Teresa Medeiros

Kincaid Highland 1. - Hříšné myšlenky

ANGLIE 1805

Útulným poklidem v seníku nad stájemi prorazilo hrdelní ženské zasténání. Catriona Kincaidová prudce zvedla hlavu od knížky a chundelatá kulička, která jí podřimovala za krkem, rozladěně zamňoukala.

Námitky kotěte naštěstí přehlušilo další zasténání přicházející zezdola; podkresloval ho chraplavý, vědoucný smích, ze kterého Catrionu hřejivě zašimralo v zádech.

S rozečtenou knížkou v ruce pozorovala měnící se pruhy světla a stínu. Kotě ji začalo tahat za vlasy s vervou lvíčete. Zezdola k ní doléhalo tlumené chichotání a podmanivě rytmické oddechování. Předklonila se a přitiskla oko ke škvíře mezi prkny.

Dokonce i ve slabém světle zářily rozcuchané vlasy její sestřenice jako svatozář. Alice, v obličeji celá rudá, se tiskla zády ke dveřím stání a vězela ve vášnivém objetí důstojníka královského námořnictva. Když přitiskl otevřená ústa k jejímu bělostnému hrdlu, zaklonila hlavu a Catrioně se naskytl pohled na její zavřené oči a nenasytně pootevřené zvlhlé rty.

I ona sama užasle otevřela pusu. Ještě nikdy nezažila, že by její marnivé sestřenici bylo úplně jedno, že si rozmaže pudr nebo pomačká vlečku elegantních vycházkových šatů. Tenhle její nový nápadník ji musel očarovat opravdu mocným kouzlem.

Catriona zvědavě zajela pohledem k jeho zádům. Tmavomodrý kabátec důstojnické uniformy přehodil přes dvířka vedlejšího stání a oslnivě bílá košile se mu napínala přes široká ramena. Vesta mu obepínala štíhlý pas. Bílé kalhoty mu přiléhaly k úzkým bokům, zužovaly se přes svalnatá stehna a lýtka a mizely v nablýskaných černých vysokých botách.

Ale nebyl to elegantní sošný tvar těch boků, co přitáhlo Catrionin pohled zpátky k nim, nýbrž nenápadné pohyby, jimiž doprovázel své vítězné tažení po Alicině krku. Ty dráždivé výpady dovedně balancovaly mezi škádlením a naléháním, až se zdálo, jako by Bůh stvořil mladíkovo štíhlé tělo právě jen a jen k takovým prostopášným kratochvílím. Anebo Lucifer.

Když přesunul pozornost od Alicina krku k jejím pootevřeným rtům, Catriona se uchváceně zajíkla. Takové líbání si nepředstavovala ani v nejdivočejších snech! Ani za mák se nepodobalo cudné hubičce na tvář, kterou teta každý večer dovolila strýčkovi, než se odebrali do oddělených ložnic. Catriona si přejela prsty po vlastních rozechvělých rtech a dumala, jaké by to asi bylo, kdyby se jich někdo zmocňoval s takovou něžnou vášní. Rodiče ji zahrnovali polibky a objetími, ale od chvíle, kdy se nastěhovala ke strýcově rodině, se jí nedostalo ani letmého políbení na čelo.

Ten nestydatý darebák využil toho, že odvedl Alicinu pozornost, a nenápadně jí vklouzl dlouhými štíhlými prsty do krajkového výstřihu. Alice polovičatě cosi zamumlala na znamení nesouhlasu. Catriona obrátila oči k nebi. Alice uměla obvykle předvést mnohem přesvědčivější rozhořčení – třeba ráno u snídaně, když Catriona zhltla posledního uzenáče. Mezi dalšími dvěma nádechy se Aliciny protesty přetavily v blažené sténání. Prohnula se v pase, aby její plná ňadra lépe zapadla důstojníkovi do obratných rukou.

Catriona by se ráda znechuceně odvrátila, ale nešlo to. Takhle ji nic neuchvátilo od chvíle, kdy monsieur Garnerin narazil s horkovzdušným balónem do davu zděšených krasavic ve Vauxhall Gardens.

Muž se graciézně, jako by tančil menuet, otočil a pozadu strkal Alici k hromadě sena. Po obličeji se mu míhaly stíny, takže si ho Catriona nemohla pořádně prohlédnout. Zklamaně si povzdechla, když jí zmizeli z dohledu. Jestli si ten muž počíná na palubě lodi jen zpola tak dovedně jako tady, pomyslela si, pak má Británie vítězství nad Napoleonem v kapse.

Šustění sena a oblečení vybičovalo její zvědavost téměř k nesnesení. Vyškrábala se na všechny čtyři, přelezla k okraji seníku a vyklonila se přes něj.

Úplně zapomněla na kotě, které si jí hovělo na rameni, dokud jí nezaťalo droboučké drápky do citlivé kůže na krku. Jen tak tak potlačila bolestné vyjeknutí a rychle po něm hmátla. Do nosu jí zalétl mrak prachu a pylu. Cítila, jak na ni jde kýchnutí. I kdyby jí Pánbůh nadělil tři ruce, nestačila by se rozhodnout, kterou chytat kotě, kterou ztlumit kýchnutí a kterou se snažit udržet balanc.

A tak jen divoce zamávala pažemi ve vzduchu, po hlavě se zřítila ze seníku a přistála na zádech muže, který se zrovna chystal uvelebit mezi bledými, pěkně tvarovanými stehny její sestřenice.

Simon Wescott cítil, jak mu na krk horce funí samo peklo.

Nebylo to poprvé, kdy na něj dýchla pekelná síra, a určitě to nemělo být ani naposled. Z riskantních zkušeností se poučil, že rozběsnění otcové, samozvaní ochránci dceřiny cti (ať už skutečné nebo iluzorní), jsou ještě nebezpečnější než rozzuření manželé. Bál se, že mu na zádech přistál právě takový tatík, a čekal, že ho každou chvíli přiškrtí svalnaté předloktí.

Ale to něco mu jen nehybně leželo na zádech a funělo za krk jako souchotinářský mrož.

A Simonův zmatek ještě vzrostl, když mu cosi začalo ožužlávat čerstvě ostříhané vlasy. Zamračil se. Panebože, snad na nás nespadl některý z hraběcích poníků? Mátožně si sáhl na hlavu a vyprostil z vlasů droboučkého provinilce; držel ho za krkem, aby se vyhnul jeho drápkům. Zrzavá chundelatá kulička na něj prskala jako mládě démona.

Zátěž na jeho zádech se zavrtěla. „Nemá rád, když se s ním takhle zachází. Na vašem místě bych ho pustila.” Ten hlas zněl melodicky a vesele. Dech, který hřejivě šimral Simona ve vlasech, slabě voněl po skořicových sušenkách.

Simon neuposlechl varování dost rychle a kotě se otočilo a zabořilo mu zoubky hluboko do bříška palce.

Bolestí zaťal zuby a rychle ze sebe kotě setřepal. Závaží mu ze zad slezlo. Žena pod ním rozběsněně vřískala a vztekle ho od sebe odstrkovala. Skulil se z ní a upravoval si oblečení tak spěšně, že to dávalo zabrat i jeho obratným rukám.

„Ty mizero!”

Simon si na okamžik myslel, že ta nadávka, kterou Alice jedovatě zasyčela, je určena jemu.

Alice si škubnutím povytáhla živůtek zpátky nahoru a vyskočila na nohy; módně bledé tváře jí hořely vzteky. „Bestie hnusná! Jak si mě dovoluješ špehovat?”

Simon si otřepal z kalhot seno, vstal a spatřil terč Alicina hněvu, jak se krčí na zemi za ním a beze stopy výčitek svědomí konej-ší rozzlobené kotě. Přes tvář neurčitého věku visely uhlově černé kudrny, které vypadaly, jako by je někdo oškubal kosou. Kolem štíhlého těla mělo to děcko ovinutou vybledlou deku.

„To nebylo žádné špehování!” Malý trapič ukázal na knížku, která visela za rozlomený hřbet na kraji seníku. Simon si ji prohlédl. I ve slabém světle rozeznal, že jde o Lidové zpěvy skotského pohraničí od sira Waltera Scotta.

„Já si tady čtu.”

Simon zabloudil pohledem hlouběji do seníku a vědoucně se usmál. Nejspíš by jako kluk prováděl zrovna takové vylomeniny, kdyby jeho zvědavost už ve třinácti neukojila dychtivá mladá služ-tíčka se značně uvolněnou morálkou a nezkrotnými choutkami.

Alice měla pro dětské lotroviny mnohem menší pochopení. Syčela jako čajová konvice a se zaťatými zuby se blížila ke Catrioně, upravené ruce napřažené před sebou jako pařáty.

Catriona obezřetně vstala a špičkou nohy odsunula kotě do bezpečí. Byla zvyklá na to, že jí vznětlivá sestřenice každou chvíli lupne pohlavek, ale při představě, že by se jí to mělo stát před tímhle neznámým fešákem, výbojně zvedla bradu a narovnala páteř.

Když se Alice rozmáchla, důstojník jí zastoupil cestu, chytil ji za ramena otřásající se vzteky a obdařil ji andělským úsměvem. „Ale no tak, Ally. Byla to jenom obyčejná smůla. Nic se nestalo.”

Catrioně zůstávala hlava stát nad jeho troufalostí. Nikdo se ji nikdy neodvážil hájit proti Alicinu trýznění. Teta občas nesouhlasně sykla, když Aliciny provokace přesáhly únosné meze, a strýc tu a tam utrousil: „Nech sestřenici na pokoji, zlato,” než zase zmizel za hradbou novin, ale všichni úspěšně přehlíželi modřiny hrající všemi barvami duhy, které se Catrioně tak často vyjímaly na pažích.

Simon poprvé za čtyřiadvacet let neuspěl se svým neodolatelným šarmem. Alice se k němu obrátila a vycenila zuby tak zlostně, že proti tomu kotě působilo krotce jako beránek. Když Simon viděl, jak rychle se proměnila z vrkající hrdličky v rozlícenou saň, znovu se zařekl, že se nikdy neožení.

„Smůla?” vyštěkla. „Nejsmolnější událostí bylo, že nám tohle nadělení vtrhlo do domu!” Vyškubla se Šimonovi a v obviňujícím gestu namířila ukazovákem na neschopného špeha. „Od chvíle, kdy se tě otec ujal, působíš naší rodině jenom potíže.”

Když Catriona viděla, jak důstojník soucitně zkřivil tvář, byla by snad radši, kdyby ustoupil stranou a nechal Alici, ať jí jednu vlepí.

„Bloumáš kolem v tom svém špinavém hadru jako zvíře a vysmíváš se všemu, čeho táta tak pracně dosáhl. Varuju tě – ode dneška měj radši ten svůj čumák pořád zabořený v těch pitomých knížkách a nestrkej ho do mých záležitostí!”

Alice se otočila zpátky k mladíkovi a chtěla se mu vrhnout do náručí, ale zřejmě postřehla v jeho výrazu nechuť. Vrhla po Catrioně pohled plný opovržení a pak se rozplakala. „Ty mizero mizerná! Vždycky všechno zkazíš!”

Přitiskla si k obličeji vlečku šatů a vyběhla ze stinné stáje; nechala za sebou otevřeno, takže se dovnitř vhrnulo sluneční světlo. Catriona zamrkala, aby se rozkoukala, a pak si konečně pořádně prohlédla důstojníkovu tvář.

Podruhé během jediného dne jí něco vyrazilo dech. Teď už se nedivila, že Alice tak snadno podlehla jeho půvabům, kterými ho příroda obdařila víc než štědře. Vypadal jako mladý Ikarus, který poletoval příliš blízko slunci, ale za svou troufalost nedošel trestu, nýbrž odměny. Zlatohnědé vlasy měl úhledně ostříhané, takže mu sotva dosahovaly k límečku košile. Slunce mu zbarvilo tváře s vysoko posazenými lícními kostmi dobronzova a rýhy kolem úst dokonale rámovaly jeho posmutnělý úsměv. Rty měl plné a hezky tvarované, ale přitom pevné, takže působily mužně, a ne zženštile.

Catriona měla strach, že začne lapat po dechu, a tak rychle přejela pohledem od jeho úst k očím. V jejich mechově zelených hlubinách uličnicky jiskřilo. Právě ty ďábelské oči zasaze-

né v andělské tváři pro ni byly poslední kapkou. Sklonila hlavu, dočista oslněna jeho šarmem.

Simon si postoj toho děcka vyložil jako sklíčenost a pohladil ho po vlasech. „Jen si to tak neber, kluku. Já býval zamlada zrovna tak zvědavý.”

Chlapec prudce zvedl hlavu a odhrnul si kudrnatou ofinu z očí. Z očí šedivých a hebkých jako zamžené jezero v letní ráno. Z očí rámovaných dlouhými černými řasami, které nepochybně patřily ženě.

Simon by nevěřil, že se při svém cynismu vůbec ještě dovede červenat, ale přesto teď cítil, jak mu do tváří stoupá zrádná horkost. Popravdě řečeno, styděl se mnohem víc za to, že špatně odhadl pohlaví té holky, než za to, že ho přistihla, jak jí svádí sestřenici.

Květnaté omluvy mu vždycky splývaly ze rtů jako nic. A bůhví, že je potřeboval každou chvíli. Ale protentokrát ho výřečnost zradila. Zalétl toužebným pohledem ke dveřím. Není snad přeborník na to, jak se odněkud rychle vypařit? Jak vylézt oknem uprostřed černočerné noci… Jak sešplhat po ozdobném mřížoví… Jak se po špičkách plížit zarosenou zahradou s botami v ruce.

„Klidně si běžte za ní. Třeba ji ještě přemluvíte, aby se s vámi pomilovala.” •

Simon stočil pohled zpátky k té dívce, která si ho ještě pořád měřila. Zpražil ji pohledem. „Co může taková mrňavá holka jako ty vědět o milování?”

Odfrkla si. „Vážně mě těší, že jsem to u vás dotáhla z kluka na holku. A ráda bych vás upozornila, že mi příští měsíc bude šestnáct. A nemusíte se tvářit, že je na milování něco tajemného. Chlap se prostě zakousne ženský do zátylku, aby si ji přidržel, a pak na ni zezadu naskočí.”

Simon omráčeně zamrkal a chvíli to neuvěřitelné prohlášení vstřebával. Musel si dvakrát odkašlat, než ze sebe vypravil slovo. „I když by něco takového nebylo od věci, já jsem si přece jen hodlal počínat o něco vytříbeněji. Odhaduju, že tyhle tvoje znalosti vycházejí ze špehování strýcových koní?”

„A koček,” připustila. „Táta Roberta Bruce byl prostopášník jen co je pravda.”

Simon pochopil, o čem to mluví, až když se sehnula a zvedla kotě, které se jí otíralo o zaprášené kotníky. Prohlížel si ji a v duchu si dal dohromady její narážku na dávného skotského hrdinu, vybledlý pléd, který mylně považoval za deku, a melodický přízvuk v jejím hlase.

„Jsi Skotka?”

„To si pište, že jsem.” Pyšně zvedla bradu a Šimonovi se skoro zastavil dech z toho, jakou proměnu s ní to hrdé gesto provedlo. Pod vrstvou prachu, tartanovým plédem a dojemnou mladistvou neohrabaností probleskoval svůdný příslib krásy. „Všichni Kincaidové jsou Skoti, i když spousta z nich, včetně mého strýce Rosse, se to posledních padesát let snaží popírat. Když nám Angličané zabili rodiče, protože se proti nim odvážili hájit kin-caidovskou půdu – byla jsem tehdy ještě děcko – můj bratr Connor mě přivezl sem, abych žila u strýce. Za všechno může to prokletí, víte.”

„Jaké prokletí?” zeptal se vlídně, ačkoli mu připadalo, že tu dívku prokleli leda tak přebujelou fantazií.

„Prokletí rodu Kincaidů, to dá rozum!” Napřímila ramena a zpaměti odříkala: „Kincaidům je souzeno bloudit po kraji, dokud nebudou znovu sjednoceni pod praporem svého jediného pravého náčelníka. Tahle slova pronesl sám starý Ewan Kincaid, když umíral s hrudí proklatou anglickým mečem.”

„Proč by někdo uvalil tak krutou kletbu na svůj vlastní rod?”

„Protože můj dědeček – Ewanův syn – zaprodal svůj klan u Cullodenu za hraběcí titul a třicet anglických stříbrných.”

Simon pokrčil rameny. „Lidé dělají, co musí, aby přežili.” Oči jí zaplály. „Já bych radši umřela, než abych se vzdala cti!”

Simona při jejích slovech zamrazilo v zádech studem. Jakživo nic nehájil s takovým zanícením, pokud mu z toho nekynulo vlastní potěšení. Nebo příležitost popudit otce.

Rychle ten nepovědomý pocit setřásl. Ať si ta holka říká, co chce, pořád je to jen děcko. Naivní holčička, která se upjala k romantické posedlosti, aby si ulevila od stesku po domově a rodině, které už nejspíš nikdy nespatří. Její strýc je bohatý a vlivný hrabě. Ta holka ze svých fantazií časem vyroste a těžkou

hlavu jí bude dělat leda tak rozhodování, z jakého mušelínu si nechat ušít nové plesové šaty, a porovnávání, jaké jmění má který nápadník. Simona při tom pomyšlení bůhvíproč lítostivě píchlo u srdce.

„Odhaduju, že strýc s tebou sympatie ke Skotům asi moc nesdílí.”

Sklopila hlavu. „Strýc Ross mi říká, že jsem stejně pošetilá, jako býval můj otec – že mám hlavu v oblacích, zatímco bych měla stát nohama pevně na zemi. Což ale v těch pitomých střevících, které mi vnucuje teta, stejně nejde.”

Simona trýznilo vidět ji takhle skleslou. Radši by ji zase viděl s hrdě vypjatými rameny a očima rozzářenýma odvahou a vzdorem.

Sklonil se k ní a odhrnul jí ofinu z těch úžasných očí. „Kdyby tvůj otec ještě žil, určitě by na tebe byl hrozně pyšný.”

Catriona musela posbírat všechny cáry své hrdosti, aby mu nevtiskla tvář do dlaně. Takhle se na ni ještě nikdy žádný muž nedíval. Jako by byla jediná dívka na celém širém světě. Ale nedíval se před chvílí úplně stejně po Alici? Aby neviděl, jak se jí žárlivostí rozhořely tváře, sehnula se a protáhla se mu pod paží pryč.

„Pokud se hodláte dvořit mé sestřenici,” pronesla úsečně, „budete potřebovat stálý příjem. Můj strýc nemá žádného syna, a tak chce Alici i Georgině zajistit dobré partie. Alicino věno by vám mělo vystačit, dokud to nedotáhnete na velitele. Pokud ovšem…”

„Hej!” Simon ji chytil za paži a dával si přitom pozor, aby měl prsty bezpečně mimo dosah zubů Roberta Bruče. „Než začneš plánovat moji svatbu, měla bys vědět, že zítra odplouvám na Belleisle.”

„Na Belleisle? To je jedna z lodí pod velením admirála Nelsona!”

Z jejího uctivého tónu Simona zašimralo pod naškrobeným límcem. Doposud nosil modrou a bílou barvu námořnictva Jeho Veličenstva stejně ležérně jako kterékoli jiné oblečení.

„Nelson je opravdový hrdina a prima chlap! Teda na Angličana,” dodala honem.

Vrhla po něm plachý pohled a Simon instinktivně rozeznal, že úcta k hrdinovi, kterou jí překypují oči, nepatří jen Nelsonovi. A on sám přitom neudělal vůbec nic, čím by si její obdiv zasloužil. To jeho nevlastní bratr Richard byl v rodině vždycky za hrdinu. Legitimní dědic a otcova pýcha. On sám byl jen nešťastným výsledkem několika opileckých nocí, které otec strávil v náručí pěkné mladé divadelní tanečnice.

Zmocnilo se ho podivné nutkání vymazat jí ze tváře ten nadšený výraz, přimět ji, aby ho viděla takového, jaký je, a ne takového, za jakého by ho ráda považovala. „Nelson je skutečně, prima chlap’, ale hrdiny hledej v armádě. Námořnictvo je pro lidi z chudých poměrů jako Nelson a pro postradatelné druhorozené syny, jako jsem já.” Opřel se o dvířka stání a založil si paže na hrudi. „Budu na moři několik měsíců. Pokud ode mě tvoje sestřenice nic nečeká, tak ji nezklamu.”

Dívka zabořila nos do kožešinky kotěte. „Alice na vás počká, když ji o to požádáte, ale nemůžu vám slíbit, že vám bude věrná. Odjakživa je kapku přelétavá.”

Simon se usmál. Konečně hra, kterou zná jako své boty! Ženské rivality využil ve svůj prospěch už nejednou.

Vzal dívčinu tvář do dlaně; překvapilo ho, jak je hebká. Zvedl jí bradu a něžně se jí zahleděl do očí. „A co vy, slečno Kincaidová? Jak dlouho byste vydržela čekat na milovaného muže?”

„Třeba celou věčnost,” zašeptala.

Ta její přísaha jako by se tetelila ve vzduchu mezi nimi, svazující a neodvolatelná. Simonovým tělem projel nečekaný nával touhy. Položil tu otázku v žertu a chytil se do vlastní pasti. Jak k němu dívka vzhlížela, vlhké rty se jí pootevřely a čišela z nich neodolatelná směsice nevinnosti a vyzývavosti.

Sklopil hlavu, aby uhnul před jejím pohledem, a zničehonic si přál co nejrychleji uniknout tomuhle nebezpečnému flirtování s dítětem. Navlékl si kabátec, sebral ze země klobouk, který mu Alice srazila z hlavy ve chvílích vášně, a poklepával si jím o stehno. „Ženská, která čeká na mě, jen marní čas. Už dávno jsem se poučil, že je hloupost dávat sliby, které nehodlám dodržet.”

Dívka si tiskla kotě pod vzdorně zvednutou bradu. „To z vás dělá čestného člověka.”

Simon si narazil na hlavu klobouk a obdařil ji přidrzlým úsměvem – takovým, který si šetřil pro chvíle, kdy na hrací stůl vykládá trumfy. „Přesně naopak, slečno Kincaidová. To ze mě, poručíka Simona Wescotta, dělá parchanta původem i chováním.”

Odporoučel se a nechal ji tam stát se svatozáří třpytivých zrní ček prachu – otrhanou keltskou princeznu, která nemá království a jejímž jediným poddaným je kotě. Teprve, když se vyhoupl do sedla a pobídl koně do cvalu, uvědomil si, že ani nezjistil, jak se jmenuje křestním jménem.

Catriona doběhla ke dveřím stáje a zírala za tím drzým mladým poručíkem, dokud jí nezmizel z dohledu a nenechal za sebou jen oblaky prachu zvířené koňskými kopyty. Když i ty rozfoukal vítr, svezla se s kotětem v náručí podél hrubé zárubně dveří.

„Co ty na to, Roberte?” zašeptala a schovala tesklivý úsměv v hebké kotěcí kožešince. „Možná je ten náš poručík Wescott mnohem čestnější, než si myslí. Když má odvahu postavit se kvůli mně Alici, tak by pro něj boj s Napoleonovými kanóny neměl být o moc namáhavější než procházka po Hyde Parku.”

Robert Bruve se jí otřel hlavičkou o bradu a souhlasně zavrněl.

1810

Catriona Kincaidová se přikrčila a nad hlavou jí prosvištěl stříbrný kartáč.

Nebyl to zdaleka první předmět, který po ní sestřenice za těch deset let, co spolu žily, hodila, a Catriona si nedělala iluze, že bude poslední. Alice obvykle mívala přesnou mušku, ale tentokrát ji naštěstí oslabily křečovité vzlyky, kterými se jí otřásala štíhlá ramena. Stkala tak srdceryvně, že to obměkčilo i Catrionu, ale když se sestřenku opatrně pokusila utěšit, přilétl jí v ústrety kartáč.

Couvala ke dveřím z Aliciny ložnice a byla připravená dát se na útěk, kdyby po ní Alice hodila ještě něco.

Alice ležela natažená jak dlouhá tak široká na elegantní sloupkové posteli. Na utěšování od starší sestry reagovala míň hystericky; nechala Georginu, ať ji poplácá po otřásajícím se rameni a konejšivě jí Šeptá: „Ale no tak, no tak, to bude dobrý.”

Pak zvedla uslzený obličej z polštářů a podívala se po ní. Z očí jí sršely blesky. „Ty si vůbec neumíš představit, jak trpím. Ty manžela máš.” Zvýšila hlas a zaúpěla: „Jak to, že taková tlustá kráva jako ty uloví manžela, kdežto já ne?” Překulila se, zase zabořila obličej do péřových polštářů a při každém vzlyknutí do nich udeřila pěstí.

Georgina byla sice ve srovnání s temperamentní éterickou Alicí poněkud oplácaná a flegmatická, ale krávě se ani za mák nepodobala. Poplácala Alici o krápět důrazněji, než bylo třeba, a přes rameno vrhla po Catrioně bezmocný pohled. Věděly, že na pomoc Aliciny a Georgininy matky se spoléhat nemohou. Teta Margaret se choulila v ušáku u krbu a tiše, ale vydatně ronila potoky slz do krajkového kapesníčku. Nehnula se odtamtud od

chvíle, kdy v ložnici zatáhla všechny damaškové závěsy, jako by se její dcera dozvěděla, že trpí smrtelnou chorobou, a ne že ji opustil snoubenec.

„Cos provedla, Alice?” zeptala se Catriona mírně. Z napjatého ticha, které se vzápětí rozhostilo, se dovtípila, že se na to ještě nikdo neodvážil zeptat.

„Muž jako markýz z Eddinghamu si neuváže na krk skandál a nezruší zasnoubení jen tak pro nic za nic.”

Alice se překulila a zpod polštářů se vynořily rozcuchané blond vlasy.

Trucovitě popotáhla. „Dovolila jsem mu jenom jednu jedinou pusu.”

Catriona se nehápavě zamračila a došla blíž k posteli. „Většina gentlemanů si mravnosti velmi cení. Přece by markýz nebyl tak krutý, aby zrušil vaše zasnoubení jen proto, žes mu odepřela druhou pusu.”

Alice se posadila a podrážděně poškubávala za saténovou pokrývku. Oči měla opuchlé, světlou pleť plnou červených skvrn od pláče a mokrých stružek po slzách. „Já jsem tu pusu nedala markýzovi.” I když se snažila nešťastně špulit rty, zahrál jí na nich zasněný úsměv. „Dala jsem ji bratranci lorda Melbourna.”

Georgina šokované vykulila světlemodré oči. Ani promáčený kapesníček, který si teta Margaret tiskla k ústům, neztlumil zhro-zený výkřik.

Catriona si založila paže na hrudi; její nejčernější podezření se potvrdilo. Sestřenice měla odjakživa slabost pro hezké mládence. A Catriona navzdory úporné snaze nikdy nezapomněla na toho nejhezčího ze všech – na námořního důstojníka s andělským úsměvem a ďábelskýma očima, jehož dotyky ji rozechvívaly touhou, které při svém mládí nerozuměla. Doufala, že ty vzpomínky časem vyblednou, jenže místo toho zesílily.

„A markýz tě přistihl, jak se s tím člověkem líbáš, co?” zeptala se.

Alice přisvědčila. Spodní ret se jí zase roztřásl. „Ponížil mě před mými přáteli a celou zpáteční cestu kočárem se se mnou odmítal bavit. Netušila jsem, že je takový surovec a žárlivec. Možná je dobře, že to vyplulo na povrch ještě před svatbou.”

„Chceš říct, že je to dobře pro něj,” zamumlala Catriona.

Alice zúžila oči. „Catriona je na mě hnusná, mami. Pošli ji pryč.”

Nadechla se k dalšímu zakvílení a popadla z nočního stolku pastýřku z míšeňského porcelánu. Catriona ani nečekala, až ji teta pošle pryč. Zabouchla za sebou dveře a vteřinu nato se o ně z druhé strany roztříštila křehká soška. Chodbou se neslo Alicino pronikavé stkaní.

Catriona si pospíšila dolů po dlouhém točitém schodišti spojujícím patra v majestátním palladiánském sídle, které od svých deseti let nazývala domovem. Navzdory vkusné kombinaci elegance a luxusu se občas ve Wideacre Park cítila spíš jako ve vězení než v paláci. Půvabná klenutá okna a strýcova očekávání ji věznila stejně účinně jako železné mříže. I když se snažila strýci odvděčit za dobročinnost tím, že se z ní stane spořádaná anglická dáma, jakou z ní odjakživa chtěl mít, pořád v sobě měla vzpurné a nespoutané já, které prahlo po tom, přehodit si přes sebe starý pléd a rozběhnout se bosky po čerstvě posečené trávě.

Ale dnes odpoledne nemá na vybranou, musí splnit povinnost. Strýc Ross by se měl dozvědět, co přesně se odehrálo mezi Alicí a jejím snoubencem, než markýze veřejně vyzve na souboj kvůli tomu, že ponížil jeho dceru. Proslýchalo se, že Eddingham - náruživý lovec - má pevnou ruku a vražedně přesnou mušku.

Když došla k pootevřeným dveřím strýcovy pracovny, překvapilo ji, že se zevnitř ozývají hluboké mužské hlasy.

Přikradla se blíž; vrtalo jí hlavou, kdo je tak netaktní, že strýce obtěžuje v tuhle choulostivou chvíli. Ale než si ten nepovědomý baryton zařadila, strýc zavolal: „To jsi ty, Catriono? Pojd dál. Mám tu návštěvu, ale zrovna jsme domluvili.” ,

Catriona vešla do pracovny a s úžasem zjistila, že oním návštěvníkem, který si hoví v koženém křesle s mosaznými cvočky naproti strýcovu stolu, není nikdo jiný než markýz z Eddinghamu. Vypadal mnohem vyrovnaněji než Alice. Tmavé oči měl klidné a nevzrušeně se usmíval. Vůbec nevypadal na to, že by měl zlomené srdce, a v Catrioně to prohloubilo podezření, že mu celou dobu šlo spíš o Alicino štědré věno než o Alici samotnou.

Naproti tomu strýc vypadal s váčky pod očima mnohem zdeptaněji než Alice a markýz dohromady. Catriona se mu vůbec

nedivila. Z hledání manžela pro Alici, které se v jednom kuse lepily na paty skandály, se vyvrbil zapeklitě těžký úkol.

Strýc jí pokynul, ať jde dál. „Pokud se nemýlím, seznámil jste se s mou neteří minulý měsíc na soirée u lady Stipplerové,” řekl markýzovi.

