli duchové, nýbrž řemeslníci, kteří byli ochotní pracovat dlouho do noci, aby navrátili hradním komnatám jejich bývalou krásu. Zprávy o tom, že se štěstěna opět přiklonila k Ballyblissu, se roznesly a zanedlouho se začali vracet členové klanu, kteří před léty odešli za lepším. V uličkách se ozývaly radostné výkřiky, otcové objímali ztracené syny a matky vítaly vnoučátka, o nichž neměly ani tušení.

Po patnácti letech se zdálo, že Ballybliss konečně uniká ze stínu své minulosti. To vše proto, že se vůdce klanu MacCulloughů vrátil domů, aby se ujal vlády.

Když Gwendolyn jednoho rána spěchala z trhu domů, vrhla na hrad Weyrcraig zuřivý pohled. Jak by si přála uniknout stínu, který vrhal na její život. Od chvíle, kdy se naposledy podívala na jeho pána, už sice uplynuly dva měsíce, ale jeho přítomnost cítila stejně silně, jako když se skrýval v temnotách její ložnice. Číhal. Čekal. Vyčkával pravou chvíli.

Svoji trpělivost prokázal v uplynulých měsících také tím, že se ani jednou nezmínil o těch tisíci librách, které dříve tak vehementně vyžadoval. A vesničané, namísto aby ho proklínali za zlo, které jim jako Netvor způsobil, se pochechtávali nad tím, jak na ně jejich mladý pán vyzrál. A ani jim nevadilo, že se pobavil na jejich účet. Byli pošetilí a optimističtí a odvažovali se uvěřit, že jim odpustil jejich strašlivý hřích. Jen Gwendolyn ho znala natolik dobře, aby si uvědomovala, že jeho zdrženlivost není nic jiného než klid před bouří.

Na schodě před venkovskou hospodou seděl Ross. Gwendolyn nestačila přejít ulici, aby se mu vyhnula. Vyskočil a vysekl jí poklonu. „Přeji dobrý den, slečno Wilderová. Za tohoto letního rána vypadáte opravdu náramně.”

Kdyby se netvářil tak opravdově, mohla by ho podezřívat, že si z ní utahuje. Od svého návratu do vesnice nosila hrubé vlněné kytlice a neforemné zástěry, které její postavě rozhodně nelichotily. Vlasy si stahovala do pevného uzlu a pokrývala doma tkaným šálem. Bolela jí z toho sice hlava a lehce šilhala, ale nemusela si představovat Netvora, jak se prsty probírá jejich volnou hebkostí.

„Děkuji, Rossi. Je to od tebe velmi laskavé, že sis toho všiml,” odpověděla ledově sladce a dupla mu na nohu.

Jeho bolestné zamručení ještě doznívalo, když se z lékárny vynořila jeho sestřenice Marsali a strčila své kroutící se dítě Gwendolyn před obličej. „Jen se podívejte na toho mého andílka, slečno Wilderová. Roste z ní úplná krasavice.”

Gwendolyn vytáhla kapesník a otřela špínu z dívenčiny nezdravě bledé tvářičky.

„Jako by mamince z oka vypadla.“

Když se vyhýbala proužku slin, který skanul dítěti z úst, ocitla se tváří v tvář Rossově matce. Udělala tak hluboké pukrle, až jí zavrzala kolena a když se zvedala, zapotácela se. „Jak se daří vašemu drahému tatínkovi, dítě?” zeptala se s úlisným úsměvem. „Doufám, že velmi dobře.” Jakmile Gwendolyn přešla, naklonila se k jedné ze svých kamarádek a zašeptala tak hlasitě, že by to probudilo mrtvého:

„škoda, že je to děvče zadané. Vždycky jsem si říkala, že by se dobře hodila k

některému z mých chlapců.”

Gwendolyn zrychlila krok. Napůl se jí chtělo rozesmát, ale také jí to otřáslo. Vesničané pevně věřili, že je milenkou jejich pána. Její mlčení o tom, co se za těch čtrnáct dní odehrálo mezi ní a jejím věznitelem, je v tom ještě utvrzovalo. Nemohla opustit dům, aniž by se jí klaněli a táhli se za ní ve snaze smazat ten černý zločin, který na ní spáchali. Bylo to docela zábavné, ale dráždilo ji, že věří, že patřila Bernardu MacCulloughovi. Nebo že jí vůbec záleží na svém příštím osudu.

Oddychla si, když za sebou konečně zavřela dveře.

„Gwennie?”

„Ano, tatínku. Hned jsem u tebe.” Gwendolyn odložila balíčky na schod a pospíchala na dvorek, kde seděl její otec na židli ve stínu jabloně.

Klekla si vedle něj a zabalila mu vyzáblé nohy do plédu. V posledních měsících strašně zhubl. Při pohledu na jeho žebra málem prostupující tenkou kůží na hrudi a na den ode dne zapadlejší oči ji bolelo srdce. Izzy ho nosila ve svých mocných pažích jako dítě. Za teplých letních dnů, jako byl dnešní, rád sedával venku a díval se na náhrobní kámen označující místo, kde byla pohřbena její matka. Zdálo se, že ho to utěšuje, jako by skoro cítil přítomnost milované manželky.

Sevřel Gwendolyninu paži a jeho vybledlé modré oči se leskly strachem. „Měl jsem sen, dítě. Zdálo se mi, že se pro mě vrátil.”

„Ale, tatínku,” zavrtěla hlavou. „Kolikrát ti mám opakovat, že Cumberland odešel daleko odtud? Už ti nikdy neublíží.”

„Ne Cumberland, Netvor! Ten je zpátky, že? A všechny nás zničí.”

Gwendolyn se sevřelo hrdlo žalem i strachem. „Netvor odešel navždy, tatínku. Už se ho nemusíme bát.”

„Ale kdyby se přece vrátil, ochráníš mě před ním, že, holčičko?” Stiskl jí ruku, až jí vyhrkly slzy.

„Baže, tatínku, ochráním tě. Přísahám,” ujistila ho a políbila chmýří na jeho hlavě. Zazářil. „Já věděl, že se na tebe můžu spolehnout. Tys byla vždycky moje hodná holčička, že ano?”

Kdyby jen tušil, že je ve skutečnosti zlá holčička plná hříšných vášní. Hodná holčička by se radovala, ze nepodlehla Netvorovým svodům, ale Gwendolyn se v noci budila s tvářemi mokrými od pláče a tělem hořícím touhou. V první chvíli si vždy pomyslela, že je zpátky v Netvorově doupěti, posadila se a pátrala ve tmě po jeho stínu, až ji Kittyino tiché pravidelné oddychování vrátilo do skutečnosti.

Když se z kuchyně vynořila Izzy s mokrým prádlem, Gwendolyn se skoro ulevilo. Kdyby mohla pracovat do úplného vyčerpání, snad by dnes v noci upadla do bezesného spánku. Opustila podřimujícího otce a začala věšet prádlo na šňůru napnutou mezi domem a zdí, která jej obklopovala.

Izzy se odšourala do kuchyně s nákupem a ze zadních dveří se vynořila Glynnis s Nessou. Gwendolyn málem nahlas zasténala. Její sestry byly ještě otravnější než

vesničané. Pokaždé, když jim odmítla odpovědět na jejich neodbytné otázky o Netvorovi, urazily se a dokázaly trucovat celé hodiny.

Gwendolyn je ostražitě sledovala a jednou rukou sáhla do kapsy pro sušenku. Nessa s Glynnis se po sobě významné podívaly. Obě si všimly, že se u jejich sestry po návratu domů projevuje zdravá chuť k jídlu. Její perioda se však dostavila včas, což zmařilo spekulace o tom, že by mohla být v jiném stavu.

„Mělas tam jít s námi, Gwennie,” zavýskla Nessa. „Dneska ráno připlula další MacCulloughova loď z Edinburghu. Koukaly jsme se z útesu na ty statné mladé námořníky, kteří převáželi náklad na břeh.”

Glynnis si přitiskla dlaň na hruď. „Jakživo jsem neviděla tak krásné věci. Pozlacené krbové římsy, okna z barevného skla, pohovky čalouněné hedvábím. Nás pán má opravdu dokonalý vkus.”

„A ani stopu šetrnosti,” odsekla Gwendolyn. Pokusila se vymazat z paměti to výstřední lože, které s ním nikdy nesdílela.

Glynnis pokrčila rameny. „Proč by měl šetřit, když mu patří celá flotila obchodních lodí? Jeden z jeho sluhů mi řekl, že ho král povýšil do šlechtického stavu, protože zachránil nějakého admirála nebo jiného hodnostáře před Francouzi u Louisbourgu.”

„Měl štěstí, že ho Angličané svěřili válečnému námořnictvu, místo aby ho zabili,” odtušila Gwendolyn. „Připadá mi ale moc divné, že jsme se o jeho hrdinských kouscích nikdy nedoslechli.”

„On tehdá vystupoval pod jiným jménem,” vysvětlila Nessa. „Říkal si Bernard Grayson. Angličané vůbec netušili, že je Skot.”

Gwendolyn zavrtěla hlavou a přehodila přes šňůru jednu svoji domácí kytlici.

„Nikdy nepochopím, jak mohl bojovat ve službách země, která ho připravila o otce.” A to byla jen jedna z mnoha věcí, týkajících se Bernarda MacCullougha, které nechápala.

Nessa úkosem pohlédla na Gwendolyn a šťouchla Glynnis. „Maisiině matce povídala jedna pradlena, že to byl pěkný prostopášník. Když odešel od válečného námořnictva, byl sice vítán i v těch nejlepších londýnských salonech, ale on prý trávil noci v hernách a bordelech.”

Při pomyšlení, co si asi pomyslel o jejích stydlivých polibcích a neobratném laskání, Gwendolyn divoce zakroutila Nessinou košilí.

„Tohle už má Bernard asi za sebou.” Glynnis nonšalatně dloubala palcem v pantofli do hlíny. „Nahromadil velké jmění a vrátil se na svou dědičnou půdu. Zanedlouho se poohlédne po manželce.”

„To má co dělat, aby tě chytil mezi dvěma manželi,” poznamenala Gwendolyn a mrskla mokrým ručníkem na šňůru těsně vedle Glynnisina nosu. „Má sice hodně stříbra v kapsách, ale ve vlasech ještě málo. Přece by sis nevzala muže, který by tě přežil, nebo ano?”

„Klidně si ho vezmi, Glynnis,” zavrkala Nessa. „Mně stačí stát se jeho milenkou.” Sestry se zlomily v pase smíchem a Gwendolyn sáhla do kapsy pro další sušenky. Polykala poslední, když zaslechla cvaknutí zahradní branky.

Ve stínu zdi stál jakýsi muž. Srdce jí vynechalo, ale když vystoupil na světlo, poznala, že je to jen Tupper v černém šosatém kabátě a kalhotách pod kolena.

„Dobry den, dámy!” zdvořile se uklonil sestrám a poté se upřímnýma hnědýma očima podíval na Gwendolyn. „Mohl bych si s vámi promluvit, slečno Wilderová? Prosím o samotě?”

„Jistěže, pane Tuppinghame,” odpověděla stejně formálně. V posledních týdnech tu byl sice častým návštěvníkem, ale zdálo se, že se jí vyhýbá. Domnívala se, že je to kvůli tomu, jakou roli sehrál při jejím zadržování na hradě.

Glynnis a Nessa neochotně odešly a vrhaly na Tuppera zvědavé pohledy přes rameno. Stále ještě nemohly pochopit, jak jejich nejmladší sestřička dokázala uchvátit tak exotického ctitele.

Tupper si sundal klobouk a přehazoval ho z ruky do ruky, přičemž se vyhýbal Gwendolyniným očím. „Nevím, na koho jiného se obrátit, takže doufám, že mi odpustíte. Kdyby byl Catrionin otec…,” zaváhal, protože nevěděl jak dál.

„Duševně zdravý?” nabídla Gwendolyn.

Tupper vděčně přikývl. „Kdyby byl Catrionin otec duševně zdravý, obrátil bych se na něho. Vy sice nejste její nejstarší sestra, ale máte…”

„Zdravý rozum?” nabídla znovu, když opět zaváhal.

„Přesné tak! A tak tu před vámi dnes stojím ve velkých rozpacích, abych požádal o Catrioninu… C-Catrioninu…”

Gwendolyn vycítila, že ze sebe za chvíli nedokáže vypravit kloudné slovo. „Nohu?” Vyčítavě se na ni podíval. „Ovšemže ne. Žádám o její ruku, aby se mnou vstoupila do posvátného svazku manželského.” Polekal se vlastní smělosti, sklopil oči a začal mačkat lem svého klobouku. „Pochopím ovšem, když shledáte, že jí nejsem hoden.”

„Nebuďte naivní. Vždycky jsem doufala, že se Kitty provdá za únoscova

přisluhovače.”

Tupper vypadal tak zdrceně, že Gwendolyn svých slov okamžitě zalitovala. Jemně mu odebrala klobouk, srovnala krempu a vrátila mu ho. Podívala se do jeho citlivých hnědých očí a řekla: „Ať už si o vaší volbě přátel myslím cokoli, nemohu popřít, že budete mé sestře skvělým manželem. Kdy se hodláte vzít?”

Tupperův obličej se nadšeně rozzářil. „Vzhledem k tomu, že se budeme brát ve Skotsku, nepotřebujeme svolení od krále. Jestli nemáte námitky, uděláme svatbu před koncem příštího týdne.”

„To nám na přípravy moc času nezbývá,” zamračila se Gwendolyn a hned začala plánovat, co je zapotřebí udělat. „Kitty musí dostat nové šaty, ačkoliv by si mohla půjčit ty, v nichž se Glynnis naposledy vdávala. A Izzy musí napéct zázvorový koláč, nebo něco podobného pro hosty. Nemůžeme si pochopitelně dovolit žádný přepych, ale s trochou…”

Odmlčela se, když Tupper sáhl do šosu svého kabátu a vytáhl složený list papíru, zapečetěný rudým voskem. Nervózně jí ho podal.

Krémový pergamen byl Gwendolyn až příliš známý. „Jestliže váš pán potřebuje čerstvou zvěřinu,” podotkla Gwendolyn chladně, „navrhuji, aby to zkusil u řezníka.” Podvolila se však jeho prosebnému pohledu a rozložila list. Držela ho mezi konečky palce a ukazováku, jako by se od něj mohla poskvrnit.

„Takže ten MacCullough chce vám a mojí sestře uspořádat svatbu,” poznamenala a cítila, jak jí tuhnou čelisti. „A zve celou vesnici.” Složila zprávu. „To je od něj velmi laskavé, ale my žádnou dobročinnost nepotřebujeme.”

„Vzkazuje vám, že to máte pokládat za splátku dluhu.”

Gwendolyn toužila roztrhat MacCulloughův dopis na tisíc kousků, odkráčet na hrad a vmést mu je do té jeho arogantní tváře. Věděla však, co by taková velkolepá svatba znamenala pro Kitty. Stoly se budou prohýbat pod vybranými lahůdkami, budou tu plné soudky whisky, také dudy a píšťaly. Tanec a zpěv potrvají až do rána. A těm hodům a veselí bude předsedat navrácený marnotratný vůdce klanu. Na tuto noc bude její sestra vzpomínat po zbytek života. A ani Gwendolyn na ni nikdy nezapomene, ať se bude sebevíce sanžit.

Vzdychla. Obětuje se, jen aby měla Kitty krásnou svatbu. Jenže netušila, jak vysokou cenu za to bude muset zaplatit.

„Můžete informovat MacCullougha, že jeho nabídku přijímám,” oznámila Tupperovi. „Sám však nejlépe ví, že některé dluhy se nedají splatit nikdy.”

20

Dudy již netruchlily nad ztrátou pána Ballyblissu. Hrad Weyrcraig zářil světly a jeho duchové se konečně uložili k odpočinku. Vesničané proudili do kopce v barevných tartanech a čapkách s pery, což odporovalo královskému výnosu, zakazujícímu horalům nosit kostkované kroje v barvách svých klanů.

Lidé procházeli obnovenou tepanou branou na nádvoří a jejich smích se nesl svěžím nočním vzduchem. Z okna vysoko nad nimi je sledoval osamělý muž, jenž pátral v jejich rozveselených řadách po jediné tváři, kterou - jak se obával -mezi nimi nenajde. Ačkoliv na opravách hradu v posledních dvou měsících pracovali nejlepší řemeslníci celé Anglie i Skotska, Bernardovi připadalo, že je to daleko větší troska než dřív. Postrádal svoji samotu. Postrádal tmu.

A postrádal ji.

Opřel se o okenní rám a krátce zavřel oči. Chyběla mu Gwendolynina odvaha, vzpurnost, její měkké tělo, které svíral v náručí. Její nepřítomnost po sobě zanechala trhliny, které nezaplní sebevětší množství malty. Zůstalo tolik nevyřčených slov a otázek, na něž mu nedala příležitost odpovědět.

Více než dva měsíce se od ní snažil držet opodál a říkal si, že se od té bouřlivé noci, kdy ji našel na nádvoří, nic nezměnilo. Oblékal se sice jako gentleman, žil jako princ, ale v srdci zůstával netvorem s nelítostným srdcem, který nezná slitování.

Pronásledoval ho děs, který zahlédl v jejích očích té noci na pobřeží. Jako by se bála Bernarda MacCullougha víc než Netvora. Nemohl jí to však mít za zlé.

Pozoroval vesničany proudící pohostinně otevřenou branou. Neměli tušení, že vstupují do pasti. Než tato noc skončí budou žebrat, aby mu mohli vydat zrádce, který zničil jeho rodinu. Možná by bylo nejlepší, kdyby se Gwendolyn neobjevila. Rozhodně nečekal, že by tomu, co hodlá učinit, požehnala.

Bernard se napřímil a načechral si náprsenku i manžety košile. Nebyl čas na smutky. Zbožňující příslušníci jeho klanu čekali, aby mohli připít svému hostiteli, a on je rozhodně nehodlal zklamat.

Gwendolyn seděla u otcovy postele a hodlala zde setrvat tak dlouho, jak se odváží. Kéž by mohla strávit celý večer s nosem zabořeným do nejnovějšího spisku Královské společností pro prohlubování studia přírodních věd prostřednictvím experimentu, ale neměla to srdce opustit Kitty o jejím svatebním dni. Povzdychla si. Už svou malou sestřičku začala postrádat. Ode dneška už se nikdy nebude v noci budit s Kittyiným loktem zavrtaným v uchu.

Veselý zvuk píšťal pronikl zavřenými okenicemi. Prastaré dřevo nedokázalo tlumit hudbu a smích linoucí se údolím. Díky lordově velkorysosti bude veselí stále stoupat a divočet, až potoky whisky rozvážou jazyky a zlomí zábrany, které je svazovaly tolik let.

Otec sebou ve spánku zaškubal. Celý den byl neklidný, chytal ji za ruku, děsil se každého stínu a mumlal si o stvůrách a netvorech, až sama Gwendolyn zatoužila zalézt do postele a schovat si hlavu pod polštář. Jaká škoda, že se nikdy nedozví, že se jeho nejmladší dcera stala manželkou budoucího vikomta.

Zavrzaly dveře a do místnosti vpadla Izzy. Když ji spatřila, užasle se zarazila. „Co tu lelkuješ, děvče? Tvé sestry se vypravily na hrad už před hodinou.”

Gwendolyn vstala a přitáhla přikrývky k otcově bradě. „Tatínek mi dělá starosti. Myslela jsem, že by bylo lepší, kdybych tu s ním zůstala a ty by ses mohla pobavit s ostatními vesničany.”

„Co se má stará ženská jako já co bavit? Ať se baví lidi, co jsou dost mladý a dokáže se jim rozproudit krev v žilách.”

Izzy trhla hlavou ke dveřím. „Už ať jsi pryč, holčino. Já se o tatínka postarám. Tvoje sestra by ti nikdy neodpustila, žes nepřišla na její svatbu.”

Gwendolyn se vyhnula jejímu pohledu a natřepala otci polštář. „Když jí řekneš, že

měl tatínek špatný den, určitě to pochopí.”

Izzy založila ruce v bok. „Kitty možná, ale já určitě ne!”

Gwendolyn sklonila hlavu. „Nevím, jestli se tam dokážu vrátit. Nejsem ještě připravená se s ním znovu setkat.”

Izzy zavrtěla hlavou. „Za všechny ty roky, co tě znám, holčičko, jsem ani jednou nezažila, že bys utekla z bitvy. Nevím, co ti ten mladý mizera tam nahoře v hradě provedl, ale při pomyšlení, že by tě kdokoli, muž nebo netvor, odradil od toho, abys stála po boku své sestry v nejvýznamnějším dni jejího života, se mi dělá nanic.” Gwendolyn zvážila hospodynina slova a pomalu zvedla hlavu. Izzy má pravdu. Byla by sobec, kdyby svými zlými předtuchami zkalila Kittyino štěstí. Pohlédla na postel. Tatínek poprvé za ten nekonečný den klidně usnul.

„Dobrá, Izzy, půjdu tam.” Gwendolyn sáhla pro šál a zrychlil se jí tep.

„Ale ne takhle oblečená,” zarazila ji Izzy a změřila Gwendolynin hnědý vlněný hábit.

„Nedopustím, aby si tě na svatbě sestry pletli s kuchyňskou děvečkou.”

Vyběhla z pokoje a za pár minut se vrátila s mnoha yardy třpytivého taftu,

přehozeného přes ruku. Gwendolyn zalapala po dechu.

Byly to ty nebesky modré šaty z Bernardovy truhlice. Servala je ze sebe, když toho osudného dne začal úsvit barvit nebe, a odhodila je do kouta stodoly. Doufala, že už je nikdy nespatří. Předpokládala, že je vyhodili, ale Izzy je zachránila a pečlivě zašila trhliny v jemné látce.

„Tvá matka taky nosívala takový pěkný šaty, než si vzala tvýho tatínka,“ zavzpomínala Izzy a kostnatou dlaní hladila hebký taft. „Ale ona to vlastně nepotřebovala. Krása lady Leah byla uvnitř a zářila by i v těch nejprašivějších hadrech.” Podala modrou róbu Gwendolyn a se za mženýma očima, které se jindy dokázaly podívat tak ostře, dodala; „Přesná jako tvoje.”

Gwendolyn opatrně převzala šaty a vyhrkly jí slzy do očí. Ta stará drsná služka jí věnovala větší dar, než si uvědomovala. Gwendolyn jí to chtěla alespoň částečně oplatit. Postavila se na špičky a políbila jí na tvář.

Izzy zrudla ještě víc než obvykle a postrčila Gwendolyn ke dveřím. „Tak už běž, děvče. Na takové jemnústky nemáš čas a já zas trpělivost. Nebo ten chlípnej Angličanek tvý sestře vyhrne sukně a stáhne gatě dřív, než se vyškrábeš na kopec.”

Gwendolyn pospíchala cestou po útesu přitahovaná zvukem dud. Ty pohanské tóny ji lákaly tak, že zatoužila odhodit zábrany a tančit a tančit pod ledovým světlem

měsíce visícím na severním nebi. Zdálo se jí, že noc šeptá její jméno, jako před časem na hradě Weyrcraíg, a láká ji, aby se vrhla do svůdných a nebezpečných temnot.

Hladký taft jí šustil kolem střevíčků. Dotkla se hlavy. Když se převlékla, zaměnila vlněnou šňůru za dva želvovinové hřebínky, pod nimiž na její šíji unikaly jemné pramínky zvlněných vlasů.

Před branou čekal kočár s trpělivými koňmi ozdobenými květy a stužkami. Kitty a Tupper se v něm po obřadu odeberou do Edinburghu na krátkou svatební cestu. Pro dívku, která by se spokojila se životem ve vesnici chráněné stěnami horského úvalu, to bude úžasný zážitek, pomyslela si Gwendolyn toužebně.

Všechna okna hradu zářila, ale většina svatebního veselí se odehrávala na nádvoří. Pochodně v podstavcích ozařovaly celou plochu, jíž vévodila Afrodita se škádlivě se usmívající hlavou opět připevněnou na krku. Davem se prodírali sloužící s podnosy plnými jídla a nápojů. Měli na sobě rudé livreje a bílé paruky, což jim od horalů přineslo nejeden úsměšek.

Starý Tavis vyhrával veselou písničku na dudy a jeho kostnatý hrudníček pracoval, jako by další nota mohla být poslední, kterou ze svého nástroje vyloudí. Lachlan drnkal do strun harfičky a to vše doprovázely bubínky, píšťaly a housličky. Reverend Throckmorton sice ve svém černém šatu vyhlížel jako opelichaná vrána mezi radujícími se červenkami, ale rozhodl se tuto drobnou rebelii ignorovat. Jeho vrásčitý obličej rozjasnil úsměv a tleskal do rytmu, co mu síly stačily. Pokaždé se však netrefil.

Gwendolyn netrvalo dlouho, než objevila svoji rozzářenou sestru. Tupper svíral její ruce, když vedli řadu tanečníků. Kitty měla na hlavě věnec ze šípkových růží a vřesu a vypadala ještě andělštěji než obvykle.

Když zahlédla Gwendolyn, prohloubily se jí dolíčky na tvářích. Vymanila se z kruhu tanečníků a Tuppera přitáhla za sebou. „Už jsem se bála, že nepřijdeš!” Na okamžik přestala svírat ruce svého nastávajícího a láskyplně objala starší sestru.

Gwendolyn ji k sobě pevně přitiskla. „To bych si jaktěživo nenechala ujít, koťátko. Ale od teďka bych měla spíš říkat ,kočko’, když se z tebe zakrátko stane dospělá vdaná žena.”

Tupper zamilovaně shlížel na svoji vyvolenou a jeho široký obličej byl zarudlý pýchou. „Nebude trvat dlouhou, a budete jí říkat paní Tuppinghamová.”

„Myslela jsem, že dá přednost ,paní Netvorové’,” navrhla Gwendolyn a věnovala mu povznesený pohled.

Kitty se zamračila a šťouchla ho do paže. „Nedělej si legraci. Já jsem mu ještě ten zlý šprým úplně neodpustila.”

„Ode dneška mě za to budeš moci trestat po celý zbytek života,” připomněl jí Tupper a přitiskl si její pěstičku ke rtům.

„Nemysli, že toho nevyužiji,” předla Kitty.

Než jejich flirtování přerostlo v otevřené laškování, přeskotačila kolem řada tanečníků a strhla je s sebou.

„Neodcházej, já se vrátím,” Kitty se na Gwendolyn omluvně otočila a překřičela hudbu i smích.

Gwendolyn je s povzdechem sledovala. Od ní se očekávalo, že bude rozumná sestra. Proč jen se nezamilovala do někoho tak prostého a dobromyslného, jako je Tupper?

Při tom pomyšlení se kradmo rozhlédla po nádvoří. MacCullough se ještě neobjevil.

V temném koute se líbal jakýsi hoch s dívkou. Gwendolyn si uvědomila, že na ně civí, až když dívka zvedla hlavu a podívala se jí přímo do očí.

S hořícími tvářemi zamířila k nejbližšímu stolu s občerstvením. Hudba zrychlovala a Gwendolyn zahořela krev v žilách. Do devíti měsíců se ve vesnici narodí hromada dětí. Některé z nich budou počaty úmyslně, jiné nechtěně jako následek jednání žen příliš opilých, nebo natolik neopatrných, že se vzdálily ze světla. Přála si, aby byla zůstala na svém místě u otcova lože, a vzala si nadýchanou buchtu. Kdyby jich snědla hodně, možná by ztloustla natolik, že by se už nikdy nedokázala protlačit dveřmi svého domova.

Nesla pečivo k ústům, když zaslechla dobře známý vysoký chichot. Otočila se a spatřila blížící se Nessu s Glynnis.

Nessa svraštila drzý nosík. „Prokristapána, Gwennie, to se pořád musíš cpát jako prase?”

„Jako kdyby dva měsíce nejedla,” přisadila si Glynnis. „Člověk by myslel, že ji nechal MacCuilough hladovět, když u něj byla hostem.”

Gwendolyniny prsty se sevřely a rozdrobily buchtičku. Rýpání jejích sester ji začínalo unavovat. „Mýlíte se, krmil mě, a jak. Podával mi nektar a ambrózii a já přitom spočívala na poduškách z pravého hedvábí.”

Nessa i Glynnis se očarovaně naklonily dopředu, přitahované zvláštní zastřeností sestřina hlasu. Několik nejbližších vesničanů také natáhlo uši, ale o tom nevěděla.

„Házel mi do úst zrnka sladkých hroznů a pak slíbal kapky šťávy, která ukápla na má chvějící se ňadra.”

Nessa zalapala po dechu a Glynnis si přitiskla ruku na pusu, ale Gwendolyn, zabraná do svého líčení, si nevšimla, že jejich pozornost upoutalo něco za jejím pravým ramenem.

„A když jsem mu pak olízala nektar z konečků prstů,” pokračovala s chlípným úsměvem na rtech, „položil mě na podušky, strhl ze mě šaty a vášnivě, bláznivě se se mnou miloval až do rána.”

„Není třeba, abyste mi lichotila, slečno Wilderová,” ozvalo se za jejími zády.

„Doufám, že vaše laskavé sestřičky nebudou zklamané, když jim řeknu, že dokonce i muž mé výdrže by potřeboval chvilku spát mezi takovými vyčerpávajícími… jak to nazvat… výkony?”

Zvuk vřesově zbarveného zastřeného barytonu zalil Gwendolyn ledovým děsem. Modlila se, aby se Bůh slitoval a otevřel zem pod jejíma nohama, ale nevyslyšel ji. Pomalu se otočila a pohlédla do ušklíbající se tváře Bernarda MacCuliougha.

„Cožpak nikdy nepřestanete špehovat?” zeptala se.

Sklopil dlouhé husté řasy, ale ona věděla, že nemá kouska studu. „Uvědomuji si, že jsem se choval neomluvitelně, ale kdybych ohlašoval svoji přítomnost předem, jak bych mohl vyslechnout tak rozkošný rozhovor?” Když si vybavil tu vášnivou scénu, kterou Gwendolyn právě vylíčila sestrám, pozvedl jedno tmavé obočí.

Podle Gwendolynina názoru si vybral k převzetí svého dědictví značně nevhodnou chvíli. Navzdory královskému zákazu si oblékl kilt - kostkovanou suknici. Přes oslnivě bílou košili si přehodil pléd ve stejných barvách - šarlatové a černé. Krajkoví u hrdla a na zápěstí jen zdůrazňovalo mužnou sílu jeho široké hrudi a dlouhých nohou. Kolena měl holá, lýtka vězela v kostkovaných podkolenkách a nohy v kožených střevících. Husté tmavé vlasy mu sahaly až po ramena.

V mihotavém světle pochodní Gwendolyn připadal jako chlapec, kterého milovala více než polovinu života, a zároveň i jako muž, v něhož, jak vždy snila, by mohl dospět. Měla pocit, že jí je zase devět let a touží po něčem, co jí nikdy nebude patřit.

„Dobrý večer, pane,“ štěbetala Nessa a spolu s Glynnis udělaly pukrle. Vypadaly

přitom jako ptáčkové na kukačkových hodinách.

„Dobrý večer, dámy,” odpověděl, ale nepřestával se dívat na Gwendolyn.

V tu chvíli kdosi Tavisovi sebral dudy a někdo jiný spustil na harfu a píšťalu tklivou melodii. Byla to dobře známá balada o smutném osudu pošetilé dívky, která dala srdce prvnímu chlapci, který se na ni podíval.

Bernard napřáhl ruku. Zrak mu potemněl netušené hlubokým citem. „Nezatančíme si, slečno Wilderová?”

Lidé ztichli a okouzleně naslouchali sladké, svůdné a nebezpečné písni.

Gwendolyn se podívala na jeho ruku. Už jednou do ní vložila nejen svoji dlaň, ale i srdce. Už jednou ze sebe udělala blázna.

Zvedla k němu zrak. „Je to vyzvání, nebo rozkaz, můj pane?”

„Čemu byste dala přednost?”

„Od vás? Ani jednomu.” Gwendolyn se otočila na podpatku. Rozhodla se nechat ho napospas svým cvrlikajícím sestrám.

„V tom případě to pokládejte za rozkaz. Ať se vám to líbí, či nelíbí, stále ještě jsem vaším pánem a vládcem.”

Gwendolyn se k němu obrátila tak prudce, až jí zašustily sukně. „Mýlíte se, Bernarde MacCulloughu. Žádný muž nikdy nebude mým pánem a vládcem!”

Vesničané na ně civěli s otevřenými ústy. Nevěřili vlastním očím. Taková neodpustitelná neposlušnost!

Pomalu se usmál. „Na vašem místě bych si tím nebyl tak jistý.”

Uchopil ji za ruku, ale místo, aby ji vzal do tance, táhl ji k hradu. Gwendolyn nezbylo než klopýtat za ním. Zase se stala zajatkyní Netvora.

21

„Ty nafoukaný mizero…,“ prskala Gwendolyn, vlečená Bernardem. „Můžeš se schovat pod tartanem MacCulloughu, ale ať jsi muž, nebo netvor, pro mě jsi stále ještě pánovitý klacek!”

„A ty pro mě nedorostlý spratek,” odsekl, aniž zpomalil své dlouhé kroky.

„Co máš v úmyslu? Zavřeš mě zase do věže?”

Odfrkl si. „I kdyby, žádný z členů tvého klanu by ti nepřišel na pomoc. Určitě věří v mé božské právo potěšit se s každou vesnickou dívčinou.”

Všichni hosté i služebníci, které potkávali, se rozprchli, jako by jeho slova chtěli potvrdit. Stačil jim jediný pohled na jeho tvář.

Ke Gwendolynině velké úlevě minuli schodiště a pokračovali do velké síně. Jakmile prošli elegantním klenutým obloukem, Gwendolyn vydechla. Netvorovi skřeti opět zapracovali. Měsíc už nemohl špehovat přítomné. Střecha byla opravená, strop omítnutý a pomalovaný. Z prostředního trámu visel lustr pokrytý krápníky vosku a měkce svítil na naleštěný stůl. Potrhané pastelové tapety na stěnách nahradil vínově rudý damašek. Nad opravenou a teple se lesknoucí mahagonovou krbovou římsou visely dva zkřížené meče.

Sametové závěsy v barvě temné lesní zeleně zakrývaly okna vedoucí na nádvoří. Když ji Bernard vedl kolem stolu, zoufale si přála nemyslet na onu noc, kdy se bláhově pokoušela zkrotit Netvora polibkem.

Před krbem stála dvě kožená křesla. Bernard Gwendolyn jemně postrčil k jednomu z nich a ona usedla. Ani ji nepřekvapilo, když objevila Tobyho, který se natáhl na teplé kameny před krbem jako hebká předložka z kočičí kůže. Ospale na ni zamrkal. Zjevně se domníval, že opustila místnost před dvěma minutami, a ne před dvěma měsíci.

Hostitel přistoupil k příborníku a nalil dvě sklenice portského.

Jednu ji podal. „Obávám se, že se a tím budeš muset spokojit. Krev koťátek mi právě došla.”

Toby se dotčeně vztyčil a odkráčel ze síně poškubávaje uraženě huňatým ocasem.

„Ne, diky, nemám žízeň,” odmítla Gwendolyn. „Zato umírám hlady. Nenašlo by se

nějaké občerstvení?”

„Nektar ani ambrózii bohužel nemám,“ odpověděl sladce, „ale snad by se tu našlo pár hroznů “

Gwendolyn převzala sklenici a vyprázdnila ji jedním douškem v naději, že jí to uklidní nervy. Projela jí omamná horkost a rozvázala jí jazyk.

„Máte ve zvyku odtáhnout ženu ta vlasy, když s vámi odmítne tančit? Takhle se to dělá v londýnských salonech?” Otáčela v prstech prázdnou sklenku. „Ale ovšem, zaslechla jsem, že vy jste salony příliš nenavštěvoval.“

Lenivě usrkl portského. „Pokud se ve světě musíte spoléhat sám na sebe, brzy zjistíte, že je výhodnější platit ta rozkoše dopředu. Ráno si pak nemusíte nic vyčítal.“ Gwendolyn vstala a položila sklenici na římsu. Pohrávala si se zlatými střapci, které zdobily jílec jednoho z mečů, aby se vyhnula Bernardovu pohledu.