Eddingham vstal a vysekl jí dokonalou úklonu; do čela mu přitom spadly umně upravené havraní kadeře. „Je mi potěšením, slečno Kincaidová. Dokonce i za těchto nepříjemných okolností.”

Byl pohledný, pokud si tedy člověk potrpí na tmavé zádumči-vé typy.

„Moje sestřenice je bohužel poněkud zbrklá a nerozvážná,” řekla Catriona.

„Ujišťuji vás, že je to záležitost její povahy, nikoli té vaší.”

„Možná je to takhle lepší.” Povzdechl si a podařilo se mu do toho vpravit patřičnou smutnou rezignaci. „Už nějakou dobu jsem choval podezření, že se k sobě povahově nehodíme.” Catriona se usadila na brokátové stoličce, kde si mohla snadno rozprostřít sukně, a Eddingham se posadil zpátky do křesla. „Bavili jsme se s vaším strýčkem o tom, že máme spoustu společných zájmů. Oba máme rádi dobré koně. Oba máme rádi půdu.” Prodlel jí jestřábím pohledem na obličeji. „Oba nás těší náročné výzvy. Povězte mi, slečno Kincaidová, jste vy a váš strýc nějak spřízněni se skotskými Kincaidy?”

„No ovšem!” vyhrkla Catriona, zaskočená tou nečekanou otázkou.

„Ale kdepak!” zahřímal v tentýž okamžik strýc a přehlušil její odpověď.

„Naše větev rodiny je už celá desetiletí pevně zakořeněna v Anglii.”

Catriona si pomyslela, že v jejím případě je to stěží pouhé jedno desetiletí. Sáhla po sladkém koláčku na čajovém podnose, protože doufala, že jím třeba zaplaší hořkost v ústech.

Eddingham způsobně upil čaje. „Byl jsem zvědavý, protože jsem nedávno koupil velký pozemek na Vysočině, poblíž Balquihidderu. Finanční poradci mi tvrdí, že se tam dá pohádkově zbohatnout chovem cheviotských ovcí.”

Strýc přejížděl palcem po okraji kožené psací podložky. Najednou mu dělalo potíže dívat se Eddinghamovi zpříma do očí. „Také jsem o tom slyšel.”

„Povedlo se mi tu půdu odkoupit od krále prakticky za hubičku, protože tam už celé roky řádí banda psanců vedená mužem, který si říká Kincaid.”

Catriona se pokusila polknout, ale měla pocit, jako by se jí koláček proměnil v ústech v piliny.

Markýz ji obdařil shovívavým úsměvem. „Ani nevíte, jak se mi ulevilo, že ten bandita a jeho sebranka nejsou v žádném příbuzenském vztahu s takovou krásnou mladou dámou.”

„Viděl někdy někdo toho proslulého banditu?” zeptala se zlehka a zaměstnala se naléváním čaje, aby nebylo vidět, jak se jí třesou ruce.

Markýz pohrdavě ohrnul horní ret a jeho tvář rázem nebyla tak pohledná jako předtím. „Bohužel ne. Rád se schovává, zbabělec jeden surová. A loni se dočista vypařil, jak už to lidi jeho ražení dělávají. Ale pokud není po smrti, tak si ho i s tou jeho bandou podáme, jakmile nastane jarní obleva. Mám k dispozici anglické oddíly, které už se nemohou dočkat, až se do toho úkolu pustí.”

Dusot nohou. Postavy v červených kabátcích nořící se z temnoty. Vzplanuti světla, oslepující jas. Štěkot výstřelů. Zděšený řev muže, když se vrhl k nehybnému tělu své ženy. A pak ticho rušené jen strašidelným povrzáváním provazu, který se pohupoval na pozadí nebe prozářeného měsíčním světlem. Zabořila tvář zbrocenou slzami do bratrovy košile a snažila se nevnímat ten pohled, který se přesto jim oběma navždy vryl do paměti.

Catrioně připadalo, že její vlastní hlas přichází z nesmírné dálky – z oné mlžné noci na Vysočině, kdy přihlížela tomu, jak její rodiče umírají krutou rukou anglických vojáků. „Dáte si ještě čaj, pane?”

Eddingham k ní natáhl ruku s hrníčkem. „Moc rád.”

Catriona se strnulým úsměvem ve tváři naklonila hubici stříbrné konvice kousíček od jeho šálku a nalila mu proud vlažného čaje do klína.

Eddingham se zaklením vyskočil na nohy.

„Catriono!” vyštěkl strýc a bouchl pěstí do stolu. „Co to do tebe vjelo, děvče? U Georginy by mě to nepřekvapilo, ale ty přece tak olšové ruce nemáš!”

Catrioninu tvář neopouštěl vlídný úsměv. Opatrně odložila konvici zpátky na podnos a podala markýzovi látkový ubrousek. „Odpusťte mi, pane,” pronesla přezdvořile. „Slibuji, že příště budu mnohem opatrnější.”

„To bych vám doporučoval, slečno Kincaidová,” procedil Eddingham skrz zaťaté zuby a osušoval si nevzhlednou skvrnu, která se mu rozpíjela na žlutohnědých kalhotách. Odhodil ubrousek zpátky na podnos, donutil se nasadit úsměv a úsečně se uklonil strýci. „Bučíte tak laskav a omluvte mě, pane, radši se teď odeberu domů, abych se dal náležitě do pořádku.”

Než ho strýc doprovodil ke dveřím, zůstala Catriona sedět na stoličce, ruce pokorně sepjaté v klíně, dokonalé ztělesnění poslušné neteře. Ale jakmile se za hostem zavřely dveře, vymrštila se na nohy a obrátila se ke strýci; pracovna se změnila v dusný zákop v dlouhé, vleklé bitvě.

Dala si ruce v bok a zamračila se na něj. „Nechce se mi věřit, že pořád ještě zapíráš své příbuzné! Slyšels, co má ten chlap v plánu? Jakmile na jaře roztaje sníh, hodlá na zbylé Kincaidy uspořádat lov jako na divokou zvěř. Co když je ten Kincaid, o kterém mluvil, můj bratr-tvůj vlastní synovec?”

„Tím spíš je ho potřeba zapírat! Copak jsi Eddinghama neslyšela?” Strýc si sedl za stůl, jako by se schovával za ochranný štít. „Ten člověk je psanec, lupič, bandita, co obírá nevinné lidi, aby se obohatil. Je to prachobyčejný zločinec, který nemůže skončit jinak, než že se bude houpat na oprátce.”

Catriona ztuhla. „Tak jako tvůj bratr?”

Strýc se probíral tlustým štosem papírů; ve tváři měl pořád ještě nesmlouvavý výraz, ale oči mu zjihly dávným smutkem. „Tvůj otec si svůj osud zvolil sám.”

„Tvůj otec jakbysmet,” připomněla mu ostudný handl, který její dědeček uzavřel s Angličany. Handl, který mu zachránil život, ale připravil ho o klanovou půdu i o duši. „Ale já jsem žena, takže si svůj osud zvolit nemůžu.”

Strýc odhodil papíry zpátky na stůl. „A jaký osud by sis zvolila, Catriono?”

Přistoupila ke stolu, předklonila se a opřela se dlaněmi o leštěnou mahagonovou desku. „Chci se vrátit do Skotska a najít svého bratra.”

Strýc na ni dlouho mlčky hleděl a pak tiše pronesl: „Kdyby ten bandita byl skutečně Connor…, kdyby byl ještě pořád naživu…, nemyslíš si, že by se s tebou pokusil spojit? Bylo mu patnáct, když tě k nám poslal, a měl deset dlouhých let, aby si procvičoval psaní.”

Catriona čekala, že strýc zareaguje hněvivě, rozkřičí se, nebo se jí vysměje. Logika byla jediná zbraň, které nebyla připravena čelit. „Možná si myslel, že pro mě bude lepší, když na život ve Skotsku zapomenu. A na něj taky.”

„V tom případě měl pravdu. Ale rozhodně bys neměla zapomínat na to, že tě ke mně poslal, aby ses měla líp.”

„Poslal mě k tobě, protože se domníval, že je to jediný způsob, jak mi zachránit život potom, co nám červenokabátníci zastřelili matku a pověsili otce.”

„A ty čekáš, že tě pošlu zpátky, aby tě mohli zabít taky? Ani náhodou.” Odfrkl si. „Tvůj otec měl hlavu v oblacích, plnou bláznivých snů. Stál přesně tam, kde teď stojíš ty, oči mu plály spravedlivým rozhořčením a chtěl po našem otci, ať mu dovolí odjet do Skotska a pokusit se sjednotit klan Kincaidů. Když otec odmítl, vzepřel se jeho vůli a utekl odtud uprostřed noci. Obrátil se zády k bohaté snoubence, kterou mu otec vybral, a oženil se s holkou z Vysočiny, která neměla ani vindru. Od té doby už jsme ho nikdy neviděli.” Strýc potřásl hlavou. „Davey hodil za hlavu všechno, co měl, jen aby se mohl honit za tím svým směšným snem. Nedovolím ti, abys udělala stejnou chybu.”

Catriona se napřímila. „Za tři měsíce mi bude jednadvacet a pak si můžu odjet, kam se mi zlíbí.” Úmyslně to pronesla se slabým skotským přízvukem, protože věděla, že tím strýce popudí ještě víc než tím, co říká. „Už je to tak, strýčku Roscommone,” oslovila ho jménem, které se nikdo jiný z rodiny neodvažoval používat. „Budu volná jako pták, budu si moct určovat vlastní osud, a když to jinak nepůjde, tak klidně půjdu celou cestu na Vysočinu pěšky, abych našla Connora a náš klan!”

Příliš pozdě si uvědomila, že tou otevřenou vzpourou šlápla vedle. Strýci se rozhořela široká tvář a prozradila jeho skotské kořeny výmluvněji, než kdyby nasadil typický drnčivý přízvuk. Nesmlouvavě na ni zakýval ukazovákem. „To teda neuděláš,

děvenko. Zdvojnásobím tvoje věno a provdám tě za prvního muže, který se objeví ve dveřích a požádá o tvoji ruku. Vyspí se s tebou, pořídí ti dítě a pak budeš mít plné ruce práce s procvičováním stupnic na pianu a lepením mušlí na barevné papíry, takže ti nezbude čas věnovat se těm tvým pitomým nápadům!”

Catriona ke své hrůze ucítila, jak ji v očích štípou slzy. „Vždycky jsem ti byla vděčná za dobrotivost, strýčku, a chápu, že by ses rád zbavil takového obtížného břemene. Ale ani ve snu by mě nenapadlo, že mě tolik nenávidíš.” Ačkoli by se nejradši rozbrečela a vyběhla z pokoje, jako by to udělala Alice, přiměla se otočit a klidně odkráčet s vysoko vztyčenou hlavou.

Když se za neteří zavřely dveře, Ross Kincaid se ztěžka svezl do křesla. Když se jeho mladší bratr vzepřel otcovým přáním a uprchl do Skotska, otec nařídil, aby sundali všechny jeho obrazy a spálili je. Ale Ross nepotřeboval žádné portréty a skicy, aby si bratra vybavil. Catriona – s neposlušnými černými vlasy, vzpurnou bradou a mlžně šedýma očima – byla Daveyho dokonalým živoucím obrazem.

Nikdy nezapomene na den, kdy ji poštovní vůz z Edinburghu vyklopil na jeho prahu – vyzáblé otrhané stvořeníčko s obrovskýma šedýma očima a hustou hřívou uhlově černých kudrn padajících do obličeje. Neměla vůbec nic kromě oblečení, které měla na sobě, a omšelého plédu přehozeného přes ramena. I když se jí hladově blýskalo v očích a bledé tváře měla celé umouněné, vystoupila z poštovního vozu, jako by přijížděla do Buckinghamského paláce na čajový dýchánek s králem.

Ross se při té vzpomínce neubránil úsměvu. Vůbec nebyla pravda, že by svou neteř nenáviděl. Naopak – měl ji rád. Měl ji rád tolik, že by ji klidně provdal za nemilovaného muže, jen aby ji udržel v bezpečí v Anglii. Jen aby jí zabránil udělat stejnou osudovou chybu, jakou udělal její otec.

Vytáhl z kapsičky vesty drobný zlatý klíček a odemkl spodní zásuvku stolu. Obvykle pevná ruka se mu slabě třásla, když sahal dovnitř a vytahoval štůsek zažloutlých dopisů převázaných roztřepenou šňůrkou a adresovaných neúhledným mužským škrabopisem slečně Catrioně Kincaidové. Převracel je v rukou a zasmušile si prohlížel nerozlomené pečeti.

Přesvědčoval se, že neteři nelhal, a pokoušel se nevnímat pal-fcý pocit viny, který mu svíral útroby. Dopisy od jejího bratra taly chodit před více než třemi lety. Ten chlapec je teď určitě pu smrti.

Zastrčil štůsek dopisů zpátky do zásuvky, přibouchl ji, otočil klíčem a zamkl svá tajemství a spolu s nimi i výčitky svědomí.

Když Catriona vyšla ze strýcovy pracovny, v očích ji ještě pořád štípaly neprolité slzy. Rozhodně nečekala, že spatří, jak se o protější zeď líně opírá markýz z Eddinghamu.

Rukou v bílé rukavici pozvedl zdobně vyřezávanou vycházkovou hůl.

„Zapomněl jsem si tu hůl.” Z toho, jak se mu pobaveně blýskalo v očích, se dovtípila, že si vyslechl celý rozhovor, včetně strýcovy výhrůžky, že zdvojnásobí její věno a provdá ji za prvního muže, který požádá o její ruku.

Otřela si z tváře zbloudilou slzu, protože instinktivně vytušila, že by nebylo moudré dávat před tímhle mužem najevo slabost. Cestu ven jste zapomněl taky? Mám přivolat někoho ze sluhů, aby vám ji ukázal?” zeptala se kousavě.

Napřímil se, takže se nad ní ve stinné chodbě tyčil jako věž. „To nebude potřeba. Ale vyřiďte prosím strýci, že příštích několik dní budu pracovně pryč, ale jakmile se v pondělí vrátím, mám v úmyslu opět se tu zastavit na návštěvě. Buďte tak laskavá a také mu vyřiďte, že bych si s ním pak rád promluvil. Soukromě.”

Catriona se ani nehnula, když jí přejel palcem v rukavici po tváři; to gesto nepřipomínalo pohlazení o nic víc, než když kobra varovně komíhá jazykem.

Naklonil se k ní blíž, až ji jeho ďech nepříjemně ďůvěrně zašimral na uchu. „Možná ještě není pozdě, abyste zachránila ty divochy, ke kterým se tak směle hlásíte jako k příbuzným, slečno Kincaidová. Když mi bude lůžko zahřívat povolná a dychtivá nevěsta, nebudu mít na jejich pronásledování zdaleka tolik času.”

A pak odkráčel; bujarým poklepáváním vycházkové hole o parketovou podlahu jako by se vysmíval jejímu děsu. Catriona se ochable opřela o dveře. Vůbec si neuvědomovala, že zaďržuje dech, dokud bezděky prudce nevydechla. O nohu se jí znenadání otřelo cosi hřejivého a chlupatého, až nadskočila leknutím.

Sklopila oči, právě když jí Robert Bruče strčil svou ohromnou hlavou do kotníku, div ji neporazil.

„Tady jsi, ty lumpe mrňavá!” zvolala, sehnula se a vzala kocoura do náručí. Burácivým předením jí naznačil, že mrňavý už není ani náhodou.

„Kdes byl před chvilkou, když jsem potřebovala udatného gentlemana, aby mě hájil?”

Catriona zahlédla svůj odraz ve zlatě rámovaném oválném zrcadle na protější stěně. Položila si bradu na Robertovu mohutnou hlavu, vychutnávala si jeho konejšivé teplo a vzpomínala, jak ho kdysi držela přesně takhle a dívala se ze dveří stáje, jak pohledný mladík odjíždí do boje. Šedé oči už neměla zamžené slzami, ale blýskaly se jí jako ocel zkřížených mečů.

„Strýček Ross se plete, viď, Roberte? Nepotřebujeme manžela. Potřebujeme hrdinu.” Pozorovala v zrcadle, jak se jí koutky zvedají do odhodlaného úsměvu. „A já přesně vím, kde jednoho najít.”

Za vlhkými plesnivými zdmi věznice Newgate se nacházela přehlídka všech možných ničemů a bídáků, kteří kdy terorizovali široké třídy a úzké uličky Londýna. Vrazi, násilníci, lupiči, únosci, dlužníci a lumpové nejrůznějších druhů – ti všichni se tísnili v dlouhých úzkých celách a ti všichni svým dílem přispívali k atmosféře hnusu a mizérie, která vězení halila jako dusivý mrak.

Na dvoře přímo pod okny vězení stála šibenice a její výhružný stín vězňům neúprosně připomínal, že někteří odtud uniknou jen skrze katovu oprátku.

Catriona opatrně následovala žalářníka dlouhým cihlovým tunelem, z jehož zdí čišela vlhkost, a snažila se přidržovat si dlouhý plášť, aby se jí zdobným lemem neotíral o špinavou slámu, kterou byla poházená podlaha, a zároveň si tisknout k nosu kapesník. Byla ráda, že si ten čtvereček látky olemovaný krajkou ráno postříkala levandulovou vodou. Květinová vůně jí pomáhala odehnat odér nemytých těl a další, ještě otřesnější pachy, které útočily na její citlivý čich.

Žalářník se zastavil a ohlédl se po ní. Lucerna, kterou držel v kostnaté ruce, vrhala žlutavé světlo na jeho polámaný nos a zkažené zuby. K neforemné lebce se mu lepily řídké pramínky ryšavých vlasů. „Vážně se vám do toho chce, slečno? V Newgate nemá dáma co pohledávat. Kdybyste byla moje sestra, chtěl bych po vás, abyste seděla doma v bezpečí a zašívala mi u krbu fusekle, a ne abyste se tady poflakovala mezi sebrankou úchylů a hrdlořezů.”

Catriona spustila ruku s kapesníkem a nervózně se ohlédla; polekala se, že se na ní co nevidět vrhne nějaký úchyl a podřízne jí hrdlo. „Vážím si vaší ohleduplnosti, pane, ale považuji za svou křesťanskou povinnost vyhledat svého vzpurného bratra a poskytnout mu maximální útěchu.”

Žalářník si odfrkl. „Klidně si poslužte, slečno. Ale většina těchhle prevítů hledá útěchu leda tak na dně flašky s ginem nebo pod sukní nějaký běhny.”

Zavrtěl hlavou a pak vykročil tunelem dál a škvírou po chybějících zubech si hvízdal falešnou melodii. Catriona by se k němu snad i připojila a začala si pískat taky, kdyby věřila, že jí to dodá kuráž, která ji valem opouštěla. Tunel brzo vyústil do širší chodby, jejíž jednu stěnu tvořily mříže dlouhé místnosti, která byla snad až příliš velká na to, aby se jí dalo říkat cela. A zdála by se ještě větší, kdyby nebyla nacpaná k prasknutí nejnesourodější sebrankou mužů, jakou kdy Catriona viděla.

Někteří se hrbili na dřevěných lavicích, jiní neklidně přecházeli sem a tam nebo se váleli na seně jako dobytek. Ani kapesník ponořený v levandulové vodě celou noc by nepřekonal jejich pach.

Když ji spatřili, ozvalo se sborové povykování a pískot. Catriona se dívala přímo před sebe a úporně předstírala, že nic neslyší.

„Koukni se na to, Charlie!” zahulákal jeden vězeň. „Přišla k nám na návštěvu dáma! Anebo je to tvoje stará a hledá do postele pořádnýho chlapa?”

Další muž prostrčil skrz mříže špinavou ruku a snažil se ji přivolat ukazovákem. „Možná je to misionářka. Pocem, zlato, a já ti dám dobrej důvod padnout na kolena.”

Catriona i vězeň sebou trhli, když žalářník praštil dřevěným obuškem do mříží těsně vedle vězňových prstů. „Dávej si před dámou pozor na jazyk, Jacku, nebo tam za tebou budu muset zajít a vtlouct do tebe správný manýry.”

I když obscénní pokřikování mužů rychle utichlo a vystřídalo ho jen nespokojené mrmlání, Catriona pořád cítila, jak se jí jejich lačné pohledy propalují šarlatovou tkaninou pláště. Když konečně prošli s žalářníkem dveřmi na konci chodby, tolik se jí ulevilo, že se jí z toho div nepodlomila kolena. Ale úleva neměla dlouhého trvání. Tunel, který se svažoval dolů do tmy, byl ještě zatuchlejší a užší než ten, kterým procházeli předtím.

Odkašlala si, aby nebylo znát, jak se jí třese hlas. „Sem zamykáte ty nejhorší zločince?”

Žalářník po ní vrhl přes rameno potměšilý pohled. „Dalo by to tak říct.”

Než došli k masivním dubovým dveřím, na konci tunelu, Matričnou zmítaly pochyby, jestli se na tuhle výpravu vůbec měla vydávat. Nahoře ve dveřích byla zasazena kovová mříž, tak vysoko, že by se skrz ni nemohla podívat, ani kdyby se povytáhla na špičky.

Rozklepanou rukou sáhla do taštičky a podala žalářníkovi pomuchlanou propustku. „Povolili mi s bratrem hodinu o samotě”

Žalářník držel propustku vzhůru nohama, mžoural na ni pohyboval rty, jak předstíral, že čte. Catriona vylovila z taštičky guineu a zamávala mu jí před nosem; doufala, že tomuhle univerzálnímu jazyku porozumí.

Rozzářil se, strčil si minci do kapsy, pak si odepjal od pasu knih cinkajících železných klíčů a zastrčil ten největší a nejvýhružnější do dírky ve dveřích. Když se mohutné dveře se skřípěním otevřely, Catriona se zhluboka nadechla a připravila se na nejhorší.

Ale když očima přejela vnitřek cely, jen užasle vydechla. Snad se to ani nedalo označit za celu. Ta místnůstka možná postrádala útulnost domova, ale zato vypadala jako honosně vyzdobený vykřičený dům. Catriona si aspoň vykřičený dům takhle nějak představovala, protože v životě v žádném nebyla.

Vlhké stěny byly ověšeny šarlatovými, zlatě vyšívanými šátky, křiklavě barevnými a průsvitnými. Kamennou podlahu zútulňoval orientální koberec v barvě smaragdů a rubínů. Z nesourodých podstavců na protější straně cely po Catrioně upejpavě pokukovaly dvě polonahé sádrové nymfy. Ty sochy sice byly trochu otlučené a koberec kapánek prošlapaný, ale tři olejové lampy zavěšené na dřevěných hácích na zdech zalévaly celý ten výjev měkkou září, která mu dodávala kouzlo sultánova stanu.

V místnosti nebyla postel, ale hluboká měkká pohovka nepochybně sloužila stejnému účelu víc než dobře. Jak to ostatně dokazoval její obyvatel. Catriona z něj ode dveří viděla jen nohy v nablýskaných černých botách ležérně přehozené přes sebe a elegantní pramínek kouře, který se líně kroutil a stoupal k řídkému mračnu dýmu pod stropem.

„To jsi ty, Barney?” protáhl muž na pohovce. Ani se neobtěžoval ohlédnout, natož aby vstal a vyšel návštěvě vstříc. „Poslala mi paní Terwilligerová tu holku, co jsem si vyžádal? Ani si neumíš představit, jak zatraceně opuštěně si tu člověk připadá, když mu dělá společnost jenom jeho představivost…”

Žalářník se podrbal na hlavě a vrhl po Catrioně zahanbený pohled.

„Bohužel ne, pane. Ale společnost jsem vám přived, aby vám zpříjemnila samotu. Je to vaše milovaná sestra, přišla vás sem utěšit.”

Boty se ani nehnuly. Ke stropu se vznesl zamyšlený obláček dýmu. Zatímco Catriona smrtelně vážně zvažovala, že se dá na útěk a radši bude riskovat konfrontaci s muži ve společné cele, vězeň se posadil a přehodil dlouhé svalnaté nohy přes okraj pohovky.

Když ho Catriona spatřila, divže nezalapala po dechu. Simon Wescott už nebyl hezký mladý kluk.

Jeho vlasy naléhavě potřebovaly ostříhat, měl je až pod ramena. Byly o odstín tmavší než medová barva, kterou si pamatovala, jako by v posledních pěti letech vídaly spíš půlnoční temnotu než sluneční jas. Tvář mu pokrývalo jednodenní strniště a zdůrazňovalo ostře řezané rysy a propadlé tváře pod výraznými lícními kostmi. Nezřízený život si na něm vybral svou daň a vyryl mu kolem očí vějířky vrásek, díky kterým působil dojmem charakterního člověka, i když jím nejspíš nebyl. Levé obočí mu protínala zubatá bílá jizva, jako by po něm nějaký žárlivý bůh ledabyle mrštil bleskem, aby ho konečně potrestal za to, že si poletoval příliš blízko slunci.

Opatrně zamáčkl tenký doutník a prohlížel si Catrionu skrz kouřovou clonu; oči mu obezřetností potemněly do barvy lesní mýtiny v nehybném klidu těsně před propuknutím bouře.

Užuž chtěla něco vyhrknout – první, co jí slina na jazyk přinese -, ale vtom doširoka rozevřel náruč a nasadil neodolatelný úsměv, kterým nepochybně omámil nejednu mladou ženu, takže se mu vrhla do náruče, jak ji Pánbůh stvořil. „No ahoj, zlatíčko

moje! Pojď sem a já tě pohoupám na klíně, jako jsem to dělával, když jsi byla takhle malinkatá!”

Catriona neměla na vybranou, nezbylo jí, než pokračovat v té frašce, kterou si sama vymyslela. S taštičkou křečovitě sevřenou v prstech k němu udělala pár kroků. „Ahoj, bratříčku,” vymáčkla ze sebe. „Doufám, že se tu o tebe hezky starají.”

„Zdaleka ne tak hezky, jak ses o mě starávala ty, žabičko,” opáčil a škádlivě ji plácl po zadku. Když po něm vrhla vražedný pohled, v očích mu uličnicky zajiskřilo.

„Moc mě těší, že si navzdory neradostným okolnostem uchováváš tak dobrou náladu,” řekla. Strnule našpulila rty a chtěla mu dát cudnou pusu na tvář. Ale v poslední chvíli se natočil, takže ho políbila do koutku úst.

Tváře se jí rozhořely, napřímila se a poodstoupila od něj.

Obstarožního žalářníka jejich cituplné setkání tolik dojalo, že vytáhl z kapsy umouněný kapesník a otíral si oči. „Sestra si přeje strávit s vámi chvíli o samotě, pane, a tak vás tu nechám a zajdu si uvařit čaj.”

„Ne!” Catriona si uvědomila, že udělala hroznou chybu, a zběsile se vrhla ke dveřím. Ale bylo pozdě. Žalářník už vyšel z cely a otáčel zvenku klíčem v zámku. Zamykal ji v tygří kleci.

A pokud nechce tygrovi posloužit jako večeře, měla by se honem sebrat a dát se do kupy.

Pomalu se k Šimonovi otočila a zjistila, že vstal z pohovky. Byl vyšší, než si ho pamatovala. A měl širší ramena a užší boky. Neměl na sobě kabátec ani vestu, jen kožené kalhoty a bílou košili s širokými rukávy, rozepnutou u krku, takže mu zpod ní vykukoval trojúhelník svalnaté hrudi jemně poprášené zlatavými chloupky. Ani v nejdivočejších snech si nepředstavovala, že čas mu ještě přidá na vražedném šarmu, že ho vybrousí k dokonalosti onou zvláštní alchymistickou směsicí věku a zkušenosti.

„Jsem lhářka prolhaná,” přiznala se.

„Já vím. Proto máma vždycky měla radši mě.” Když po něm šlehla káravým pohledem, naklonil hlavu ke straně. „Jestli nejsi další z levobočků mého otce, tak co tady děláš? Přišla jsi mě odpravit, anebo…” sjel pochybovačným pohledem k jejímu štíh-lému pasu zdůrazněnému princesovým střihem pláště, anebo mě obvinit z otcovství?”

„Co-cože?” zakoktala se, ale pak ji přemohla zvědavost. „Stává se to často?”

Pokrčil rameny. „Přinejmenším jednou týdně. V úterý občas i dvakrát.” Sarkasticky zkroutil rty, takže nepoznala, jestli si utahuje z ní, nebo ze své vlastní reputace. „Pokud jsi mě přišla zavraždit, pak jsem ti zcela vydán na milost a nemilost. Navrhl bych, ať mě uškrtíš vázankou, ale sebrali mi ji, abych se nemohl oběsit. Nechtějí připravit o to potěšení kata.”

„Když jsem si to naposled ověřovala, za zabřednutí do dluhu skoro sedm tisíc liber a svedení soudcovy dcery šibenice nehrozila.”

„Ty toho soudce neznáš.” Zase se posadil a sáhl pod pohovku.

Blesklo jí hlavou, že odtamtud vytáhne nějakou zbraň, a tak nervózně o krok ustoupila. Ale když se jeho ruka vynořila, třímal v ní poloprázdnou láhev portského.

Stejně sebejistě vyčaroval zpod pohovky dvě skleničky. „Zanedbávám svoje hostitelské povinnosti. Dáš si se mnou?”

„Ne, děkuju.” Dívala se, jak si do jedné skleničky štědře nalévá rubínovou tekutinu. „Nezapomínám, že jste očekával návštěvu úplně jiného druhu. Musíte být hrozně zklamaný.”

Vrhl po ní neproniknutelný pohled zpod řas se zlatými koneč ky. „To bych netvrdil. Překvapený ano, ale zklamaný ne.”

„Už jsme se setkali, ale nejspíš se na mě nepamatujete.” Zato ona sama na něj zapomenout nedokázala.

„To se mýlíte…” pod Simonovým mírně vyčítavým pohledem by roztál ledovec, slečno Kincaidová.”

Catrioně šokované poklesla čelist.

Pozvedl skleničku, jako by jí chtěl připít. „Na pěknou tvářičku nikdy nezapomínám.”

Catriona zavřela pusu. „Považoval jste mě za kluka.” Pobaveně se ušklíbl a nestydatě zalétl pohledem k výmluvným oblinám na její hrudi. „Ujišťuju vás, že takovou chybu už neudělám.” Napil se portského a škádlivě nasadil skotský přízvuk: „Jak bych mohl zapomenout na fešnou skotskou holčinu, co voněla po

čerstvém senu a skořicových sušenkách a ochránce jí dělalo zuřivé rezavé kotě pojmenované po princi Karlu Stuartovi?”