„Přejete-li si,” nabídl a položil svoji sklenku vedle její, „zhasnu svíce a ušetřím vás nepříjemné nutností dívat se na mě.“

„Ne!” odpověděla důrazněji, než zamýšlela.

Stél vedle ní tak blízko, že cítila, jak jí jeho horký dech cuchá vlasy. Gwendolyn věděla, že by nemela zavírat oči, ale ta známá kořeněná vůně santalu byla omamnější než vyzrálá skotská whisky.

„Podívej se na mě, Gwendolyn.”

„Nemohu,” zašeptala přidušeně.

„Proč ne? Protože nejsem tvůj milovaný Netvor?” Jeho hlas změkl. „Mýlíš se, Gwendolyn. Jsem ten muž, který tě líbal.“ Vtiskl jí polibek do koutku úst, ale ona se odvrátila. „Stejný muž, jakého jsi objímala. Stejný muž, jakého jsi…“

Milovala.

Nebyl tak krutý, aby to řekl nahlas.

„To tedy nejste,” odporovala a pevně sevřela víčka. „Vy jste Bernard MacCullough, pán hradu Weyrcraig a vůdce klanu MacCulloughů.”

„Ten hoch je mrtev,“ prohlásil rázně. „Nemýlila ses. Zemřel právě v této síni před patnácti roky jako oběť důvěry ve své bližní. On je po smrti, ale já žiju.” Uchopil ji ZA bradu a obrátil její tvář k sobě. „Podívej se na mě, Gwendolyn. Podívej se na měl” Kdyby byl drsný, dokázala by se mu vzepřít. Jeho sevření bylo ovšem stejně jemné a přesvědčivé jako dříve. Pozvolna zvedla řasy.

Bernardův obličej již neskrývaly stíny. Svítily na něj svíce a vypadal zranitelně. Bezmocně pátrala v jeho rysech a nacházela obočí, která před nedlouhým časem přejížděla konečky prstů, rty, jež ji tak něžně líbaly… Přesto to pro ni byl obličej cizince.

„Máte pravdu,” řekla tiše a vyvinula se mu z náručí. „Nejste Bernard MacCullough, protože ten chlapec, kterého jsem znávala, by nikdy nebojoval po boku Angličanů. Neprodal by svůj meč a duši vrahům vlastního otce.”

Bernard se na ni chvíli díval a do očí se mu vkrádala hořkost. „Takže se ti podařilo vrazit mi dýku mezi žebra, že, má drahá?” Přejel jí prsty po tváři. „Angličané ti sice klidně prostřelí srdce, ale alespoň víš, co máš čekat.”

Chopil se sklenky a dolil si. „Červenokabátníci sice mého otce zabili, ale zradili ho

členové vlastního klanu.”

Gwendolyn se rozbušilo srdce. Ještě jste jim neodpustil, že ne? Dáváte si na čas, ale až podle vás nastane pravá chvíle, zaplatí za to, co udělali vaší rodině.”

Bernard dopil víno. „Ta chvíle pravě nastala.“

„Netuším, co máte v úmyslu,” významné se podívala na zastřená okna, „ale naléhavě vás prosím, abyste mé sestře nezkazil svatbu.”

„Opravdu si myslíte, že bych chtěl zkazit i Tupperovu veselku?” pohlédl na ni vyčítavě. „Tak velký netvor nejsem. Počkám, až bude Kitty s Tupperem bezpečně na cestě do Edinburghu. Až potom vystoupím se svým malým proslovem.”

„Proslovem?”

Bernard si nalil další sklenku a zvedl ji k přípitku. „Jestliže mi moji věrní poddaní zítra za úsvitu neodevzdají těch tisíc liber, které dostali za to, že zradili mého otce, vypovím je odsud.”

Gwendolyn se nezmohla na slovo. Slýchala o anglických pánech, kteří vyháněli rodilé Skoty ze země, kterou po staletí obývali, ale že by se k tomu odhodlal její krajan? „To neuděláte… Nesmíte…“

Bernard praštil sklenicí na postranní stolek. „Proč bych u čerta nesměl? Tohle je moje půda a s tou si ksakru můžu dělat, co se mi zachce!” Zuřil a vrčel souhlásky čím dál tím silněji. Skoro vypadal jako ten umanutý kluk, který za ní lezl na strom jen proto, že mu to zakázala.

Pozvolna jí docházelo, co svými slovy míní, a zděsila se, „Ti lidé však v Ballyblissu prožili celý život stejně jako jejich rodiče… a prarodiče… Nic jiného neznají. Kam se podějí? Co si počnou?“

„Když mi přinesou to zlato, nebudou mít důvod ke starostem.“

„Vy o to zlato vlastně nestojíte,“ řekla Gwendolyn tiše. Jeho nelítostný výraz ji zmrazil. „Nikdy vám o ně nešlo. Chcete dostat muže, který je celé ty roky ukrýval. Vás nezajímá spravedlnost - jenom pomsta!“

„Ve spravedlnost jsem přestal věřit té noci, když jsem viděl jak se má matka zalyká vlastní krví. A když mě odvlekli Cumberlandovi vojáci jako dobytek, který si ostatně také odvedli, před očima umírajícího otce od všeho, co je mi drahé a blízké, začal jsem věřit v pomstu.“

Gwendolyn sklonila hlavu, „Zřejmě vás nedokážu přesvědčit, abyste změnil své rozhodnutí. Takže jestli dovolíte, můj pane, půjdu si zabalit svých pár švestek.” Bernard se jí postavil do cesty. „Ty odejít nemusíš.”

Ustoupila a napřáhla před sebe ruku. „Musíte být šílený, jestli si myslíte, že tu s vámi budu sedět u krbu a připíjet na váš skvělý nápad, jak vypovědět celou vesnici lidí, jejíchž naděje na přežití závisí na vaší dobré vůli!”

„Mínil jsem tím, že nemusíš opustit Ballybliss,” postoupil o krok. „Ani mě.” Gwendolyn zvolna zvedla hlavu. „Co přesně ode mne žádáte, pane?”

„Nabízím ti, abys zůstala. Tady. Na hradě Weyrcraig. Se mnou.”

Gwendolyn sotva popadla dech. „Vesničané si sice myslí, že jsem vaše milenka, pane, ale pevně doufám, že vy, stejně jako já, se podobného omylu nedopouštíte.”

„Já nechci, abys byla mojí milenkou. Chci, aby ses stala mojí manželkou.” Gwendolyn se napřed obávala, že je obětí bezcitného žertu, ale v jeho pohledu nenašla ani náznak pobavení. Tvářil se tak zachmuřeně, až ji to vzalo za srdce. Vypadal spíš jako člověk, který se chystá vypít jed, než jako muž, jenž právě požádal svou vyvolenou o ruku.

Sklesla do křesla a vybavila si všechny chvíle, kdy snila o tom, že uslyší právě tato slova. Když jí bylo sedm, přistihla jí Nessa, jak přijímá nabídku k sňatku od kuchyňského psa, kterého Gwendolyn oděla do pláštíku z rudočerného tartanu, ukradeného z hradu. Sestry si zní nemilosrdné utahovaly a nazývaly jí „lady Psová“ ještě dlouhé měsíce.

Teď jim to bude mocí vrátit. Mohla by se stát ženou MacCullougha. Mohla by spát v jeho loži a ráno se budit v jeho náručí. Měli by tmavovlasá děťátka se smaragdovýma očima, která by neměla sklony k tloušťce. Mohli by vládnout spolu s dětmi údolí - tomu opuštěnému údolí, kde se kdysi rozléhal smích a hudba klanu MacCulloughů. Gwendolyn pomalu vstala a obrátila se k němu čelem. „Dobrá, pane, provdám se za vás.“ Než se v jeho očích objevil triumf, dodala: „Ale jen když se vzdáte svého pomstychtivého plánu a nevyženete obyvatele Ballyblissu.”

Gwendolyn si nevšímala ruměnce, který jí stoupal od hrdla do tváří, a čelila jeho pohledu. „Nabízím vám možnost zaplatit za potěšení předem. Abyste si ráno nemusel nic vyčítat.“

„Probudila jste ve mně zvědavost slečno Wilderová. Co kdyby můj plán nepočítal s možností sňatku? Byla byste přesto ochotna přinést tak velkorysou oběť ve prospěch svých spoluobčanů?“

Qwendolyn zaváhala jen na tak dlouho, aby se nadechla.

„Ano.“

Když k ní přistoupil, věřila, že si přišel vybrat svoji odměnu. Namísto, aby ji objal, však sevřel její tváře v dlani. „Lhal bych, kdybych tvrdil, že bych neudělal téměř vše, abyste se stala mou. Jakkoli lákavá je vaše nabídka, obávám se, že ji musím odmítnout. Na tento okamžik jsem čekal patnáct let a nenechám se o něj nikým připravit.” Jeho prsty se kochaly hebkostí jejich vlasů a pod rozhodným výrazem se skrýval hluboký smutek. „Ani vámi ne.”

Stáhl ruku A otočil se k odchodu. „Ani kdybych vám řekla, kdo zradil vašeho otce Angličanům?“

Její slova byla sotva hlasitější než šepot, ale přimrazila Bernarda na místě. Zvolna se vrátil.

„Kdo?” zaznělo jako umíráček.

Gwendolyn k němu zvedla tvář zalitou slzami, které už nedokázala zadržet. „Já.“

22

Bernard se zatvářil nevěřícně a Gwendolyn se usadila v křesle. Zadívala se přímo

před sebe.

Složila ruce v klíně a navzdory slzám, které jí stékaly po tvářích, klidně promluvila.

„Vzpomínáte si na ten den, kdy jsem spadla z dubu a málem jsem vás zabila?”

„Aby ne. Byla jste taková legrační holčička - pyšná a nedůtklivá. Nemohl jsem se rozhodnout, jestli vám mám nařezat, nebo vás políbit.” Zamračil se. „Pořád to ještě nevím.”

„Krátce poté, co jsem utekla, jsem narazila na tábor Červenokabátníků. Byla jsem tak zuřivá, že jsem si nevšímala, kam běžím. Vzpamatovala jsem se, až když mě jeden z nich popadl za copy a jeho společník mě šťouchal do břicha. ,Tak se mi zdá, že jsme chytily pěknou tučnou koroptvičku z Vysočiny. Máme ji pustit, nebo si ji upečeme na rožni?” Krátce a roztřeseně se zasmála. „Přiznávám se, že jsem věřila, že mě zamýšlejí sníst. Ross mi říkal, že Cumberland a jeho vojáci často večeří skotské děti.” Vrhla na Bernarda zkroušený pohled. „Ale to nebylo zdaleka tak pošetilé jako myslet si, že byste mi mohl opět přispěchat na pomoc a zachránit mě.”

Bernard zatápal po křesle a těžce dosedl, jako by ho už nohy nedokázaly unést.

„Jeden z těch mužů řekl: ,Vypadá jako vyzvědačka, nemyslíš?’” Gwendolyn, aniž si to uvědomila, předvedla, jak se voják ušklíbal. „,Asi bychom ji měli mučit, aby nám prozradila svá tajemství.’ Pochybuji, že měli na mysli něco horšího, než že mě polechtají, ale tenkrát mě to vyděsilo. A já měla jen jedno tajemství.” Podívala se Bernardovi zpříma do oči. „To vaše.“

Jeho obličej ani na okamžik nezměnil výraz, a tak vstala a začala přecházet před krbem. „Neopovažujte se pomyslet, že jsem jim je jen ze strachu! Pořád ještě jsem na vás zuřila, protože jste mě nazval děťátkem a holčičkou. Chtěla jsem se vám pomstít za to, že mi nedůvěřujete. Že mě ne…”

Sklonila hlavu a chvíli nemohla pokračoval, „Nakonec jsem jim řekla, že syn mého pána bude té noci doprovázet na hrad velmi vzácného hosta. Skutečného hrdinu…”

„Prince mezi muži,“ zašeptal Bernard a přejel si dlaní přes tvář.

„Červenokabátníci se na sebe tak divně podívali a já se jim vykroutila a utekla domů. Vůbec mi nedošlo, co jsem jim vlastně řekla, dokud nebylo příliš pozdě. Takže je vám jasné,” dopověděla rozlícené, „že se nikdo s Cumberlandem nedomluvil a žádných tisíc liber nebylo předáno. A zrádce své rodiny už nemusíte dále hledat.”

Gwendolyn se unaveně pohroužila do křesla. Tolik a tak dlouho se za tu zradu styděla, že by se klidně smířila s tím, kdyby Bernard sundal jeden z mečů ze stěny a na místě ji sťal.

Seděl se skloněnou hlavou a oči zakrýval dlaní. Když už Gwendolyn nedokázala snášet tíhu ticha, pohlédla na něj zpod sklopených řas.

Ramena se mu otřásala a tváře měl vlhké od slz. Málem se k němu rozběhla, ale vtom sundal ruku z tváře a ona zjistila že jím neotřásají vzlyky, nýbrž smích.

Gwendolyn na něj zírala s otevřenými ústy a uvažovala, zda jej to strašlivé přiznání nepřipravilo o zdravý rozum. Ještě nikdy ho neviděla smát se tak od srdce. Hořkost a napětí z jeho tváře zmizely a vypadal zase jako chlapec na prahu dospělosti se všemi nadějemi a sny o budoucnosti, která jej čeká.

Zavrtěl hlavou a usmíval se na ni jako na jakousi užasnou bytost, jež byla stvořena jen pro jeho potěšení. „Na dívku obdařenou krásou i rozumem máte někdy bláznivé nápady, Gwendolyn Wilderová. Nikdy jsem nechápal, proč hájíte vesničany, ačkoliv vás chtěli předhodit krvežíznivému Netvorovi a upálit vás na hranici. Ale vy se navíc obviňujete z jejich nesnází, že? Dokonce jste chtěla obětovat svou drahocennou čest ďáblovi, jako jsem já. Nedivím se, že jste se tak rozzuřila, když jste zjistila, kdo ve skutečnosti jsem. Musela jste si myslet, že díky vaší ,zradě’ nemáme naději na společnou budoucnost.” Utřel si slzy veselí z tváří a láskyplně sledoval její ohromení.

„Ale tobě to moc zábavné nepřipadá, že, drahoušku?”

Dál se usmíval jako blázen, poklekl před ní a přikryl její ledové ruce svými velkými a horkými. Mluvil pomalu a rozhodně, ne jako k dospělé ženě, nýbrž jako k malé holčičce, kterou bývala. „Cumberlandův útok na hrad Weyrcraig byla velká vojenská akce. Nemohla byt naplánována za jediné odpoledne.”

„Ale ti vojáci… ti Červenokabátníci…”

„…už byli na naší půdě, když jsi narazila na jejich tábor. Stejně jako děla, jimiž později zničili hrad.” Palci jí hladil hřbety rukou. „Byli to dva krutí muži, kteří si pohrávali Z bezmocným dítětem. Což to nechápeš, Gwendolyn? Nemohla jsi jim prozradit nic, co by už dávno nevěděli.”

Zamračila se a snažila se pochopit plný dosah toho, co ji říkal. „Takže oni už věděli, že tvůj otec poskytl útočiště princi Charlesi Stuartovi?”

„Přesně to mám na mysli.” Bernard ji jemně sevřel tvář mezi dlaněmi a něžně se na ni podíval. „Toho dne byl ve vesnici zrádce, můj drahoušku, ale tys to nebyla.”

S těmi slovy se naklonil a políbil její měkké rty, jako by jí dával rozhřešení za hřích, který nikdy nespáchala.

„Ach, Bernarde!” dotkla se chvějícími se konečky prstů jeho tváře. „Celé ty roky jsem se tak strašné styděla a trápila, protože jsem si myslela, že jsem způsobila tvoji smrt!” Objala ho kolem krku, okouzlená zázrakem, k němuž došlo. „Nikdy bych ti úmyslně nezkřivila ani vlásek na hlavě, přisahám, že ne, lhostejno jak arogantně a nesnesitelně ses choval.”

Zachechtal se ji do vlasů. „Chtěla jsi snad říci, jak arogantně a nesnesitelně se chovám, že?“

Gwendolyn se zaklonila, přičemž svírala v pěstech jeho pléd, když ji napadla další

překvapivá myšlenka. „A tatínek,.. Ach, tatínek…”

Bernard jí odhrnul pramínek vlasů z tváře, ale nepřestával se jí dotýkal prsty. „Co je s tvým otcem?”

Gwendolynino srdce se sevřelo známým pocitem - bolestí i hrdostí. „Tatínek se té noci snažil dostat na hrad. On jediný měl dost odvahy a pokusil se varovat tvého otce, že se Cumberland blíží. Cestou však narazil na červenokabátníky a ti ho strašně zmlátili…” Zavrtěla hlavou a kousla se do rtu. „A já si pořád myslela, že je to moje vina…”

Gwendolyn byla tak zaujatá vyléváním srdce, že si nevšimla, jak Bernardův úsměv mizí a jeho dotek chladne. „Kdy přesně odešel té noci otec z domu?”

Zamračila se. „Krátce po setmění. Chvíli poté, co jsme zaslechli první dělovou ránu.” Bernard se skoro na minutu odmlčel, pak se bez vysvětlení vymanil z jejího náručí a sebral jeden z mečů, visících nad krbem. Pohyboval se metodicky a rázně. Takového ho ještě neviděla.

Gwendolyn polekané vyskočila. „Co to děláš?”

Otočil se a sevřel jílec meče, až mu zbělaly klouby. „Ano, na tvého otce tenkrát opravdu něco zaútočilo, má drahá. Bylo to jeho svědomí.”

Gwendolyn přimrzla na místě a její mysl se pokoušela dosáhnout závěru, který byl stejně nesnesitelný jako nezvratný.

„Tatínek,” vydechla nakonec. To slovo znamenalo kletbu a modlitbu.

Uvědomila si, že ztratila několik drahocenných minut, popadla sukně do hrstí a rozběhla se za Bernardem.

Po nádvoří toho večera nekráčel pán hradu Weyrcraig, nýbrž nebezpečné stvoření, které se zrodilo v jeho vypálených ruinách.

Když prošel - s tváří krásnější i děsivější, než má jakékoli zvíře - tepanou branou a vydal se po stezce dolů, všichni ho následovali. Nedokázali odolat jeho nevyslovené autoritě. Někteří duchapřítomně popadli pochodeň, jiní se za ním pustili jako stádo ovcí.

Nikdo netušil, kam má namířeno, ale tak dlouho už je nikdo nikam nevedl, že je to nezajímalo. On je vůdce, a oni jej budou následovat.

Gwendolyn seběhla ze schodů a proběhla branou, ale do cesty se jí postavila šourající se hradba venkovanů.

„Bernarde,” snažila se překřičet šumící dav a vyskakovala, aby ho alespoň zahlédla nad vlnícími se hlavami.

Daleko vpředu spatřila známy kilt a začala si razit cestu opozdilci, ale uvízla uprostřed a lidé ji táhli k vesnici. V zorném poli se jí krátce zjevily tváře zvědavé Nessy, vyděšené Kitty a bledého a ustaraného Tuppera. Nemohla se však zdržovat. Ani vysvětlovat a požádat o pomoc. Musela zachránit jednomu muži život a druhému duši.

Bernard kráčel ulicemi Ballyblissu až k jejich domu.

Vesničané se zastavili opodál a jejich rozčilené mumlání ztichlo. Gwendolyn si mezi nimi prorazila cestu, přičemž se jí podařilo dupnout Rossovi na nohu. Jeho bolestného kňučení si však nevšímala.

Vymanila se z davu a postavila se Bernardovi po boku, zrovna když zařval z plných plic: „Alastaire Wildere!”

Gwendolyn mu sevřela paži, v níž třímat meč, ale on ji odstrčil. „Nech mě byt, děvče! Tohle je mezi mnou a tvým otcem. S tebou to nemá nic společného.”

„Ale ty to nechápeš! Můj otec už není mužem, jakého si pamatuješ. Ten výprask, který dostal od Cumberlandovych mužů, ho dočista změnil. Od té doby je úplně jiný.”

„To platí i o mně,” opáčil Bernard. Čelisti měl sevřené jako kámen. „Alastaire Wildere!” zařval znova, jako by Gwendolyn vůbec nepromluvila.

V jednom z předních oken se pohnula záclona, Izzy, modlila se Gwendolyn, ať je to Izzy.

Znovu uchopila Bernarda za paži, rozhodnutá, že se tentokrát nenechá setřást.

Věděla, že ji neudeří, ať zuří sebevíc.

„Je šílený, Bernarde. Úplně a naprosto šílený. Od chvíle, kdy jsi opustil Ballybliss,

přisel o rozum.” Povolila sevření. Věřila, že když ho přiměje, aby se na ni podíval,

podaří se jí ho přesvědčit. „Ať už se v minulosti dopustil čehokoli, teď je z něj bezmocný starý muž.”

Bernard se na ni pomalu a ostražitě podíval. Gwendolyn však neměla čas radovat se z toho vítězství. Dveře se se skřípěním otevřely a na prahu se objevil Alastair Wilder v mačkané noční košili s mečem ještě starobylejším, než měl Bernard v ruce.

„Čekal jsem tě, Iane MacCulloughu,” vrčel a jeho hlas zněl tak zvučně, jako už léta ne. „Věděl jsem, že muže jako ty ani sám ďábel neudrží v pekle navěky!”

23

Alastair Wilder vyklopýtal na ulici o táhl meč za sebou. „Baže, já věděl, že přijdeš,” řekl a zamžoural nahoru na Bernarda. „Trvalo ti to patnáct dlouhých let, ty tvrdohlavý darebáku, ale já se ani na chvíli nepřestával ohlížet přes rameno.”

„Tatínku?” zašeptala Gwendolyn a snažila se za tím zlým supem rozeznat laskavého starce, jehož opustila dřímajícího v posteli.

„Tatínku?” opakovaly Glynnis s Nessou a protlačily se do popředí. Kitty s tváří bělejší než její šaty se tiskla k Tupperovi a Izzy s chmurným výrazem ve tváři stála v přítmí vchodu.

Pokud Bernarda setkání s dávným neznámým nepřítelem, jehož tak dlouho pronásledoval, překvapilo, nedal to na sobě znát. Stejně jako fakt, že ho oslovil jménem jeho otce.

Gwendolyn spustila ruku z jeho paže, když přikročil k Alastairovi.

„Jak jsi mohl? Byl jsi jeho správce. Jeho přítel. Důvěřoval ti nejvíc ze všech.”

Alastair na něj zahrozil kostnatým prstem. „Kdybys mně byl opravdu důvěřoval, Iane, dal bys na mé rady. Nemohl jsem ti dovolit, abys nás všechny zničil svými romantickými sny o nastolení skutečného krále na skotský trůn. Snažil jsem se tě varovat! Zapřísahal jsem tě, abys neposkytoval útočiště tomu zrádci, ale tys mi nechtěl naslouchat. Kdybych nedal Ailbertovi sto liber, aby zabránil klanu v tažení na hrad, všechny by nás díky tobě zmasakrovali jako ty ubohé blázny u Cullodenu.” Ailbert zbledl ještě víc než Kitty, ale Bernard mu nevěnoval ani pohrdavý pohled.

„Alespoň byste zemřeli jako muži.”

„V dobrém i ve zlém, MacCullough se vždy utká se zlem což?” Alastair smutně zavrtěl hlavou. „Když s vámi Cumberland skoncoval, moc toho nezbylo, nemám pravdu?”

Bernard sevřel prsty kolem jílce meče a Gwendolyn zmrazil děs, že jejího otce na místě skolí. Místo toho však řekl; „Jsem rád, že tě ke zradě vedly obavy o osud bližních, a nikoli chamtivost.”

Tatínek pokrčil kostnatá ramena. „Cumberland už stejně věděl vše, co potřeboval. Hodlal té exemplárně potrestat, ať už si to zlato vezmu, nebo ne.”

„Takže sis ho přece jen vzal, že?”

Poprvé od chvíle, kdy vyšel z domu, se v Alastairových očích objevil zmatek a vypadal jako tatínek, kterého Gwendolyn znala a jehož milovala.

„Nic bych od něj nevzal, nebyl mé Leah,” řekl smutně. „Zasloužila si krásnější věci, než jsem jí mohl poskytnout. Nikdy si nestěžovala, ale já jsem si přál poskytnout jí víc.” Přejel si dlaní přes oči, jako by chtěl vymazat nesnesitelnou vzpomínku.

„Vždycky byla tak velkorysá. Zemřela, když se mi pokoušela darovat syna.”

Izzy vstoupila do světla pochodní s mohutnými pažemi zkříženými na hrudi, „jí nezabilo to miminko, vy starej blázne. Baže, přišla o hodně sil, ale moji paní zahubil stud. Hanba nad tím, že její vlastní manžel zradil náčelníka svého klanu. Když jste jí řekl, jak strašnou věc jste spáchal, poslala vás, abyste MacCullougha varoval. Už však bylo moc pozdě a vy jste se vrátil jako žvatlající blázen.”

Meč vyklouzl Alastairovi z ruky a s temným žuchnutím dopadl na zem. Gwendolyn vytryskly slzy, když otec sklesl na kolena, siláctví ho opustilo a stal se z něj opět starý unavený muž se zlomenou myslí i srdcem.

Gwendolyn se protáhla kolem Bernarda a poklekla vedle otce. „To je v pořádku, tatínku. Už jsem s tebou.“

„Gwennie? Jsi to ty, Gwennie?” Nahmatal její ruce a chytil se jí jako vyděšené dítě.

„Měl jsem hrozný sen. Zdálo se mi, že si pro mě přišel Netvor. Nedopustíš, aby si mě vzal, že ne, holčičko?”

„Ne, tatínku, to víš, že ne.” Ohlédla se přes rameno, ale z Bernardova výrazu se nedalo nic vyčíst. Vrátila pozornost k otci, „Moc tě prosím, tatínku, zamysli se! Ráda bych, abys mi řekl, kam jsi ukryl to zlato.”

„Udělal jsem to pro ni,” zašeptal a známá mžurka mu zastřela oči. „Jen a jen pro ní. Chtěl jsem, aby ho měla. Aby si mohla koupit krásné věci.”

Gwendolyn stačilo jedno nadechnutí k tomu, aby pochopila, co se jí snaží říct. „Ach, tatínku,” pohladila ho po pergamenově hladké tváři. „Maminka nikdy nechtěla krásné věci. Toužila jen po tvé lásce.”

Začal se kolébat dopředu a dozadu. Gwendolyn si otřela tváře, aby na nich nezbyla ani stopa po slzách, než se obrátila k Bernardovi, „Doufám, že jste spokojen, můj pane. Své vytoužené zlato najdete na zadním dvoře. V hrobě mé matky.”

Bernard potřásl hlavou a v očích se mu objevilo cosi, co nebezpečně připomínalo lítost. „Zlato mě nezajímá, Gwendolyn. Přišel jsem pro zrádce.”

„A toho nedostaneš,” vykřikla. „Nevidíš, že už byl potrestán až dost?”

„Já jsem jeho pán,” odvětil Bernard tiše. „Na mně je, abych to posoudil.”

„Opravdu si myslíš, že se něco zlepší, když zabiješ ubohého starce? Napraví to snad minulé křivdy? Vrátí to čas a ty zase budeš mladým chlapcem? Přivedeš tím zpátky své rodiče?”

Jeho výraz ji prozradil, že se dotkla obnaženého nervu. Naléhala dál, protože věděla, že jí nic jiného nezbývá.

„Podívej se na členy svého klanu, Bernarde. Ano, udělali chybu, strašlivou chybu, stejně jako můj otec. Ale od té doby za tu chybu platí. Ne proto, že je tvůj otec proklel, ale protože se za ni stydí.” Vesničané neklidně zašoupali nohama, jako by váhali, zda zůstat, nebo prchnout. „Tvým návratem do Ballyblissu získali nazpět hrdost a naději. Je v té moci darovat jim něco drahocennějšího než hrdost a naději. Můžeš jim darovat milost!”

„Zatraceně, ženo!” zahřměl Bernard a tvář se mu křečovité sevřela žalem. „Už mi žádná milost nezbyla!“

GwendoJyn vstala a postavila se mezi dva muže, které milovala. „Nuže dobrá. Chceš krev a dostaneš ji. Moji krev.”

Bernard přimhouřil oči. „Co mi to vlastně nabízíš?” Gwendolyn pokrčila rameny. „Co asi? Pomstu. Život za život.”

Vykročil k ní s mečem v ruce. Glynnis se zakuckala a Kitty zabořila tvář do Tupperova kabátu. Izzy svěsila ruce, ale Gwendolyn zarazila rozlícenou hospodyni varovným potřesením hlavy. Izzy se otočila a zmizela v domě.

Jenom Gwendolyn klidně sledovala blížícího se Bernarda, protože ona jediná z

přítomných znala něco, co oni ne. Znala Netvorovo srdce.

Přesto však musela sevřít čelisti a zvednout bradu, aby se jí netřásla. Připadala si jako tenkrát u kůlu na hradním nádvoří, když sledovala, jak se její osud noří z temnot. Pak Bernard hodil meč ohromenému Lachlanovi.

Napřáhl k ní paži a Gwendolyn se málem chopila jeho ruky, když vtom se jí sama sevřela kolem zápěstí.

„Co si myslíte, že děláte?” zeptala se a přihlouple zírala na svou uvězněnou ruku.

„Využívám vaši nabídku.” Přitáhl ji k sobě a sklonil se k ní, až se jeho rty ocitly téměř u jejích. „Když nemohu mít vašeho otce, slečno Wilderová, přisámbůh, že si vezmu vás.”

24

Bernard vyrazil k útesu a Gwendolyn nezbylo než ho následovat. Vtom se jim do cesty postavila Nessa.

„Promiňte, že vás ruším, můj pane;” řekla a zamrkala hedvábnými řasami, „ale jestliže toužíte po pomstě, pak se pomstěte na mně. Naše drahá sladká Gwennie toho už od vás vytrpěla dost.”

„Jak laskavé, že jste si toho všimla,” odpověděl Bernard.

Najednou se vynořila také Glynnis. „Nebuď směsná, Nesso. Jako nejstarší jsem nejpovolanější, abych zaplatila za otcovy hříchy.” Položila dlaň na Bernardovu hruď.

„Ujišťuji vás, pane, že jsem připravena plně ukojit vaši touhu po pomstě.”

Bernard její ruku jemně odstrčil. „Přestože mě vaše starost o blaho sestry docela… ehm… dojímá, obávám se, že takové oběti nebude zapotřebí.”

Krátce se oběma zkoprnělým sestrám uklonil a pokračoval v cestě k útesu. Prsty měl propletené s Gwendolyninými. Udělali sotva tři kroky, když se jim do cesty postavila další překážka, šedá hlava toho mužíka sice Bernardovi sahala sotva k hrudi, ale tvářil se rozhodně a byl ozbrojen obrovskou Bibli v černé vazbě.

„Mám si vybrat sekundanta a poslat pro pistole, pane?” zeptal se Bernard a zastavil se. „Svítat sice bude až za několik hodin, ale mohli bychom si krátit čas čtením žalmů.”

Reverend Throckmorton si chvějící se rukou upravil brýle, ale pištivý hlas zněl ostře jako bič. „Pistole nebudou zapotřebí, hochu, pokud nehodláte pokračovat v tomto šílenství. Jako duchovní autorita, dosazená do této vesnice vůlí královou i vůlí Boží, nemohu při dobrém svědomí dovolit, abyste toto ubohé dítě odvlekl na hrad, kde by se stalo obětí vašich nízkých choutek. Už tam jednou prožila čtrnáct dní bez gardedámy a bez požehnání církve. Její pověst by tím mohla byt nenapravitelně poskvrněná, ale duši bychom ještě mohli zachránit.”

„Ujišťuji vás,” prohlásil Bernard nezvykle hedvábným hlasem, až se po sobě nejbližší vesničané polekaně podívali, „že v této vesnici nenajdete jedinou duši, která by se mohla rovnat duši slečny Wilderové.”

Reverend v sobě měl tolik slušnosti, že upadl do rozpaků, „A právě proto vám nemohu dovolit, abyste ji odvlekl, dokud nebude vaše spojení uzavřeno před Bohem,” trval však na svém.

Zavládlo ticho a oba muži se do sebe zakousli pohledy. Na reverendově čele vyvstaly kapky potu, ale první to vzdal Bernard.

Přitáhl Gwendolyn před sebe. „Jak se zdá, tady ten dobrý pastýř se rozhodl požehnat nám, ať chceme, či nechceme. Co ty na to, miláčku? Chtěla by ses za mě provdat?” Bernardova slova vrátila Gwendolyn do přítomnosti. Svůj hněv obrátila proti nešťastnému duchovnímu. „Jak se opovažujete po mně něco takového žádat? Jste chladnokrevný nemilosrdný nelida bez kouska slitování v duši!”

„Slyšel jste dámu. Takže když dovolíte…” Bernard se vyhnul reverendovi, jenž choval Biblí na hrudi.

Už byli na kraji vesnice, když jim přes cestu padl stín. Bernard si prohlédl tyčícího se obra od hlavy k patě a v očích mu přemítavě zablesklo. Léta v královském námořnictvu ho naučila rozpoznat rovnocenného protivníka.

Izzy si hodila sekeru přes rameno a kudrny na hlavě se jí zježily jako hnízdo zmijí.

„Jestli si chceš udržet tu svou pěknou hlavičku na krku, chlapče, zachováš se k mé holčičce přesně tak, jak povídal reverend. Možná jsem se o ni nestarala tak dobře, jak bych měla, ale čert mě vem, jestli dopustím, aby si ji nějakej chlípnej darebák odvlekl bez požehnání.”

Bernard se ohlédl a spatřil na reverendově tváři andělský úsměv.

Pak se Izzy dvorně uklonil. „Nikdo o mně nemůže říct, že bych něco odmítl dámě se sekerou. Pojď Gwendolyn.” Vložil si její ledovou ruku do ohbí paže. „Jak to tak vypadá, budeš mou nevěstou.”

O hodinu později bylo sňatku Gwendolyn s Bernardem požehnáno v jejím domově. Vesničané si nehodlali nechat ujít tu podívanou, natlačili se do zakouřené kuchyně a střídali se v civění na vůdce klanu a jeho zarputilou nevěstu. Ještě nikdy nebylo na Vysočině při svatbě prolito tolik od srdce jdoucích slz.

„Tohle měla být moje svatba,” kvílela Kitty a ronila slzy na Tupperův šosatý kabát.

„Já myslela, že to bude můj manžel,” naříkala Glynnis do krajkového kapesníčku.

„To není spravedlivé! Proč má Gwennie slíznout smetanu?” vzlykala Nessa a popotahovala, aby jí nezčervenal nosík. Najednou se jí rozzářily oči. „Dobrá, má manželku, ale určitě bude potřebovat i milenku, ne?”

Reverend Throckmorton ronil slzy otcovské, zatímco Marsalino neduživé nemluvně ronilo slzy miminkovské a vřeštělo tak hlasitě, že přehlušilo většinu obřadu. Dokonce i chladná Izzy, která se postavila těsně za ženicha - co kdyby si to přece jen rozmyslel - několikrát podle očitých svědků sklonila sekeru a otřela si z tváře slzy dojetí.

Jen nevěsta opakovala slova, která ji měla spojit s Bernardem MacCulloughem nadoživotí, se suchýma očima. Kdosi strhl věnec z Kyttyiných kučer a posadil jej na hlavu Gwendolyn, Přijala to bez protestu, ale vůbec nedbala, že jí stále sjížděl z hlavy.

Obřad musel být přerušen dvakrát - poprvé, když se starý Tavis kradl do dvora a pokoušel se vykopat zlato, a podruhé, když Gwendolynin tatínek vylezl z postele a zavítal mezi svatebčany oděn do dámského čepce zdobeného pery, s neurčitým úsměvem na tváři.

Kohosi napadlo poslat pro kočár, který měl původně odvézt Kitty a Tuppera do Edinburghu. Poté, co Bernard svou nevěstu cudně políbil a slíbil, že bude ctít její tělo i duši, nastoupila do vozu Gwendolyn, Bernard sklesl na sametové podušky vedle ní a zaklepal na kočího.

Kočár se rozjel a vesničané je zasypali pozdravnými výkřiky. Tvářili se radostně v domnění, že už dluh svému pánovi splatili a nyní se mohou věnovat vlastnímu životu.