„Po Robertu Bruceovi. Předpokládám, že moji sestřenici si pamatujete taky?” neubránila se otázce.

Užasle zamrkal, ztělesněná nevinnost. „Vy máte sestřenici?”

„Alici byste si vážně pamatovat měl. Zrovna jste ji úspěšně sváděl, když jsem vám ze seníku spadla na záda.”

„No ovšem, jak bych mohl zapomenout na líbeznou roztomilou…” Zamračil se. „Jak že jste to říkala, že se jmenuje?”

„Alice.”

„No ovšem, na líbeznou roztomilou Amélii.” Připlácí si ruku na srdce. „Myslím na ni dnes a denně od chvíle, co nás od sebe nelítostný osud odtrhl.” : -

Catriona se neubránila úsměvu a pak přejela prsty přes jeden z šátků rozvěšených na kamenných zdech. „Co je to za vězení, že si v něm můžete dopřávat takový luxus jako víno, tabák a ženy lehkých mravů?”

„Nerad bych vám zkazil iluze, moje milá, ale vězni, kterým to finanční prostředky dovolí, odedávna uctívají zažitou tradici a podplácejí žalářníka.” Pozvedl skleničku v dalším přípitku, což mu posloužilo jako záminka, aby ji do sebe vzápětí obrátil. „Bůh žehnej jeho hamižné dušičce.”

Catriona se zamračila. „Já to nechápu. Jestli máte peníze, tak jak to, že sedíte ve vězení za dluhy?”

Zkroutil tvář. „Měl jsem mluvit o iluzi finančních prostředků. Všichni tu vědí, že jsem syn vévody z Bolingbroke. A říkají si, že ani ten nejkrutější šlechtic nemůže mít tak kamenné srdce, aby nechal svého levobočka hnít v Newgate. Čekají, že se sem co nevidět přiřítí v kočáře taženém čtyřspřežím, vezme bránu věznice ztečí a začne plnými hrstmi rozhazovat udřeným chudákům zlaťáky z naditého měšce.”

„A vy to čekáte taky?” zeptala se zlehka, aby nedala znát, že odpověď je zcela klíčová pro její plány.

Přes rty mu přelétl náznak hořkého úsměvu. „Já čekám, že jim obstará provaz, aby mě mohli oběsit. Odjakživa mu přináším jenom jedno hrozné zklamání za druhým. Naposledy jsem se provinil tím, že jsem přežil střet s Napoleonem, zatímco můj bratr

Richard umřel naprosto nehrdinsky na úplavici na rozbahněném bojišti na Maltě, takže otci nezůstal žádný právoplatný dědic.”

„To mě mrzí,” řekla Catriona tiše.

„Že můj bratr umřel? Anebo že já jsem přežil?” Rozvalil se na pohovce a poklepal na polštář vedle sebe. „Ale už dost o černé kaňce na rodinném rodokmenu. Co kdybyste si ke mně přisedla, položila mi tu svoji hezoučkou hlavinku na rameno a pověděla mi, jak se zvěsti o mých příšerných zločinech donesly až k vašim překrásným ouškám?”

Catriona ignorovala jeho drzé pozvání a posadila se na rozvi-klanou trojnožku opodál. Stolička se nebezpečně kývala a Catriona se při dosednutí málem překotila. Aby to klopýtnutí důstojně zamaskovala, rychle si sundala klobouček a odložila ho na zem vedle stoličky.

Když si sundávala rukavičky a odkládala je na klobouček, pronesla:

„Neměl byste být tak skromný, pane Wescotte. Nebo vás mám oslovovat sire Simone7. Nejenže jste střet s Napoleonem přežil, dokonce vás po bitvě u Trafalgaru povýšili do šlechtického stavu za udatnost, s jakou jste zachránil život kapitánovi Belleisle, když jste se vrhl do dráhy kulce z muškety, která byla určena jemu. Po návratu ze Španělska vás celý Londýn oslavoval jako hrdinu.”

Pohrdavě si odfrkl. „Tohle město vždycky nadšeně oslavuje každého pitomce s hrstí blyštivých metálů a prýmky na ramenou.”

„Ale ještě víc než váš vzestup ke slávě zaujal město váš následný pád. Vzal jste to přímo po hlavě. Místo abyste přijal povýšení na velitele, které vám námořnictvo nabídlo, zřekl jste se své důstojnické hodnosti a vrhl jste se na pití, dovádění s děvčaty a hazardní hry, čímž jste se připravil o veškerou úctyhodnost, kterou jste si svou odvahou získal.”

Natáhl se na pohovce a složil si ruce pod hlavou. Tvářil se naprosto znuděně. „Ještě jste zapomněla na rvačky a souboje. Sice jsem zatím nikoho nezabil, ale pár nešťastníků jsem postřelil.”

Catriona pokračovala dál, jako by nic neřekl: „Neuběhly ani dva týdny, aby se v novinách nevyrojily zvěsti o nějakém vašem otřesném skandálu.”

„A vy jste je nepochybně večer co večer hltala oblečená ve své panensky bílé noční košili, než jste sama samotinká vklouzla pod studené pokrývky v posteli.”

Tou poznámkou se trefil skoro do černého. Neměl ani tušení, kolikrát jí vzpomínky na něj přehřívaly pokrývky i sny.

Zvedla bradu. „Jak víte, že spím sama?”

„Protože vypadáte, že zoufale potřebujete dobrého…” dlouho se jí díval zpříma do očí, než tiše dokončil, …manžela.”

Catriona se zvedla a začala přecházet po cele; důsledně se vyhýbala jeho pohledu. „Slyšela jsem o vás po vašem návratu

i jiné zvěsti. Takové, které se netisknou v novinách, ale šeptem se vykládají v saloncích a v temných uličkách. Prý neváháte využít dovedností, které jste si osvojil u námořnictva, a poskytnout urči té služby těm, kdo je potřebují – ochranu, doprovod, získávání ztracených předmětů.” Zastavila se u jedné ze sádrových soch

a jemně pohladila nymfu prstem po baculaté tváři. „Pochopitelně si za to necháváte platit.” :

„To víte, zhýralý život něco stojí.”

Catriona zaslechla zavrzat pohovku, jak se Simon zvedl. „Tak proto jste za mnou přišla, slečno Kincaidová? Chcete si mě najmout?”

„Ne, pane Wescotte,” odvětila ledově a otočila se čelem k němu. „Přišla jsem, protože se za vás chci vdát.”

Simon už za svůj život dostal spoustu prapodivných nabídek – často byly tak skandální, že se o nich ve smíšené společnosti neslušelo mluvit ani šeptem-, ale žádná se netýkala něčeho tak šokujícího, jako je manželství.

Jindy tak obratný jazyk mu vypověděl službu; jen na svou návštěvnici zíral a táhlo mu hlavou, že je sice nádherná, ale možná taky úplně potrhlá. Příslib půvabu, který v ní probleskoval už tehdy ve stáji, se za pět let naplnil tak, jak by to nečekal ani v nejdivočejších snech.

Oplývala krásou, která nepotřebuje kosmetiku ani žádná jiná umělá vylepšovadla. Nemusela ke svým plným rtům, které přímo vybízely k polibku, přitahovat pozornost rtěnkou, ani nepotřebovala růží zdůrazňovat zdravou barvu tváří. Někdo by mohl tvrdit, že má příliš špičatý nos anebo příliš výraznou bradu, ale Simon by takového kritika označil za hlupáka. Její nedokonalosti mu připadaly stejně okouzlující jako její přednosti, zvlášť sprška pih na smetanově bílé pleti, která jí tak hezky ladila s černými vlasy. Byl toho názoru, že pokoušet se ty pihy vybělit podmáslím nebo speciální vodičkou by byl hrdelní zločin.

Ve všem tom jeho žertování vězelo zrnko pravdy. Na její sestřenici Alici už skoro zapomněl. K čertu, vždyť už si skoro nepamatuje ani tvář té smyslné mladé hraběnky, která ho zatáhla k sobě do postele, odkud ho vzápětí vytáhli soudcovi nohsledi, aby ho odvlekli do téhle cely. Ale na tuhle dívku nezapomněl nikdy, ani na výraz v jejích očích, když tak lehkomyslně vzal její tvář do dlaní a přiměl ji, aby se setkala s jeho pohledem.

Během let se obdivoval svému odrazu v očích nesčetných žen, ale člověk, který na něj hleděl z těchhle mlhavě šedých zrcadel, pro něj byl úplně cizí. Muž, který si obdiv možná i zaslouží. Muž,

který ještě pořád může docílit toho, aby na něj jeho země i otec byli pyšní. Už se ani neobtěžoval nalévat si portské do skleničky. Prostě a jednoduše si zvedl láhev k ústům a pořádně si přihnul; vítal důvěrně známou otupující palčivost, která se mu rozlévala tělem. „Váš vozka si asi spletl cestu, slečno Kincaidová. Tohle je vězení, ne blázinec.”

„Vím, jak šíleně vám ten návrh asi zní.” Odhrnula si z tváře pramínek vlasů, který jí vyklouzl z úhledného uzlu, a Šimonovi tím připomněla neohrabanou holčičku, jíž kdysi bývala. Roky strávené v Anglii jí nakonec uhladily výslovnost a vymýtily z ní skotský přízvuk. Simona překvapilo, jak moc se mu po něm stýská. „Ale z mé strany jde čistě o obchodní návrh. Nejde koneckonců o něco takového ve většině manželství?”

„Ale ale, slečno Kincaidová,” protáhl sarkasticky, „netušil jsem, že v té vaší hezoučké hrudi tluče srdce romantika.”

Ta hezoučká hrud se jí nadzvedla, jak si rozladěně povzdechla. ,,Klidně si ze mě utahujte, ale dobře víte, že mám pravdu. Zchudlá vévodkyně se provdá za bohatého obchodníka, aby zachránila rodinný odkaz. Dva mladí lidé, kteří vyrůstali na panstvích vedle sebe, uzavřou svazek, jen aby potěšili své rodiny a spojili své pozemky. Lidská srdce jsou předmětem handlování v jednom kuse, a to i z mnohem méně vznešených pohnutek.”

„Co kdybyste mi prozradila, jaké pohnutky jsou tak vznešené, že přiměly ženu jako vy k tomu, aby se vypravila hledat manžela za zdi věznice?”

Došla k němu blíž, ve tváři dokonale odzbrojující upřímnost. „Chci, abyste mě doprovodil za mým bratrem na Vysočinu.”

Simon tu informaci chvilku vstřebával. „To je vcelku jednodu-chý úkol. Tak proč po mně chcete, abych vyměnil jedny okovy za druhé?”

„Protože za dané situace nemám peníze na to, abych si vás najala. Ale mám velmi štědré věno.” Sklopila oči s hustými tmavými řasami. „Můj strýc ho zrovna zdvojnásobil, jen aby se mě zbavil.”

„Už dřív, anebo až potom, co zjistil, že se chystáte vydat na lov manžela do Newgate?”

Káravě se po něm podívala. „Neví, že jsem tady. Nikdo o tom neví.”

Simon se jí bez mrknutí díval zpříma do očí a sledoval, jak se jí do tváří hrne červeň, když si uvědomila, jak nebezpečné doznání právě uskutečnila. Tím, že se s ním nechala zamknout v jedné cele, riskovala nejen svou pověst, ale i svou čest. Vždyť by docela dobře mohl být bezcitný lotr, co ji bez cirátů hodí na pohovku, vjede jí jednou rukou pod sukni a druhou jí přitiskne k ústům, než by se byť jen nadechla k výkřiku. Ne že by jí snad v téhle bohem zapomenuté díře někdo přispěchal na pomoc, kdyby se rozkřičela. Chlapi ve společné cele by ho spíš hlasitě povzbuzovali a dožadovali se, ať jim ji taky půjčí, až se jí nabaží.

S vypětím sil od něj odtrhla pohled a zase začala přecházet po cele sem a tam; boky se jí pod šarlatovou látkou pláště půvabně pohupovaly a neodbytně přitahovaly Šimonův pohled.

„Dám vám půlku svého věna,” oznámila mu, jako by už na tu její nabídku pošetile přistoupil. „Jakmile mě doprovodíte za bratrem, budete se moci vrátit zpátky do Anglie. Peníze by vám měly stačit, abyste vyrovnal dluhy a ještě si přišel na slušný zisk.”

Povytáhl obočí. „A mohl ho utratit za hazard a holky?”

„A mohl ho utratit, jak se vám zachce,” opáčila se sžíravou vlídností.

„Co si o mně lidi pomyslí, když nechám svou milovanou nevěstu samotnou uprostřed divoké Vysočiny a vrátím se do Londýna ke zhýralým radovánkám?”

Odfrkla si a ani se nesnažila, aby to znělo způsobně. „Když jste se loni v létě vysvlékl do nahá a šel si uprostřed odpoledního soirée u lady Abercrombieové zaplavat do jejího rybníčku se zlatými rybkami, tak jste si z mínění ostatních těžkou hlavu nedělal. Ale žádné obavy. Připravila jsem se na všechno. Jakmile se vrátíte do Londýna, požádám o zrušení manželství. Pochybuji, že vaši pověst by ještě něco mohlo poskvrnit. To já budu riskovat tu svou.”

„Tu riskujete už teď,” upozornil ji jemně. „A hrozně nerad o tom mluvím, ale zrušení manželství můžete dosáhnout, jen když prokážete, že jsme ve skutečnosti sourozenci, což je nemož-

né, anebo že jsem selhal ve vykonávání manželských povinností k vaší spokojenosti.”

„Což pokládáte za zrovna tak nemožné,” dokončila za něj suše. Místo odpovědi jen pokrčil rameny.

„A o tom přesně mluvím, pane Wescotte. Pokud přijdu s takovým tvrzením, abych dosáhla zrušení sňatku, stanu se terčem posměchu celého Londýna já, nikoli vy. Vy naopak budete mít volné pole působnosti a budete moct celé dny – a celé noci – dokazovat, že jsem lhářka.”

Konečně mu stála tak blízko, že ji mohl chytit za ruku. Přitáhl si ji k sobě a donutil ji, aby se mu podívala do očí, ve kterých už nebylo ani stopy po žertování. „Až se stanete mou právoplatnou manželkou, proč bych se měl spokojit jen s polovinou vašeho věna? Co mi zabrání, abych shrábl všechno do poslední pence, uprchle nechal vás opuštěnou a chudou jak kostelní myš?”

Zamrkala. „No přece vaše slovo.”

Simon si ani nepamatoval, kdy někdo naposledy vkládal důvěru v jeho slovo. Zdálo se mu, že v její překrásné tváři zahlédl problesknout náznak starého obdivu, ale možná to byl jen světelný klam vyvolaný třepotavým plamínkem lampy.

Catriona nevěřila vlastním uším, když se Simon rezavě rozesmál z plných plic. Pustil její ruku, svezl se mezi polštáře na pohovku a chechtal se tak úporně, až mu po tvářích tekly slzy. „Nerad vás připravuji o iluze, moje milá, ale moje slovo nemá ani váhu dechu, který do něj vkládám. Jestli hledáte rytíře na bílém koni, který by vám pomohl s vaším vznešeným posláním, pak ho bohužel hledáte na špatném místě.” Chlípně se na ni zakřenil. „Tenhle rytíř dámu v nesnázích spíš znásilní, než aby ji zachra-ňoval.”

Catrioně se při té úžasně nestoudné výhrůžce rozbublala krev v žilách. Zmohla se jen na to, že nasadila ledový úsměv. „Klidně si tu námahu ušetřete, nemusíte se tak snažit, abyste mě šokoval. Ujišťuji vás, že si nedělám nejmenší iluze o vašem charakteru – nebo spíš jeho nedostatku. Proč myslíte, že jsem si vybrala právě vás?”

„Protože vám přeskočilo? Musí to být tím, protože se mi nechce věřit, že ke mně celé ty roky chováte sentimentální náklonnost.”

Ten výsměch se jí zabodl do srdce jako nůž. Ze všech sil chtěla zabránit tomu, aby se čepel pootočila a krev se vyřinula ven, kde by ji mohl vidět, a tak pohodila hlavou a pohrdavě si odfrkla.

„Jen si tak nelichoťte, pane Wescotte. Vybrala jsem si vás proto, že vím, že neodoláte tučnému zisku, ke kterému lze přijít téměř bez námahy.”

Simon si Catrionu zachmuřeně prohlížel. Ta její nabídka mu začínala znít nějak moc lákavě. „A jak mě chcete dostat z vězení?” Kývl bradou k její taštičce. „Že byste v té svojí hedvábné kabelčičce schovávala pistoli?”

„Doufám, že něčeho takového nebude zapotřebí. Hodlám jednoho po druhém navštívit všechny vaše věřitele, informovat je o našem utajeném zasnoubení a poprosit je o diskrétnost a trpělivost. Věřím, že to pochopí. Koneckonců, dokud hnijete ve vězení, nemají naději, že si pomohou zpět ke svým penězům. Pokud uvěří, že své dluhy vyrovnáte, jakmile se vrátíme z romantických líbánek na Vysočině, dá se čekat, že prokážou trochu velkodušnosti, ne?”

„Možná okouzlíte mé věřitele, ale s tím rozlíceným soudcem nic nezmůžete. Když jsem ho viděl naposled, žíznil po mé krvi.”

Usmála se ještě víc, až se jí v levé tváři udělal dolíček. „Kdo myslíte, že mi tuhle návštěvu zařídil? Lord Poultney ví, že nemá šanci dostat vás na šibenici. Povedlo se mi ho přesvědčit, že připoutat se na zbytek života k jediné ženě bude pro zhýralce jako vy mnohem příhodnější trest.”

Simon seděl bez hnutí. Byl u námořnictva dost dlouho, aby poznal, kdy ho obklíčí někdo s větší palebnou silou. A ani za mák se mu nezamlouvalo, že se protivník chystá obsadit jeho loď.

Zvedl se z pohovky a vypjal se nad svou návštěvnicí v celé své výšce; udělalo mu dobře, že o krok ucouvla.

Nikdy ho nikdo nepodezíral z galantnosti. Ale teď mu připadalo, že nemá na vybranou a musí se pokusit tu bláznivou holku zachránit, než se nabídne nějakému ještě bezzásadovějšímu odsouzenci, než je on sám. Pokud nějaký takový vůbec existuje.

„Tak dobře, slečno Kincaidová,” založil si ruce v bok. „Přistoupím na tu vaši ďábelskou dohodu.”

„Opravdu?” Na Catrioně bylo znát, jak ji jeho nečekaná kapitulace zaskočila.

„Ale mám jednu malou podmínku.”

„Jakou?” zeptala se opatrně.

Přikročil k ní. Zase o krok ucouvla a jen tak tak se zarazila, aby nezakopla o stoličku. „Vyhlídka na to, jak roztočím polovinu vašeho věna, je sice velmi lákavá, ale sama o sobě nestačí, aby

ukojila moje…choutky. Nevidím důvod, proč bych měl potupné trpět v manželství, aniž bych si mohl užívat výhody, které

sebou přináší.” ,

„Ja-jaké výhody?” zakoktala se.

Usmál se na ni, laskavě a shovívavě jako kněz. „Vás.” Slyšitelně polkla. „Mě? Vy si chcete užívat mě?”

„Určitě máte u strýčka doma zrcadla. A určitě vám neuniklo, že z vás vyrostla hotová kráska.” Zvedl jí ruku k tváři, skoro přesně tak jako onoho dávného letního dne ve stáji. „Jestli mám hrát roli oddaného manžela, pak si zasloužím i něco podstatnějšího než jen vaše věno.” Přejel jí bříškem palce po hebkém spodním rtu. Zachvěla se a on chraplavě dodal: „Chci vás. Chci s vámi sdílet lůžko. Chci, abyste plnila manželské povinnosti, jaké od vás budu vyžadovat.”

Simon se snažil svůdně očarovat Catrionu, ale chytil se do vlastní pasti; to jeho samotného očaroval mlhavý lesk v jejích očích, rty, které se pod mazlivými doteky jeho palce mírně pootevřely. Pleť měla heboučkou jako chmýří. Zatracená škoda, že nikdy nezjistí, jestli je tak hebká úplně všude.

Měl pocit, jako by se znova ocitli v té stáji, v nose je šimrala vůně čerstvého sena a zrnka prachu kolem nich tančila třpytivý menuet. Jako by byl mnohem mladší a plný příslibů a tajných snů, o kterých ví jenom ona. Než si pořádně uvědomil, co dělá, naklonil se k ní a vychutnával si její voňavý hřejivý dech na svých rtech.

Tiše zaklel a prudce se napřímil. Kalhoty ho najednou nepříjemně škrtily a zrádné tělo ho ponoukalo, ať ji strhne na pohovku a naplní to směšné manželství, na které nehodlal přistoupit.

Založil si paže na hrudi a svrchu se na ni zadíval. „Takové jsou moje podmínky, slečno Kincaidová. Bud na ně přistoupíte, anebo ne.”

Catriona věděla, že by musela být úplně šílená, aby na takové nestydaté podmínky přistoupila. Nabídla mu kratičký, ryze účelový svazek. A on opáčí tím, že se dožaduje svolení poskvrnit její nevinné mladé tělo, aby si dopřál co největší potěšení a naplnil své zhýralé choutky. Kvůli bratrovi byla ochotna přestát sňatek se Simonem, ze kterého by se snad časem otřepala. Ale kdyby s ním sdílela lože – byť jen krátce-, mohla by nést následky do konce života.

Zaklonila hlavu a prohlížela si ho. Nasadil si masku chlípného zloducha znepokojivě snadno, ale nesmí zapomínat, že je taky zkušený hráč.

Existuje jen jediný způsob, jak zjistit, jestli blafuje.

Když se Catrioně vytratila z očí veškerá zamženost a ztvrdly jí v ostré úštěpky pazourku, Simon zaťal zuby a připravoval se na políček, který si plně zasloužil a o němž nepochyboval, že přijde.

„Tak dobrá, pane Wescotte,” řekla odhodlaně. „Já ty vaše podmínky beru.”

Šimonovi nevěřícně poklesla čelist.

Nezmohl se na nic, jen tam nehybně stál a pozoroval ji, jak jde zpátky ke stoličce a natahuje si rukavičky, jako by se nechumelilo, jako by právě neprodala svou drahocennou nevinnost úplně cizímu člověku. „Možná mi bude den dva trvat, než dosáhnu vašeho propuštění. Jakmile to půjde, pošlu vám pokyny co a jak dál. Předpokládám, že trefíte k sídlu mého strýce kousek za městem. Doufám, že v pondělí ráno už bychom mohli být na cestě do Gretna Green, abychom se tam v tichosti vzali.”

Simon ji pozoroval, jak si zavazuje stuhy kloboučku do rozverné mašličky, a musel se párkrát trhaně nadechnout, než si zaškatulkoval neznámý pocit, který se mu rozlil v žilách, jako vztek. Simon Wescott se nikdy nevztekal. Opíjel se. Býval sžíravě sarkastický. Občas se v něm rozhostil ledový klid. Ale nevztekal se nikdy. A popravdě řečeno, nevztekal se ani teď.

Byl rozlícený k nepříčetnosti.

Takhle se nenaštval od chvíle, kdy Phila Wilcoxe přistihl, jak při partii faraa schovává v rukávu kompletní sadu es. Vybil si tehdy zlost tím, že toho lumpa vyzval na souboj a střelil ho do zadku, když se Philo dal zbaběle na útěk, místo aby se odhodlal k výstřelu. Ale usuzoval, že společnosti by se dvakrát nezamlouvalo, kdyby se podobným způsobem rozhodl potrestat prohnanou slečnu Kincaidovou.

To ale neznamená, že si nemůže zchladit žáhu jinak.

Zamířil k ní a odkopl stoličku z cesty. Při pohledu do jeho zúžených očí se ty její poplašeně rozšířily. Neohrabaně couvala a ve tváři se jí poprvé za celou dobu, co s ním byla zamčená v cele, objevil nefalšovaný strach.

„Copak, pane Wescotte?” zeptala se přidušeně. „Chcete si pohovořit ještě o něčem?”

„Ale kdepak, mám dojem, že už jsme probrali všechno, co bylo třeba.” Donutil ji docouvat až ke stěně, takže už neměla, kam jít. ,,Ale nemohu vás odtud nechat odejít s pocitem, že jsem zanedbal své povinnosti. Pokud vím, takovéhle dohody se obvykle pečetí polibkem.”

Ruka jí zalétla hrdlu. „Ne… Já si vážně nemyslím, že… Určitě by se neslušelo, aby…“

Přišpendlil ji svým tělem ke zdi, vklouzl jí dlaní za hlavu bez ohledu na to, že jí pomačká klobouček, a přisál se ústy k jejím, dřív než se zmohla na protest. Pokud je tohle dábelská dohoda, tak jí předvede, kdo z nich dvou je tady ďábel.

Ale nečekal, že hebká ústa, která drtil svými, mu dají okusit zároveň peklo i ráj. Ten nesnesitelně sladký polibek chutnal po nektaru a ambrózii. A vzápětí plameny vyšlehly ještě výš, když nu ovinula ruku zezadu kolem krku a pevně se ho chytila, jako by sklouzávala do nějaké hluboké temné propasti a byla odhod-má strhnout ho tam s sebou.

Catriona strávila stovky osamělých nocí sněním o tom, jaký polibek by jí asi Simon tehdy v té prosluněné stáji dal, kdyby nebyla tak mladá a on nebyl tak rozmrzelý. Vždycky s tesklivým povzdechem zavřela oči a představovala si, jak se jeho rty cudně dotýkají jejích a jejich myšlenky, srdce a duše se přitom něžně spojují v jedno.

Tenhle polibek takový vůbec nebyl.

V jednom se nepletla. Něco takového jako tenhle polibek se rozhodně neslušelo. Nebyl to polibek nápadníka, který se něžně dvoří své vyvolené. Byl to polibek piráta, který se zmocnil kořisti. Polibek dobyvačného barbara odhodlaného znásilnit první pannu, na kterou v dobyté vsi narazí. Simon nelítostně plenil její měkké rty, a když se šokované zajíkla, využil toho a vklouzl jí jazykem mezi ně.

A ona se vůbec nebránila. Měla pocit, že při žhavých výpadech jeho jazyka všechno uvnitř ní ta je v hustý sladký med.

Simon chtěl Catrionu potrestat, ale teď trpěl sám – trýznil ho nenasytný hlad a ponoukal ho uzmout si mnohem víc než jen její pěkné rty.

Když jí podklesla kolena, obratně zareagoval, vklouzl jí svým kolenem mezi stehna a podepřel ji. I přes silné sukně cítil, jak z ní vyzařuje horkost. Neodolal a drsně se o ni kolenem otřel; celým tělem mu projelo škodolibé uspokojení, když mu přitom do úst bezmocně zasténala rozkoší.

Ani jeden nezaslechli, jak se na zrezivělých pantech skřípavě otevřely dveře cely. ‘

„No nejni to rozkošný!”

Odskočili od sebe. Simon jí instinktivně ovinul paži okolo pasu a odstrčil ji za sebe, aby ji zaštítil vlastním tělem.

Ve dveřích cely stál žalářník, rty roztažené v nadšeném úsměvu, až mu mezi nimi koukaly zčernalé pahýly zubů. „Když vás vidím takhle pohromadě, div se mi z toho nerozteče to mý starý srdce.” Zvedl pohled k Šimonovi a toužebně si povzdechl. „Máš kliku, mladej. Taky jsem si vodjakživa přál mít sestru.” -

Nepřijde.

Catriona si klekla na čalouněné okenní sedátko, otevřela okno i a vyklonila se do noci. Až na vzdálené cinkání postrojů a neklidné rzáni koní ve stáji nerušilo idylický večerní poklid vůbec nic. ‘ Ať sebeúporněji propátrávala zvlněné kopce a úhledné živé ploty ohraničující strýcovo panství, nikde nebylo ani stopy po galantním rytíři, který se se má přihnat, aby ji zachránil anebo znásilnil.

Kůže ji brněla vzrušením. Soudě podle toho polibku, který jí dal ve vězení, se chystá spíš k tomu druhému.

Nervózně se ohlédla po posteli. Dokonce i Robert Bruče ji ‘ v tom nechal samotnou. Ten chundelatý rošťák se nejspíš naparuje ve svém harému koček, které se potulují po stájích a soupeří spolu o jeho nestálou pozornost.

Catriona si sedla na paty a zadívala se na dekorativní pozlacené hodiny na krbové římse. Podle jejích výpočtů propustili Simona z vězení už před víc než pěti hodinami. Během těch čtyř dnů, které uplynuly od jejich setkání, měl spoustu času naplánovat si, jak se z dohody vyvléknout. Nejspíš už uprchl z města, možná i ze země. Nejspíš se teď rozvaluje v náručí nějaké hezoučké mladičké běhny, popíjí brandy a vtipkuje na Catrionin účet.

Vzhledem k tomu lehkomyslnému slibu, který mu dala, by asi měla být ráda, že to spolu nedotáhnou k oltáři. Přistoupit na jeho nestydatou podmínku byla bláhovost. I když to pochopitelně stálo za to, třeba už jen kvůli pohledu na to, jak mu nevěřícně poklesla ta jeho hezky tvarovaná brada.

Do tváří se jí nahrnula horkost a úporně se pokoušela zarazit svévolnou představivost, která jí předkládala skandální obrázky toho, jaké manželské povinnosti by asi Simon Wescott od své ženy očekával. Přejela si prstem přes naběhlý spodní ret. Soudě podle

toho vražedně dovedného polibku by jí nejspíš poskytovaly stejnou rozkoš jako jemu, ne-li ještě větší.

Ručička na hodinách poskočila o další minutu. Dokonce ani vyhlídka na to, že ji dostane do postele, Šimonovi zjevně nestačí, aby ho přiměla dostát slibu. Catriona neklidně poposedávala na okně a byla čím dál podrážděnější. -

Když jí k uším zalétl vzdálený mužský šepot, srdce jí v hrudí poskočilo. Vyklonila se z okna směrem k měděné střeše holubníku, ale spatřila jen dva strýcovy sluhy, kteří si zašli ven zakouřit, než zamknou dům na noc.

Z březnového vzduchu pořád dýchal štiplavý zimní chlad, i když na větvích lípy opodál už se nesměle klubaly pupeny. Catriona se schoulila v rohu sedátka, zastrčila si bosá chodidla pod okraj noční košile a přitáhla si omšelý pléd těsněji k tělu.

Ten zelenočerný tartan byl místy tak prošoupaný, že byl skoro průsvitný. Strýc jí před třemi lety zakázal chodit v plédu mezi lidi. Dvakrát ho musela vytahovat z odpadků, protože služebným nakázal, aby ho spálily. Dohánělo ho k nepříčetnosti, že kašmírový šál, který jí dal k dvacátým narozeninám, se válí ledabyle přehozený přes lakovanou zástěnu v rohu pokoje, zatímco tenhle kus hadru Catriona nedá z ruky.

Catriona věděla, že se chová dětinsky, ale nepřenesla by přes srdce, kdyby měla pléd vyhodit. Byl jedinou připomínkou života, který kdysi vedla s rodiči a bratrem. Postupem času bledla jak látka, tak vzpomínky.

Velké stojací hodiny na podestě v patře v tu chvíli začaly odbíjet, jako by chtěly umocnit její nešťastné přemítání; zastavily se, až když odbily jedenáctkrát. Když dozněla ozvěna posledního dutého úderu, Catrioně pokleslo srdce.

Jestli ji Simon zradil, je s ní konec. Eddingham se má zítra vrátit a Catriona nepochybovala, že okamžitě zajde za strýcem a požádá ho o její ruku.

Shodila si z ramen pléd, slezla z okenního sedátka a došla k vysoké šatní skříni z třešňového dřeva v rohu pokoje. Vytáhla z ní brokátovou příruční kabelu a začala do ní plnými hrstmi pěchovat punčochy a spodní prádlo.

Strýc Ross měl pravdu. Chodí s hlavou v oblacích. Kdyby se neoddávala dětinským romantickým fantaziím, nesvěřila by své naděje – a bratrův život

- do rukou nestoudného ničemy, jako je Simon Wescott. Radši prodá těch pár šperků, které jí strýc během let dal, a nechá se odvézt poštovním vozem do Edinburghu. Až dorazí na Vysočinu, možná nebude mít o moc větší majetek, než když odtamtud odjížděla, ale aspoň se nebude muset vzdát nadějí, že najde Connora a svůj klan.

Zanořila se hlouběji do skříně a zavadila prsty o leštěné růžové dřevo. Rázem zapomněla na veškerý spěch, vytáhla z úkrytu obdélníkovou krabičku a jemně odklopila víko. Uvnitř si na hedvábné vystýlce hověla hromádka výstřižků.

A vy jste je nepochybné večer co večer hltala oblečená ve své panensky bílé noční košili, než jste sama samotinká vklouzla pod studené pokrývky v posteli.

Šimonova slova jí zazněla v uších tak jasně, jako by stál přímo za ní, tak blízko, že by se ho mohla dotknout. A skutečnost, že bílá košile s upnutými krajkovými manžetami a vysokým límečkem byla panensky bílá jako hábit novicky, jí na náladě nijak nepřidala.

Zaklapla víko a zastrčila krabičku hluboko do tašky, až pod kusy garderoby, o kterých se nahlas nemluví.

Zrovna sahala do skříně pro nejpevnější a nejpohodlnější vlněný kabát, jaký měla, když vtom se od okna ozval hromový rachot. Zarazila se a srdce se jí zrychlilo. Když rachot utichl, následovala šťavnatá nadávka pronesená povědomým mužským barytonem.

Doběhla k oknu, vyklonila se ven a spatřila Simona Wescotta,

jak se válí na zemi ve změti rozbité laťkové mříže a růžových keřů. Ani za mák se to nepodobalo okouzlujícímu výjevu, který si nesčetněkrát představovala – jak Simon přichází k jejímu oknu, drnká na loutnu nebo k ní zamilovaně vzhlíží a pak si přitiskne ruku na srdce a odrecituje: „Však tiše! Co to svítá nade mnou? V tom okně východ je a Catriona slunce.”

Potlačila úsměv a namlouvala si, že příjemný pocit, který ji opanoval, je jen úleva z toho, že si ten blázen nezlámal vaz.

„Dobrý večer, pane Wescotte!” zavolala na něj teatrálním šepo-

tem. „Proč jste rovnou nezabušil na dveře a nenechal majordoma, aby ohlásil váš příchod? Bylo by to daleko diskrétnější.”

Vytáhl si z vlasů kus šlahounu, pak k ní vzhlédl a zaškaredil se. „A mnohem míň bolestivé.”

„Ve svém vzkazu jsem vás varovala, že mřížka možná vaši váhu neunese.”

Odkopl trosky laťkoví, které ho tak potrápilo, a vyškrábal se do sedu.

„Ale nevarovala jste mě, že pod ní rostou růže.”

„Nepřišlo mi to důležité. Nerozkvetou dřív než za několik týdnů.”

„Možná nekvetou, ale ujišťuju vás, že trnů mají spoustu. Nebo aspoň měly, dokud jsem na nich nepřistál. Teď mám většinu těch trnů zapíchanou v… v sobě.” Trpitelsky zkřivil tvář, odmotal si růžový šlahoun z krku a vydrápal se na nohy.

Než mu Catriona stačila navrhnout, že se proplíží dolů ke vchodu pro služebnictvo a pustí ho dovnitř, začal šplhat přímo po zdi; přidržoval se hrubých kamenů, které vyčnívaly z rohu domu.

Když se jeho široká ramena ocitla na dosah, Catriona ho popadla za záda kabátu a pomohla mu protáhnout se oknem, přičemž se jí naskytla skvělá příležitost pokochat se tím, jak se mu pod látkou vlní svaly. Napadlo ji, jestli stejně obratně šplhával v lanoví na palubě Belleisle.

Skulil se z okenního parapetu a napřímil se. Catriona ucouvla; najednou ji poplašilo, že pustila do své ložnice takového nechvalně proslulého prostopášníka. V jejích snech vždycky zůstával venku za oknem, stačilo mu těšit se z její přítomnosti na dálku.

„Ta vaše nešikovnost mě trochu zklamala, pane Wescotte. Čekala bych, že s podobnými záležitostmi budete mít bohatou zkušenost.”

Zamnul si zadek a šlehl po ní temným pohledem. „S čím? S vytahováním trnů ze…“

„Se šplháním do ženských ložnic uprostřed noci,” dořekla elegantně. „Copak to není nejlepší způsob, jak se vyhnout man želům?”

Protřepal si zlatohnědé vlasy a uhladil vínovou vestu. „Dovolím si vás upozornit, že s vdanými ženami jsem přestal flir-

tovat už před lety. Měly neblahou tendenci zamilovat se do mě a požadovat rozvod.”

„To pro vás muselo být skutečně úmorné. I pro ty manžely/’ dodala suše.

„Ujišťuji vás, že já jsem trpěl mnohem víc než oni, slečno Kin-” Zamračil se. „Jak se sakra vůbec jmenujete křestním jménem?”

„Catriona,” odpověděla, protože dospěla k závěru, že tohle není zrovna nejvhodnější chvíle, aby ho pokárala za klení.

„Catriona,” zopakoval a z jeho úst to jméno znělo jako hudba. „No ovšem, bylo jasné, že se budete jmenovat právě takhle,” zamumlal si pro sebe. „A ne třeba Gladys, Gertruda nebo Brunhilda.” Výraz se mu rozjasnil.

„Můžu vám říkat Kitty?”

Sladce se na něj usmála. „Ne, pokud si nepřejete znova přistát v těch růžích.”

Ustoupil od okna a vysekl jí galantní úklonu. „Dobrý večer, má krásná Catriono. Přišel jsem vás zneuctít.” S tím ležérním vyzývavým úšklebkem a v těch světlehnědých kožených kalhotách, které mu provokativně obepínaly štíhlé boky jako druhá kůže, vypadal, že by toho byl klidně schopný.

Catriona polkla; v ústech měla najednou sucho. „Kdepak, přišel jste pouze předstírat, že mě zneuctíváte. Ještě nemáme po svatbě, pane Wescotte.”

„Ale už máme skoro po zásnubách. Tak co kdybys mě začala

oslovovat Simone?” Došel k ní, vzal ji za ruku a donesl si ji ke rtům. „Anebo třeba miláčku. Anebo lásko moje. Anebo nějakou podobnou něžnůstkou, ze které je patrné, jakou vášnivou a nehynoucí náklonnost ke mně chováš.”

Catrionu znervózňovalo, jak se mu čertovsky blýská v očích. Zaťala ruku v pěst. „Teta je za strýce vdaná už přes třicet let a jakživa jsem ji neslyšela oslovovat ho jinak než, pane’.”

Simon pokrčil rameny a v očích se mu zablýsklo ještě víc. ,,Jsem jen skromný rytíř, ale pokud mě chceš oslovovat pane, nemám námitky.” Jemně si zvedl její zaťatou pěst k ústům a přejel pootevřenými rty po citlivé kůži na vnitřní straně zápěstí. Snížil hlas do chraplavého šepotu. „Když budeš chtít, v intimních chvílích to můžeš rozvinout na můj pane a vládce’.”

Catriona se snažila ignorovat blažený pocit, který se rozléval od jeho rtů, a vysmekla se mu. „To jsi vždycky takový příšerný nestyda?”

Pokrčil rameny a pokusil se zatvářit kajícně, ale moc mu to nešlo.

„Všichni mi to říkají. Moje matka bývala divadelní tanečnice, to víš. Prvních devět let života jsem prožil v zákulisí divadla. Ostatní tanečnice se nade mnou rozplývaly, hladily mě, podávaly si mě z klína na klín.” Nostalgicky se pousmál. „Byly ze mě úplně u vytržení a já je slepě zbožňoval. To, jak si mezi sebou štěbetaly. Jak jim voněly vlasy. Jak jim při chůzi šustily spodničky. Když mi bylo šest, jednou večer jsem se během představení Dona Giovanniho vytratil a matka mě prý našla, jak klečím před jednou z nejhezčích tanečnic a koktavě ji žádám o ruku.”

Catriona se neubránila úsměvu, když si představila zelenoo-kého zlatovlasého kluka v krátkých kalhotách, jak se dvoří světaznalé tanečnici během opery o neřestném životě dona Juana. „Co se s ní stalo?” zeptala se.

„Pochopitelně mě odmítla. Řekla mi, že jsem mrňous a že za ní mám přijít a zkusit to znova za deset let, až dorostu. Pro moje city i sebevědomí to byla hrozná rána, ale po krátkém trpkém truchlení se mi povedlo posbírat rozbité kusy mého srdce a přenést se přes to.”

„Ne…, já myslela s tvojí matkou.”

Z hezky řezané tváře se mu vytratil všechen nenucený šarm a Catrioně najednou připadala ještě přitažlivější. „Umřela, když mi bylo devět. A já od té doby žil u otce.”

Odvrátil se a začal neklidně přecházet po ložnici, čímž jí dal jasně najevo, že žádných dalších zpovědí se od něj nedočká. Zastavil se u nočního stolku, vytáhl zátku z lahvičky s levandulo—vou vodou a přičichl k ní. Když ho Catriona pozorovala, jak se mužnýma rukama dotýká jejích věcí, opanoval ji podivný chvějivý pocit. Připadalo jí, jako by se skoro dotýkal její vlastní kůže.

„Víš jistě, že ti tenhle plán vyjde?” zeptal se, vrátil lahvičku na místo a otočil se k ní. „Nebylo by jednodušší, kdybych ti pošramotil pověst nějakým tradičnějším způsobem? Mohl bych ti poslat nemravný dopis, ve kterém ti vášnivě vyznávám lásku,

anebo se nechat načapat, jak ti někde v tanečním sále dávám pusu za palmou v květináči.” ,

„Můj strýc není žádný hlupák. Musíme ho přesvědčit, že jsem úplně a naprosto zneuctěná. Možná mě bude podezírat, že kuju pikle, ale pokud sluhové na vlastní oči uvidí, jak jsem se zostudila, nebude mít na vybranou a bude nás muset nechat, ať se potají vezmeme.”

„Co když se mě rozhodne radši zastřelit?”

Sladce se na něj usmála. „No tak si budu muset najít jiného ženicha.”

„Nemáš kouska srdce.” Podíval se na ni zúženýma očima, pak přešel přes ložnici a natáhl se na postel. Jak si tam tak hověl mezi všemi těmi naducanými krajkovými polštáři, působil neodolatelně mužně.

Založil si ruce za hlavou, hodil si nohu přes nohu a nerudně se zahleděl na dřevěná nebesa nad postelí. „Nechce se mi věřit, že se nechám odsoudit za zločin, který jsem ani nespáchal.” Šlehl po ní provokativním pohledem zpod sklopených řas. „Tedy aspoň zatím.”

Aby zamaskovala děs, popadla ho za kotníky, shodila mu nohy z postele a vysvobodila zpod jeho bot krémový saténový přehoz. „Ber to jako trest za všechny zločiny, které ti během let prošly. Za všechna ta ukradená srdce. Za to, kolik žen jsi připravil o čest.”

Nenechal se ani v nejmenším rozhodit; posadil se, zul si boty a odhodil je jednu po druhé na opačnou stranu od postele. „Až nás tu ráno najdou, nebudou se divit, proč jsem odtud včas nezmizel?”

„Třeba si budou myslet, že jsme prostě usnuli.”

Přitakal. „To zní věrohodně. Kdybych tě celou noc zahrnoval svým náruživým a nesmírně nápaditým milováním, tak by tě to jaksepatří utahalo.”

Catriona si zkřížila paže na hrudi. „Anebo bych prostě usnula nudou.”

Povytáhl obočí a pochybovačně se po ní podíval, aby jí naznačil, jak nepravděpodobná mu taková možnost připadá.

Když si svlékl kabát a začal si povolovat vázanku, Catrioně došlo, že se nehodlá zastavit u bot.

„Co to děláš?” zeptala se, když si obratnými prsty rozepnul knoflíky vesty.

;, „Svlékám se, to dá rozum.” Pronesl to přehnaně vlídně, jako by nedovtipnému děcku vysvětloval složitou matematickou rovnici. „Když nás mají přistihnout in flagranti, těžko přitom můžeme být oblečení, nemyslíš?”

Stáhl si vestu ze širokých ramenou a začal si jeden po druhém rozepínat stříbrné knoflíky na košili. Catriona nevěděla, jestli ji víc fascinují jeho hbité prsty nebo působivě mužná hrud, kterou kousek po kousku odhaloval s každým knoflíkem, který vyklouzl z úhledně obšité dírky.

Postupně se jí naskytl pohled i na pevné svaly na jeho břiše. Roztroušené zlaté chloupky pod pupíkem připomínaly Amorův šíp ukazující cestu do nebe nebo do pekla. Ztěžka polkla a zvedla oči zpátky k jeho obličeji.

Nedíval se na svoje ruce. Díval se na ni. A z potutelného jiskření v jeho očích se ztěžklými víčky poznala, že se jejími rozpaky dobře baví.

Prudce se odvrátila; měla pocit, že se jí pihy na tvářích žárem slévají dohromady. Snažila se, aby její hlas navzdory tomu žáru zněl naprosto ledově. „Pokud ti to není příliš na obtíž, byl bys tak laskav a dal mi vědět, až s tím svlékáním skončíš?”

Slyšela v jeho hlase smích. „Už se nemůžeš dočkat, až uvidíš výsledek, vid?”

Zavřela oči a v duchu napočítala do deseti. „A až zalezeš pod peřinu.” Poklepávala nohou o dřevěnou podlahu a minuty plynuly.

Ozvalo se několik záhadných bouchnutí a žuchnuti, pak lákavé zašustění, a vzápětí Simon konečně řekl: „Už se můžeš otočit. Teď už tvoji panenskou cudnost nic neurazí.”

Catriona si ve svých nejodvážnějších snech představovala Simona ve svém náručí, ale ve své posteli nikdy. Váhavě se otočila; bála se, že před ní bude ležet nahý, jak ho pánbůh stvořil. Ale dodržel slovo a zalezl pod pokrývku. Tedy aspoň polovinou těla.

Opíral se o čelo postele, pokrývku vytaženou k pasu. Na jeho nahé hrudi láskyplně dovádělo světlo lampy a obestíralo ho zlatou září, která by se hodila k archandělu Gabrielovi. Ale pokud ďábelské jiskření v jeho očích nestačilo, aby Catrionu přesvědčilo, že žádný anděl není, pak jeho příští slova ji přesvědčila bezpečně. „Teď je řada na tobě.”

Simon kývl bradou ke Catrionině noční košili. Catriona si ji křečovitě sevřela u krku, až jí zbělely klouby prstů. „Cože?”

„Jestli to má vypadat přesvědčivě, tak nemůžu být svlečený jenom já,” namítl.

„Ne-nechápu proč,” vykoktala. „Nemůžeš třeba…,” neurčitě mávla rukou ve vzduchu, zatímco se při svých omezených zkušenostech urputně snažila něco vymyslet, „… nemůžeš se třeba tvářit, žes mi vyhrnul košili a pak mě zase… ehm, zakryl, když jsi… ehm, skončil?”

Skepticky se po ní podíval zpod sklopených řas. „Nepovídej mi, že takhle se tvůj strýc miluje s tetou.”

Catriona se i při té pouhé představě otřásla. „Ti dva dokonce ani nespí v jedné ložnici.”

„No, aspoň jednou v ní spát museli, jinak by nepočali okouzlující Agátu, nemyslíš?”

„Alici,” zamumlala Catriona slabým hláskem. „A muselo to být dvakrát, protože mají ještě Georginu.”

Simon odhrnul pokrývky - dával si přitom bedlivý pozor, aby měl pořád zakrytý klín - a poklepal na péřovou matraci vedle sebe. Z jeho pokřiveného úsměvu sálala odzbrojující něha. „Nestyd se, miláčku. Slibuju, že se budu chovat jako dokonalý gentleman.”

Catriona by ráda věděla, kolik žen už přesně těmihle slovy a úsměvem vlákal do své postele. Těmi slovy říkal jedno, ale očima a úsměvem sliboval rozkoše, kterým by žádná žena neodolala ani by jich nelitovala. Přinejmenším ne v těch chvílích, kdy je zažívá.

Catrioně vždycky připadala její postel dekadentně veliká - zejména ve srovnání s uzoučkou, vřesem vycpanou matrací, na níž spávala jako dítě ve Skotsku -, ale když se na ní svým mohutným,

mužným tělem rozvalil Simon, najednou se zdála úplně maličká. nenapadlo by ji, že chlap dokáže zabrat tolik místa. A spotřebovat tolik vzduchu. Jak bloudila pohledem od jeho úsměvu k širokým ramenům a pak k té dráždivé šipce z chloupků na plochém břiše, hrud se jí sevřela a začala dýchat mělce a přerývaně.

Dostala strach, aby se ještě ke všemu neztrapnila tím, že omdlí, a tak se rychle rozběhla přes pokoj, hupsla do postele a přetáhla si pokrývku přes hlavu. Teprve tam se odvážila vysoukat z noční košile a odhodila ji na zem. S hlavou pořád zakutanou pod peřinou strnule ležela na samém krajíčku matrace a bála se pohnout, aby snad nějakou vrtošivou částí svého těla omylem nezavadila o nějakou ještě vrtošivější část toho jeho.

„Catriono?”

„Hmmm?” opáčila; docela ji překvapilo, že si pamatuje její jméno.

„To tam hodláš zůstat zahrabaná celou noc?”

Catriona se úporně snažila uchovat si alepoň cáry důstojnosti, když už ne oděvu. „Možná,” odsekla.

Tahal za pokrývku, až zpod ní vykoukly její oči a nos. Zamžikala na něj.

„Mám sfouknout lampu?” zeptal se.

„Ne!” vyhrkla. Zpanikařila při představě, že by s ním ještě ke všemu měla sdílet postel ve tmě. Posadila se, křečovitě si tiskla povytaženou pokrývku k hrudi a třepala hlavou, aby odhodila vlasy, co jí spadly do očí. „Mám mnohem lepší nápad.”

Během pár vteřin posbírala všechny polštáře, na které dosáhla. Natřepala je a začala mezi nimi dvěma stavět neprostupnou zed. Když skončila, přes vršek bariéry skoro nebylo vidět. Říkala si, že tak důmyslnou blokádu by nevybudoval ani sám Napoleon.

„Připadám si, jako bych byl zpátky ve vězení,” mrmlal Simon zpoza polštářů.

„Pokud mi ten plán nevyjde, tak tam možná zase skončíš,” upozornila ho, překulila se na bok a umíněně se k jeho půlce postele natočila zády.

S trpitelským povzdechem se uvelebil na své polovině za improvizovanou barikádou. Catriona zavřela oči. Ať se sebevíc snažila uvolnit a nevšímat si ho, pořád si pronikavě uvědomovala

jeho přítomnost. Ani za mák se nepodobal tomu mladíkovi, o kterém celé roky snila. Byl to úplně cizí člověk - exotický a nebezpečný jako tygr podřimující na sluníčku. Jeho hřejivá kůže vydechovala neurčitou mužnou vůni. Připomínala jí vůni rozpuštěných karamel smíšenou se svěžím mořským vánkem v Brightonu.

Neklidně se převalila na záda a civěla na nebesa postele. Ještě nikdy v životě neprovedla něco tak neslýchaného, jako je spát bez noční košile. Na tom, jak se jí pokrývka otírala o nahé tělo a jak ji šimrala do bradavek, až jí naběhly, bylo cosi báječně dekadentního. Měla sto chutí zálibně se protáhnout a příst jako spokojená kočka.

Zase se překulila na bok a zadívala se na hradbu z polštářů; říkala si, že tuhle noc ani nezamhouří oko a Simon jakbysmet.

Vtom zaslechla slabé zachrápání.

Přitiskla si deku k hrudi a nakoukla přes polštáře. Simon měl zavřené oči, mírně pootevřená ústa a zhluboka, pravidelně oddechoval. Jak tam tak ležel, řasy se zlatými konečky mu spočívaly na tvářích a zbloudilý pramínek vlasů mu visel do čela, vypadal nevinně jako právě narozené děcko. Tedy v jeho případě spíš čer-tovské kvítko.

Pokrývka mu sklouzla až k bokům. Catriona si skousla spodní ret; chtě nechte ji fascinovaly ty záhady, které se pod ní skrývají. Kvůli upejpavosti tetičky Margaret nikdy nepokročila se znalostmi mužské anatomie dál než k tomu, co odkoukala při páření koček a koní ve stájích. Co by asi Simon udělal, kdyby ji načapal, jak mu nakukuje pod peřinu?

Jelikož se obávala, že přesně ví, co by udělal, zachumlala se zpátky do osamoceného hnízdečka na své polovině postele. Nejspíš už za svůj život spal vedle tolika nahých žen, že to pro něj není o nic víc vzrušující, než kdyby se mu k noze přitulil Robert Bruče.

S povzdechem se vzdala nadějí, že tuhle noc usne. Ale než se nadálá, Simonovo rytmické pochrupování ji ukolébalo do blaženého spánku beze snů.

Když se Simon probudil, k nahým zádům se mu tisklo hřejivé ženské tělo a cítil počínající erekci. Ačkoli ještě napůl spal, přesně

věděl, co si s obojím počít. Ale než se stačil překulit, přiklopit to ženské tělo svým a oddat se zapomnění líbeznějšímu než spánek, uvědomil si, komu to tělo patří.

Zprudka otevřel oči.

Přemítal, jestli se mu to třeba jen nezdá, a tak maličko nadzvedl hlavu a ohlédl se přes rameno. Ne, nezdá. Vedle něj skutečně ležela slečna Catriona Kincaidová, černočerné kudrny rozprostřené po polštáři, tváře zrůžovělé spánkem, a na šíji ho svůdně šimral její dech. Když se zavrtěl, ovinula mu ruku kolem pasu a přitáhla si ho ještě těsněji k sobě, takže se mu k zádům přivinula její nahá ňadra. Ačkoli už mu to připadalo fyzicky nemožné, cítil, jak tvrdne čím dál víc.

Tiše zasténal a zabořil tvář do polštáře. Všechny ostatní polštáře se válely shozené na Catrionině straně postele, ale určitě mu neuvěří, že v tom neměl prsty. Sjel očima níž. Rukou mu ve vší nevinnosti spočívala na strnulém břiše, jen nepatrný kousíček od míst, která by jim oběma mohla přivodit zkázu.

Celý rozechvělý touhou se prudce posadil a odstrčil její ruku pryč. Doufal, že ji to probudí, ale jen se zamračila, otráveně si odfrkla a zavrtala se hlouběji do měkké matrace.

Pokrývka jí sice zakrývala nejdůležitější partie, ale Šimonovi v tuhle chvíli připadaly půvabné křivky jejího hrdla stejně svůdné jako lákavé stíny jejích bradavek, které prosvítaly pod tenkou dekou. Voněla spánkem, hřejivě a žensky. Ani sebelepší francouzský výrobce parfémů by nedokázal namíchat vůni, která by byla pro mužský nos přitažlivější a erotičtější.

Náhodný pozorovatel by tomu asi těžko uvěřil, ale Simon se odjakživa pyšnil dokonalým sebeovládáním – zejména ve vztahu k ženám. Každé svůdné slůvko, které vypustil z úst, každý polibek, každé dovedné pohlazení bylo pečlivě vypočítané, aby přivodilo ztrátu sebekontroly jeho milence, nikoli jemu samotnému. Jenže teď mu hrozilo, že o tuhle výhodu přijde, a to všechno jen kvůli neohrabanému dotyku nevinné holky.

Lampa někdy během noci zhasla. Mžoural v šeru a pokoušel se rozeznat, co ukazují ručičky hodin na krbové římse. Bledé světlo, které se dovnitř linulo oknem, mohlo být od měsíce, ale zrovna

tak mohlo signalizovat svítání. Každou minutu sem někdo může vtrhnout – anebo to možná potrvá ještě celé hodiny.

Prohlížel si Catrionu. Její pootevřené rty mu připadaly svěží a svůdné jako okvětní plátky růže zlíbané kapičkami ranní rosy.

Slibuju, že se budu chovat jako dokonalý gentleman.

Vlastní slova se mu vrátila jako bumerang. Neřekl jí tehdy před lety v té stáji, že nemá ve zvyku dávat sliby, které nehodlá dodržet?

Kdyby si ve chvíli, kdy je tak bezbranná a zranitelná, ukradl byť jen jediný polibek, aby ukojil své vlastní tělesné choutky, bylo by to něco nepřístojného, nehorázného…

Naklonil se k ní a jemně se dotkl svými rty jejích. Neodpustitelného…

Catrionu líbal muž, který v tom byl rozený umělec. Rty měl pevné, ale přitom hebké, přejížděl jimi po jejích a jemně je přesvědčoval, aby se pootevřely. Odmítala otevřít oči; jestli je to sen, nechce se z něj nikdy probudit.

Když jí ale pronikl do úst jazykem, nevydržela ležet v klidu. Boky se jí samy od sebe vzepjaly do oblouku a nadzvedly se z lůžka, hledaly odpověď na otázku, kterou by ani nedovedla položit, protože se jí nedostávalo slov. Jazykem si pohrával s jejím – škádlil ho, dráždil a laskal. Beze slov jí dával sliby, které už nedovedla rozeznat od lží.

Žilami se jí rozlila hutná touha, pulzovala v zapovězených místech, kterých se odvážila dotýkat jen za temných bezesných nocí v naprosté samotě. Ten polibek byl pouhým nástinem rozkoše, kterou by jí mohl dát. Hýčkal její ústa stejně vybraně, jako by nepochybně hýčkal celé její tělo, kdyby byla tak troufalá – anebo tak pošetilá-, aby se odevzdala do jeho rukou.

Ty ruce jí teď přejížděly po citlivém krku, po ramenech, po bolestivě naběhlých ňadrech. Přes pokrývku jemně vzal jedno z nich do dlaně, potěžkával ho a bříškem palce jí dráždil bradavku. Zároveň jí něžně sál špičku jazyka, aby jí předvedl, jaké zázraky by dokázal, kdyby ho pustila pod peřinu. Ty provokativní dotyky ji celou rozechvěly touhou, až se neudržela a zasténala.

Možná by se dokázala přesvědčit, že se jí to všechno jenom kdyby si poprvé v životě nepřipadala naprosto probuzená.

Všechny její smysly přímo pulzovaly životem; dobrovolně se podvolovala něžnému mistrovství Simonových úst a rukou. Bylo by příliš snadné předstírat spánek, dokud Simon to svádění nedotáhne do konce. A pak svalit všechnu vinu na něj a hrát roli nevinné oběti, kterou zničila jeho neukojitelná vášeň.

Jenže svědomí by jí takovou přetvářku nedovolilo. Možná postrádá odvahu podívat se Šimonovi zpříma do očí a riskovat, že na ní pozná, jak bláznivě a věrně do něj byla celé ty roky zamilovaná a jak dlouho na tuhle chvíli čekala, ale může aspoň vydechnout jeho jméno do medového kalichu jeho úst. Může mu vplést ruce do hebkých vlasů v barvě zralé pšenice a opětovat mu polibek s bezelstnou vroucností prozrazující dlouholetou touhu.

Zareagoval čímsi na pomezí mezi zasténáním a zavrčením. Catrioně se zatočila hlava vzrušením. Poprvé si uvědomila, že i ona má k dispozici vlastní zbraně – že nad ním vládne mocí a vůbec k tomu nepotřebuje bůhvíjakou zkušenost ani dovednosti.

Přijal její nevyslovenou výzvu a prozkoumával jí jazykem ústa v polibku, který byl zároveň něžný i erotický. Rukou přitom zajel pod pokrývku a klouzal dlaní vzhůru po jejím nahém stehně. Catriona se zajíkla. On se ji vážně chystá zneuctít – a ji opustila veškerá mravní síla. Místo aby se začala zuřivě bránit, vítá svoji zkázu s doširoka otevřenou náručí.

Nikdy se jí ani nesnilo, že by nějaký muž mohl být tak něžný a přitom tak nelítostně přesvědčivý. Simon ji přiměl rozevřít stehna stejně snadno, jako ji předtím přiměl rozevřít rty, a s vytříbenou něhou vklouzl prsty do chloupků mezi nimi.

Ať už tam objevil cokoli, zjevně ho to nadmíru potěšilo. Když vklouzl prstem mezi jemné okvětní plátky jejího těla, celý se napjal a rozechvěl se.

Catriona mu zabořila tvář do ramene a zhluboka zasténala, protože ji opanoval pocit, jaký ještě nikdy nezažila, a hrozil rozmetat na kusy její poslední zábrany. Rozkoš byla příliš slabé slovo. Byla to blaženost a agónie a zoufalá touha v jednom. Měla

pocit, že už to nevydrží ani vteřinu, ale přitom si přála, aby to trvalo věčně.