Kočár skřípal do vrchu, Gwendolynin hněv zvolna vyprchával a začínala se smiřovat s osudem. Vrhla postranní pohled na Bernarda a sotva mohla uvěřit, že je nyní jejím právoplatným manželem. I dřív by si sice mohl vzít, co chtěl, ale od nynějška mu patří tělem i duší.

Přesto jí tento muž připadal daleko cizejší než to stvoření bez tváře, které kdysi vklouzlo do její ložnice. Ve snaze zastřít rozpaky se podívala z okna. Měsíc vysoko na obloze ji však jen upozornil na to, kolik hodin ještě zbývá do rozbřesku.

Bernard postřehl, že se zachvěla, rozepnul sponu se znakem MacCulloughů, která přidržovala jeho pléd, a zabalil ji do něj. Přestože jí pevně svíral ruku, když si vyměňovali manželské sliby, nyní se zdálo, že se jí ostýchá dotknout.

Gwendolyn se znovu opřela a neodpustila si drobnou jízlivost. „Gratuluji, pane Netvore. Zdá se, že se vám konečně podařilo získat panenskou oběť.”

Obrátil se k oknu a jeho profil připomínal skaliska kolem cesty. „Nikdy nenabízej muži nic, co mu doopravdy nemíníš poskytnout. Obzvlášť…”

„…muži, jako jsi ty?” dodala Gwendolyn měkce.

Než stačil odpovědět, ze tmy se vynořil hrad Weyrcraig.

Kočár předjel před vchod, z něhož vyběhl sluha a otevřel dveře. Zatímco ji Bernard vedl dovnitř, Gwendolyn si vzpomněla na tu bouřlivou noc, kdy ji právě z tohoto nádvoří odnášel v náruči. Nyní se na ta místa vrací nikoli jako zajatkyně, nýbrž jako jeho nevěsta.

Přede dveřmi je pozdravil muž v černém. „Dobrý večer, pane. Mám říct kuchaři, aby připravil pozdní večeři pro vás a pro vaši…” - shlédl dolů podél svého dlouhého patricijského nosu na Gwendolyn a jeho zaváhání mluvilo samo za sebe - „dámu?” Bernard zavrtěl hlavou. „To nebude zapotřebí, Jenkinsi. Přeji si, abyste vy i ostatní sloužící odešli. Vezměte si veslice a přespěte na lodi.”

„Ale, pane,” protestoval muž, pohoršený návrhem, že by měl zanedbat své povinnosti, „co když budete během noci něco potřebovat?**

Bernard položil Gwendolyn ruku kolem pasu. „Ujišťuji vás, že své dámě dokážu posloužit sám.”

Gwendolyn zamrazilo. Předtím tady byl alespoň Tupper. Nyní bude vydána na milost a nemilost muži, který jak sám přiznal, milostí neoplývá. Dříve, než sluha odspěchal splnit jeho příkazy, odvedl ji Bernard jemně, ale rozhodně ke schodišti.

Nezůstalo pokryté sutí a neskrývalo se ve tmě-Čistě ho umetli a ozařovaly je dvě řady svící v železných svícnech. Roztříštěné zábradlí na galerii nahradilo masivní mahagonové ozdobně vyřezávané umělecké dílo. Gwendolyn předpokládala, že to tak bude vypadat všude, ale když vstoupili na točité schody ve věži, ledový závan pronikl až pod Bernardův pléd. Na schodech ležely úlomky kamene. Vše nasvědčovalo, že nebylo nikomu dovoleno napravit zkázu napáchanou před lety anglickými děly.

Zahnuli za první ohyb a Gwendolyn stanula tváří v tvář zubatému otvoru v severní stěně. Zbytek hradu si přivlastnila civilizace, ale tady stále ještě vládla noc svou divokou a bouřlivou krásou.

Na nebi zářily hvězdy jako jiskřivé úlomky ledu a u úpatí útesu zběsile hřměl a vířil

příboj.

Bernard ji sevřel pevněji. Jediný šílený okamžik věřila, že ji shodí dolů, aby ji potrestal za otcovu zradu. Pak ji objal kolem pasu a přitáhl ji k sobě. Zavřela oči a opřela se o něj.

„Dávej pozor,“ zašeptal a provedl ji kolem trhliny.

Dveře na konci schodiště zavrzaly a otevřely se. Měsíční paprsky pronikaly zamřížovaným oknem a měkce osvětlovaly rozházené lože a napůl vyhořelé svíce.

V rohu stál otevřený kufr, z něhož se vyléval vodopád krajek a stužek. Manderleyho Triumf racionálního myšlení ležel otevřený na podlaze. Vše zůstalo přesně v tom stavu, v jakém Gwendolyn místnost opustila.

„Tohle všechno jsi schoval pro mě,“ zeptala se, „nebo sis dělal naděje, ž ti vesničané nechají na prahu nějakou jinou pannu?“

Bernard se opřel o ostění a založil paže na hrudi. „Tentokrát bych dal přednost poběhlici. S pannami je zatraceně moc potíží.“

„Když už je řeč o poběhlicích,“ podotkla Gwendolyn, přešla k truhlici a pohrávali si se stužkou. „Předpokládala bych, že už jsi tyhle šaty vrátil té dámičce, od které sis je vypůjčil.“

„Obávám se, že by to nešlo.“ Odmlčel se a stiskl rty. „Patřily totiž mé matce.“ Stuha vyklouzla Gwendolyn z ruky a němě si přihladila nabíranou taftovou sukni.

„Moje matka byla praktická duše a nebyla vůbec marnivá, ale otec ji rád obdarovával nejkrásnějšími látkami, jaké mohla nabídnout Paříž a Londýn.“ Bernard zvedl svazek a prolistovat stránky se zlatou ořízko. „Tyhle knihy patřily jemu. Vždycky doufal, že se o ně budu také zajímat, ale já raději lovil a sokolničil. Chtěl jsem být válečníkem, nikoli učencem.

„Byl na tebe velmi pyšný.“

Bernard odhodil knihu na stůl. „Té noci, co Cumberland zaútočil na hrad, jsem si jako válečník moc nepočínal.“

„Ale zůstal jsi na živu, ne?“

„Jen proto, že jeden z Cumberlandových důstojníků byl mazaný darebák, který nenáviděl všechno skotské a potrpěl si na hezké hošíky.”

Gwendolyn se chvíli nemohla nadechnout. „Ne..,”

„Měl to v úmyslu. Byl rafinovaný - napřed nijaký žertík, pak pohrůžka, jindy letmý dotek. Až mě jednoho dne na cestě do Edinburghu zaskočil v lese.” Bernard sklonil hlavu a tvář se mu zarděla dávnou hanbou. „Srazil mě k zemi. Pokusil se mě ohmatávat svýma tlustýma špinavýma rukama”

„Cos udělal?”

Zvedl hlavu a setkal se s jejíma hořícíma očima. „Zabil jsem ho. Zařízl jsem ho jeho vlastním nožem. Pak jsem nad ním stál, z rukou mi kapala jeho krev a necítil jsem vůbec nic - ani lítost, ani výčitky, ani stud.”

Pokud si myslel, že ji pohorší, mýlil se. Gwendolyn pocítila pouze divošskou radost, že je ten chlap mrtev.

„Chtěli mě popravit, ale pak rozhodli, že nechají na královském námořnictvu, aby mé zlomilo. V Edinburghu mě kapitán zamkl v kóji, která se používala pro přepravu otroků. Byla velká asi jako hrob a dostával jsem pravé tolik chleba a vody, abych se udržel při živote, přestože jsem se modlil, abych zemřel.

Gwendolyn zavřela oči a snažila se nepředstavovat si toho hrdého jasnookého hocha, který se celé dětství toulal po horách a lukách, zavřeného v temné kopce a zalykajícího se vlastní špínou.

„Jak se ti podařilo nezešílet?”

Pokrčil rameny. „Možná se mi to nepodařilo. Když jsme dojeli do Anglie, bylo ze mě zvíře, které jsem ani sám nepoznával. Po přistání mě vyvlekli z kóje a hodili mě k nohám admirála královského námořnictva. Napřed jsem si myslel, že je stejný jako ostatní. A tak jsem se na něj vrhl, Kdybych nebyl tak zeslábly, možná jsem mu svými

zuby rozdrásal hrdlo. Za ten útok mě mohl dát pověsit, ale on místo toho přikázal všem mužům na lodi, aby se svlékli do pasu, a dal jim vysázet dvacet ran devítiocasou kočkou za to, jak hnusně zacházeli s dítětem.” Zavrtěl hlavou. „Jediné, co jsem si v tu chvíli pomyslel, bylo: Jak se ten bastard opovažuje nazývat mě dítětem?” Gwendolyn potlačila rozechvělý úsměv.

„Admirál Grayson byl na Angličana slušný chlap. Byl přísný, ale laskavý. Jeho manželka zemřela dřív, než mu stačila porodit syna, a tak o mě projevil zájem. Když jsem dosáhl přiměřeného věku, koupil mi důstojnickou hodnost, a když jsem odešel od námořnictva, přesvědčil své movité přátele, aby investovali do mé lodní společnosti. Vždycky jsem se chtěl vrátit do Ballyblissu, ale připadalo mi slušné uskutečnit své plány až po jeho smrti.”

Teď teprve Gwendolyn pochopila, proč byl Bernard loajální k lidem, které by měl z mnoha důvodů nenávidět jako smrtelné nepřátele. Porozuměla, proč se naučil mluvit jako oni, oblékat se jako oni a bojovat na jejich straně.

Přistoupila k němu a z ramen nechala sklouznout jeho pléd. Ostražitě ji sledoval, ale nepokusil se ji zarazit, ani když se konečky prstů dotkla jeho tváře. Kdysi pátrala v jeho rysech po nějakém strašném znetvoření, nyní věděla, že zmrzačená je jeho duše, nikoli obličej.

„Ubohý Netvore,“ mumlala a přejela prsty po jeho čelisti. „Chovali se k tobě jako ke zvířeti, a tak ti nezbývalo, než se jím stát.“

Sevřel jí zápěstí. „Hrome, Gwendolyn, nestojím o tvůj soucit!”

„Co tedy ode mé chceš?” zvedla k němu tvář.

„Tohle,” zašeptal chraptivě a hladově se jí zadíval na rty.

„Tohle chci.”

25

Bernard Gwendolyn políbil. Hladovým a pevným jazykem pronikl mezi její rty a zažehl v ní oslnivý plamen touhy. Gwendolyn mu na oplátku zabořila prsty do vlasů a provokativním kmitnutím jazyka ho vybídla, aby na ní provedl svá černá kouzla, i kdyby z ní nakonec zůstala jen kouřící se hromádka popela. Měla by mít možná strach, ale toto místo, noc a tento muž ji očarovali, a tak ztratila zábrany i obavy.

Vzdychla, když jeho ústa opustila její, ale zakrátko zasténala rozkoší, neboť se jeho rty přesunuly na tváře.

„Bože, jak miluji ty tvé dolíčky,” mumlal. „A dřív, než tato noc skončí, okusím každičký z nich.”

Přitiskl rty k citlivé jamce pod hrdlem, pokračoval po divoce bušící tepně a sevřel v zubech její ušní lalůček. Poté zabrousil jazykem do ucha.

Gwendolyn vydechla, neboť vůbec necekala zážeh touhy, která jí vybuchla v lůně. Bernard zachytil její dech svými ústy a přehlušil ho zasténáním. Domnívala se, že se ona má stát jeho kořistí, ale nyní jí sytil každým hladovým dotekem jazyka a prstů, jimiž se dotýkal její pokožky. Bernardův polibek ji natolik zaujal, že si nepovšimla rukou, které uvolnily živůtek a obnažily ji do pasu. Uvědomila si to, až když jí chladný noční vánek polaskal nahá ňadra.

Než si je stačila přikrýt, Bernard to svůdné poprsí sevřel v dlaních a jemně třel bradavky mezi palcem a ukazováčkem, až blaženě vzlykala.

„Vůbec netušíš, jak jsi krásná,“ Šeptal jí do ucha. Jsi tak sladká, hebká a měkká na všech místech, kterých se muž tak rád dotýká.”

Jako by chtěl potvrdit svá slova, uchopil ji za zadeček a přitiskl k sobě. Zahrnul ji polibky a přes kilt cítila, jak se jeho vzrušené mužství tiskne k jejímu břichu a domáhá se svého podílu na této milostné hře.

Gwendolyn se nadechla nad novou vlnou touhy, zasunula mu ruce pod košili a lehce přejížděla konečky prstů po plochém břiše. Jeho horká kůže se pod jejími doteky zachvěla.

„Jestli se tvé prsty odváží postoupit níž,“ procedil skrze zaťaté zuby, „tahle svatební noc skončí dřív, než začala.”

Gwendolyn se přesunula výš a probírala se chloupky na svalnaté hrudi. „Na tuto noc jsem čekala polovinu života. Chci, aby nikdy neskončila.“

„V tom případě udělám vše, abych zastavil svítání.”

O několik okamžiků později jí Bernard přetahoval široké šaty přes hlavu. Byla vděčná, že ho nezdrží žádné spodničky ani šněrovačka. Jemně jí stáhl kalhotky a Gwendolyn z nich prostě vystoupila. Stála před ním nahá jako novorozeně.

Díval se na ni s takovým obdivem v očích, až si pomyslela, že si vyhrne kilt a zmocní se jí přímo u dveří.

Místo toho ji však vzal do náručí a odnesl na lože. Pro Gwendolyn, která celý život stála nohama pevně na zemi, to byl omamný zážitek.

Bernard si přilehl. Jeho váha ji mohla téměř rozdrtit, přesto však uvítala majetnický jazyk v ústech a horký tlak jeho pohlaví proti svému.

Když se od ní vzdálil, aby si stáhl košili a rozmotal kilt, chvěla se v očekávání jeho návratu. Měsíční světlo vrhalo na lože stíny mříží a zaplavovalo Gwendolyn třpytem, zatímco Bernard zůstával ve tmě. Znovu se stala jeho zajatkyní.

Představovala si, jak se musí jevit jeho zrakům - nahá, natažená na saténových povlacích jistě vypadala jako jedna z těch nestoudných rozdychtěných bohyní, které na ně shlížely ze stropu. Přestože Bernard zůstával ve stínu, cítila na sobě jeho zrak a naskočila jí husí kůže.

Když promluvil, jako by léta strávená v Anglii neexistovala, vrátil se mu rodný skotský přízvuk i ráčkování. „Tohle byl můj chlapecký pokoj, víš? Strávil jsem tu nejednu bezesnou noc. Ležel jsem na zádech, zíral na ty proklaté nástropní malby a snil jsem o tom, že jedna z bohyni se mi snese z nebes do náručí.” Vzrušeně dýchal.

„Koneční se mi to splnilo.”

Gwendolyn stoupal po hrdle ruměnec a ňadra jí začala až bolestně tuhnout, jako by se dožadovala pozornosti. Bylo to sladké mučení, protože věděla, že se jí Bernard za okamžik dotkne, jen netušila kdy a kde.

Když sklonil hlavu a jazykem zavadil o její vztyčenou bradavku, rozechvěla se touhou. Vzepjala se proti němu a zaťala prsty do přikrývek. Jemné doteky a rovněž stisky jeho rtů a zubů vyvolaly vlhkost mezi jejími stehny.

Než stačila popadnout dech, ucítila jeho ústa v důlku na vnitřní straně kolena. Drsná tvář ji zašimrala na lýtku, ale jeho rty byly vlhké a horké. Postupoval výš a výš a pomalu jí rozvíral stehna. Roztřásla se.

Přejel dlaněmi po jejím hebkém panenském bříšku. „Není se čeho bát, můj krásný andílku. Dnes v noci nejsem Netvor. Jsem jen muž, který nemá jiné přání než pomilovat se svou nevěstou.”

Se svou nevěstou.

Gwendolyn váhala, zda by vůbec Bůh s takovými hříšně sladkými rozkošemi souhlasil. O to víc ji zaskočilo, když jí Bernard svýma velkýma teplýma rukama sevřel zadeček, pozvedl ji a vtiskl jí do klina ten nejsladší a nejnesvětější polibek.

Sevřela jeho drsně hedvábné vlasy a poddala se nevýslovné rozkoši. Zamženýma očima pohlížela na bohyně na stropě a uvažovala, zda vůbec poznaly tak úžasné, byť zakázané pocity. Persefona jí opětovala pohled vědoucíma očima. A Psyche se zardělými tvářemi a pootevřenými rty patrně vypadala stejně jako Gwendolyn.

Následoval dotek Bernardova jazyka, který otřásl jí i nebesy. Ještě se chvěla, když se jeho ústa přitiskla na její a Gwendolyn okusila chuť své touhy.

„Kdybych byla tušila, že je tak sladké stát se obětí Netvora, ” zamumlala do jeho úst,

„dobrovolně bych se nechala připoutat k tomu kůlu.”

„Ach, ale toto byl jen předkrm, který povzbudil můj apetit,” zavrčel a přejel jí zuby po hrdle.

Za okamžik pochopila, co jej nasytí. Pohroužil prsty do jejího lůna, jež před chvilkou za vlažil svými ústy, čímž ji připravil na to, co bude následovat. Když se nad ní vztyčil a zastínil měsíční svit, Gwendolyn se znovu rozechvěla.

Sevřel jí tváře v dlaních. „Dokázala jsi vzdorovat Netvorovi v jeho vlastním doupěti. Neříkej, že se bojíš.”

„To ne,” odpověděla a něžně mu odhrnula vlasy z čela. „Jsem zděšená.”

Bernard se jí dlouze zadíval do očí. „Já vlastně taky.” Jeho upřímné přiznání dodalo Gwendolyn odvahy. Otevřela se mu a chraptivý výkřik rozkoše, s nímž se do ní

pohroužil, potlačil její bolestné steny. Toto utrpení se však brzy změnilo v ohromující a překvapivé naplnění. Už nebylo úniku a při každém dalším pohybu si Gwendolyn uvědomovala, že po úniku ani netouží.

Přitiskla ho k sobě vší silou. Už jí neunikne - ani jako chlapec, kterého zpovzdáli obdivovala, ani jako muž, jehož miluje.