„Prosím,” zašeptala ochraptěle. „Prosím…“ Sama nevěděla, o co vlastně prosí. Zato věděla, že by mohla docela dobře umřít touhou, pokud to nedostane.

Simon věděl přesně, co po něm chce. Ďábelsky šikovnými prsty ji hladil, dráždil a hýčkal, až se pod jeho dotyky nekontrolovatelně svíjela. Vůbec nepoznávala tu cizí ženu, ve kterou se proměnila. Jen věděla, že touží po jeho dotycích a po omamné rozkoši, kterou jí přinášejí, asi jako narkoman touží po opiu. Nemýlila se v něm. Je anděl i démon v jednom, neúnavně ji směruje k příslibu ráje a přitom se chystá zmocnit její duše.

Jemně přejel palcem po strnulém poupěti ukrytém v kudrlinkách chloupků a Catriona se na okamžik, který se zdál věčností, ocitla na pomezí mezi nebem a peklem. Pak se přes ni přelila mohutná vlna extáze a ona se po hlavě zřítila do propasti; jen Simonovy paže ztlumily její pád a jeho ústa ztišila její tichý, přerývaný blažený výkřik.

Ještě pořád se ho držela jako klíště, ztracená v mlze rozkoše, když se dveře ložnice otevřely a na rozcitlivělé nervy jí zabrnkal pronikavý hlas.

„Nevidělas někde ty moje perleťové hřebínky do vlasů, Catriono? Neměla jsem ti je půjčovat. Ty takové krásné věci vůbec neumíš ocenit. Nejspíš by tě úplně stejně potěšila nějaká obyčejná umolousaná mašle nebo…“ Hlas zmlkl, jako když utne.

Zatímco Catriona tam ležela bez hnutí, vykulené oči obrovské jako talíře, Simon ji něžně přikryl a pak se překulil, aby se postavil vetřelci čelem.

Usmál se jako kocour, kterého právě načapali s tlamou plnou kanářích peříček, pružně jako kocour se protáhl a pak pronesl: „Dobré ráno, Agnes. Neseš nám snídani?”

Catrioně vyšel plán přímo dokonale. Alicin nasupený vřískot se rozlehl celým domem a jeden chudák sluha dokonce přiběhl nahoru se sekerou v ruce, protože si myslel, že někdo někoho vraždí. Než do Catrioniny ložnice vklopýtali strýc s tetou, oba l ještě v nočních košilích a s naprosto zmateným výrazem ve tváři, u dveří už se tísnil tucet sluhů a všichni oněměle zírali na postel.

Catriona usuzovala, že se Simonem tvoří přesvědčivý pár. Zvlášť když má vlasy rozcuchané jako vrabčí hnízdo a tváře zrudlé studem i dozvuky té nádherné rozkoše, kterou jí právě poskytl. Nejspíš by tam zůstala bez hnutí trčet, dokud by neumřela na sešlost věkem, kdyby ji Simon nevzal kolem ramen, nevytáhl ji do sedu jako bezvládnou krejčovskou pannu a nepolíbil ji do vlasů.

„To jste vy!” vydechla Alice. Namířila na Simona prstem v obviňujícím gestu, až se přitom kolem ní rozvlnil elegantní sifonový župan. „Já vás znám!”

Vlídně se na ni usmál. „A znali bychom se ještě mnohem důvěrněji, kdyby nás tehdy před lety nevyrušili.”

Strýc Ross byl v obličeji úplně brunátný. Oči mu lezly z důlků a celý se třásl, jako by se o něj pokoušela mrtvice a měl se co nevidět sesunout mrtvý na podlahu Catrioniny ložnice. Vypadal by ale o něco výhrůžněji, kdyby mu přes oko nevisel střapec noční čepice.

„Co to má znamenat, mladá dámo?” zahřímal. „Co je k čertu ten člověk zač a co pohledává u tebe v posteli?” ;

Catriona nečekala, jak ji zabolí, že si o ní strýc myslí to nejhorší. Ranilo ji to ještě víc, než když o ní Alice prohlašovala, že je skotská divoška bez špetky slušného vychování. Ještě víc, než když se jí služebná pokoušela kartáčem pročesat neposlušné vlasy a ona musela poslouchat, jak teta Margaret rozladěně vzdychá. Ještě víc než úšklebky sluhů, kdykoli napichovala hrášek na

špičku nože, místo aby použila drobnou vidličku se dvěma hroty naaranžovanou vedle talíře. Instinkt jí velel přetáhnout si peřinu přes hlavu a rozfňukat se studem.

Ale pak si připomněla, co je v sázce a proč nesmí v téhle přetvářce selhat.

,

Co nejelegantněji a nejdůstojněji se vyprostila ze Šimonova objetí, vyklouzla z postele a zůstala stát vedle ní, pokrývku obtočenou kolem těla, jako by to byla tóga řecké bohyně. Podle toho, že teta Margaret neomdlela jako špalek, usuzovala, že na posteli zůstalo dost dek, aby zakryly Simona.

Zvedla bradu, pohlédla strýci zpříma do očí a směle prohlásila: „Jmenuje se Simon Wescott a je můj milenec.”

Sluhové unisono zalapali po dechu.

„Propáníčka!” zvolala teta a zavrávorala. Okamžitě k ní přispěchala mladinká služtička, aby ji podepřela.

Catriona ani nepostřehla, že Simon taky vstal, dokud ji na uchu nezašimral jeho chraplavý šepot. „Kdyby se o něco málo zdrželi, andílku, tak by to byla pravda.”

Položil jí ruce na ramena a Catriona jen doufala, že si jejich publikum vyloží žár, kterým se jí rozhořely tváře, jako znamení triumfu.

„Zmizte,” vyštěkl strýc.

Catriona si na zmatený okamžik pomyslela, že je chce se Simonem vyhnat s ostudou pryč, jako když byli Adam a Eva nazí vyhnáni z ráje, ale pak jí došlo, že mluvil ke sluhům.

Ti tam dál stáli ochromeni šokem, dokud nezařval: „Běžte! Okamžitě se vraťte ke svým povinnostem a ani slovo o tom, co jste tu viděli, nebo budete okamžitě propuštěni a nedostanete výplatu ani doporučení.”

Sluhové se mlčky jeden po druhém trousili pryč a klopili hlavu, aby se vyhnuli pánovu pohledu. Catriona nepochybovala, že

se zvěsti o jejím poklesku navzdory strýcovým výhrůžkám do večera donesou do Londýna. Šuškanda vesele bují ve venkov ských kuchyních stejně jako na zápražích ve městě a vymýtit ji je prakticky nemožné.

Strýc ztěžka oddychoval a chřípí se mu dmulo. Přejel Simona pohledem od hlavy k patě. Simon se líně usmíval a vypadal obdi-

vuhodně klidně na člověka, který na sobě nemá nic vyjma pokrývky omotané kolem pasu jako bederní rouška. Ale nejspíš má s čelením proti rozběsněným otcům a žárlivým manželům bohaté zkušenosti, pomyslela si Catriona, a proti její vůli jí projel vztek.

Strýc přesunul nasupený pohled k ní. „Jak jsi mohla něco takového udělat? Přijal jsem tě do svého domu a zacházel s tebou jako se svou vlastní dcerou. Tak jak jsi mohla mě i tetu zahanbit a přitáhnout si sem toho… toho….“ mávl rukou k Simonovi, protože se mu nedařilo najít dost výstižné slovo, kterým by ho označil. „… toho cizího člověka? Jak jsi ho mohla přivést do našeho domu a do své postele?”

Než stačila odpovědět, ozval se Simon a přitom ji něžně hladil po ramenou. „Vy dva asi stěží pochopíte, co je to neodolatelná vášeň, když spolu ani nesdílíte lože.”

Strýc ještě víc zbrunátněl a teta si přitiskla ruku na hruď a zvolala: „To tedy nikdy!”

Simonův výraz zjihl. Spiklenecky na ni mrkl. „Nezlobte se, že vám oponuji, madam, ale přinejmenším dvakrát jste ho sdílet museli, jinak byste nepovila Georginu a tady Albertu.”

„Alici,” zasyčela Catrionina sestřenice. „Jmenuju se Alice. A nevím, proč tě to tak překvapuje, papá. Vždyť odjakživa tvrdíš, že Catrionina matka byla jenom prachobyčejná skotská coura, která svedla strýčka Davea, donutila ho, aby si ji vzal, a přivedla ho do hrobu.” Pohrdavě si odfrkla. „Není divu, že dcera takové matky nemá o nic lepší morálku než toulavá kočka.”

Catrioně se vybavil matčin láskyplný úsměv a jiskrné šedé oči; proti své vůli udělala krok směrem k Alici a zaťala ruce v pěst. „Vážně? A na co se v tom případě můžeš vymlouvat ty?”

Simon ji popadl za paže a přitáhl si ji zpátky k sobě. Ačkoli se nepřestával usmívat jeho hlas práskl místností jako bič, který dovede

tnout až na kost. „Měla byste si rozmyslet, jak oslovujete jinou nevěstu, Abigail.”

Catriona se po něm poplašeně ohlédla; poprvé si uvědomila, že by mohl být nebezpečný protivník.

„Nevěstu?” zopakovala Alice a zbledla, takže její tvář získala stejnou barvu jako župan.

„Nevěstu?” zahřímal strýc.

„Propáníčka,” hlesla teta Margaret, sklesla do nejbližšího křesla a přitiskla si k roztřeseným rtům nepostradatelný kapesníček.

Simon se strýci smířlivě uklonil. „Omlouvám se za svou troufalost, pane, ale od chvíle, kdy jsem vaši neteř spatřil mezi všemi lidmi v tanečním sále, bylo mi jasné, že je pro mě ta jediná pravá. Všechny ostatní ženy vedle ní bledly.”

Strýce to něžné vyznání nikterak neobměkčilo a dál se mračil. Simon Catrionu otočil čelem k sobě. Jemně ji vzal za ruce, palci jí něžně hladil klouby prstů a pohledem ji laskal po tváři. „Zamiloval jsem si její odvahu, její temperament, její krásu a od té chvíle nedokážu myslet na nikoho a na nic dalšího. Kdybych byl lepší člověk, odolal bych pokušení okusit její půvaby. Ale toužil jsem po ní tolik, že by mi žádná nebeská ani pekelná moc nezabránila učinit ji svou vlastní.”

Simonovy zelené oči už nejiskřily uličnictvím, ale žhnuly vášní. Alici úžasem poklesla čelist a teta Margaret se jen ovívala kapesníčkem.

Catriona ještě víc užasla, když před ní Simon poklekl a krátce, ale vroucně jí přitiskl rty na hřbet ruky. Vzhlédl k ní s naléhavým prosebným výrazem. „Nyní se jen mohu modlit, aby mi odpustila, že jsem tak bezohledně zneužil její nevinnost, a nechala mě, abych to odčinil tím, že s ní budu sdílet život, budoucnost… a jméno.”

Catriona na něj zírala s otevřenou pusou. Snila o téhle chvíli tak dlouho, že teď skoro chtěla poprosit Alici, ať ji štípne, aby se přesvědčila, že se jí to jen nezdá.

I když jí v srdci bily na poplach varovné zvony, měla sto chutí uvěřit každému Simonovu slovu.

Ale udělat to by bylo šílenství… a čekalo by ji jen zlomené j srdce.

Simon si zaslouží nadšený potlesk doprovázený výkřiky! „Bravo!” Během let strávených v divadle se zjevně naučil mnohem víc než jen přinášet na jeviště rekvizity a nakukovat tanečnicím pod sukně. Klidně by se mohl promenovat po prknech věhlasných divadel v Drury Lané, bok po boku takovým hvězdám, jako jsou John Kemble a Sarah Siddonsová!

Když viděl, že si ho Catriona obezřetně měří, místo aby mu padla do náručí a rozplakala se radostí a vděkem, nepatrně zúžil oči. „Co na to řekneš, moje nejdražší Kitty? Dopřeješ mi tu čest a staneš se mou chotí?”

„Kitty’?” Alice si odfrkla a obrátila oči k nebi. „Když jsem ji tak naposledy oslovila, dala mi do postele myš.”

Catriona měla co dělat, aby je oba neseřvala, ale ovládla se a upjaté pronesla: „Když jste mě požádal tak hezky, pane, asi nemám na vybranou a nezbývá mi než vaši nabídku přijmout.”

Simon se vymrštil na nohy a sevřel ji v objetí tak náruživě, že dostala strach, aby obě pokrývky nesjely na podlahu.

Alice si vztekle dupla útlou nožkou. „To není fér, papá! Jako první zneuctil mě! Takže by se měl oženit se mnou!”

„To už bych radši skončil na šibenici,” zašeptal Simon Catrioně do ucha.

„Probůh!” zařval strýc Ross a nevěřícně na něj zíral. „Kolik ženských členek mojí rodiny jste svedl, člověče?”

„Ještě jsem neměl tu čest seznámit se s krásnou Georginou.” Simon zase vzal Catrionu za ruce a potměšile se usmál na tetu Margaret. „Ani to potěšení strávit pár chvil o samotě s vaší ženou.”

Teta Margaret se do kapesníku zachichotala a strýc Ross odsekl: „Pokud bude po mém, ani ho mít nebudete!”

Střelil káravým pohledem po manželce, došel ke Catrioně a vyprostil její ruce ze Simonova sevření. Jeho horké zpocené dlaně příkře kontrastovaly se Simonovýma chladnýma a suchýma. Bylo to poprvé, kdy z jeho dotyku sálal lidský cit.

„Opravdu si to přeješ, holčičko?” Pátravě zkoumal její tvář; jeho pohled byl pronikavější, než čekala. „Pokud ne, pošlu tě do zahraničí, abys tam počkala, dokud ten skandál neodezní.” S obtížemi polkl. „A pokud by snad… nastaly komplikace, najdeme dítěti útulný domov na venkově. Nebudeš se s ním muset vídat a nic ti nebude připomínat tuhle strašlivou noc. Můžeš dál žít pod mojí střechou, jak dlouho budeš chtít. Nebudu tě nutit, aby sis tohohle lumpa - anebo kohokoli jiného - brala, pokud si to nepřeješ.”

Catriona ustála strýcovo opovržení i vlastní stud, ale tenhle nečekaný projev soucitu ji málem udolal. Zamžikala na strýce a do očí jí vyhrkly upřímné slzy, „Přeju si to, strýčku Rossi.” Ohlédla se po Šimonovi. Pozoroval ji s podivně odtažitým, ale přitom upřeným výrazem. Doufala, že přisoudí přesvědčivost zaznívající z jejích slov hereckému talentu srovnatelnému s jeho vlastním. „Stojím o něj víc než o cokoli jiného na světě.”

Strýc jí stiskl ruce a vrhl vražedný pohled po Šimonovi. „V tom případě je mi Bůh svědkem, že bude po tvém.”

Strýc Ross dostál svému slovu. Po poledni už se Simon s Catrionou chystali k odjezdu do Gretna Green v jednom ze strýcových skromnějších kočárů. Když byl teď na spadnutí utajený sňatek, sluhové přímo sršeli vzrušením. Dva byli vysláni, ať ze Šimonova bytu na Piccadilly přivezou jeho oblečení, takže zvěsti o skandálu už nejspíš touhle dobou dorazily do Londýna. A sluhové je nepochybně přikrášlili dojemnými historkami o tom, jak pozorný je nastávající ženich ke své vyvolené a jak obdivně nevěsta vzhlíží k jeho pohledné tváři.

„Tak kdepak jsou moje peníze, miláčku? Přesvědčila jsi strýčka, ať nám je předá?” zamumlal Simon a donesl si Catrioninu ruku v rukavičce ke rtům. Stáli bok po boku na štěrkové příjezdové cestě a přihlíželi, jak sluhové zapřahají do kočáru dva pěkné sedáky.

„Chtěl jsi říct naše peníze,” opáčila Catriona sladce a zatřepetala řasami.

„No tak dobře – kde je moje polovina našich peněz?”

„Všechno má svůj čas, miláčku.” Vysmekla ruku z jeho sevření, rozzářeně se na něj usmála a jako pozorná manželka mu setřepala z vesty smítko; přihlížející služtičky to kvitovaly nadšenými úsměvy. „Všechno má svůj čas.”

Simon se na ni přimračil, ale Catriona se odvrátila a pozorovala sluhy, jak nakládají do velkého zavazadlového prostoru vzadu v kočáru jediný naditý kufr. Nemohla přikázat služkám, aby jí s sebou zabalily všechny její věci. Věřily, že se pro ně vrátí po idylických líbánkách strávených v ženichově náruči a posteli. Netušily, že už ji možná nikdy neuvidí.

Ohlédla se a při pohledu na okna a opršelé šedé kamenné zdi Jamu, který posledních deset let nazývala svým domovem, ji lítostivě píchlo u srdce. Samotnou ji to překvapilo. Cítil se její otec podobně, když odtud tenkrát v noci prchal? Na rozdíl od ní se ani

nemohl rozloučit s rodinou.

Měli bychom být rádi, že se té běhny zbavíme, mami.” Zpoza rohu se vynořila Alice doprovázená tetou Margaret; tvářila se tak

kysele, že by si člověk myslel, že popíjela zkyslé mléko. Namísto

županu teď měla na sobě jasně žluté vycházkové šaty a slunečník v téže barvě, která jen podtrhovala nažloutlou bledost její-

vyzáblého obličeje. „Když přestane špinit naše dobré jméno i svou neotesaností, třeba se mi konečně povede najít dobrého ženicha.”

„Slyšel jsem, že markýz de Sade hledá nevěstu, která by mu Já společnost v ústavu pro duševně choré,” zašeptal Simon Catrioně do ucha v narážce na nechvalně proslulého autora Justiny a Julietty.

Catriona potlačila úsměv a zamumlala: „Obávám se, že Alici by na její vkus připadal kapku moc usedlý.”

Otočili se po zvuku kopyt. Catriona si myslela, že se z Londýna vracejí sluhové se Simonovými zavazadly anebo se s ní možná nahonem přijíždí rozloučit Georgina s manželem. Ale po dlouhé příjezdové cestě lemované duby se blížil osamělý jezdec, hnal se k

nim, jako by po kopytech jeho koně chňapali pekelní psi.

Alice si slunečníkem zastínila oči proti odpolednímu jasu a

jako první toho muže poznala. „Podívej, mami! To je Eddingham. Věděla jsem, že přijde k rozumu a přijede mě odprosit.”

Když jezdec prudce škubl otěžemi a zarazil mohutného ryzáka, Catriona bezděky udělala krok směrem k Šimonovi. Chudákovi uhnanému koni se těžce zdvíhaly boky a měl je pokryté pěnou.

Eddingham seskočil z koně, Alice k němu doklusala a rozverně zatočila slunečníkem. „Věděla jsem, že se pro mě vrátíš, miláčku! Asi přemítáš, jestli se nad tebou slituju a odpustím ti. Ale jestli je ti opravdu líto, jak ohavně ses ke mně zachoval, tak časem určitě…“ Protáhla obličej, protože Eddingham ji beze slova minul.

Kráčel k Simonovi a Catrioně a pleskal si rukojetí jezdeckého bičíku o dlaň ve stejném rytmu, v jakém mu poškubávalo ve tváři.

Zastavil se před nimi a zabodl prst do Simona, pohlednou tvář zkřivenou vzteky. „To jste vyl” .

„Všiml sis, kolik lidí tě takhle podobně vítá?” ucedila Catriona koutkem úst.

Simon pokrčil rameny. „Co na to mám říct? Musí to být mým neodolatelným šarmem.” Usmál se na markýze. „Nazdárek, Ede. To se sem ženete, jen abyste mi a mé nevěstě poblahopřál?”

„Nevěstě?” vyštěkl markýz a vypadal, jako by se mu to slovo vzpříčilo v krku. „Takže ty povídačky jsou pravdivé?” Otočil se ke Catrioně. „Když jsem odtud minulý týden odjížděl, měl jsem za to, že si rozumíme.”

Opětovala jeho žhnoucí pohled naprosto ledovým. „Ovšemže jsem vám porozuměla, pane. Dal jste své úmysly najevo naprosto jasně.”

Simon si připlácí ruku na srdce. „No tedy, miláčku, nezmínila ses mi, že mám soka v lásce!”

„Netušila jsem, že jsi žárlivec, můj drahý,” opáčila. „Ale nemáš nejmenší důvod ke starostem. Lord Eddingham byl sokem, pouze pokud jde o mé věno, nikoli o mé city.”

Simon ji objal kolem ramen a obdařil Eddinghama zářivým úsměvem.

„To jen panenský ostych Catrioně nejspíš zabránil, aby vám řekla, že už je zadaná. Že si chce vzít mě.” Než stačila zareagovat, zvedl jí prstem bradu a něžně ji políbil na rty. Jed-noznačněji by si nemohl označkovat teritorium, ani kdyby se jí vymočil na střevíce jako některý z nevychovaných kokršpanělů tety Margaret. Na kratičký bezdechý okamžik měla pocit, jako by mu skutečně patřila.

Eddingham se tvářil tak přepadle, že kdyby věřila, že k ní chová byť jen kapku citu, snad by ho i litovala. „Řekněte mi, že to není pravda,” dožadoval se. „Určitě víte, jakou má Wescott pověst. Vždyť měl pletky s polovinou žen v Londýně! Řekněte mi, že si nechcete doopravdy vzít toho… toho…,“ zpražil Simona pohrdavým pohledem, „… parchanta.”

Většina mužů by na takovou urážku zareagovala, jako kdy-by je někdo šlehl jezdeckým bičíkem přes tvář. Ale Simon se jen usmál ještě víc zeširoka.

„Ujišťuji vás, že Catriona o mých charakterových vadách dobře ví… i tom, že jsem se narodil mimo manželství. Nepřejeme si, aby stejný osud stihl i naše první dítě, a právě proto tolik spěcháme do Gretna Green.”

Při Simonově jednoznačném náznaku, že už s ní sdílel lože – a tělo-, Eddingham o krok ustoupil a zbledl. Střelil po Catrioně pohledem, pro který by, opovržlivý’ bylo slabé slovo. „Vy dva se skutečně jeden k druhému hodíte. Doufám, že shoříte v pekle.” Užuž se chtěl odvrátit, ale pak se zarazil a rty se mu zkřivily škaredým úsměvem. „Ještě něco, slečno Kincaidová. Kdybyste během líbánek narazila na své skotské příbuzné, rozhodně je ode mě pozdravujte.”

Otočil se na podpatku dokonale vyleštěné boty a prošel kolem tety Margaret a zkroušené Alice, jako by neexistovaly. Vyšvihl se na koňský hřbet a pobídl ryzáka ostruhami tak neurvale, že Catriona koně upřímně litovala.

„Roztomilý chlapík,” zamumlal Simon. „Ještě přívětivější, než si ho pamatuju.”

Dívali se za ním, jak se žene přes strýcův dokonale upravený trávník, až od koňských kopyt odletují drny. Catriona si povzdechla. „Koho jsi mu svedl? Sestru? Panenskou tetičku? Sestřenici z pátého kolene?”

Simon se tvářil nezvykle zachmuřeně. „Je přesvědčený, že jsem mu svedl snoubenku. Ale věř nebo ne, byla v tom úplně nevinně a já jakbysmet. Nešlo o nic víc než o neškodný flirt, když mi před třemi lety na plese nechtěně upustila rukavičku pod nohy. Byla do Eddinghama zamilovaná a chtěla si ho vzít. Ale pouhých pár dní poté, co viděl tu naši neškodnou výměnu, spadla při projížďce po Hyde Parku z koně a zlomila si vaz.”

Catriona se otřásla; navzdory hřejivému jarnímu slunci ji zamrazilo.

„Chudinka. Ale nepodezříváš ho doufám, že měl s její smrtí něco společného?”

„Připadalo mi to podezřelé, ale nepovedlo se mi nic dokázat.” Z hlasu mu zazněla hořkost. „Kdo by taky uvěřil obviněním levobočka proti slovu takového počestného gentlemana?” Koutkem

oka postřehl, že se Catriona utrápeně mračí, a povzbudivě jí stiskl ramena.

„Neboj, lásko,” řekl a to ležérně něžné oslovení ji zasáhli hlouběji než Eddinghamovy urážky, „teď už ani jednomu z nás nemůže ublížit.”

Catriona se dívala za odjíždějícím markýzem, srdce ztěžklo strachy. Kdyby Šimonovi řekla, že se plete, možná by jí nezbylo než se dívat, jak taky mizí za obzorem.

Catrionini společníci seděli každý v opačném rohu kočáru a zle po sobě pokukovali přes prostor mezi sedadly.

„Nikdy ses mi o Eddinghamovi nezmínila – ani o něm,” vyčetl jí Simon, založil si paže na hrudi a zpražil ji obviňujícím pohledem. Seděla přímo naproti němu, bez nejmenších výčitek svědomí se uvelebila v táboře jeho rivala.

Aniž by zvedla oči od knížky vázané v kůži, kterou vytáhla z příruční kabely, aby si čtením ukrátila dlouhé hodiny na cestě, pokrčila rameny. „Vy dva už jste se potkali, tak jsem nepovažovala za nutné formálně vás představovat.”

„Vůbec bych ho nepoznal. Co mu dáváš jíst – poníky?”

Catriona po Simonovi šlehla přes okraj knížky pohoršeným pohledem.

„To od tebe není hezké, že si z něj utahuješ kvůli tloušťce. Je na to háklivý.”

„Co mi provede, když ho naštvu? Sežere mě?”

Catriona prudce zaklapla knížku a odhodila ji na sedadlo. „Měl byste se stydět, pane Wescotte! Sice vím, že můj Robert je fešák, na kterého máte proč žárlit, ale stejně se to k vám nehodí.”

Zamračila se na něj, popadla ohromného zrzavého kocoura, který si hověl na sedadle vedle ní, a zvedla si ho na klín. Když ho láskyplně pohladila po hrubé srsti, začal příst tak, že se to v kočáře rozléhalo jako dunění hromu. Položil si ohromnou hlavu na packy, zamrkal na Simona vážnýma zlatýma očima a tvářil se domýšlivě jako pupkatý sultán, který si právě přisvojil poslední pannu v harému.

Simon obrátil oči v sloup. „Nezapomínej, že když jsme se potkali posledně, pokusil se mi urafnout prst. Doteď na něm mám jizvu.”

Catriona si odfrkla. „Jenom se snažil bránit mou čest, což je přesně to, co by měl správný hrdina dělat.”

Jejich oči se na kratičký, výbušný moment setkaly; oba si vzpomněli na ty nebezpečné, a přitom omamné chvíle v její posteli, kdy ji Simon o čest málem připravil, místo aby ji bránil.

Pak Simon něco nezřetelně zamumlal a svezl se na sedadle o kus níž. Mračil se z okénka na ubíhající krajinu a Catriona zase hmátla po knížce a zvedla si ji před obličej, aby zakryla úsměv. Popravdě řečeno, dělalo jí dobře, že Simon žárlí, byť i jenom na kocoura.

Taky byla ráda, že jí knížka a kocour poskytují aspoň jakés takés rozptýlení. Poprvé od rána se se Simonem ocitla o samotě – od toho rána, kdy se probudila a zjistila, že se Simon tiskne ústy k jejím a jeho ruce…, no, možná je lepší nemyslet na to, kam doputovaly jeho ruce nebo spíš prsty.

Předklonila se, i když si tím vysloužila nespokojené zabrblání od Roberta Bruce, a otevřela nejbližší okénko. „Je tu nějak dusno, nezdá se ti?” zeptala se Simona a pustila si na rozehřáté tváře svěží vánek.

Místo odpovědi jen povytáhl obočí. Jak mířili na sever, do Skotska, vzduch byl čím dál studenější a štiplavější.

Kývl bradou k příruční kabele na podlaze u jejích nohou „Máš tam ještě nějaké knížky?”

Catrioně se vybavila krabička z růžového dřeva, ještě pořád zastrčená pod spodním prádlem, které si v noci tak narychlo sbalila, a projela jí panika. „Ne!” vykřikla a hmátla po brokátové tašce právě ve chvíli, kdy Simon sevřel slonovinové držadlo na druhé straně. ,

Zaskočený její bouřlivou reakcí za držadlo zatahal. „Úplně by mi stačily noviny, abych nějak zabil čas, než se někde ubytujeme na noc.”

„Noviny taky nemám.” Zatáhla za kabelu proti němu a zoufalství jí dodalo potřebnou sílu, aby mu ji vyškubla a postavila ji do bezpečí na sedadlo vedle sebe.

Simon se opřel, natáhl si před sebe dlouhé nohy a zatvářil se samolibě, jako by v té ponižující přetahované vyhrál. „Pročpak jsi tak tajnůstkářská, moje milá? Že bys tam schovávala moje peníze?”

„Tumáš. Vezmi si tuhle knížku, jestli chceš.” Hodila po něm svůj svazek; pohotově ho chytil.

Zamračeně si přečetl zlatá písmena na hřbetu. „Poutníkova cesii Doufal jsem v něco… podnětnějšího.”

„Něco jako Chlipná dobrodružství hanbaté Nelly?”

„To už jsem četl dvakrát.” Potutelně se usmál. „Šušká se, že tor napsal postavu Nellina nejšarmantnějšího a nejschopnější-milence podle mě.”

Catriona se snažila nemyslet na to, jak jí své schopnosti před-v posteli, a kývla hlavou ke knížce. „V téhle knížce je taky

la postava napsaná podle tebe. Jmenuje se Satan.”

Teď když neměla co číst, to byla ona, komu nezbylo než zamračeně vyhlížet z okénka. Po několika minutách ledového ticha se po očku podívala na Simona. Vytáhl z kapsičky vesty brýle v ocelových obroučkách a zdálo se, že je zcela pohroužen

do čtení. Catrionin výraz zjihl. S brýlemi nízko na nose a zbloudilým pramínkem vlasů spadlým do čela vypadal spíš na profesora

z nějaké věhlasné univerzity než na prostopášníka. Až příliš snadno si představila, jaké předměty by tam asi vyučoval – hazardní hry, souboje, flirtování, děvkaření.

Lámání srdcí.

Úsměv se jí z tváře vytratil. Zítra večer už bude jeho ženou. Proti své vůli si představovala, jak odlišně by asi tahle cesta vypadala, kdyby ten jejich sňatek byl něčím víc než jen obchodní dohodou. Nejspíš by si hověla Šimonovi na klíně a vůbec by nepotřebovala knížku, aby nějak ubila dlouhé hodiny v kočáře.