Vzepjala se v touze obejmout vše, co byl a čím se stal a stane - anděla i ďábla, chlapce i muže, netvora i prince, cizince i manžela. Už nevzdorovala jeho něžnému zmocňování, ale radovala se z toho, že je zajatkyní rozkoší, jimiž ji právě zahrnoval.

Opřel se dlaněmi vedle její hlavy, díval se jí do očí a kolébal ji v tom odvěkém stále se stupňujícím rytmu. „Řeklas mi, že jsi do mě kdysi byla napůl zamilovaná,” připomněl jí. „Já jsem ale nenasytný mizera a s půlkou se nespokojím. Chci tě celou.” Přesunul se tak, že se nyní dotýkal i citlivého místa skrytého ve vlhkých kudrlinkách mezi jejími stehny,

Zazmítala se takřka nekonečnými vlnami rozkoše a vykřikla. Také Bernard divoce zařval. Dole v údolí nemálo vesničanů pohlédlo k hradu a pokřižovalo se. Byli by přísahali, že se Netvor ještě jednou ozval.

Gwendolyn stála v Bernardově objetí na stole pod zamřížovaným oknem a pozorovala měsíční paprsky tančící po vlnách. Loď, která jej k ní přivezla, stále kotvila v zátoce a její stěžně se rýsovaly proti zapadajícímu měsíci. Oba věděli, že noci už moc nezbývá, přestože Bernard dělal, co mohl.

Když měsíc klesl za obzor, sevřel Gwendolyn v pase. Opřela si hlavu o jeho rameno a roztouženě povzdechla.

Už se nestyděla za jejich nahotu. Otočila se a klekla si před ním.

Jakmile ucítil její hebké rty na svém břiše, zapletl ji prsty do vlasů. „Co to děláš, ženo? Chceš mě dohnat k šílenství?”

Gwendolyn nedokázala slovy vyjádřit, co měla na srdci, takže odpověděla, jak nejlépe dokázala. Bernard jí zabořil ruce do vlasů, zaklonil hlavu, svaly na hrdle se mu napjaly a zasténal rozkoší. Gwendolyn původně hodlala platit za otcovy hříchy, a namísto toho jí Bernardova zranitelnost kombinovaná se silou nadchla. Už nebyla jeho zajatkyní, nýbrž dychtivou otrokyní na oltáři jeho chtíče. Odpuštění bylo sladší než cokoli, co až dosud zažila, ale ještě sladší bylo, když Bernard sklesl na kolena a ona přitiskla tvář na jeho bušící srdce.

Růžové svítání už nahlíželo do místnosti, ale Bernard seděl u postele a pozoroval spící Gwendolyn. Se svými zlatými vlasy a bílou pletí byla ztělesněním světla bojujícího s temnotami.

Opřel se v křesle s kiltem přehozeným přes klín, Kdykoli jindy by si v této chvíli dopřál sklenici portského a doutník, ale nyní nechtěl přijít o její chuť na rtech.

Ležela stočená na pomačkaných přikrývkách s tváří položenou na dlani a rty naběhlými od polibků. Zatrnulo mu v slabinách. Krátce před úsvitem poznal jak laskavé a laskající tyto rty dokážou být.

Natáhl se a odhrnul jí zlatý pramínek vlasů z čela. Poprvé po patnácti letech v něm touha chránit potlačila touhu ničit.

Nemohl nadáte ignorovat zaschlé rezivé skvrny na povlacích i na Gwendolyniných stehnech. Ublížil jí.

Netvor křídly máv a dotkl se vás všech a vaše hroby sežehne jeho žhavý dech.

Dokud jeho hněv neukojí nevinná krev.

Kletba otce mu proběhla myslí a Bernard sklonil hlavu a sevřel ji do dlaní. On prolil nevinnou krev - a nic se nezměnilo. Varoval Gwendolyn, že chlapec, kterého kdysi milovala, je mrtev, ale až dosud pro něj on sám opravdu netruchlil.

Ten chlapec by ji nikdy netrestal za činy jejího otce. Nikdy by ji nepřinutil k takovému směšnému a rouhavému sňatku. Připravil by ji svatbu, jak má být a jakou zaslouží. A také svatební noc.

Měla by čerstvě povlečené lože a květiny a oheň v krbu, aby ji zahřál zatímco jí komorná pomůže s převlékáním ze svatebních šatů do panensky bílé noční košile. Pak by se posadila na stoličku před zrcadlem a služebná by jí vykartáčovala vlasy, možná odpověděla na pár otázek a zaplašila obavy z nadcházející noci.

Nepřisel by za ní do tmy, ale do komnaty ozářené svícemi a nabídl jí sklenici vína na posilněnou dřív, než jí uloupí pár cudných polibků. Pak by ji odnesl na lože, uložil ji na podušky a miloval se s ní s jemností, na jakou měla nárok. Rozhodně by se s ní opakovaně nespojoval jako šílenec, aniž dopřál jejímu něžnému tělu čas na oddech. Bernard zvedl hlavu a zoufalým pohledem přejel jemnou křivku Gwendolyniných zad. Ten chlapec by jí byl mohl dát tolik – domov, děti, své srdce.

Bernard zatoužil uvěřit, že to vše je jí schopen poskytnout i on, ale nemohl. Pokaždé, když na ni pohlédl upomněl se na smlouvu s ďáblem, kterou uzavřel její otec, a co ta smlouva stála jeho samého.

Honily se mu hlavou myšlenky, které si patnáct let zakazoval - teplá slaná vůně jeho poníka po dešti, otcův hluboký smích; něžný dotek matčiných rukou, když mu odhrnovala kadeř z čela. Zrada Alastaira Wildera ho připravil o minulost a nyní se zdálo, že jej připraví i o budoucnost.

Jeho nepřítel konečně dostal tvář. A byla to tvář muže, kterého v minulosti obdivoval a respektoval. Muže, jemuž jeho otec svěřil do rukou život svůj i životy své rodiny. Wilder tuto důvěru zradil a Bernard ho bude do smrti nenávidět.

A je jen otázkou času, kdy tato nenávist otráví vše, čeho se dotkne - dokonce i Gwendolyn.

Přesné toho se obával. Její první dobrovolný polibek ho uvrhl do temnoty, v niž setrvá do konce svých dní. Nyní však pochopil že ta temnota nebude způsobena nedostatkem světla, nýbrž Gwendolyninou nepřítomností.

Netvor přisel ke Gwendolyn ve snu, ležela stočená na loži ze santalového dřeva a koření, když se nad ní sklonil jeho stín..

Nechtělo se ji probouzet, ale rozevřela náruči s zamumlala jeho jméno. Domnívala se, že chce opět vklouznout mezi její stehna a zaplnit bolavou prázdnotu, kterou v ní zanechal. On ji však sevřel v náručí a jemně se dotkl rty jejího čela, dolíčků na tvářích a koutků úst.

„Už je ráno?” brumlala a přejížděla mu rty po krku.

„Pro mě ne,” zašeptal a přitiskl ji k sobě.

Zavrtěla se v jeho teplém objeti. „Takže se ježte nemusím probudit?”

„Ne, andílku, můžeš spát jak dlouho se ti zachce.” Políbil ji na měkké rty, položil zpátky a zabalil ji do plédu, prodlévaje rukama všude, kde se jí dotkl.

Stín se vzdálil. Gwendolyn se spokojeně zavrtěla v bezpečí tartanové kukly. Věděla, že Netvor bude střežit její spánek.

Když se znovu vzbudila, sedělo jí na hrudi jakési zvíře. Před několika měsíci by divoce zavřískala, ale nyní si jen lenivě pomyslela, jak je možné, že ještě dýchá, když ji tíží taková váha. Toby jí vrátil její ospaly pohled.

Jak můžeš být tak tlustý?” zeptala se ho. „Dobře vím, že tě lov myší neživí.” Škubl vousy a zatvářil se tak sebejistě, až se Gwendolyn rozesmála. „Asi bys mi chtěl položit stejnou otázku, co?”

Místo odpovědi vytáhl drápky a začal drásat pokrývka Gwendolyn ho jemně odstrčila a posadila se.

Tentokrát si nemusela lámat hlavu, jak se kocour dostal do věze. Dveře byly pootevřené a Bernard pryč.

„Doufám, že nám přinese snídani,” řekla Tobymu a protáhla se. Pak si povšimla paprsku slunce pronikajících zamřížovaným oknem a opravila se. „Nebo oběd.” Rozpustile se usmála. Ani ten Bernardův kyselý anglický sluha jí nemůže vyčítat, že lenoší půl dne v posteli, protože to byl jeho pán, kdo ji skoro celou noc nenechal usnout.

V jednom měli vesničané pravdu. Netvor je opravdu nenasytný.

Gwendolyn sklesla na polštáře a chichotala se jako školačka. Santal a koření, kterým dřív vonělo toto lože, nyní doplnil zemitý odér milování. Zhluboka se nadechla a radostně si vybavila vzpomínky na uplynulou noc.

Usmála se na nástropní malby a porovnala svůj osud s osudem Psyche. Netvor stejně jako Eros k ní přicházel jen v noci a musela mu slíbit, že nikdy nespatří jeho tvář. Gwendolyn si snažila vybavit pověst, kterou jí kdysi vyprávěla matka. Žárlivé sestry Psyche přemluvily, aby porušila přísahu. Horká kapka oleje z její lampy však dopadla na Erosovu paži a probudila ho. Zrada nevěsty ho rozzlobila natolik, že odletěl a zapřísáhl se, že už ji nikdy nespatří.

Gwendolyn se přestala usmívat. Posadila se a uvědomila si ticho, panující na hradě. Dokonce ani Toby, uražený tím, že ho vypudila ze své hrudi, nepředl.

Vstala, oblékla si své pomačkané šaty a přehodila si přes ramena pléd. Dětinská naděje ji přiměla zavřít oči právě tak jako v troskách kaple onoho dne, kdy pátrala po Netvorovi.

Tentokrát však jeho přítomnost nevycítila. Kolem ni se rozkládal prázdný a podivně tichý hrad.

Gwendolyn otevřela oči, přeběhla přes věžní komnatu a vylezla na stolek. Bernardova loď právě vyplouvala ze zálivu a její plachty nadouvala jižní bríza.

Gwendolyn doběhla na vrcholek hradní věže a sotva popadala dech. Vítr se zmocnil jejích vlasů, a když se vrhla k cimbuří, na okamžik ji oslepil.

Naklonila se přes zeď a zaťala nehty do kamenů. Loď se již blížila k obzoru. Než jí horké slzy zakalily zrak, spatřila na zádi osamělou postavu s černým pláštěm vlajícím ze širokých ramen.

Vidí ji také? zauvažovala. Snad zahlédne sluneční odraz v jejích vlasech, ale slzy proudící jí po tvářích ani vzlyky, otřásající její hrudí jistě ne. Stála tam tak dlouho, dokud měla naději, že se na ni dívá.

Pak loď zmizela v mlhách a Gwendolyn klesla na kolena a pohřbila obličej v dlaních. Neměla tušení, jak dlouho tam zůstala - mohl to být okamžik, nebo celá věčnost. Když však za sebou zaslechla kroky, hruď se jí naplnila nadějí.

Byl to Tupper se soucitnýma hnědýma očima. „Tohle bylo před chvílí doručeno do vašeho bývalého domova.” řekl jemně a napřáhl ruku, „Napadlo mě, že bude lepší, když nebudete sama, až si to přečtete.”

Gwendolyn převzala známý smetanově zbarvený list a nehtem zlomila rudou pečeť. Bernardovo nedbalé písmo postrádalo obvyklou eleganci, jeho silácké tahy a úhledné křivky rušily kanky a šmouhy.

„Má paní,” četla Gwendolyn tiše, „kouzlo bylo zlomeno. Vy i Ballybliss jste volní. Pokoušel jsem se Vás varovat, že už nejsem tím hochem, jehož jste milovala. Po tom, co se mezi námi odehrálo minulé noci, už tomu jistě věříte.”

Tupper se zarděl, ale Gwendolyn nepocítila ani špetku studu.

„Od tohoto dne,” pokračovala, „se žádny muž nemůže stát Vaším pánem a vládcem, protože jste se stala náčelnicí klanu MacCulloughů a paní hradu Weyrcraig. Zařídil jsem, aby Vám bylo doručeno těch tisíc liber, které Vás otec dostal od Cumberlanda, takže s nimi můžete nakládat ve prospěch klanu a hradu. Až do mé smrti obdržíte každý rok další tisíc.”

Gwendolyn se zachvěla. „Jednou jste po mně žádala pravdu a já Vám ji odmítl sdělit. Včera večer jste žádala o milost a já odmítl podruhé. Nyní Vám mohu nabídnout jen jedno - a to mi stejně nikdy nemohlo náležet - Vaši svobodu.” Plačící Gwendolyn sotva dočetla poslední slova. „Nechávám Vám své jméno i své srdce. Navždy Váš, Bernard MacCullough.”

Sklonila hlavu a zmačkala list v hrsti, Tupper, jenž vypadal skoro stejně zdrceně jako ona, jí podal svůj kapesník.

Gwendolyn se vyškrábala na nohy a odstrčila ho. „K čertu s ním, Tupperel Ať se jeho mizerná duše propadne rovnou do pekla!” Přitáhla si pléd kolem ramen a otočila se k moři, aby jí vítr osušil slzy z tváři. „Opravdu si myslí, že se tu bude žít tak, jako než sem přisel? A že se mohu vrátit domů a předstírat, že nevěřím na netvory?”

Tupper bezmocné potřásl hlavou. „Přesto věřím, že udělal to, co pokládal za nejlepší.”

Gwendolyn se divoce otočila. „A ještě má tu drzost se mě snažit přesvědčit, že už není tím chlapcem, kterého si pamatuji! Je přesně tím chlapcem. Je domýšlivý, tvrdohlavý a arogantní. Vždycky se snaží rozhodovat za jiné, aniž se obtěžuje se s nimi poradit. Nezměnil se ani o chloupek!”

„Ano, když si jednou vezme něco do hlavy, bývá tvrdošíjný. Možná se časem…”

„Časem? Už jsem čekala patnáct let. Jak dlouho na něho budu čekat tentokrát? Dvacet let? Třicet? Až do smrti?” Zavrtěla hlavou. „To tedy ne! Nemám v úmyslu utratit ani jediný okamžik svého života čekáním, až přijde Bernard MacCullough k rozumu.”

Tupper strčil kapesník zpátky de kapsy, „Co zamýšlíte?”

Gwendolyn se hrdě narovnala. Setřela zbytky slz z tváří a přitáhla si pléd přes ramena jako plášť dávné keltské královny. „Slyšel jste jeho slova, Tuppere. Nyní jsem MacCulloughová. V dobrém i ve zlém, MacCullough se vždy utká se zlem.”

26

„On je docela zvíře, že?”

„Záleží na tom, máte-li na mysli jeho povahu, nebo jeho ostrý jazyk. Slyšela jsem, že jediný šleh tímto jazykem dokáže stáhnout kůží i z nejchytřejšího společníka.”

Já bych se od něj klidně nechala sešlehat jazykem. Pokud by k tomu došlo v době, kdy bude můj Reginald na venkově - na jednom z těch nekonečných honů, na které pořád jezdí.”

Tyto spekulace vyvolaly u ostatních rozmlouvajících dam pohoršené chichotání. Předmět jejich zájmu přiložil k ústům sklenku šampaňského, aniž nějak na rozhovor, odehrávající se těsně za jeho levým ramenem zareagoval. Naštěstí si jeho hostitelka libovala v novořeckém stylu a vybavila své salony množstvím sloupů, za nimiž se mohl ukrývat.

„Můj manžel se doslechl, že snad ani není Angličan,” přidala se jiná žena. „Prý se vydává za jednoho z nás, ale ve skutečnosti,” - dramaticky se odmlčela - „je to Skot!” Toto sdělení vyvolalo tak zděšené lapání po dechu, jako by jim oznámila, že utekl z blázince.

„To vysvětluje jeho temperament, že? Skoti jsou divoši, rádi znásilňují panny a neváhají říkat, co mají na mysli.” Řekla to, jako by obě tyto vlastnosti pokládala za stejné odsouzeníhodné.

„Slyšeli jste, co řekl lady Jane, když ho zastavila v saloně a tři čtvrtě hodiny mu vychvalovala ctnosti své neteře?”

Vějíře se vzrušeně rozšuměly. „Ne, neslyšely. Povězte nám to!”

Dáma snížila svůj pisklavý hlas o tři oktávy, aby napodobila Bernardův baryton.

„,Kdybych se poohlížel po manželce, má paní, což nemám v úmyslu, rozhodně bych si nevybral afektovanou žábu, která má větší poprsí než mozek.”

Ženy se rozesmály a Bernard zvedl sklenici k tichému přípitku dívce, která byla obdařena obojím.

„Možná netouží ukájet své choutky s vlastní ženou,” podotkla ta dáma se zastřeným hlasem, „ale s nějakou cizí man’želkou.”

Pak se se svými štěbetajícími společnicemi vzdálila pátrat po čerstvé krvi a Bernard znovu přiložil sklenku ke rtům. S překvapením zjistil, že je prázdná. Jestli do sebe bude lít to hnusné šampaňské takovým tempem, bude se muset o ty sloupy opírat, a ne se za nimi skrývat.

Ještě nebyl v Londýne ani měsíc, ale většinu té doby málo spal a o to více popíjel. Nebylo divu, že se o něm začalo říkat, že se chová hrozně. Vždycky nesnášel hlupáky, ale nyní stačil jediný pohled a nebožákovi se od něj dostalo ostré poznámky nebo třeba zavrčení. Kdyby nebyl lord Drummond jedním z nejstarších přátel admirála Graysona a neinvestoval hojně do jeho loďařské společnosti, odmítl by vévodkynino pozvání a raději zůstal ve svém sotva zařízeném městském domě. Jedinými společníky by mu byly zanedbávané účetní knihy a láhev portského.

Bernard zastoupil cestu procházejícímu lokaji a vyměnil prázdnou sklenici za plnou. Zhluboka se napil a zjistil, že není sám. Zpoza květináče s nějakými kapradinami se vynořila jedna z žen, které posledních deset minut pitvaly jeho kouzla, tedy spíše jejich nedostatek.

„Má paní,” Bernard ji uštědřil krátké pokývnutí. „Ach, promiňte, pane.” Její nevinné zamrkání bylo v přímém protikladu k zastřenému hlasu. „Spletla jsem si vás s manželem.”