Povzdechla si. Nesmí se oddávat tak nebezpečným fantaziím. Slíbila mu ryze účelový sňatek a musí svému slibu dostát navzdory tomu, jaké nerozumy vyvádí její roztoužené srdce. A taky musí udělat všechno, co je v jejích silách, aby před ním to srdce uchránila.

Simon vzhlédl a přistihl ji, jak si ho prohlíží. Rychle sklopila oči do klína a předstírala, že ji zcela zaměstnává, jak hladí Roberta Bruce po sametových ouškách.

„Mám předčítat nahlas?” nabídl Simon. „Pokud se ti chce,” odvětila a snažila se, aby to znělo naprosto nezaujatě, ačkoli o to hrozně stála.

Nalistoval zpátky na první stránku a pustil se do čtení. Předčítal příjemným výrazným barytonem, vypilovaným všemi těmi roky, kdy pozoroval herce v divadle. Catriona kouzlu jeho hlasu brzy podlehla a zaujatě naslouchala Bunyanovu starému dobrému příběhu, jako by ho slyšela poprvé.

Rychle se blížila noc; světla valem ubývalo, takže se slova na stránkách knihy slévala v nezřetelnou šmouhu. Simon vzhlédl od scény, kde se Kristián a Doufající chystají překročit Řeku smrti, a zjistil, že Catriona na sedadle naproti němu tvrdě spí. Četl bez přestání od chvíle, kdy před dvěma hodinami zastavili v hostinci, aby přepřáhli koně a navečeřeli se. Se zdráhávým úsměvem tiše zaklapl knížku, odložil ji a sundal si brýle.

Klobouček se Catrioně sesunul ke straně a péro jí spadlo přes oko, takže vypadala jako malá holčička, která si půjčila maminčiny parádní šaty, aby se v nich mohla předvádět. Z úhledného uzlu vlasů se jí vysmekl jeden černočerný pramínek a visel jí podél slonovinově bledého hrdla.

Simona překvapovalo, že navzdory tomu, jak bezostyšně se ráno choval v její posteli, mu ještě pořád důvěřuje a neváhá polevit v ostražitosti. Mohla by se plným právem obávat, že jakmile zavře oči, vrhne se na ni jako jelen v říji, který vůbec neovládá své nejnižší pudy.

Klidně by odpřisáhl před oparukovanými členy parlamentu, že si chtěl jenom ukrást z jejích pootevřených rtů nevinný polibek. Jenže ty její rty byly tak hebké…, tak hřejivé…, tak lákavé…

Když mu vydechla do úst jeho jméno, úplně a naprosto ztratil sebekontrolu.

Kdyby do ložnice nevtrhla Alice, která hledala ty svoje zpropadené mašle nebo co vlastně, musel by odčiňovat mnohem horší hřích než jen uloupený polibek. Pořád si nebyl jistý, jestli se mu v tu chvíli ulevilo, anebo ho opanovala lítost.

Musí mít na paměti, že je jen a pouze Catrionin najatý osobní strážce. Těžko by mohla církev požádat o zrušení sňatku s odvoláním na to, že selhal v plnění manželských povinností, kdyby se vrátila do Londýna s dítětem v břiše. Naučil se předcházet takovým nehodám už jako sotva odrostlý kluk, ale když ji ráno slyšel

sténat jeho jméno a díval se, jak se pod jeho dotyky chvěje rozkoší, veškeré myšlenky na coitus interruptus a francouzské milování se mu vykouřily z hlavy a spolu s nimi i opatrnost a zdravý rozum. V tu chvíli toužil jen po tom, aby se zanořil hluboko do jejího těla a přivlastnil si ji.

Úporně se pokoušel vypudit z hlavy provokativní výjevy, které v něm to pomyšlení vyvolalo, a přitom mu padla do oka taška na sedadle vedle Catriony. Teď’ má možná nejlepší šanci zjistit, co

to tam před ním tak úporně schovává. Ale svědomí mu zarazilo

ruku. Anebo se prostě jen bál, že by ho mohla načapat. Kdyby se probudila a přistihla ho, jak se jí prohrabává osobními věcmi jako

nějaký pouliční lapka, už by vedle něj nejspíš nikdy neusnula. Kočár nadskočil v hlubokém výmolu a Catriona se uhodila

hlavou do opěradla. Zamračila se a víčka se jí zachvěla. Simon se odvrátil k okénku a zíral na vycházející měsíc. Byla to zkouška Levnosti jeho předsevzetí. Není nic než najatý osobní strážce. Na jejím pohodlí mu nezáleží. Při dalším poskočení i jemu samotnému zacvakaly zuby a Catriona tiše nespokojeně zasténala. Simon se s povzdechem přesunul na sedadlo vedle ní. Zvedl jí z klína Roberta Bruce a jen doufej, že přitom nepřijde o prst. Ale kocour mu jen ochable spočíval v náručí jako pytel brambor; byl neskutečně těžký. Opatrně ho posadil na protější sedadlo, odkud právě vstal. Kocour se po něm popuzeně podíval, ale pak se nevrle stočil do klubíčka a zavřel zlaté oči.

Simon sundal Catrioně klobouček a přitáhl si ji do náručí, aby svou hrudí tlumil nárazy kočáru. Ale té uličnici jeho hrudník jako polštář nestačil. Než se nadál, odsunula se na sedadle o kousek stranou a položila mu hlavu do klína.

Zavrtěla se, jak hledala pohodlnou polohu, a přitiskla se k němu tváří. Simon v duchu zaklel. Jestli se o něj bude dál takhle otírat, tak to za chvíli nebude mít o nic pohodlnější, než kdyby ležela na kameni.

Ovinula mu ruku kolem stehna, konečně se přestala vrtět a na rtech jako růžička se jí rozhostil spokojený úsměv. Netušila, že mu svým pohodlím způsobuje agónii. Její teplý dech ho hladil přes tenké jelenicové kalhoty a dával mu okusit nebe i peklo.

Obrátil oči ke střeše kočáru. Jestli je tohle trest za ten ranní prohřešek, tak má Bůh mnohem zákeřnější smysl pro humor, než by od něj čekal.

Kočár nadskočil v dalším výmolu a tentokrát to byl on sám, kdo musel zatnout zuby, aby se ubránil zasténání. Navzdory pověsti, která ho provázela, mu nikdy nečinilo potíže ovládat svůj chtíč, když bylo potřeba. Možná teď tak trpí jen proto, že je pro něj tahle situace úplně nová – není zvyklý odpírat si ženu, po které touží.

Odhrnul Catrioně z hebké tváře pramínek vlasů. Hedvábně se mu obtočil kolem prstu, jako by ho chtěl uvěznit ve svých spárech.

V tu chvíli s jistotou věděl, co musí udělat, aby té ženě vyvázl bez šrámů na srdci. Slíbila, že si s ním po svatbě rozpůlí věno. Jakmile se tak stane, musí zmizet. Catriona ho možná bude nenávidět a oprávněně ho označovat za zlotřilce, ale aspoň ji doprovodí až ke skotským hranicím. Zbytek věna jí pak umožní dojet až na Vysočinu, aby se mohla vrhnout do náruče bratrovi.

A on pustí z hlavy londýnské dluhy a za pomoci peněz uprchne na kontinent, kde najde útočiště v náručí a v posteli nějaké horkokrevné italské hraběnky nebo opálené řecké krásky, která mu dovolí zapomenout na Catrionu Kincaidovou s těma jejíma mlžně šedivýma očima a legračními pihami.

Catrionu probudila ruka, která se jí něžně probírala ve vlasech. Dál měla zavřené oči a vychutnávala si ten neotřelý pocit. Strýcova rodina se ve snaze připodobnit se Angličanům pyšnila citovou rezervovaností. Zřídkakdy se jeden druhého dotýkali a jí se nedotkl nikdy nikdo, nepočítaje Alicino bolestivé štípání.

Ruka, která ji láskyplně hladila po rozpuštěných vlasech, v ní probudila hluboko zasuté vzpomínky z dětství. Vzpomínky na otce, jak si ji zvedá nad hlavu, jako by nevážila víc než peříčko. Vzpomínky na bratra, jak jí čuchá pečlivě učesané vlasy, jen aby ji pozlobil. Vzpomínky na to, jak sedávala doma před krbem a matka jí projížděla kartáčem neposlušné kudrny, dokud Catriona neusnula a tatínek ji neodnesl do postele.

S povzdechem se zavrtala hlouběji do polštáře; poprvé od chvíle, kdy ji angličtí vojáci připravili o rodinu a o budoucnost zanechali jí jen dutou bolestivou prázdnotu, si připadala v bezpečí a měla pocit, že na ní někomu záleží.

Na uchu ji sametově pohladil chraplavý mužský šepot: „Vstávat, Šípková Růženko. Je načase přemístit se do pořádné postele.”

Catriona vyděšeně otevřela oči, protože jí došlo, že ta ruka, která jí obratně zastrkuje pramen vlasů za ucho, patří Simonovi a ten polštář, na kterém si hoví, není vůbec žádný polštář, ale jeho svalnaté stehno.

Jakkoli lákavé se jí předtím takové představy zdály, nechtělo jí věřit, že byla vážně tak pitomá a lehla si mu na klín. Co když ve spánku jako idiot šeptala nějaké kompromitující nesmysly jako

Dej mi pusu, miláčku nebo Já té asi miluju? Prudce se posadila, až mu hlavou narazila do brady tak tvrdě, chvíli viděla hvězdičky.

„Au!” Mnul si bradu a obezřetně si ji měřil. „Takovouhle šlupku jsem neschytal od chvíle, kdy jsem si byl naposled zaboxovat.”

„Hrozně se omlouvám.” Chtěla od něj co nejrychleji utéct,

tak se odvrátila a honem pátrala na sedadlech zahalených tmou

svém kloboučku. Nahmatala cosi měkkého, ale uražené zavrčení ji varovalo, že je to kocour;

„Hledáš tohle?”

Otočila se k Šimonovi a uviděla, že pohupuje kloboučkem na dlouhém elegantním prstu. „Děkuji mockrát,” pronesla upjatě, chňapla po kloboučku a narazila si ho na hlavu.

„Mám dojít vyřídit nocleh?” nabídl se a otočil jí klobouček tak, aby měla slušivý sametem olemovaný okraj vepředu, a ne vzadu. Odstrčila mu ruce.

„Není třeba, já se o to postarám. Ty zatím zařiď, ať nám přenesou dovnitř zavazadla.”

Pokrčil rameny a obrnil se lhostejností. „Jak si přeješ. Velíš tu koneckonců ty.”

Aniž by čekala, až jí kočí nebo nějaký sluha z hostince pomůže, vřela dvířka kočáru a hrnula se ven tak překotně, až se jí nohy

zamotaly do sukní a málem upadla. Když znovu nabyla aspoň rovnováhu, když už ne důstojnost, vykročila přes dvůr. Už byla na půl cestě ke dveřím, když vtom se zarazila, zamračila se a vrátila se zpátky ke kočáru.

Sáhla dovnitř a vytáhla svou příruční kabelu. Na chviličku se zamyslela, pak se znovu natáhla dovnitř a vzala do náručí ještě Roberta Bruce. Když kráčela zpátky přes dvůr, cítila, jak se jí do zad zabodává Simonův pohled. Zvedla bradu a důrazně si připomněla, že pokud měla dojem, že v jeho náručí našla útočiště, nebylo to nic než nebezpečná iluze.

Chvilku nato Simon následoval svou snoubenku nahoru po úzkých točitých schodech. Péra na jejím kloboučku možná působila ochable a zmoženě, ale zadečkem vrtěla stejně energicky jako kdykoli jindy.

Nahoře zahnula doprava a tiše pro sebe počítala, jak míjeli úzké dřevěné dveře. Zastavila se u posledních a zasunula do klíčové dírky klíč zavěšený na stužce. Dveře se otevřely a za nimi se vynořil pokoj, kterému vévodila kovová, bíle natřená postel.

Simon div že toužebně nezasténal. Po těch nekonečných trýznivých hodinách strávených v poskakujícím kočáře mu tenoučká matrace se slehlými polštáři a vybledlou dekou připadala měkká a útulná jako obláček.

Chtěl k ní vykročit, ale Catriona se ve dveřích otočila a zastoupila mu cestu. Zamrkala na něj, v zářivých šedých očích téměř dětskou nevinnost.

„Promiň, zapomněla jsem tě upozornit, že máme každý svůj pokoj. Jelikož budeme oficiálně sezdáni až zítra, neslušelo by se, abychom se ubytovali spolu.” Ukázala do chodby a podala mu klíč. „Ty máš pokoj tamhle na druhém konci chodby – poslední dveře nalevo.”

Simon si od ní klíč pomalu vzal a kývl hlavou ke kocourovi v jejím náručí. „Tohohle lumpa si do postele pustíš klidně, co?”

„To se ví. Na rozdíl od tebe je na něj spolehnutí, že se bude chovat jako dokonalý gentleman.” S těmi slovy mu zabouchla dveře před nosem a nechala ho trčet na chodbě.

Svatební den, o kterém Catriona snila celých pět let, se přihlásil hrozivým hřměním a vytrvalým bušením deště na střechu

hostince. Poté, co se se Simonem oblékli a ukončili půst několika krajíci tvrdého chleba a vlažnou ovesnou kaší, jim nezbylo než brodit se ke kočáru studenými loužemi. Kočí se choulil na kozlíku a z okraje klobouku a širokých ramen pláště mu crčely potoky deště. Vypadal ještě zkroušeněji, než se cítila Catriona, když se ve zmáčeném plášti vláčela s mňoukajícím Robertem Brucem v náručí ke kočáru.

Jak pokračovali v cestě dál a dál na sever, příslib jara se pomalu vytrácel; na stromech a keřích tady ještě nevyrážely pupeny a krajina byla nehostinná a pořád ještě působila zimním dojmem. Ale Catriona se aspoň nemusela bát, že zase usne Šimonovi na klíně. Nervy měla napjaté jak struny u piana, takže na spánek neměla ani pomyšlení.

Muž usazený naproti ní není žádný pohádkový princ, který

se spokojí s cudným polibkem na rozechvělé rty. Je to muž z masa a kostí, s mužskými potřebami a mužskými choutkami. Choutkami, které bláhově slíbila ukojit.

Když pochmurný den temněl ještě pochmurnějším soumrakem, přejeli přes skotskou hranici a vjeli do ospalé vísky jménem Gretna Green. Catriona přemítala, kolik nevěst už sem přijelo před ní – některé bez sebe radostí, jiné zdeptané ze skandálů, před kterými sem prchly, ještě jiné pronásledované zoufalými rodiči a odvrženými nápadníky, kteří je hodlají zarazit, než naplní manželství v některém z pochybných hostinců, jichž tu za tím účelem vyrostlo jako hub po dešti. Přijala Simonovu ruku a nechala ho, ať jí pomůže vystoupit z kočáru, a v tu chvíli na ni plnou vahou dolehlo, že ji nikdo nezachrání před šílenstvím, do kterého se řítí.

Chystala se vdát za muže svých snů, ale přitom měla pocit, jako by se ocitla v děsivé noční můře. Místo aby s ní Simon stanul před oltářem zalitým světlem svící a dal jí své srdce, jen si od ní vezme peníze a připraví ji o nevinnost. Bude s ní sdílet lůžko, ale nikoli život.

Zavedli je do zakouřené stodoly zalité ďábelskou září kovářské pece. Namísto duchovního k nim přikráčel obrovitý kovář v zástěře začouzené od sazí, aby vykonal svatební obřad. Klidně lby mohla být třeba dědička, která se stala obětí únosu a pouhé

minuty ji dělí od chvíle, kdy ji hamižný ženich znásilní, a kováři by to bylo úplně jedno. Pokud mu někdo vtiskne do umouněné tlapy hrst stříbrných, klidně ji vydá na milost a nemilost třeba samotnému ďáblu.

Kradmo se podívala po Šimonovi. Ani za mák se nepodobal okouzlujícímu mladému důstojníkovi, o kterém snila ve svých nevinných fantaziích ode dne, kdy ho přistihla, jak laškuje s její i sestřenicí. Tenhle muž se zlověstnou jizvou na obočí a cynickými úšklebkem ve tváři jí zničehonic připadal jako úplně cizí člověk-hrozivý a nebezpečný. Nadskočila leknutím, když upocený kovář praštil kladivem o kovadlinu a prohlásil je za manžele.

Ten cizí člověk je teď jejím mužem.

Když kovář zahřímal: „Co Bůh spojil, člověk nerozpojí!”, zvedla oči k nebi a skoro čekala, že odtamtud přilétne blesk a spálí ji i na popel.

Nevyměnili si žádné procítěné manželské sliby, žádné zlaté prstýnky, žádný něžný polibek. Byla to svatba bez jakýchkoli slibů a závazků, jako na míru šitá člověku Šimonova ražení.

„To je všechno?” zeptala se v zoufalé snaze oddálit nevyhnutelné.

Kovářova široká hrubá tvář se rozzářila úsměvem. „Jo, holka, to je všecko. Jakmile se ty a ten tvůj mužskej podepíšete tady do matriky, tak to před zákonem bude stejně závazný jako poctivá svatba v kostele. A před Bohem jakbysmet,” dodal a zvedl pohled i k zaprášeným trámům, jako by dával pokyn připravenému andělskému chóru, ať tomu pochybnému svazku požehná.

Simon spěšně naškrábal své jméno do matriky vázané v kůži a podal jí pero; hřejivou rukou přitom zavadil o její. Catriona se snažila ovládnout třes rukou a udělat úhledné tečky nad všechna i ve svém jménu, když vtom do kovárny vtrhla další dvojice. Celý rozesmátí si otřepávali zmoklé vlasy. I když vypadali jako utopené krysy, obličeje jim zářily jasněji než kovářská výheň

„Vy jste ten chlapík, co mi může splnit všechny sny?” zeptal se zrzavý mladík kováře a ovinul ruku kolem ramen své společnici s tvářemi jako jablíčka.

Poplácala ho po předku promočené košile a zamilovaně vzhlédla k jeho pihovaté tváři. „Tys mi splnil všechny sny, už když ses postavil mýmu tátovi a poprosil mě, ať s tebou uteču.”

Natěšený ženich vzal její rozzářenou tvář do dlaní a něžně, ale přitom vášnivě ji políbil na ústa. Catrionu při tom pohledu bodla co srdce žárlivost jako ostře nabroušená čepel.

Kovář si odkašlal. „Pokud nechcete mít na cestě první škvrně, ještě než vás prohlásím za manžele, tak bych vám doporučoval pospíšit si sem ke kovadlině.”

Ti dva se od sebe odtrhli, zčervenali a rozchechtali se. Dívka zabloudila pohledem ke stolku s matrikou a teprve teď si všimla Simona a Catriony.

Plaše se usmála a odhalila roztomilou mezeru mezi předními raby. „Vy dva jste se zrovna vzali?”

Catriona přisvědčila, „těsně předtím, než jste přišli.”

Dívka se ke Catrioně vrhla a nadšeně ji objala. „Je, doufám, že spolu budete stejně šťastní jako já s Jemem!”

Catriona ji neohrabaně poplácala po zádech a pak o krok ustoupila.

Vyhnula se Simonovu pohledu a odvětila: „Díky. Určité budeme.”

Mladík došel k Šimonovi a energicky mu potřásl rukou. „Tak ať pánbu dá a z manželský postele se vám narodí kupa synů. Péknejch urostlejch kluků.” Uznale si prohlédl Catrioniny boky a pak na Simona zamrkal. „Vaše panička vypadá, že se jí bude množení dařit stejně dobře jako mojí Bess.”

Catriona se šokované zajíkla a Bess si připlácla ruku k puse, ty ztlumila zahihňání. Simon chlapci oplatil mrknutí a teatrálně ašeptal, takže to slyšeli všichni kolem: „Máš dobrý oko, kluku, právě proto jsem si tu holčinu vzal.”

Catriona se vlekla nahoru po schodech k pokoji v hostinci i pronikavě si za sebou uvědomovala Simona. Tentokrát mu ne-může zabouchnout před nosem a nechat ho stát na chodbě. Její srdce si získal už před pěti lety a v očích společnosti a zákona mu patří i její tělo.

A nemůže spoléhat ani na Roberta Bruce, že dnes v noci ubrání její čest. Hostinský bez ohledu na její námitky trval na tom, že kocour musí zůstat ve stáji spolu s kočím.

Vystoupali nahoru do stinné chodby a Catriona měla pocit, že ji ty stíny spolknou. V Gretna Green nikomu nezáleželo na tom,

jestli je ubytování dost elegantní. Hlavní bylo, aby v pokoji nechyběla postel. A soudě podle objímající se dvojice, kterou zahlédli na dvoře, někteří nedočkaví novomanželé se obešli dokonce i bez tohohle luxusu. Catrioně se nanovo rozhořely tváře, když si vzpomněla, jak ten muž vášnivě sténal, když mu ze ženina živůtku vyklouzlo do dlaně obnažené ňadro.

„A jsme tady,” pronesla s předstíraným veselím, když došli k pokoji, který jim hostinský přidělil.

Poté, co se třikrát marně pokusila trefit klíčem do dírky, jí ho Simon jemně vyprostil z rozklepané ruky a hladce odemkl sám. Když dveře otevřel a pokynul jí dovnitř, zavadili o sebe a Catrioně to znovu připomnělo, o kolik je oproti ní větší a silnější.

Hostinský jim nechal donést do pokoje zavazadla, ale ve studeném krbu nehořel oheň, který by místnost zútulnil a vyhnal z ní lezavý chlad. Před krbem stál hrubě tesaný stůl, ale nečekala je na něm svatební hostina. Nikde žádní lahodní pečení holubi, dokonce ani kus oschlého sýra a okoralý chléb.

Možná je to tak lepší, pomyslela si Catriona. Žaludek se jí svíral a pochybovala, že by dokázala pozřít jediné sousto.

Lampa zalévala skomírajícím světlem železné lůžko v rohu. Vypadalo, že je v něm stěží dost místa pro jednoho člověka, natožpak pro dva. Ani náhodou se nemohlo srovnávat s elegantní sloupkovou postelí, kterou se Simonem sdíleli ve strýcově domě.

Zbytečně se strachuju, snažila se Catriona přesvědčit sama sebe. Simon už určitě zapomněl na ten pošetilý slib, který mu ve vězení dala. Nemyslel to vážně, jen se ji pokoušel odradit. Sundá si klobouček, odložila ho na stůl a pak se k Šimonovi otočila.

Pronikavý pohled, kterým si ji měřil, se nedal označit jinak ne jako kořistnický. Opřel se o dveře, jako by jí chtěl odříznout únikovou cestu, povolil si vázanku a řekl: „Konec otálení, miláčku Co kdybychom šli na věc?”

Catriona ztuhla. Vzhledem k Simonově pověsti čekala aspoň symbolický pokus o svádění – podmanivý úsměv, něžný dotyk, medová slůvka, kterými by lichotivě okomentoval její vlasy nebo vůni levandulové vody, kterou si stříkla za uši. Na vlastní kůži se přesvědčila, jak obratný umí jeho jazyk být. Zvlášť když se pustí do polibku. Ale teď se na ni Simon díval, jako by se ji chystal přirazit ke stolu, vykasat jí sukni a znásilnit ji jako nějaký vikingský

Nervózně si odkašlala. „Sotva jsme dorazili. Není přece kam spěchat, nebo snad ano?”

Napřímil se a vypjal se v plné výšce; s těmi svými širokými rameny najednou vypadal ještě výhrůžněji než předtím v kovárně. „Proč ne? Já jsem udělal, co se po mně chtělo, teď je řada na tobě. Chci, abys splnila svůj slib.”

Catriona se dlouho dívala do jeho nesmiřitelné tváře a pak pomalu přikývla. „Tak dobře. Když jsme teď manželé, nejspíš nemám právo cokoli ti odpírat.”

Rozklepanýma rukama si sundala plášť a úhledně ho přehodila přes jednu z rozvrzaných židlí. Zamířila k posteli, pečlivě vážila každý krok, jako by kráčela k šibenici. Opatrně se posadila na tenoučkou matraci vycpanou vřesem, pak se natáhla na záda a zavřela oči. Když bude Simon bezohledný a neosobní – brát si rozkoš sám pro sebe, ale nenabízet žádnou na oplátku-, třeba se p snáz povede nedat najevo, co k němu cítí. Nebude jí hrozit, že roztaje pod jeho něžnými dotyky jako jarní sníh nebo že ve chvíli blažené extáze vykřikne jeho jméno.

„Co to děláš, krucinál?”

Catriona otevřela oči a spatřila ho, jak se naklání nad postelí .a mračí se na ni, jako by přišla o rozum.

Zamrkala na něj. „Chystám se splnit své manželské povinnosti.”

„Vypadáš, jako by ses chystala nechat se upéct na rožni.” Popadl ji za paže a zvedl do sedu. „Radši by sis měla sednout, než ti někdo nacpe do pusy jablko.”

Catriona zrudla až ke kořínkům vlasů a vyškubla se mu; dotklo se jí, že mu připadá tak neohrabaná. „Jak jsi asi zjistil dřív, nejsem v umění milovat zrovna dvakrát zběhlá.”

Vyložila si jeho přiškrcené zakašlání jako souhlas a zamračí se. „Já nikdy nebyla profesionální prostopášník, zatímco tys mi nepochybně nejednu příležitost procvičit si celou řadu vynalézavých perverzností.”

„To si piš. Jednu vynalézavější než druhou.”

„Snažím se říct,” dál cedila skrz zaťaté zuby, „že od tebe

budu potřebovat pokyny. Nemám tušení, co potěší chlapa, jako jsi ty.”

Simon se před ní svezl na kolena a jemně jí sevřel ruce v nich. Když mu pohlédla do očí, v srdci jí nesměle vzklíčila naděje, Třeba se v něm spletla. Třeba Simon taky potají doufá, že by mezi nimi mohlo jít o víc než jen ryze účelový sňatek.

Hladil jí bříšky palců klouby a jeho doteky byly ještě svůdnější, než se jí kdy snilo, jeho hlas ještě něžnější. „Můžu ti přesně říct co chlapa jako já potěší.”

„Ano?” Omámena jeho chraplavým šepotem, sjela pohledem od třpytivých zelených hlubin jeho očí ke svůdné křivce rtů.

Naklonil se k ní a jeho teplý dech jí rozvířil jemné vlásky spánku. „Nic mě nepotěší víc…“

Zavřela oči a zatajila dech; zařekla se, že se nenechá vyvést z míry, ať už Simon přijde s jakkoli šokujícím návrhem.

„… než když dostanu zaplaceno, co mám slíbeno.”

Catriona vytřeštila oči. Vyškubla ruce z jeho sevření a prudce vstala, div ho nepřekotila na záda. Jen tak tak udržel rovnovahu a taky se napřímil, ale to už Catriona trhaně přecházela sem a tam před krbem.

Byla tak hloupá, že si na chvilku dovolila zapomenout, s jak člověkem má co do činění. S lotrem. S nájemným žoldákem. S mužem, který by klidně zaprodal vlastní duši, jen kdyby mu to

vyneslo hrst čtvrťáků, které může roztočit v nevěstincích nebo v hracích stolů. Ale ona samotná zaprodala vlastní nevinnost ještě lehkomyslněji, takže mu tu hamižnost asi nemá co vyčítat.

Prudce se k němu otočila. „Tak to máš bohužel smůlu.” Obezřetně si ji měřil. „Jak to?”

„Ještě jsi nedotáhl do konce úkol, na který jsem si tě najala.”

„Najala sis mě, abych se s tebou oženil.”

Když to pronesl takhle bez obalu, připadalo jí to ještě víc ponižující – jako by nebyla schopná ulovit manžela žádným pravým způsobem. „Taky jsem si tě najala, abys mě doprovodil za bratrem na Vysočinu. Jakmile to provedeš k mé spokojenosti, dostaneš zaplaceno, co ti patří. Do té doby nemůžu riskovat, že se uprostřed noci vypaříš a necháš mě na holičkách.”

Mlčky jeden na druhého hleděli. Oba si dobře uvědomovali, že Simon má teď zákonný nárok nejen na polovinu věna, ale na celé. Od chvíle, kdy se podepsali do matriky, patří v očích zákona každičká její penny, každičký kousek oblečení i každičký vlas na její hlavě jen a jen jemu. Může ji okrást, může ji znásilnit, může ji ztlouct pěstmi, a žádný anglický ani skotský soudce ho za to neodsoudí.

„Takže pokud tomu dobře rozumím,” pronesl tiše a zalétl pohledem k posteli, „bylas ochotná svěřit mi svoje tělo, ale odmítáš mi svěřit mé vlastní peníze.”

Na to neměla co říct. Zvlášť když jí dal jednoznačně najevo, že ho peníze zajímají mnohem víc než tělo.

„Zklamalas mě,” řekl konečně. „O sobě vím, že neumím dodržet slovo, ale věřil jsem, že ty to umíš.”

Otočil se a vykročil ke dveřím.

„Kam jdeš?”

„Ven,” odsekl, aniž zpomalil.

Catriona se za ním dívala a narůstal v ní pocit bezmoci. Přestože

jejich manželství mělo být jenom čistě formální, nepřenesla by přes srdce, kdyby strávil svatební noc v náručí jiné ženy.

„Ne! Nesmíš nikam chodit!”

Otočil se na patě a vyzývavě povytáhl obočí. „Proč ne? Chceš snad dát dobrý důvod, abych tu zůstal?”

Catriona ve svém zoufalství chvíli zvažovala, že k němu dojde, vrhne se mu kolem krku, přisaje se k němu ústy a ten důvod mu dá. Jenže co kdyby ji znovu odmítl? Její raněná pýcha už by další ránu neunesla.

Zvedla bradu a zpříma čelila jeho pohledu. „Měl bys tu zůstat kvůli strýci. Říkala jsem ti, že není žádný hlupák, a nejsem si tak úplně jistá, že jsme ho tou komedií přesvědčili. Možná si najal špeha, aby nás sledoval. Klidně by to mohl být třeba kočí! John strýci Rossovi věrně slouží už hezkou řádku let.”

Simon přimhouřil oči a přebíral si její slova.

„Jestli se strýci donese, že se mnou manžel nestrávil svatební noc, pošle za námi své lidi, aby mě odvlekli zpátky domů. Nikdy se neshledám s bratrem a ty neuvidíš ani penci z mého věna.”