„Domnívám se, že se jmenuje Reginald, neníliž pravda? Povězte, podezírá vás váš oddaný Reginald, že i vy lovíte čerstvou zvěřinu, kdykoli je venku na honu?”

Její nabarvené rty se šokovaně pootevřely, načež se na nich objevil kočičí úsměv.

„Božínku, vy ale máte bystré uši a ostré zuby! Snažíte-li se mě polekat, musím vás upozornit, že jsem vždy u mužů oceňovala upřímnost.” Hladovým pohledem přejela od jeho vyleštěných holínek až po lesklou hřívu vlasů. „Mimo jiné.”

Bernard si téměř přál, aby jí mohl oceňující pohled vrátit. Nedalo se popřít, že to je krasavice. Tmavé vlasy si nechala vyčesat do vysokého účesu a napudrovat lesklým pudrem, který dokonale ladil s její alabastrovou pletí. Měla plné rty a jemné řezané lícní kosti. Štíhlé hrdlo jí zdobila černá sametka a na tváři, v místě, kde by mohl být dolíček, se nacházela laškovná hedvábná muška. Pod saténovým živůtkem jí kosticový korzet stahoval pas do takové útlosti, že by ho pravděpodobně mohl obemknout rukama, a také jí zvedal smetanová ňadra, až málem vyklouzla z výstřihu.

Přestože široká krinolína dodávala útlým bokům zdání měkkosti, její oči byly tvrdé. Vypadala křehce, jako by se mohla pouhým dotekem rozsypat, a nebylo v ní kouska pevnosti či vřelosti. Nic, na co by mohl muž spoléhat… Či do čeho se pohroužit.., Bernard se odlepil od sloupu. Na okamžik se obával, že se zapotácí. „Jsem rád, že si u mužů vážíte upřímnosti, protože se vám, upřímně řečeno, musím, omluvit.”

„Ale přece nemůžete odejít, pane. Ještě nebyla podávána večeře!”

Bernard se jí zdvořile uklonil, „Obávám se, že bych ji patřičně neocenil, má paní.

Nějak jsem ztratil chuť k jídlu.”

Cestou domů v mlze zněl klapot Bernardových podpatků tlumeně. Dlouhý plášť se mu sice motal kolem kotníků, ale pranic ho nehřál. Nešlo o svěží zimu večera na Vysočině, nýbrž o lezavý vlhký chlad, který pronikal až do morku kostí. Nad zubatými střechami a cihlovými komíny visela pokrývka kouře a sazí a skrývala vzdálené hvězdy. Panovalo takové ticho, že si uvědomil, jak moc postrádá Tupperovo veselé žvanění.

Teď patří do tohoto mlhavého zakouřeného místa. Už nebyl Gwendolyniným Netvorem ani náčelníkem klanu MacCulloughů. Byl stejným cizincem bez tváře jako ostatní obyvatelé Londýna.

Vytáhl z kapsy doutník a zapálil si. Dříve by ho neklid hnal na toulky nocí. Ženy, které by vyhledával, jej však po několika sladkých hodinách v Gweudolynině náručí už nelákaly.

Zaslechl za sebou rychlé kroky, ale když se ohlédl, nikoho nespatřil. Lampy vytvářely v mlze jen malé ostrůvky světla. Naklonil hlavu, ale jediné, co slyšel, byl tichý sykot doutníku.

Vložil si jej do úst a pokračoval v cestě. Ještě nebyl v Londýně tak dlouho, aby si stačil nadělat nové nepřátele. Pokud se mu ovšem nepodařilo urazit manžela některé ženy, kterou zvlášť jizlivě odmrštil.

Uražený manžel by ho pravděpodobně vyzval na souboj, namísto aby ho sledoval domů. A Bernard by rád jeho výzvě vyhověl. Koneckonců smrt v souboji je rychlejší a čestnější, než se zvolna upíjet k smrti.

Když zahnul do ulice, kde bydlel, jeho kroky se zvolnily. Kdo by si pomyslel, že dům v Londýně, uhnízděný na úhledném Berkeleyském náměstí, může vypadat nevlídněji, a nehostinněji než troska hradu na Vysočině, tyčící se na útesu nad mořem? Z oken okolních domů útulně a domácky zářily lampy. Někde se otevřely a zavřely dveře a propustily do tmy veselé klinkáni klavíru a výbuch dětského smíchu. Na Bernarda čekal na konci ulice jeho dům, tichý a tmavý.

Stoupal po předním schodišti a najednou v jednom z oken ve druhém patře zahlédl záblesk světla.

Zastavil se s jednou rukou na tepaném zábradlí. Byl by přísahal, že dal na ten večer Jenkinsovi volno. Čekal několik minut a přejížděl zrakem po temných okenních tabulkách, ale ten tajemný svit už se neobjevil. Bernard potřásl hlavou a slíbil si, že se napříště bude držet portského a na šampaňské zapomene.

Povečeřel studenou hovězí pečení a chléb a pak se zavřel v pracovně a soustředil se na práci, až se mu úhledné sloupce číslic v účetních knihách začaly míhat před očima. Vyčerpaně vystoupil po schodech do své ložnice, ale do neklidného spánku upadl až dlouho po půlnoci.

Probudilo ho nezemské kvílení. Posadil se na posteli a poznal melancholický zvuk dud. Najednou utichly. Snil, či bděl?

Tiché kroky. Záblesk světla v opuštěném domě. Kvílení dud v centru Londýna. Jestliže se mu to nezdálo, pak začíná šílet. Šmátral po svícnu a zápalkách, které nechal na nočním stolku. Byly pryč. A zjistil ještě něco jiného.

Nenacházel se v místnosti sám.

Něčí lehký dech se mísil s bušením jeho srdce. Bernard sáhl pod polštář a vytáhl nabitou pistoli, kterou tam vždycky míval.

Namířil do tmy. „Kdo jste, u čerta? Co děláte v mém domě?“ Objevila se jiskra a zaplála svíčka.

„Někteří mě nazývají náčelnicí klanu MacCulloughů, jiní paní hradu Weycraig, ale vy, pane, mi můžete říkat lady Netvorová.“

27

Sledovat Gwendolyn, jak se noří ze stínů, připomínalo pohled na slunce, vykukující zpod bouřkových mraků. Bernarda zaštípalo v očích. Vypadala jako zjevení v levandulově modrém hedvábí, jehož volné záhyby sledovaly vnadnou postavu. Tvář jí lemovaly hebké zlaté kučery a její modré oči teple zářily.

„Už je mi jasné, že sním,” mumlal si. Zavřel oči, ale když je opět otevřel, stála tam stále a shovívavě si ho měřila.

„Snad abys odložil tu věc dřív, než spustí.”

Bernardovi chvíli trvalo, než mu došlo, že má Gwendolyn na mysli jeho pistoli. Po chvilce poslechl a pomalu sklonil hlaveň. „Ukrást svícen a nechat mi zbraň nebylo moc moudré. Mohl jsem tě zastřelit, víš to?”

„Nemohl.” Dolíčky na tvářích se jí prohloubily. „Není nabitá.”

Bernard zhnuseně odhodil zbraň na stůl. Zlobil se víc sám na sebe než na ni.

„Kampak jsi ukryla Tuppera a jeho dudy? Na půdu?”

„Do sklepa. Ale nemusíš se o něj bát, Kitty mu dělá společnost. Mají líbánky, jak jistě víš. Podařilo se mi je přesvědčit, že pro ně bude zajímavější, když mé doprovodí do Londýna, než kdyby se vypravili podle plánu do Edinburghu.”

„Což znamená nové šaty. Líbánky tvé rodiny. Jsem moc rád, že používáš těch tisíc liber, které jsem ti zanechal, k dobrému účelu.”

„Proč by ne?” zvedla jedno obočí. „Však jsem si je vydělala, nebo ne?”

Bernard nenacházel chvíli slov. „Tak proto si myslíš, že jsem ti tam nechal to zlato? Jako honorář za tvé služby?“

Pokrčila rameny. „Co jiného jsem si mohla myslet? Když jsem se ráno probudila, tys byl pryč a místo tebe jsem našla zlato.“

Bernard se už už chystal odhodit přikrývku a vyletět z postele, ale včas si vzpomněl, že je nahý, neboť odjakživa pohrdal nočními košilemi. A jeho kalhoty visely přes židli u dveří – pokud je ovšem Gwendolyn také nesebrala.

Složil paže na hrudi a zamračil se na ni. „Některé poklady, má paní, nelze vyvážit zlatem.“

Možná se po těch slovech zarděla, ale světlo svíčky to neprozradilo. „Nebo stojí jen tolik, kolik je za něj kdosi ochoten zaplatit.“

Bernard se na ni uvážlivě zadíval. „Pověz, lady Netvorová, proč jsi sem vlastně přicestovala? Hledáš snad další panenskou oběť?“

„Tady bych ji asi nenašla, že?“ Gwendolyn usedla k nohám postele, mimo jeho dosah. „Vlastně po žádné panně nepátrám, jen bych ráda našla důvěryhodného právníka.“

„Ale proč? K čemu by ti byl? Ledaže bys ho potřebovala, aby tě hájil, pokud se za zvuků dud hodláš vloupat do dalších domů.“

Láskyplně ho poplácala po noze. „Ty jsi ale hlupáček. Chtěla bych dosáhnout zrušení

sňatku a snad i rozvodu, kdyby to bylo zapotřebí.“

Bernard nebyl připraven na zamrazení, které mu projelo po páteři, a opřel se o čelo postele. „Ty by ses se mnou rozvedla?“

„Proč ne? Sám jsi mi věnoval svobodu, že? Jistě sis nemyslel, že budu do smrti hnít v té tvé zavlhlé hromadě kamení. Ty se možná už ženit nechceš, ale já nemíním trávit zbytek svých dní“ – hodila po něm významným pohledem – „i noci… sama.“

„Jsem pryč sotva pár týdnů. Už sis našla mého nástupce?“

Pokrčila rameny. „V Ballyblissu není o nápadníky nouze. Například Ross.“

Bernard mále vyletěl z postele, spodky nespodky. „Ross? Zbláznila ses? Ten se tě pokusil dát sežrat Netvorovi a upálit tě u kůlu!“

Gwendolyn nevzala na vědomí, jeho rozhořčení a načechrala si sukně. „To je sice pravda, ale od té doby, co jsem se stala MacCulloughovou, se chová úplně jinak. Je tak pozorný.“ Cudně se pousmála. „Není dne, aby mi nepřinesl kytici vřesu nebo nějakou jinou drobnou pozornost. A pak je tu ještě Lachtan. Ten ubohý chlapec nemůže přenést přes srdce, že ho Nessa opustila a chodí s dráteníkovým synovcem.“

„Pro lásku boží, ženo, přece se nemůžeš provdat za Lachtana! Vždyť mu rostou chlupy i z uší!“

Gwendolyn na něho zamrkala. „Což se to nepokládá za známku mužné síly?“ Bernard byl přesvědčen, že se svou zvířecí minulostí skoncoval, ale nyní na Gwendolyn málem zvířecky zavrčel. „Jenom u goril.“

Gwendolyn se zamračila a přistoupila k posteli. „Možná máš pravdu. Mohla jsem udělat obrovskou chybu. Dal jsi mi podnět k přemýšlení.“

„Díky bohu za to,“ zamumlal.

Gwendolyn chvíli přecházela sem a tam a pak se k němu otočila. „Snad bych udělala nejlépe, kdybych si našla nápadníka tady, v Londýně. Byly časy, kdybych k tomu nenalezla odvahu, ale tys mě přesvědčil, že mám muži co nabídnout. A nejsi sám, kdo si to myslí.” Sepjala před sebou ruce jako dítě, které se chystá recitovat básničku.

„Současná móda sice žádá, aby byly ženy hubené jako víly, ale zkušený muž vždy ocení zdravou chovnou klisnu.”

Bernard se naklonil kupředu, připraven vyzvat na souboj toho darebáka, který nasadil jeho ženě do hlavy takové myšlenky, .Kdo ti to napovídal?”

Přece Tupperova prateta Taffy. Byla tak laskavá a ujala se nás, když otec Tuppera vydědil, protože se oženil s chudou skotskou dívkou. Tak se na vikomta rozzuřila, že se rozhodla vydědit pro změnu jeho. Po její smrti všechno zdědí Tupper.“

„Pokud ji přežije,“ poznamenal Bernard zasmušile. Zdálo se mu to dost nepravděpodobné, až se svým přítelem zúčtuje za jeho účast na tomto přepadení. Už ho unavovalo sledovat, jak Gwendolyn přechází kolem postele a drží se mimo jeho dosah, a proto strhl pokrývku a ovinul si ji kolem pasu. „Jak se chceš setkat se svými budoucími ctiteli? Mám ti je snad představit?” Vstal a dvorně se uklonil. ,„Nazdárek, Davide, starý brachu. Tohle je moje manželka. Nechtěl by ses s ní oženit?’” Gwendolyn se zasmála. „Vždyť bys je tím svým zuřivým pohledem všechny vyděsil.”

„Tebe se mi ale vyděsit nepodařilo, co?” přikročil k ní.

„Právě naopak, vždyť jsi to byl ty, kdo uprchnul přede mnou. A jaký jsi k tomu vlastně měl důvod?” Poklepala si na rty a předstírala, že pátrá v pamětí. „Aha, protože, už nejsi tím hochem, kterého jsem kdysi milovala. Zapomněl jsi však na jednu maličkost. Já už také nejsem malé děvče.” Položila mu dlaně na hruď. Pevné svaly jeho břicha se křečovitě sevřely. „Nepotřebuji chlapce. Potřebuji muže.”

Její smělost byla neodolatelná. Bernard ji uchopil za zápěstí a stáhl jí ruku dolů, ke svému pulzujícímu mužství. „V tom případě jsi našla toho pravého.“

Sevřela prsty, pohlédla na Bernarda a dech se jí zrychlil stejně jako jemu. Sevřel jí do náručí a políbil ji. Její ústa byla měkká a chutnala po sluncem prohřátých jahodách zalitých čerstvou smetanou. Bernard zasténal, když se jejich jazyky vyhledaly, a zdivočel touhou.

Padl zpátky na postel a stáhl Gwendolyn na sebe. Všechna předsevzetí, že s ní bude zacházet jemně a pomalu, odvála divoká touha.

Myslel na jediné - zmocnit se své ženy.

Trvalo jen tří horké vlahé polibky, než se mu podařilo propracovat pod její spodničky. Namísto aby se zdržoval stahováním jejích spodních krajkových kalhot, rozevřel prsty rozparek mezi stehny. Další dva polibky a stejné dva prsty si našly cestu dovnitř. Gwendolyn se mu poddala.

Bernard odhodil pokrývku, a když na něj Gwendolyn sklesla, už t nebyly prsty, které pronikly hluboko do jejího roztouženého lůna.

Rozechvěla se a její něžné tělo jej nadšeně sevřelo Toužila po muži a nyní se jí ho dostalo v plné míře.

Natáhl ruku vzhůru a pohladil její zardělou tvář. „Jen pomalu, andílku. Chtěl bych, aby sis tohle milovaní užila stejně jako já.”

Bernard jí sevřel zadeček a usměrňoval pohyby. Bylo to tak smyslné, že z toho oba skoro šíleli. Na celém těle mu vyrazil pot, ale věděl, že to stojí za námahu, protože její půvabný obličej vášní ještě zkrásněl.

Vyčkal, až zaklonila hlavu a z hrdla jí unikl hluboký sten, a pak jí zasunul jednu ruku pod sukni a dotkl se tajemného citlivého místa v kudrnách. Sténání se proměnilo ve slastný nářek.

I Bernard ztratil kontrolu. Sevřel Gwendolyniny boky oddal se primitivnímu prastarému rytmu svého těla. Musel zatnout zuby, aby potlačil divoký výkřik, který se mu chystal uniknout, když se dostavilo vyvrcholení.

Gwendolyn mu klesla na hruď a on svou ženu sevřel, jako by už ji nikdy nechtěl pustit z objetí.

28

„Kde je?” naléhal Bernard, když vpadl do jídelny domu Taffy Tuppinghamové v Mayfairu.

Tupper se zarazil s namazanou žemlí napůl cesty k ústům. Kitty si otřela rty lněným ubrouskem. V pruhovaných popelínových ranních šatech a krajkovém čepečku vypadala na osmnáctiletou skotskou dívčinu náramně elegantně a dospěle. Novomanželé neseděli na opačných koncích stolu, jak bylo tehdy zvykem, ale vedle sebe a tak blízko, že Kitty mohla ovinout jednu nožku v punčoše kolem Tupperova lýtka.

Zneklidněný sluha naklusal do místnosti Bernardovi v patách. „Odpusťte, pane. Pokoušel jsem se mu vysvětlit, že vaše tetička nikdy nevstává před polednem a odmítá přijímat návštěvy dříve než ve dvě hodiny odpoledne, ale ten gentleman si nedal říct.“

Tupper na zaraženého muže povzbudivě kývl. „To je v pořádku, Dobbinsi. Není to žádný gentleman.“

Sluha vyklouzl z místnosti a Bernard praštil oběma rukama do naleštěného stolu. Cítil se rozběsněný opravdu jako zvíře a dokonce tak vypadal - neučesal se a vázanka mu visela volně kolem krku. „Kde je? Co jste udělali s mojí ženou?”

Tupper usrkl čokoládu z jemného wedgewoodského šálku. „Ty ji postrádáš?”

„Když jsem se ráno probudil, nenašel jsem ji vedle sebe.”

Tupper se zamračil. ,,To je moc divné. Pokud vím, žádná žena z tvého lože ještě neutekla.“

„Taky jsem se donedávna se žádnou neoženil” odsekl Bernard.

Tupper potřásl hlavou. „Nemohu dopustit, abys tím svým vrčením a ceněním zubů zkazil mé něžné ženě zažívání. Když to musíš vědět, Gwendolyn dnes před svítáním odjela do Ballyblissu.“

„Do Ballyblissu?” napřímil se Bernard. „Ballyblissu? Nechce se mi věřit, že jsi takový blázen a nechal ji odjet!”

„A mně se nechce věřit, že jsi byl takový blázen a opustil ji,“ opáčil Tupper.

Bernard klesl na židli naproti němu a třel si šíji. „Abych pravdu řekl, ani já to nechápu. Měl jsem však alespoň tolik slušnosti, že jsem jí zanechal vzkaz.”

Kitty si vyměnila s manželem pohled a vytáhla z kapsy složený kus pergamenu.

„Sestra mě před odjezdem požádala, abych vám to předala.”

Bernard od ní list převzal. Poznal vlastní dopisní papír, který Gwendolyn musela sebrat v jeho pracovně dřív, než se včera vrátil domů. Nikterak ho nepřekvapilo, že je její rukopis stejně úhledný a přesný jako ona sama.

„Pokud si ještě někdy budete přát strávit noc v mé společnosti,” četl, „bude Vás to stát víc než tisíc liber.” Bernard zamával dopisem na Tuppera. „Co si z toho mám ksakru vybrat?”

„Cokoli chceš, řekl bych,” odpověděl jeho přítel a nabral si na talíř uzenáče.

Bernard stále ještě zíral na list, když ho Kitty zatahala za rukáv. „Odpusťte mi mou drzost, pane, ale já se prostě musím zeptat. Proč jste vlastně opustil mou sestru?”

Při pohledu do Kittyiných nevinných, široce otevřených očí se nešlo hněvat. Dokonce si jen stěží upamatoval, že i ona je dcerou muže, který zničil jeho život. Už si ani nemohl přiznat, že se obává, aby po zbytek života Gwendolyn netrestal za hříchy jejího otce.

Otevřel ústa, aby jí zalhal, ale namísto toho zjistil, že jí říká pravdu, kterou nedokázal

přiznat ani sobě. „Asi jsem nevěřil, že jsem ji hoden.”

Tupper se zachechtal a pohladil svou ženu po líčku, za což ho odměnila zbožňujícím pohledem. „To jsi ještě větší blázen, než jsem si myslel. Odkdy jsou muži hodni žen, které milují? Ony nás milují jen díky Božímu milosrdenství, navzdory sobě samým.“ Bernard opatrně složil Gwendolynin vzkaz a strčil si ho do kapsy u vesty. „Co když už je příliš pozdě, Tuppere? Co když Bohu už žádné milosrdenství pro takové, jako jsem já, nezbylo?”

„Je jen jediný způsob, jak to zjistit, příteli.” Bernard ještě chvíli tiše seděl, pak vstal a zamířil ke dveřím.

„Kam máš namířeno?” otázal se Tupper a také se postavil. Bernard se otočil na prahu. „Domů, Tuppere. Jedu domů.”

Volaly ho dudy.

Jak Bernard projížděl horskými průsmyky a opuštěnými údolími, slyšel jejich zvuk, doprovázející rytmický dusot koňských kopyt. Už nekvílely nad tím, co ztratil, ale jásaly na oslavu toho, co doufal získat.

Konečně dokázal pojmenovat tu beznadějnou bolest, která jej posledních patnáct let stravovala. Byl to stesk po domově. Stýskalo se mu po slaném větru od moře, po bublání potůčku a bystřin po kamenech, po angličtině, vyslovované s melodickým ráčkováním. Stýskalo se mu dokonce i po tom starém hradě plném průvanu, jenž symbolizoval jeho zmařené sny.

V dálce se objevily věže hradu Weyrcraig, odrážející se proti nočnímu nebi. Bernard přitáhl otěže. Vzpomínal, kolikrát tam na něj čekávali jeho rodiče; když se vracel domů, a jak ho matka hubovala, že se příliš dlouho zdržoval ve vlhku, zatímco otec mu rozcuchal vlasy a vyzval ho k partii šachu nebo předčítání nějaké staré keltské balady. Nedostal příležitost rozloučit se s nimi, ale když tak pohlížel přes měsícem ozářené údolí k rodinnému sídlu, najednou pocítil, že se konečně osvobodil a může je nechat odejít.

Za celé ty roky, kdy plánoval pomstu Ballyblissu, o tom nikdy nepřemýšlel jako o návratu domů, protože věděl, že ho tam nikdo nečeká.

Mýlil se.

Čekala tam na něho dívka, z níž vyrostla žena s laskavým, statečným a věrným srdcem. Místo lítosti mu nabídla soucit. Chvěla se pod jeho dotyky, ale dobrovolně se mu odevzdala. Slitovala se nad ním, když už sám v sobě žádné milosrdenství nenacházel, a tišila jeho zuřivost něhou.

Nezbývalo mu než se modlit, aby mu odpustila i tentokrát.

Vesnice Ballybliss klidně dřímala ve stínu hradu. Když Bernard vedl svého koně jejími uličkami, zahlédl jen jediné světlo - v domě Wilderových.

Zastavil před ním. To vlídné světlo zničilo všechny jeho dobré úmysly. Dřív, než si uvědomil, co dělá, stál přede dveřmi a chystal se zaklepat.

Izzy otevřela, než se k tomu odhodlal. Instinkt mu velel, aby uskočil, ale ihned zjistil, že není ozbrojená.

„Co si přeješ, chlapče? Kdybys počkal pár týdnů, to, co máš v úmyslu, by skončilo samo od sebe. Bůh by se o to postaral.”

„Chci ho jen vidět,” odpověděl Bernard.

Izzy se na něj dlouze a rozhodně podívala, než ustoupila stranou a nechala ho projít. Sebrala košík se šitím a sedla si zpátky do houpacího křesla. Jí stačilo k zašívání ponožek světlo kuchyňského ohniště, ale u postele muže ve vedlejší místnosti jasně plála lampa.

Alastair Wiider ležel schoulený na boku jako dítě. Odkopl přikrývku a odhalil šlachovité tělo kost a kůže.

Když padl Bernardův stín na postel, otevřel oči. Pár vteřin trvalo, než zaostřil pohled, ale pak se v těch hluboce zapadlých krvavě lemovaných očích objevila zloba.

„Iane MacCulloughu, ty ses musel upsat ďáblu. Jak jinak by sis zachoval mládí a sílu, zatímco já jsem zchátraly stařec.”

Bernard neviděl jediný důvod, proč by měl starého muže připravit o přesvědčení, že hovoří s jeho dávno zemřelým otcem. Po pravdě řečeno, skoro cítil, že otec promlouvá jeho ústy.

„Obchod s ďáblem jsi uzavřel ty, nikoli já, Alastaire Wildere. Tys prodal naše duše za tisíc liber ve zlatě.”

„A platím za to každou minutu svého života,“ prskal Wilder.

„Stejně jako já,“ ujistil ho Bernard.

Wilder naklonil hlavu na stranu a mazaně si ho měřil. „Proč jsi sem přišel? Aby ses pomstil pošetilému starci?”

Než stačil Bernard odpovědět, Wilder mu s překvapivou silou pokřivenými prsty sevřel zápěstí a táhl jeho ruce ke svému krku.

„Netoužíš po tom, sevřít moje svraštělé hrdlo? Netěší tě pomyšlení, že bys ze mě mohl vymáčknout život?”

Bernard, hypnotizován starcovým pokoušením, se podíval na své ruce, jako by patřily někomu jinému. Ani by je vlastně nemusel použít. Stačilo by přitisknout tomu starému darebákovi na obličej polštář a držet ho tak dlouho až…

Wilder patrně dokázal číst jeho myšlenky. „Jen tak dál, chlapče,” zašeptal. „Izzy to nikomu nepoví. Už se nemůže dočkat, až se mě zbaví. Mohla by ti pomoci přesvědčit mé dcery, že jsem umřel ve spánku.”

Jeho dcery.

Gwendolyn.

Bernard se zadíval Wilderovi do očí. Jiskřila v nich naděje, nikoli strach.

Zavrtěl hlavou a vyprostil ruce ze starcova sevření, „Nehodlám ulehčovat ďáblovi práci. Budeš si na něj muset počkat.”

Když Bernard odcházel. Wilder zabušil do peřiny a oči mu zaplnily slzy bezmocné zlosti. „Vím, že by sis mě přál vidět mrtvého! Viděl jsem to v tvých očích! A v tvých žilách koluje nenávist jako kyselina!”

Bernard se k němu obrátil ode dveří. „Nejsi hoden mé nenávisti, Alastaire Wildere! Já tě pouze lituji.”

Opustil místnost, a tak už neviděl, jak starý muž zkřivil rty a zamumlal: „Pak jsi tedy stejný blázen jako dřív, Iane MacCulloughu.”

Nepřicházel.

Gwendolyn se choulila za cimbuřím nejvyšší věže hradu Weyrcraig s Bernardovým plédem přehozeným přes ramena.

Každý den během posledního týdne vyšplhala na hradní cimbuří a nekonečné hodiny sledovala moře. Ani tohoto sedmého dne se na obzoru neobjevila žádná plachta.

Zachvěla se pod náporem chladného větru.

Bernard se neobjevuje, ale zima na sebe nenechá dlouho čekat. A obávala se, že to bude ta nejdelší a nejchladnější zima jejího života. Ještě před pár dny doufala, že ji prožije v té dekadentní místnosti ve věži, zahřívána ohněm v krbu a neméně ohnivými pohledy svého manžela. Přitáhla si pléd k tělu, zaklonila hlavu a pohlédla k nebesům. Hvězdy jiskřily jako ledové krystaly a zdály se být tak blízko, a přesto tak daleko.

Na tom samém místě tvrdila Tupperovi, že v dobrém i ve zlém, MacCullough se vždy utká se zlem.

Nuže, ona se utkala a prohrála a ten pocit byl daleko trpčí, než by si dokázala pomyslet. Připadala si skoro stejně, jako když Bernard projížděl pod dubem, v jehož koruně se skrývala, a nikdy nepohlédl vzhůru na holčičku, která by mu za jediný úsměv či laskavé slovo věnovala své srdce.

Najednou se jí zadrhl dech v hrdle. Ve stínu za ní stál jakýsi muž. Kdyby se vítr neopřel do jeho pláště, vůbec by jej nezahlédla. Netušila, jak dlouho už ji pozoruje.

„Co jsi za zbabělce, který špehuje ženu ze stínů?” zvolala chvějícími se rty.

„Ten nejhorší, obávám se,“ odpověděl a vystoupil do měsíčního světla. „Protože jsem polovinu života utíkal před duchy. Před duchy minulosti. Duchy svých rodičů. I před duchem chlapce, jímž jsem kdysi býval.“

„Jsi si jistý, že jsi neprchal také přede mnou?“

Bernard bezmocně zavrtěl hlavou a jeho černé vlasy zavlály ve větru. „Před tebou bych neměl kam uniknout, protože jsi tady,“ – dotkl se hrudi – „v mém srdci.“ Gwendolyn vytryskly slzy a chtěla se mu vrhnout do náručí, když v tom na vrcholu schodiště zahlédla bílou děsivou postavu.

„Tatínku!“ vykřikla. „Jak ses sem dostal? Kde je Izzy?“

Alastair Wilder se opíral o kamennou zeď, byl bosý a na sobě měl jen chatrnou noční košili. „Už nejsem při síle,“ vyrážel mezi nádechy, „ale pořád ještě dokážu utéct spící stařeně a ukrást koně.“

„Asi mě sledoval,“ řekl Bernard. „Cestou na hrad jsem se zastavil ve vašem domě.“

„Proč?“ zeptala se Gwendolyn. Zneklidnil ji jeho ostražitý pohled. „Nezdá se ti, že je trochu pozdě žádat otcovské požehnání našemu sňatku?“

Vtom se k nim připotácel její tatínek s mečem v ruce.

29

Tentokrát se ruka jejího otce nechvěla. Meč, který v ní svíral, mířil přímo na Bernardovo srdce.

Ten začal couvat ke Gwendolyn a roztáhl plášť, aby ze sebe udělal větší cíl. „Odlož ten meč, starče. Tvé bitvy už dávno skončily.“

„Mohly být skončeny, když jsi přišel k mému loži a díval se na mě těma svýma ďábelskýma očima. Mohl jsi to skoncovat. Ale tys mi místo toho plivnul do obličeje.“ Bernard se ocitl v Gwendolynine dosahu a ona ho uchopila vzadu za plášť. „Tomu nerozumím. Co ti udělal, tatínku?“

„Slitoval se nade mnou, to udělal, děvče. Jako by na to měl právo!“ Alastairovy rty zkřivil úsměšek, jakmile přenesl pohled na Bernarda. „Já o tu tvoji smrdutou lítost nestojím, Iane. Můžeš být vůdcem klanu MacColloughů, ale nejsi Bůh!“

Vyrazil kupředu a překonal polovinu vzdálenosti, která je dělila.

Bernard napřáhl paži, aby zadržel Gwendolyn za sebou, ale ta pod ní proklouzla a postavila se manželovi po boku. „To není Ian. Je to jeho syn, Bernard. A nesmíš mu ublížit. Nedopustím to.“

Její otec pátral v Bernardově tváři a jeho zuřivost se zvolna měnila ve zmatek.

„Bernard? To není možné. Ten chlapec je mrtev.“

„Ne, tatínku, přežil Cumberlandův útok. A vyrostl z něho skvělý muž – silný, správný a laskavý.“ Pohlédla úkosem na manžela a zjistila, že se na ni dívá a jeho zelené oči přitom planou láskou. „Je přesné takový, jaký jsem vždy doufala, že bude.”

Tvař jejího otce svraskla. Meč mu vyklouzl z ruky a dopadl na kameny s tupým třesknutím. „Asi bych ti měl věřit, děvče.” Na rtech se mu objevil smutný úsměv a podíval se na ni tak jasně jako málokdy. „Jsi dobré děvče, Gwennie. Vždycky jsi byla.”

Stejné jasnýma očima pohlédl na Bernarda. „Jsem sice pošetilý bláznivý starec, ale v jednom se nemýlím. Nade mnou se může slitovat jedině Bůh.”

Otočil se, ale místo, aby se podle očekávání odbelhal ke schodům, vyrazil k parapetu. Gwendolyn ztuhla na místě. I Bernard se vteřinu, která se zdála být věčností, nepohnul, ale pak pohlédl na její ohromený obličej a rozběhl se za jejím otcem.

Chytil ho za lýtka právě ve chvíli, kdy se vyškrábal mezi dvě cimbuří. Měl to být lehký boj, ale odhodlání skoncovat se životem dodalo starcovým vyzáblým údům až nadlidskou sílu. Oba muži zápolili nad propastí a Bernardův plášť kolem nich vlál ve větru.

Zmítali se mezi minulostí a budoucností. Gwendolyn se konečně zbavila ochromujícího sevření děsu, přiběhla k nim a uchopila Bernardův plášť. Vichr jí ho však rval z ruky.

Otec sklouzl přes okraj. Bernardovi se napjaly svaly na krku, jak se snažil zachránit starého muže před pádem do vřícího moře.

Začal sklouzávat za Alastairem. Už nedokázal vzdorovat jeho váze a divokým poryvům větru. Gwendolyn se ho pokoušela uchopit za ramena, ale obávala se pustit jeho plášť.

Oslepila jí panika. Bernard by se dozajista zachránil, kdyby pustil jejího otce. Pokud to neudělá, ztratí oba.

Už už jí opouštěla síla, když se kolem ní protáhla mocná paže zocelená celoživotním zápasem s hrnci a neckami a sevřela Bernardova ramena. Než Gwendolyn popadla dech, Izzy vytáhla oba do bezpečí.

Ona i Bernard se vyčerpaně opřeli o parapet. Otec zběsile zápasil, až ho Izzy uzemnila pěstí.

„To jsi měla přenechat mně,” podotkl Bernard zasmušile a masíroval si rameno.

„Třebaže bych do toho asi vložil víc síly, než bylo nezbytně zapotřebí.”

Izzy zavrtěla hlavou a její drsné vlasy se roztančily jako Medúzini hadi. „Nemysli, že jsem ho šetřila. Ten starý darebák si podruhé rozmyslí mi utíkat.”

Aniž přestala vrtět hlavou, přehodila si Alastaira přes rameno jako pytel brambor a pochodovala ke schodišti.

Gwendolyn se snažila vstřebat poslední události a z oči ji vyhrkly slzy. Bernard riskoval vlastní život, aby zachránil život jejímu otci.

Dal přednost budoucnosti před minulostí. Zvolil ji.

Zasmála se skrze slzy a prudce jim zatřásla. „K čertu s tebou, Bernarde MacClloughu! Už mě unavuje, žes pro mě tolikrát riskoval život. Jestli to uděláš ještě jednou, zabiju tě!”

Ušklíbl se a v tu chvíli vypadal přesně jako ten chlapec, do něhož se před tolika roky zamilovala. „Já se ani chvilku nebál. Cožpak nevíš, že netvoři umějí i létat?”

„Takže už jsi zase pan Netvor, co?” zeptala se a pohladila ho po tváři.

Bernard se jí podíval do očí a promluvil zcela vážně. „Poprvé v životě vím přesně, kdo jsem. Jsem muž, který tě miluje. Muž, který tě chce po celý zbytek života dělat šťastnou.”

Místo, aby se mu vrhla do náruči jak očekával, Gwendolyn se zachmuřila.

„Proč se na mě tak díváš?”

„Uvažuji, jestli by ses se mnou oženil, kdyby nad tebou nestála Izzy se sekerou.”

„To můžeme snadno zjistit” Něžně ji vzal za ruku. „Gwendolyn Wilderová… ehm, MacCulloughová, stanete se mou ženou?”

Sklonila hlavu a plaše se na něho podívala zpod řas. „Máš—li v úmyslu udělat ze mě znovu svoji nevěstu, musím se ti s něčím svěřit. Obávám se, že mě nějaký hnusný darebák připravil o nevinnost. Už nejsem panna.”

„To je báječné,“ zvolal a vzal ji do náručí. „Takže už si nemusím připadat jako zvíře, až tě zatáhnu do svého doupěte a potěším se s tebou.”

„Ty moje zvíře,” zašeptala a sevřela mu tváře v dlaních. Když se jejich rty setkaly v ohnivém polibku, Gwendolyn by byla přísahala, že se nad hradem rozezněly radostné zvuky dud. Dole v podhradí se posadilo několik vesničanů na postelích a užasle naslouchalo veselé melodii, rozléhající se údolím.

Ještě dlouhá léta poté si synové a dcery těch, kteří to slyšeli, vyprávěli o vzrušujících

časech, kdy Netvor věnoval své srdce krásné panně, a tím skončilo jejich prokletí.