Simon si prohrábl vlasy a pak se otočil zpátky ke dveřím. Catriona poklesla na duchu; on si z jejích výhrůžek vůbec nedělá.

„Nechám tě tu chvíli o samotě, aby ses mohla připravit noc,” prohlásil odměřeně. „Za hodinu budu zpátky a přinesu nám oběma něco k večeři.”

„Díky,” zašeptala, ale Simon už byl pryč; v uších jí doznívá ozvěna rány, jak za sebou práskl dveřmi.

Simon rázoval přes hostinec a pronikavě vnímal zvědav pohledy, které si vysloužil od hrstky hostů roztroušených kole dlouhých dřevěných stolů. Asi nečekali, že uvidí ženicha, prchá z ložnice své nevěsty, jako by tam načapal samotněli ďábla.

Rozrazil dveře a teprve na půl cestě přes dvůr si uvědomil, že nemá kam jít. V duchu zanadával, otočil se jako na obrtlíku a zvedl tvář k nebi. Skrz potrhaný závoj mraků nesměle vykukoval měsíc a zaléval dvůr bledou září. Déšť zřídl v drobné mrholení, které ho konejšivě hladilo po tváři, ale nedovedlo mu z ni vymazat zachmuřený výraz.

Podíval se k osvětlenému oknu pokoje v patře, který má i noc sdílet se svou panenskou nevěstou. Napadala ho spousta vynalézavých perverzností, které by jí rád předvedl; ze všeho dřív by začal tou její neodolatelnou pusou.

Sám nevěděl, proč má náladu pod psa. Vždyť Catriona ho tak úplně nepodrazila. Prostě jen předvídala jeho příští tah a zabránila mu v něm, porazila ho v jeho vlastní hře. Do jeho podrážděnosti se nebezpečně vplétaly nitky obdivu. Málokdy narážel na tak schopné protivníky, ať už u hracích stolů anebo na soubojovém poli.

Jak se Catriona dovtípila, že se chystá zmizet s penězi a nechat ji tu samotnou? Čte mu snad ta zpropadená ženská myšlenky?

Pomalu uvolnil zaťaté pěsti; ani nepostřehl, kdy je vlastně zaťal. Odjakživa zastával názor, že reagovat na porážku vztekem je hloupost. Člověk tím jen poskytne protivníkovi výhodu. Dařilo se mu odrážet otcovy rány a výsměch dobře načasovaným obracením očí k nebi a uštěpačnými poznámkami. A když se mu to občas vymstilo a vysloužil si surové šlehnutí rákoskou od některého z otcových poskoků, tak se prostě jen později, když šli všichni spát, vplížil do knihovny a uzmul si láhev otcova nehorázně drahého portského, aby otupilo bolest i nebezpečné ostří jeho hněvu.

Rty se mu pomalu roztáhly v úsměvu. Málem by kvůli novopečené paní Wescottové zapomněl na jednu z nejcennějších a nejobtížněji nabytých lekcí ze svého mládí.

Catriona seděla se zkříženýma nohama na úzké kovové posteli a choulila se ve vybledlém plédu, který si přehodila přes noční košili. Soudě podle ledového chladu, který čišel jejímu ženichovi z očí, než odkráčel a práskl za sebou dveřmi, bude každou trošku tepla potřebovat. Pokusila se zapálit sporou hromádku dříví v krbu, ale nesmělé plamínky už dávno uhasly a zůstaly po nich jen žhavé uhlíky.

Navzdory svému slibu byl Simon pryč už přes hodinu. Nejspíš je touhle dobou už na půl cestě do Edinburghu, pomyslela si Catriona sklíčeně. Nejspíš dospěl k závěru, že ani ona, ani půlka jejího věna mu za ty trable nestojí.

Vtom se zamračila, protože k ní zpoza dveří dolehla rozverná melodie, která byla v naprostém protikladu k její náladě.

Moje milá, pošetilá neví, co se nedělá,

nakoukla mi tuhle pod kilt a v tu ránu omdlela.

Catriona vykulila oči. Ačkoli mužský baryton vyřvával ten popěvek s přízvukem o nic méně skotským než husté koberce vřesu na Vysočině, zněl jí znepokojivě povědomě.

Když jsem se jí potom zeptal, proč se strachy tetelí,

řekla, že prej eště neví, zda chce hřebce v posteli

Catrioně poklesla čelist. Dveře pokoje se rozletěly. Na prahu stál Simon, v jedné ruce načatou láhev skotské whisky, ve druhé obrovskou klobásu.

Opřel se o zárubeň a obdařil ji pokřiveným úsměvem; ze všech pórů mu přímo sálal šarm. „Nazdárek, miláčku! Stejskalo se ti po mně?”

Simon vypadal o poznání veseleji a uváleněji, než když předtím vyběhl z pokoje. Během svých toulek někam založil kabát vestu. Pomačkanou vázanku měl nedbale přehozenou kolem ramen, košili u krku rozepnutou a napůl vylezlou z kalhot. Ta neupravenost mu kupodivu slušela a dodávala mu šarm piráta nebo zatoulaného prince.

Zlatohnědé vlasy měl rozcuchané, jako by si je v jednom kuse projížděl prsty. Catriona sevřela rty. V jeho vlastním zájmu doufala, že ty prsty byly opravdu jeho.

Jako by jí četl myšlenky, zamával láhví ve vzduchu. „Koupil jsem chlapům dole v hospodě pár rund, doufám, že ti to nevadí. Zejtra se pochopitelně budeš muset vyrovnat s hospodským.”

Přitiskl si prst ke rtům, jako by se jí chystal sdělit šokující tajemství, a pak zašeptal: „Já mám krápět lehkou peněženku a na dluh mi nikdo nedá.”

„Myslela jsem, žes nám šel pro večeři.” .

„Taky že jo. Tady ji máš.” Hodil jí klobásu.

Catriona ji neohrabaně zachytila, nevěděla, co si s ní má počít. Klobása byla dlouhá jako její předloktí a skoro stejně silná a půso

bila spíš výhružně než vábně. Kdyby do pokoje vtrhl vetřelec. mohla by ji použít jako kyj a ztlouct ho do bezvědomí.

„A já si dám k večeři todle,” dokončil Simon, zvedl si láhev s jantarovou tekutinou k ústům a mohutně si přihnul.

„Zdá se mi, žes už pro dnešek večeřel až moc,” poznamenala Catriona.

Simon vzápětí její slova neúmyslně potvrdil, když vykročil k posteli, ale sotva udělal krok, začal vrávorat.

Zamračil se. „Zdá se mi to, anebo se ta bárka naklání na pra-vobok?”

Catriona odložila klobásu, vyskočila na nohy a přispěchala k němu.

Přehodila si jeho ruku kolem ramen a vzala ho kolem pasu, aby neupadl.

Ztěžka se o ni opřel, zabořil jí tvář do rozpuštěných kudrn a zhluboka se nadechl. „Teda ty ses ten nejhezčí plavčík, co jsem kdy viděl.”

„Aspoň nemám knír,” odvětila suše. Vyprostila mu láhev z prstů, postavila ji na stůl a pak ho napůl dostrkala, napůl dovlekla k posteli. Rty jí zabloudil na šíji a začal ji nanejvýš znepokojivě laskat.

Než ho odstrčila a bez servítků shodila na postel, samotné se jí trochu točila hlava, jako by byla opilá.

Dříve než stačila ucouvnout mimo jeho dosah, popadl ji svou velkou silnou dlaní za ruku a přitáhl si ji k sobě, takže se jí zblízka naskytl pohled na zlaté strniště, které mu začínalo rašit na tvářích.

„Loď se točí dokolečka,” pronesl smrtelně vážným tónem. „Běž říct kapitánovi, že jsme asi vpluli do víru.”

„To se netočí loď, to se ti točí ta tvoje pitomá kebule. Zavři oči a přestane to.”

Poslechl ji. „Mmmm…, máš pravdu. Hnedka je to lepší.”

Catriona měla pravdu ještě v něčem: Postel rozhodně nebyla dost velká na to, aby se do ní vešli dva lidé vedle sebe. Ale skvěle se hodila k tomu, aby se natáhla na Simona, koleny se mu rozkročila kolem boků a tvárnými ňadry se přitiskla k jeho svalnaté hrudi.

Jindy by zaprotestovala, kdyby jí ovinul ruku kolem pasu, ale tentokrát v tom nebyly žádné chlípné úmysly. Zdálo se, že mu bohatě stačí ke štěstí, že ji objímá. Na okamžik zaváhala a pak si mu opatrně položila tvář na hrud’ a potají si vychutnávala ten neobvyklý pocit, že ji někdo drží v náručí. Že ji drží on.

„Když jsem byl malej kluk,” zamumlal a přitom jí prsty vykružoval na zádech drobná kolečka, „máma mi říkávala, že moje postel je loď a noc je moře. Slibovala mi, že když zavřu oči, co nevidět odpluju za úžasným dobrodružstvím.”

Catriona zvedla hlavu a zvědavě se mu zadívala do tváře. Usmíval se, ale oči měl zavřené.

Věděla, že není dvakrát fér využít jeho opilosti. Ale co je špatného na tom zapříst hovor, který si zítra nejspíš nebude ani pamatovat?

„Jaká byla?” zeptala se ho tiše. „Myslím tvoje matka.”

Povzdechl si. „Krásná a hodná, sršela ostrovtipem a měla laskavý srdce. Pochopitelně měla několik milenců. Spousta chlapů považuje tanečnice za takový trochu lepší děvky. Můj otec jakbysmet. Ale podcenil ji. Byla nejenom krásná, ale taky chytrá. Natolik chytrá, že nechala u advokáta pečetní prsten, co jí daroval ve chvilkách vášně, takže mu po její smrti nezbylo než uznat mě za vlastního.”

„Jak umřela?”

Simon pokrčil rameny, aniž otevřel oči. „Dostala úporný kašel. Umřela v jednu bouřlivou noc. Neměla peníze na doktora. Na tragédii to nese až moc rysů morbidní frašky.”

„Musela ti hrozně chybět.”

Přisvědčil. „Ať už byla jinak jakákoli, rozhodně byla dobrá máma. Ať si brala do postele bůhvíkolik chlapů, vždycky mi dávala najevo, že má ze všech nejradši mě.” Šibalsky se pousmál. „Právě po ní jsem nejspíš podědil vášeň pro vášeň.”

Catriona se nad jeho slovy zamyslela. „Myslíš, že v náručí těch mužů opravdu hledala vášeň…, anebo lásku?”

Simon otevřel oči a v jejich ospalých zelených hlubinách nebylo ani stopy po žertování. „Copak to není jedno a totéž?”

„Jenom pokud má někdo skutečné štěstí,” zašeptala Catriona a příliš pozdě si uvědomila, že se Simon svými rty téměř dotýká jejích.

Vklouzl jí velkou hřejivou rukou pod vlasy a za šíji si ji přitáhl k sobě. Zavřela oči. Přitiskl se ústy k jejím a vydal se rty na zvědavý průzkum. Jemně jí přejel jazykem po rtech a pak se zanořil tak hluboko, že tím rozmetal veškeré její zábrany. Ten polibek chutnal po whisky a po hříchu a po temných příslibech všeho toho, co spolu muž a žena mohou dělat v osamělých nočních hodinách.

Připomněla si, že tyhle události si Simon taky zítra nebude pamatovat, opětovala mu polibek a vložila do něj veškerou touhu, kterou v sobě tak dlouho potlačovala. V tu chvíli jí bylo úplně

jedno, jestli Simon hledá vášeň, lásku anebo jen pomíjivé vzrušení, hlavní bylo, že to hledá v jejím náručí.

Bezstarostně se k němu přivinula a obemkla rozkročenýma nohama nejen jeho boky, ale i nepoddajný výstupek, který se vzpínal proti měkkému materiálu kalhot. Simon jí vydechl do úst něžnou kletbu, vzepjal se boky proti ní a přiměl ji pohybovat se spolu s ním v rytmu, který zrcadlil pomalé nádherné dorážení jeho jazyka. Z těch pohybů jí vystřelovaly hluboko do lůna záchvěvy rozkoše. Noční košile z naškrobeného plátna, kterou měla na sobě, a Simonovy jelenicové kalhoty to příjemné tření jen podtrhovaly.

Postel byla loď, noc byla moře a Simon představoval úžasné dobrodružství; vtahoval ji hluboko do víru pocitů, ze kterého ani náhodou nechtěla uniknout.

Když se vlny rozkoše vzepjaly k vrcholu a hrozily, že ji zaplaví oceánem extáze, ozvalo se srdceryvné zasténání. Catriona by i přísahala, že se vydralo z jejího vlastního hrdla, ale vzápětí následovalo rytmické bušení, až se zeď u postele otřásala, a pak pronikavé zavřeštění, ze kterého se jí zježily chloupky na šíji.

Aniž slezla ze Simona, nadzvedla se do kleku; úlek uhasil její touhu, jako by na ni někdo vychrstl vědro ledové vody. „Co to proboha je? Nevraždí tu někoho? Neměli bychom doběhnout pro hostinského?”

„Ledaže by se le petit mort dala považovat za zločin.” Chytil ji kolem pasu, povytáhl se do sedu a přitiskl ucho ke stěně. „Mám dojem, že jsou to naši nadšení mladí přátelé z kovárny.”

„Proč myslíš?”

Trhl hlavou směrem ke stěně. „Poslouchej.”

Catriona ani nemusela tisknout ucho ke zdi, aby pochytila! vzrušený výkřik „Ach, Bess!”, po kterém následovalo pronikavé zvolání „Ach, Jeme!”

„Prokristapána,” rozhořčil se Simon. „Jak máme v tomhle pekelným randálu spát, jestli to potrvá celou noc?”

Celou noc byl naštěstí přehnaný odhad. Pár vteřin nato Jem zařičel jako býk a Bess pronikavě zatrylkovala, jako by pěla operní árii. A vzápětí se rozhostilo blažené ticho. Novomanželé zřejmě odrovnali navzájem.

2

Simon s Catrionou unison vydechli úlevou, jenže vtom se bušení a steny ozvaly nanovo, s ještě větší vervou než prve.

Simon se se zasténáním svalil na záda. „Jo, to jsou časy, když je člověku dvaadvacet!”

Catriona pohoršené zavrtěla hlavou. „Nechce se mi věřit, že jsou tu tak tenké stěny.” Vtom se jí v hlavě vylíhla ještě děsivější myšlenka. „Takže kdybychom… Oni by slyšeli…?“

Simon přitakal. Pokukoval po ní zpod dekadentně dlouhých řas. „Každý sten. Každý vzdech. Každou slabiku, až bys vykřikla moje jméno a prosila mě, abych…“

Připlácla mu ruku přes pusu. „Proč si myslíš, že bych to byla já, kdo by prosil?”

Cítila, jak se pod její dlaní kření. Pak se překulil a obratně si s ní vyměnil místo, takže se ocitla uvězněná pod jeho svalnatým tělem. Propletl prsty s jejími a přišpendlil jí ruce z obou stran kolem hlavy. „Dej mi deset minut a předvedu ti to.”

Jak na ni tak shlížel očima, které se třpytily jako úlomky smaragdu, a spočíval jí svými pevnými hladovými boky mezi stehny, působila ta výzva skoro neodolatelně. Je opilý, připomněla si. Když byl střízlivý, odešel od ní, ani se neohlédl.

„Jak jsi mi onehdy neváhal připomenout,” pronesla tiše, „najala jsem si tě, aby ses se mnou oženil, ne abys se mnou spal.”

Oči mu potemněly a ten pohled ji varoval, že ve své momentální situaci by ho rozhodně neměla dráždit. Klidně by si ji mohl jednou rukou přidržet a druhou si rozepnout kalhoty a vyhrnout jí košili. Zahanbovalo ji pomyšlení, že si v temném skrytém koutku srdce skoro přeje, aby to udělal. Ani by si nemusel počínat hrubě. Stačilo by, aby ji párkrát umně pohladil těmi svými šikovnými prsty, a zpívala by tak líbeznou árii, že by proti tomu Bess ve vedlejším pokoji působila jako rybářova žena, která pokřikuje v přístavu na kolemjdoucí, aby prodala své zboží.

„Máš naprostou pravdu,” řekl konečně Simon, pustil ji a odkulil se z ní. Opřel se o loket a shlížel na ni. „A jelikož se zdá, že ani za jednu službu nic nedostanu, asi bych měl přestat nabízet svoje zboží, kde o ně nikdo nestojí.”

Catriona se odvrátila, aby jí nevyčetl z tváře, jak moc o něj stojí. Smířila se s tím, že stráví mizernou noc zabalená v plédu

na tvrdé židli a bude poslouchat, jak si vedle Jem a Bess nahlas slibují nehynoucí lásku. Ale než stačila slézt z postele, Simon jí ovinul ruku kolem pasu, přitáhl si ji k sobě a přivinul se hrudí k jejím zádům.

„Dobrou noc, paní Wescottová,” zašeptal jí do vlasů. „Doufám, že se ti bude zdát jen a jen o mně.”

Když se Catriona poddala pokušení a uvelebila se u jeho hře jivého těla, zjistila, že se přece jen mýlila. Úzká postel stačila pro dva lidi – pokud se k sobě přivinuli, jako když do sebe v kuchyň ském šuplíku zapadnou dvě lžičky. Pořád cítila, jak ji do hýždí tlačí Šimonova erekce, pořád slyšela, jak Jem a Bess ve vedlejším pokoji řádí jako divoká zvěř. Ale Simonovo objetí jí ulevovalo od napětí, takže jí nic nebránilo usnout..

A snít oněm.

Simon se ráno probudil s prázdnou náručí a bolavou hlavou. Takovou bolest hlavy znal jako své boty, a když po prohýřené noci našel prázdnou náruč a postel, obvykle byl jedině rád. Aspoň se vyhnul nepříjemným polibkům na rozloučenou, aspoň na něm nikdo nemámil krásné sliby, do kterých se mu ani trochu nechtělo a které ani v nejmenším nehodlal dodržet. Ale dnes ráno na něj ta prázdnota dolehla mnohem víc – jako by neúmyslně přišel o něco drahocenného.

Shodil nohy z postele a přiměl se otevřít oči; nahlas zaúpěl, když ho do nich bodlo ostré sluneční světlo. Stiskl si rozbolavěle spánky, zavřel oči a pár minut počkal, než to opatrně zkusil znova. Slunce, které se dovnitř hrnulo vikýřovým oknem vyhlížejícím přímo na východ, pomrkávalo na otevřené láhvi na stole. Whisky v ní zbylo jen na dně, čímž se vysvětlovala bolavá hlava, když už ne prázdná náruč.

Sklopil oči. Oblečení působilo uvaleně, ale aspoň na sobě pořád měl košili, kalhoty, a dokonce i boty. Prohlížel si postel a skoro měl strach, co by na ní mohl najít. Povlečení bylo zmuchlané, ale nikde žádné mědnaté skvrny a ve vzduchu nebylo cítit pižmovou vůni sexu.

Sevřel si hlavu v dlaních, jak na něj dolehly výjevy z minulé noci.

Alkohol mu obvykle zatemňoval paměť, takže vzpomín-

ky byly mlhavé a nespolehlivé, ale tentokrát se mu vracely jako vzdálená ozvěna oblíbené písničky; byly neodbytné a nezapomenutelné. Catriona, jak mu leží v náručí…, vedle něj, na něm…, pod ním.

Taky si vybavoval temný moment pokušení, kdy se ocitl tak blízko znásilnění ženy, jak ještě nikdy za celou svou mrzkou kariéru zhýralce.

A navíc to nebyla jen tak nějaká žena, ale jeho manželka.

Zvedl hlavu a mrkal, dokud jeho oči nepřivykly nepříjemnému jasu a pořádně nezaostřily na skromný pokoj. Nejen jeho náruč a postel zely prázdnotou.

Catriona i se všemi svými věcmi zmizela.

Ta mrcha prohnaná ho podrazila.

Simon letěl ze schodů, bral je po dvou a cestou si v kalupu uvazoval vázanku. Natolik ho zaměstnávalo plánování vlastního podrazu, že ho vůbec nenapadlo, že by ho mohla zradit jeho nevěsta. Není divu, že jeho plány prokoukla. Vždyť byly jen slabý odvar jejích vlastních hanebných pletich.

On jí aspoň hodlal nechat polovinu věna. Ona očividně pláchla s celým a nechala ho vydaného na milost a nemilost věřitelům Když nemá peníze, aby uprchl na kontinent, je jen otázkou času než ho najdou. Pokud ovšem hostinský rovnou nepřivolá místního konstábla a nenechá ho strčit do vězení za to, že nemá peníze na vyrovnání účtu. Rád by věděl, jak hodně bude Catriona po-fňukávat do kapesníčku, až se dozví, že ho uvrhli do vězení pro dlužníky anebo že ho pomstychtivý soudce, kterému svedl dceru, poslal na šibenici.

Neunikla mu ironie situace, ve které se ocitl. Obvykle to b nevěsta, kdo se probudí do surového ranního světla a zjistí, že ženich pláchl. Leckterá žena to ani nedotáhne až do Gretna Green, její vyvolený ji bezohledně obere o hrdost a o čest už cestou, protože vůbec neměl v úmyslu se s ní oženit.

Simon si připadal zneužitý dvojnásob. Catriona se ani neobtěžovala připravit ho o čest, spokojila se jen s penězi a hrdostí. Na chvilku trpce zalitoval, že ji nevzal za slovo a nenaplnil ji svazek. Zanechal by jí tak na sebe aspoň nějakou vzpomínku kdyby třeba jen…

Když dole pod schody zahnul za roh, srazil se s Jemem.

Mladík vůbec nepostřehl, že Simon je ve vražedné nálad uhnul mu z cesty a zakřenil se na něj křivými zuby. „Dobrý r pane. Doufám, že jste s vaší překrásnou nevěstou strávili stejně báječnou noc jako já s Bess.”

Simon ho popadl za límec a povytáhl ho, aby měli oči v téže výšce.

„Člověk by musel být hluchý jako poleno, aby přeslechl, báječnou noc jste s miláčkem Bess strávili. To vaše vřeštění úpění nejspíš bylo slyšet až do Edinburghu.” Jem se usmál od ucha k uchu. „Fakt?”

Simon znechuceně potřásl hlavou a pustil ho. Zamířil ke dveřím kdežto Jem vykročil nahoru po schodech, pyšně se naparoval i zvesela si pískal.

To setkání Šimonovi ani trochu nezvedlo náladu. Zatímco jeho samotného nevěsta zradila a opustila, Jem se vrací k té svojí do postele, aby si zatancovali další uširvoucí taneček pod peřinou.

Jaks mi to jen mohla udělat, Catriono! běsnil v duchu. Ženy ho neopouštěly. Nikdy. To se prostě nestávalo. Pokud někdo někomu dával sbohem, pak to byl on. Na ženě bylo, aby po zbytek života toužebně vzpomínala na jeho dotyky a na největší vášeň, jakou kdy prožila. A přesto tu teď zůstal trčet ve zchátralé hospodě v tomhle skotském zapadákově, zatímco Catriona s tou svojí nechutně obézní kočkou pláchla na Vysočinu a odvezla si s sebou jeho polovinu věna.

Rozrazil dveře hostince a div přitom nepovalil dalšího ženicha. To se holka plete, jestli si myslí, že mu upláchne tak snadno. Vydá se za ní; když to jinak nepůjde, klidně třeba ukradne koně a bude riskovat šibenici. Najde ji a donutí, aby mu zaplatila všechno, co mu dluží, do poslední pence. Bude ji pronásledovat třeba až k bránám pekelným a přiměje ji litovat, že se ho kdy odvážila podfouknout…

Zarazil se uprostřed kroku a srdce mu v hrudi udělalo přemet. Jeho nevěsta stála uprostřed dvora vedle rozvrzaného farmářského vozu. Jako by nějak mimosmyslově vytušila jeho přítomnost, otočila se a spatřila ho. Přidržela si klobouček se širokou krempou, aby jí ho neufoukl ostrý vítr, a obdařila Simona rozzářeným úsměvem, který si nejspíš nijak nezadal s tím, kterým Bess právě obdaruje Jema.

Simonovi proudila žilami stejnou měrou úleva i vztek. Nevěděl, jestli ji má obejmout, nebo uškrtit vázankou. Catriona si vůbec nevšímala toho víru nepovědomých emocí, béry jím zmítal, až z toho měl těžké srdce a lehkou hlavu, a zamí-

řila k němu. Mušelínová sukně lahvově zelených kytičkovaných šatů se jí vlnila kolem kotníků.

Začala otvírat pusu, ale než ho mohla pozdravit, vztekle vyhrkl: „Kdes sakra byla?”

Zatvářila se zaskočeně, ale hned se vzpamatovala. „Potkala jsem se ve stáji s Jemem,” oznámila mu zvesela. „Po té včerejší noci jsem byla zvědavá, kvůli čemu byl všechen ten poprask.”

Simon si ji měřil přimhouřenýma očima a jeho původní úmysly vytlačovalo ještě nepřípustnější nutkání – popadnout ji do náručí a zlíbat ji do bezvědomí.

Založil si paže na hrudi, aby tomu pokušení odolal. „A ukojil tvoji zvědavost?”

Lehkomyslně pokrčila rameny. „Už jsem zažila i lepší věci.”

„Ještě ne,” odvětil ležérně. „Ale zažiješ.” Dál se na ni mračil, ale přitom v duchu obdivoval její tváře jako růžičky. „Těžko mi můžeš zazlívat, že jsem se polekal, když jsem se otočil, abych své nevěstě popřál dobré ráno, a zjistil jsem, že zmizela beze stopy.”

Catriona si odfrkla. „Chceš říct dobré odpoledne.”

Simon zvedl rozespalé oči ke kobaltově modrému nebi a zjistil, že Catriona má pravdu. Slunce už se přehouplo přes půlku své pouti a pomalu se chýlilo k obzoru.

„Pokoušela jsem se tě ráno vzbudit, ale marně,” dodala Catriona. „Když jsem viděla, že hodláš prolenošit v posteli půl dne, sebrala jsem se a šla sama zařídit přípravy k odjezdu.”

Simon se rozhlédl po dvoře, ale neviděl žádný jiný dopravní prostředek než ten farmářský vůz. Hrubě tesaná prkna se pod tíhou nákladu prohýbala.

„Tak kde je náš kočár?”

Připlácla si k hlavě i druhou ruku, protože poryvy větru se jí nelítostně pokoušely servat klobouček, a nervózně se na něj usmála. „Nejspíš na cestě zpátky do Londýna.”

„Cože?” zeptal se a doufal, že následkem kocoviny špatně slyší.

„Když jsem Johnovi oznámila, že pokračujeme na Vysočinu, trval na tom, že nás měl podle strýcových pokynů dopravit jenom do Gretna Green. Prohlásil, že strýc by s takovým nápadem nesouhlasil a že by od něj hned po návratu do Londýna dostal

vyhazov, pokud by ho tedy už předtím na Vysočině nepodřízl nějaký bandita nebo místní divoch.”

„A tys ho nechala odjet?” zeptal se Simon nevěřícně a znovu začal zvažovat, že ji uškrtí.

„Copak jsem měla na vybranou? Váží nejmíň o půl metráku víc než já.” Rozzářila se. „Ale nemusíš si dělat starosti, jak se dostaneme dál. Už jsem všechno zařídila.”

„Právě toho se bojím,” zamumlal.

Mávla rukou k rozhrkanému vozu, jako by to byl královský kočár tažený spřežením majestátních běloušů. „Chtěla jsem koupit něco pohodlnějšího, ale jsem ráda, že jsem takhle narychlo sehnala aspoň tohle.”

Simon tu úděsnost obcházel a zhnuseně si ji prohlížel. K vozu byly zapraženy dvě herky s prověšenými hřbety. Soudě podle lejich žalostného zjevu by nejspíš stejně dobře posloužil párek koz a ještě by měly větší výdrž.

„Ty koně ti přihodili zadarmo, anebo ti dokonce zaplatili, aby sis je vzala? Jestli se ta kára rozpadne, aspoň budeme mít co jíst.”

Catriona něžně pohladila jednoho z koní po prašivé hřívě. Kovář mě ujišťoval, že jsou houževnatější, než se na pohled zdá.” .

„To doufám. Pokud ne, tak se nevyhrabou ani ven ze dvora.” Obešel vůz dozadu a do oka mu padly záhadné hrboly a vybouleniny pod nepromokavou plachtou. „A co to máš tady? Další kloboučky?”

Catriona si skousla spodní ret a zatvářila se provinile, což v něm rozhoupalo varovné zvony. Když vypadala provinile, tak z toho pro něj skoro nikdy nekoukalo nic dobrého.

„Zatímco jsi spal, nakoupila jsem pár dárků pro bratra.” Když tázavě povytáhl obočí, obrátila oči k nebi. „Jen se neboj. Nakoupila jsem to ze svých peněz, ne z tvých.”

Nadzvedl růžek plachty a chtěl pod ni nakouknout, ale plavně k němu přiskočila a zatarasila mu cestu. „Všechno je zabaleno přesně podle mých představ. Byla bych radši, kdybys nic nepře-hraboval.”

Povzdechl si. „A kde přesně se máme s tím tvým předrahým přesvatým bratříčkem setkat?”

Odvrátila se, aby zastrčila roh plachty pod provazy, které ji přidržovaly, takže se vyhnula jeho pohledu. „U Balquihidderu. Taky jsem koupila mapu a dost jídla, aby nám vystačilo aspoň na týden.”

„V tom případě už potřebujeme jenom kočího. Toho ti kovář dohodil taky?”

„Ne. Doufala jsem, že se toho radostně ujmeš sám.”

„Já?“

, „Umíš snad řídit vůz, ne? Copak to nepatří k ceněným dovednostem všech zhýralců, zpustlíků a prostopášníků?”

„Víš, on je trochu rozdíl, když se člověk prohání v neděli odpoledne na výstavním valachovi po Newmarketu nebo se promenuje ve faetonu po Hyde Parku a flirtuje s kolemjdoucími kráskami a jejich matinkami, a mezi tím, když se snaží dokopat dvě polochcíplé herky, aby se vysápaly do krpálu se skalní stěnou po jedné straně a propastí po druhé.”

„Však ty to nějak zvládneš.” Zatřepetala na něj hedvábnými řasami. „Máš přece nepřeberně zkušeností s tím, jak za pomoci šarmu někoho dokopat, ať tancuje, jak pískáš.”

„Věčná škoda, že na tebe to nezabírá.” Simon si nešťastně prohlížel prověšené sedátko na kozlíku a představoval si, jak ho asi bude bolet zadek po pár hodinách, co na něm bude nadskakovat. Třetinu sedátka navíc zabírala klec z tenkých dřevěných látek.

Zamračil se. „Co je tohle za vynález?”

„Klícka na slepice.”

Sklonil se a nakoukl dovnitř. Obyvatel klícky na něj nespokojeně zavrčel.

„Nechci šťourat, ale tohle není žádná slepice.”

„To se ví, že ne! Nemůžu nechat Roberta Bruče pobíhat kolem jako předtím v kočáru. Kdyby odběhl do lesa za kunou nebo za tetřívkem, už bychom ho nikdy nenašli.”

Simon si pro sebe něco zamrmlal, čímž si od Catriony vysloužil káravý pohled. Napřímil se. „Teď už asi potřebuju vědět jenom jedno.”

„Co?”

„Kdy vyrážíme?”

Po třech nekonečných, úmorných dnech na cestě Simon trpce litoval, že není takový lotr, aby dokázal uškrtit ženu vázankou, pohodit její mrtvolu v lese a vesele se odporoučet s jejími penězi.

S každým namáhavým otočením kol, s každým trýznivým poskočením vozu na kamenité cestě vrhal po Catrioně čím dál vražednější pohledy.

A jako by toho utrpení nebylo dost, kdykoli vůz poskočil nebo se naklonil, dráždivě o sebe zavadili nějakou částí těla. V jednom kuse do sebe naráželi koleny a stehny, a kdykoli přitáhl otěže, otřel se o její vábivě hebkou hrud.

Navíc na něj působilo jako výsměch jeho rozmrzelé náladě, že se Catriona s každou ujetou mílí tváří veseleji, přímo svítí jako sluníčko. Většina žen, které znal, už by dávno tonula v slzách anebo propadla trudomyslnosti, že musí snášet takové nepohodlí. Ale Catriona ne. Bez ustání vesele štěbetala a komentovala každou sýkorku, každou veverku a každý trs rozkvetlého šťavele, který míjeli. Člověk by si až myslel, že to Bůh všechno stvořil jen a jen pro její potěšení. Jak rozlehlé pastviny ustupovaly skalnatým kopcům a zádumčivým mokřadům Vysočiny, do hlasu se jí čím dál víc vkrádal roztomilý skotský přízvuk, který si pamatoval z jejich dávného setkání ve stáji.

„Poprvé za deset let mám pocit, že se můžu pořádně nadechnout,” prohlásila, zatímco se vůz ztěžka sápal vzhůru po úzké klikaté pěšině, která by se hodila spíš pro ovce než pro lidi. „Teprve teď si uvědomuju, kolik sazí jsem si za ta léta nastřádala v plicích.” Zavřela oči a zhluboka nasála svěží horský vzduch; Simon při pohledu na její blažený výraz litoval, že jí ho nevyloudil na tváři sám. „Copak ty z toho nejsi přímo opilý blahem?”

„Ne, já se opíjím tímhle,” odsekl, vytáhl zpod sedátka ještě nenačatou láhev whisky a pomocí zubů ji odzátkoval.

Zchátralý hostinec, ve kterém přespávali minulou noc, zrovna moc útulnosti nepobral, ale zlatavá tekutina, která šplouchala v láhvích ve voze, nedostatek pohodlí skoro vyvažovala. Jestli skoti něco umějí, pak je to whisky. Simon Catrionu přemluvil, ať koupí tři láhve, i když se jí do toho nechtělo, protože doufal, že díky nim bude cestu i její společnost líp snášet.

Vůz poskočil v obzvlášť hlubokém výmolu a Simon zaúpěl. „Ani nevím, co mě bolí víc, jestli hlava nebo zadek.”

Catriona si nesouhlasně změřila láhev. „Hlava by tě nebolela, kdybys tolik nepil.”

„Hlava by mě nebolela, kdybys tolik nemluvila.” Vzdorně se po ní podíval, donesl si láhev ke rtům a zhluboka si přihnul.

Catriona si přitáhla pléd těsněji k ramenům a odvrátila se od něj; z profilu viděl, jak roztomile špulí plné rty. Ale nebylo mu dáno dosyta se nabažit ticha a poklidu, protože jí to trucovité mlčení moc dlouho nevydrželo. Když vůz zahnul za zatáčku a ocitl se na široké skalní plošině, pod kterou se rozprostíralo údolí, ze rtů se jí vydral pronikavý výkřik.

Simon přitáhl otěže a zarazil koně, protože se lekl, že se na ně řítí banda loupežných horalů. Ještě než vůz pořádně zastavil, Catriona seskočila na zem a doběhla až na samý okraj skalní plošiny.

Její štíhlou postavu rámovaly hory s čepičkami sněhu tyčící se na obzoru. Vítr bičoval majestátní skalní stěny a z nebe se sypal čerstvý sníh. Od západu se zešikma linuly sluneční paprsky a sněhové vločky se v nich třpytily jako kousíčky zlata. Vířily ve větru, tančily jako milenci na hudbu neslyšitelnou pro lidské uši.

Dokonce i Simonovým cynickým očím připadal ten pohled úchvatný. Ale ještě úchvatnější byl pohled na Catrionu, jak stojí na kraji skály, blaženě obrací tvář k nebi a nechává si na ni dopadat sněhové vločky. Vítr jí svými nenechavými prsty rozpletl uzel vlasů, serval jí sponky, takže se jí kudrny černé jako saze rozlétly kolem obličeje a ramenou. Ale hrdě vzpřímenou páteř a ramena jí neohnul. Vypadalo to, jako by ta umolousaná keltská princeznička ze stáje konečně našla království, které je jí hodno.

S prošoupaným plédem přehozeným přes ramena, jako by to byl královský hermelín, se k Šimonovi otočila a z úsměvu jí sálalo tak bezelstné nadšení, že to bralo za srdce. „No řekni, Simoně, není tohle to nejúžasnější, cos kdy viděl?”

„Ne,” zašeptal, ale tak tiše, že ho neslyšela.

Nijak ji neodradilo, že neprojevil dostatečné nadšení. Nahlas se rozesmála, zase se otočila čelem k údolí a rozpřáhla ruce, jako by chtěla obejmout celý svět a každého na něm.

Každého, jen ne jeho.

Ačkoli se Simonovi hrnul do plic čerstvý horský vzduch, najednou se mu nedostávalo dechu. Zatočila se mu hlava a bál se, že to není tou závratnou výškou, ve které se ocitli, že je to nějakou zásadní změnou, která nastala v uspořádání mezi nebem, zemí a jeho srdcem.

„Už ses tím výhledem pokochala? Mrzne mi zadek,” zavolal na Catrionu; vyznělo to nerudněji, než zamýšlel.

Naposledy se pomalu rozhlédla po nebi, ze kterého se hrnul sluneční svit i sníh, a pak neochotně vykročila zpátky k vozu. Neohrabaně se vydrápala na kozlík a zostra se podívala po Šimonovi, když jí ani nepodal pomocnou ruku. Uvelebila se vedle něj; ze štíhlého těla jí sálalo teplo. Simon civěl přímo před sebe a svíral v ruce láhev. Měl strach, že se chtě nechte stal obětí tak mocné žízné, že ji ani sebelepší whisky nedovede uhasit.

Do večera jarní sníh zhoustl, usazoval se Catrioně ve vlasech jako hebká prachová peříčka. Víc než štiplavý vítr ji studila Šimonova mrazivá nálada; nechápala, co to do něj vjelo. Přetáhla si vybledlý pléd přes hlavu a odtáhla se do rohu sedátka. Když ji teď nezahřívalo teplo dýchající ze Šimonova těla ani jeho nenucený šarm, brzo se neovladatelně rozklepala zimou.

Rychle se stmívalo a nikde žádný hostinec, chalupa, dokonce ani stodola, kde by mohli přenocovat. Simon se po ní podíval, zahudral něco pod vousy, pleskl otěžemi a nasměroval koně mimo cestu, na lesní mýtinu.

Aniž by prolomil nepříjemné ticho, nasbíral hromadu roští a rozdělal oheň. Zatímco uvazoval koně ke stromu, aby se tam mohli popásat přes tenkou vrstvičku sněhu, Catriona dala do ohně péct brambory a nakrmila Roberta Bruče kousky sušeného hovězího.

Jedli rukama pečené brambory, ze kterých se ještě kouřilo, a Simon konečně prolomil mlčení: „Pověz mi něco o tom svém svatouškovi bratříčkovi.”

Catriona se nervózně zasmála; ulevilo se jí, že s ní zase mluví, ale netěšilo ji, jaké téma si zvolil. „Ujištuju tě, že Connor není žádný svatoušek. Aspoň jako kluk nebyl. Je o pět let starší než já,

a kdykoli se mu naskytla příležitost, tahal mě za copy, kradl mi panenky a používal je místo terčů při lukostřelbě a schovával mi do postele myši.”

„Ale tys ho zbožňovala.”

„Hrozně,” přiznala s lítostivým pousmáním. „Trápil mě, jak to šlo, ale stačilo, aby se na mě někdo třeba jen křivě podíval, a už mu tekla z nosu malinovka nebo měl monokl.”

Simon si před sebe natáhl nohy a opřel se o loket; oči měl ve stínu a nedalo se z nich nic vyčíst. „Muselo to pro něj být hrozně těžké, rozloučit se s tebou.”

„Asi byl přesvědčený, že nemá na vybranou. Když naše rodiče… zavraždili červenokabámíci, brečela jsem a prosila ho, ať mě neposílá pryč. Ale otřel mi slzy a řekl mi, že musím být statečná. Že Kincaidové nikdy nepláčou, když můžou bojovat. Slíbil, že se pro mě vrátí, jakmile to bude bezpečné, a odveze mě zpátky domů.”

Simon se zamračil. „Ale místo toho ti jen vzkázal, ať přijedeš za ním?

Místo aby pro tebe přijel, jak slíbil?”

Zničehonic se začala úporně soustředit na dolování posledních drobtů brambory z očouzené slupky. „A co tvůj bratr – jaký byl?”

Simon pokrčil rameny. „Nedalo se s ním vydržet. Otec mé sice snášel jen se zaťatými zuby, ale Richard ve mně přesto viděl soupeře o otcovu přízeň. Kdykoli mohl, připomínal mi, že to on je právoplatný dědic, zatímco já jsem jenom levoboček. Bylo mu dvanáct, když jsem se k otci nastěhoval. Zezačátku se nejradši bavil tím, že mě zavedl do nějakého odlehlého kouta sídla a nechal mě tam, protože věděl, že nenajdu cestu zpátky.”

Když si Catriona přestavila Simona jako malého kluka, jak bloudí matoucím labyrintem chodeb a bratr se mu posmívá, svíralo se jí srdce.

„Musels ho nenávidět,” podotkla tiše.

„Nenáviděl jsem ho, ale zároveň jsem k němu vzhlížel.” Simon špičkou nože odhodil bramborovou slupku do ohně. „Nakonec si s námi osud pěkně zažertoval, protože Richard je teď po smrti a otci jsem zbyl jen já.” Vytáhl zpod stočených dek poloprázdnou láhev whisky a zvedl ji v přípitku. „Tak na všechny ztracené bratry.”

„Na ztracené bratry,” zopakovala Catriona jako ozvěna. „Ať Už jsou kdekoli,” dodala se sklopenýma očima.

Simon si protáhl nohy, zaklonil hlavu a hleděl na nebe. Už přestalo sněžit, mraky se protrhaly a mezi nimi pomrkávaly hvězdy. Jejich mihotavé okraje vypadaly dost ostře na to, aby dovedly říznout do krve.

Už dorazil jednu láhev whisky a načal druhou, ale důvěrně známá otupělost mu nijak neulevila od bolesti v srdci. Na tělo sice doléhala opilost, ale mysl měl bolestně střízlivou.

Přesunul pohled ke Catrioně. Zachumlala se do pelíšku z dek na protější straně ohniště a skoro okamžitě usnula. Třeba ještě není pozdě přesvědčit sám sebe, že to, co k ní cítí, je jenom chtíč

- že si jeho tělo krutě zahrává se srdcem, aby projevilo nespokojenost s tím, že je mu odpíráno, po čem tak zoufale prahne.

Potřásl hlavou. Oženit se byla hloupost, i když je to jen manželství naoko.

Radši měl dál zahrnovat šarmem cizí manželky.

Catriona se překulila na bok a přehodila ruku přes brokátovou příruční tašku, kterou střežila pečlivěji než svou čest a srdce.

Simon odložil načatou láhev whisky, tiše jako nájemný zabiják vstal a po špičkách k ní kolem ohniště došel. I když vedle ní praskal oheň, drobný nosík měla zrůžovělý chladem. Ze všeho nejradši by se vysvlékl, vklouzl pod ty deky a ohřál ji vlastním tělem. Měl sto chutí rozpálit ji vášní…, rozkoší…, touhou. Živě si představoval ten nádherný, nadčasový tanec, který by spolu mohli pod dekou tančit, tělo na tělo, srdce na srdce…

Přejel si roztřesenou dlaní přes tvář a navzdory chladu mu připadalo, že má horečku.

Poklekl vedle Catriony a jemně vyprostil zpod její ruky tašku. Na okamžik zaváhal, pak si sundal kabát a přehodil ho přes ni, aby přidal na ten její pelíšek ještě jednu hřejivou vrstvu.

Catriona nasála opojnou mužnou vůni rozpuštěných karamel a mořského vánku a blaženě si povzdychla. Otevřela oči a spatřila Simona, jak jen v košili klečí na protější straně ohniště a vlasy se mu v záři plamenů lesknou jako zlato. Sklopila oči a zjistila, že přes ni přehodil svůj teplý kabát.

Rozespale se usmála. Ačkoli by to whiskou prosáklý darebák Simon zarputile popíral, někde v tom jeho štíhlém svalnatém těle bije vznešené srdce gentlemana. Mátožně zamrkala a stočila obdivný pohled zpátky k němu.

Ten gentleman se skláněl nad její otevřenou taškou. Ten gentleman se prohrabával věcmi uvnitř s chladnokrevnou suverenitou hodnou kapesních zlodějů z Covent Garden. Ten gentleman chlípně povytahoval obočí a přidržoval si ve světle ohně kousky oblečení, o kterých se ve slušné společnosti nemluví. Ten gentleman lhostejně odhodil ty choulostivé věcičky stranou a vytáhl svýma zákeřnýma, chtivýma, zlodějskýma rukama její nejdrahocennější a nejsoukromější kus majetku.

Catriona vyletěla z dek, jako by je podpálila zbloudilá jiskra. „Nech toho!” prolomila výkřikem tichý poklid, který panoval v okolním lese.

Simon ztuhl s rukou na víku krabičky z růžového dřeva. Pak s krabičkou v rukou pomalu vstal a obezřetně se na Catrionu zadíval.

„Nech toho,” zopakovala, teď už tišeji. „Prosím.”

Prohlížel si ji přimhouřenýma očima, z jejichž skelného pohledu bylo zřejmé, že toho k večeři víc vypil, než snědl. „Copak to tam přede mnou schováváš, ty moje chytrolínko? Safírový náhrdelník, který má větší cenu než celé tvoje věno? Dopisy od ctitele? Vážně na tebe na konci téhle cesty čeká bratr, anebo někdo jiný? Třeba milenec?”

Udělala krok směrem k němu, pak další, blížila se k němu s nejvyšší opatrností, jako by se pokoušela nenápadně zahnat divoké zvíře do kouta.

„Vrať mi to, prosím. Je to moje.” Znenadání skočila po krabičce, ale snadno ji zvedl mimo její dosah.

„Teď ne. Teď je to čirou náhodou moje.”

Pochopila, že nemá šanci vyrvat mu krabičku pomocí hrubé síly, a tak si založila paže na hrudi a probodla ho pohledem, ze kterého trčely dýky.

„Nemáš na to právo.”

„To se pleteš, moje milá.” Obdařil ji křivým úsměvem, který by jí možná připadal okouzlující, kdyby zrovna nedržel ve svých velkých neohrabaných tlapách její srdce. „Mám na to plné právo. Copak jsi zapomněla, že jsme se vzali? Co je tvoje, to je teď i moje.”

S bezmocnou hrůzou přihlížela, jak mučivě pomalu, kousek po kousku, nadzvedává víko krabičky a zpod dekadentně dlouhých řas sleduje její reakci.

Příliš pozdě jí došlo, že ji jen schválně provokuje. Ve chvíli, kdy víko zaklapl a krabičku jí podal, už se po ní zase bezhlavě vrhla. Zavadila o ni hřbetem ruky, překotila ji a krabička se zara-chocením dopadla na zem. Víko se rozlétlo a obsah krabičky se vysypal kolem – žádné šperky, bankovky ani zamilované dopisy, ale křehké výstřižky z novin, vybledlé a zažloutlé věkem.

Než stačila zareagovat, Simon podřepí a hmátl po nejbližším. Rozložil ho a spěšně uhladil záhyby, které tak pečlivě poskládala, když výstřižek do krabičky láskyplně ukládala.

Když se zadíval na vybledlý novinový tisk, Catriona zahanbeně sklopila hlavu, protože věděla, co najde. Skicu vyvedenou kreslířovou jistou a talentovanou rukou. Skicu mladého muže, jak stojí na můstku majestátní válečné lodi. Zdviženou rukou zdravil zástupy obdivovatelů, které přišly do přístavu přivítat válečného hrdinu. Přívětivě se usmíval a v jasném pohledu neměl ani stopu po výsměchu či cynismu.

Simon si skicu i doprovodný text chvíli prohlížel, pak sáhl po dalších rozsypaných papírech. Probíral se jimi, čím dál víc zatínal zuby a měl čím dál neproniknutelnější výraz.

Tohle nebyly senzacechtivé články popisující jeho zhýralý život. Tohle byly články z úctyhodných novin jako Times a Morning Post, které barvitě opěvovaly jeho hrdinství v bitvě u Trafalgaru. Catriona by většinu z nich dovedla zpaměti ocitovat.

Když Simon došel k poslednímu, nechal ho vyklouznout z prstů a pomalu se napřímil. Jeho obviňující pohled ji tížil jako závaží.

„Takže tys mi lhala, vid?” zeptal se tiše a vlastně to ani nemyslel jako otázku. „Tvrdilas mi, žes mě vyhledala, protože jsem lotr, nájemný žoldák, který neodolá šanci přijít bez námahy k tučnému zisku.”

Catriona zvedla bradu a přinutila se setkat s jeho pohledem. „Vždyť je to pravda, ne snad?”

„Je. Ale kvůli tomu jsi za mnou do toho vězení nepřišla. Přišla jsi, protože jsi hledala tohohle člověka.” Ukázal prstem na obrázek své pohledné tváře, který se válel na promrzlé zemi. „Tohohle… podvodníka!”

„Není to žádný podvodník!” vykřikla Catriona. „Byls to ty!”

Simon zavrtěl hlavou. „Ne, nebyl jsem to já. Tenhle člověk nikdy ani neexistoval.”

„Existoval. Kdysi dávno.” Hlas i ruce se Catrioně neovladatelně třásly.

„Ten člověk neváhal riskovat život a zdraví, aby bránil svou vlast proti Francouzům. Nalodil se na Belleisle, přestože věděl, že už možná nikdy nespatří anglické břehy. Když viděl, e se jeho kapitán ocitl na mušce střelce s mušketou, neohlížel na vlastní bezpečí a vrhl se před něj. Byl ochoten obětovat svůj život, aby zachránil…“

„Zakopl jsem!”

Šimonův výkřik se rozlehl mýtinou jako výstřel z pušky. Když lozněl, jediným zvukem široko daleko bylo jen praskání a syčení ohně.

„Cože?” hlesla Catriona.

„Zakopl jsem,” zopakoval Simon a pohrdavě se zašklebil. ,Nehodlal jsem se vznešeně obětovat, abych zachránil život kapitánovi. Pokoušel jsem se odtamtud vzít roha, než mi dělová koule ustřelí palici. Byla to prostě jen smůla anebo krutý žert osudu, že sem se rozběhl schovat zrovna ve chvíli, kdy po kapitánovi vypálil ostrostřelec z ráhnoví francouzské lodi.” Zamnul si zubatou jizvu na čele, jako by ho pořád pobolívala. „Kdybych nezakopl o odložené lano a nepřipletl se té kulce do cesty, byl by teď kapitán po smrti a mě by neoslavovali jako hrdinu.”

„Tys zakopl?” zopakovala Catriona přihlouple. „Přesně tak. Byl jsem pak týden v bezvědomí, a než jsem se probral, zvěsti o mé oběti se roznesly po celé flotile. Když jsem otevřel oči, stál nad mojí pryčnou kapitán a celý zářil. Prohlásil, že nebýt mě, potkal by ho stejný osud jako Nelsona na palubě Victory. Osobně mě informoval, že mě král za udatnost pasuje na rytíře, jakmile vkročím na anglickou půdu.”

„Byla jsem u toho,” zašeptala Catriona, spíš sama k sobě než k němu.

„Byla jsem tehdy v přístavu. Uprosila jsem strýčka Rosse, ať vezme celou rodinu na projížďku, abychom se podívali, jak Belleisle připlouvá do Anglie. Georgina celou cestu pochrupovala a Alice si v jednom kuse na něco stěžovala, protože se s námi hrozně nerada tísnila v kočáru. Osočila mě, že jsem jí těma svýma

velkýma neohrabanýma nohama pošlapala lem spodničky. Ale mně to bylo fuk.”

Simon na ni zíral; to její přiznání ho trýznilo ještě víc než jeho vlastní.

Na rtech se jí objevil nostalgický úsměv. „Nikdy nezapomenu, jak ti to slušelo, když jsi v uniformě kráčel po můstku z lodi – jako mladý princ, který zachránil své království před nějakým příšerným zloduchem. Zástupy skandovaly tvoje jméno a mladé krásky ti házely pod nohy růže. Strýček Ross se mě pokoušel zarazit, ale vylezla jsem z kočáru a jednu z těch růží zvedla. Když jsi kolem mě procházel, podala jsem ti ji a ty sis ji ode mě vzal. Usmál ses na mě, ale věděla jsem, že mě nevnímáš. Byla jsem pro tebe prostě jen jedna z tváří v davu.”

„V davu pitomců,” utrhl se na ni neurvale. „V té bitvě se vyznamenala dobrá stovka hrdinů – a většina z nich si takové označení doopravdy zaslouží. Proč sis sakra musela vybrat zrovna mě?”

„Já nevím! Vypadal jsi tenkrát ve stáji tak vznešeně a hrozně ti to v uniformě slušelo a zastal ses mě proti Alici. Říkala jsem si, že kdybych bývala měla takového zastánce o pět let dřív…“ Odmlčela se, nedokázala vyslovit své nejtajnější přesvědčení.

„Tak co? Co by se stalo?” zeptal se jí nelítostně. „Nezabili by ti rodiče? Bratr by tě nemusel poslat pryč? Myslíš že bych se kvůli tobě postavil červenokabátníkům? Že bych se tam přihnal na bílém koni a odvezl tě někam, kde ti nikdo neublíží, nikdo tě nezesměšní a nikdo ti nezlomí srdce?” Opřel se ramenem o strom a vypadal tak krásně a bezcitně jako ještě nikdy předtím. „Podívej se pravdě do očí, miláčku. Nejsem žádný hrdina ze skotských pohádek a nikdy jsem nebyl. Nejsem žádný Robert Bruče ani princ Karel Stuart. Jsem zbabělec nejhrubšího zrna, a když to teď víš, měla bys přestat spát s tou pitomou krabicí výstřižků pod polštářem a vzít si do postele pořádnýho chlapa.”

Catriona už nevydržela pohled na to, jak se mu cynicky blýská v očích; svezla se na kolena a začala sbírat rozsypané výstřižky, přeopatrně se dotýkala křehkého novinového papíru.

Simon byl dvěma kroky u ní, popadl ji za ramena a vytáhl na nohy.

„Nech toho, Catriono! Je úplně jedno, co v těch pitomých

článcích stojí. Já nejsem žádný hrdina!” Přitiskl ji zády ke stromu a znehybnil ji svým tělem. Dýchala z něj vůně nebezpečí, přehlušila dokonce i vůni whisky v jeho dechu.

„Co uděláš, Simoně?” zašeptala a neochvějně čelila jeho vyzývavému pohledu. „Znásilníš vlastní manželku, jen abys dokázal, že jsi ničema?”

Dopřál Catrioně jenom kratičký pohled do hlubin svých roz-lícených očí, vteřinu, během níž se stačila přerývaně nadechnout a srdce jí v hrudi chvějivě odbilo, a pak se přimkl ústy k jejím. Simon Wescott, pověstný milovník a obratný svůdce žen, zmizel a místo něj tu teď byl hrubián, který by se hodil spíš do okolní divočiny než do londýnských salonů.

Pokud ji tím polibkem chtěl zastrašit, tak ho čekalo trpké zklamání. Už nebyla ta naivní holčička, která si zamilovaně ukládala výstřižky do krabičky. Místo aby ho se zděšeným, panensky pohoršeným výkřikem odstrčila, vpletla mu prsty do hebkých vlasů na šíji a vyšla nenasytným výpadům jeho jazyka vstříc. Zareagovala na ten divoký útok něhou, nabízela mu svá ústa, své srdce i svou duši.

Přiškrceně zasténal. Líbal ji znovu a znovu, pil z kalichu jejích úst, jako by byl Percival a ona Svatý grál. Aniž by ustal v laskání jejích úst, vzal ji kolem boků, nazdvedl ji, rozevřel jí nohy a přitiskl se mezi ně horkým tvrdým rozkrokem. : Catriona se zajíkla. Ten naléhavý tlak – tak cizí, a přitom tak svůdný – ji varoval, že od ní Simon chce víc než jen polibek. Mnohem víc. Věděla o něm, že má větší sílu než ona sama. Ale netušila, že je tak silný, že ji zvládne jednou rukou držet a druhou jí vykasat sukni a vklouznout pod ni. Putoval rozpálenou dlaní vzhůru po jejím stehně a ani na okamžik se nezastavil. Tentokrát se nesnažil dopřát potěšení jí, ale hledal své vlastní. Nebylo to jako v elegantní ložnici ve strýcově domě, dokonce ani jako v té uzoučké posteli v hostinci v Gretna Green. Přišel si brát, nikoli dávat.

Když jeho prsty dorazily k cíli cesty, už byla celá rozdychtěná a vlhká touhou. Tomu pokušení se nedalo odolat. Beze stopy obratnosti a půvabu, kterými proslul, do ní hrubě vnikl dvěma prsty. Když uslyšel její bezdechý výkřik a ucítil, jak se její hebké

tělo kolem jeho prstů křečovitě stáhlo, zaskočilo ho to stejně jako ji samotnou.

Zaklel a pustil ji tak náhle, že se musela zachytit stromu, aby neupadla.

Ucouvl od ní, jako by se ho pokoušela vlákat do pasti nějakou sladce voňavou návnadou. Hruď se mu prudce zdvíhala. „Co mám dělat, Catriono? Jak daleko mám zajít, abych ti dokázal, že ze mě neuděláš lepšího člověka, ani když budeš sebevíc věřit, že jím jsem?”

S těmi slovy se sehnul, popadl hrst rozsypaných novinových výstřižků a mrštil jimi do ohně.

„Ne!” přiskočila k němu Catriona s nešťastným výkřikem. Ale bylo příliš pozdě. Články a skicy už černaly a kroutily se.

Dlouho tam jen tak stála a dívala se, jak se její dívčí sny rozpadají na popel. Když konečně zvedla hlavu k Šimonovi, měla oči zalité slzami. „Máš pravdu, Simoně. Jsi zbabělec nejhrubšího zrna. Ani nevím, koho se bojíš víc

– jestli sám sebe…, nebo mě.”

Přidušeně vzlykla, otočila se a rozběhla se do lesa.

Simon tam zůstal stát, zatínal ruce v pěst a poslouchal, jak se šustění a praskání větviček vytrácí v dálce. Věděl, že by se měl rozběhnout za Catrionou. To by udělal každý slušný chlap.

Sklesl vedle ohně a přihnul si z poloprázdné láhve whisky. Když se napije pořádně, tak si s trochou štěstí nebude ráno tyhle proklaté události pamatovat. Třeba zapomene i na raněný pohled v Catrioniných očích a slzy, které se jí koulely po tvářích, když jí zničil její drahocenné poklady.

Ale měl obavy, že ani v sebevětším množství alkoholu neutopí ozvěnu jejího bezdechého výkřiku, když se chvěla pod jeho doteky - ten oslnivý moment milosti ve chvíli, kdy si nezasloužil nic než odsudek a opovržení.

Sáhl do ohně a vytáhl z něj ohořelý novinový výstřižek; popá-lil si přitom prsty, ale bylo mu to jedno. Na výstřižku byla další skica pohledného mladého důstojníka, jak vjíždí do londýnského přístavu, kolem čela obvaz jako vavřínový věnec vítězného dobyvatele.

Catriona nebyla jediná žena, která ho tenkrát přišla do přístavu přivítat. Nikdy se nezmínil živé duši, jaký další přízrak z minulosti tam onoho dne zahlédl. Možná by Catrionu poznal, kdyby v tu chvíli nebyl dočista ochromený šokem, na rtech úplně mechanický úsměv.

Ať si prohlížel muže na obrázku, jak dlouho chtěl, pořád to pro něj byl cizí člověk. Nakonec výstřižek zmuchlal a hodil ho zpátky do ohně. Znovu si lokl whisky, vnímal, jak ho pálí v hrdle, a pozoroval skicu, jak se rozpadá na popel.

Nebyl ke Catrioně úplně upřímný. Chtěl těm lžím, které o něm v novinách vyšly, věřit – chtěl jim věřit skoro stejně úporně jako ona sama. Chtěl věřit, že je čestný. Že je muž, který by neváhal položit vlastní život, aby zachránil svého velícího důstojníka. Muž, na kterého by otec mohl být pyšný. Muž, který si zaslouží, aby mu krásné mladé dívky snící o vznešených princích a hrdinných dobyvatelích, házely pod nohy růže.

Po návratu do Londýna se dokonce pokoušel sám sebe přesvědčit, že ho paměť klame. Že se třeba na té palubě, co se mu houpala pod nohama, v dusivém pachu střelného prachu, který ho štípal do nosu, a ohlušivém rachotu děl, ze kterého mu zaléhaly uši, ve zlomku vteřiny rozhodl vyměnit svůj vlastní život za kapitánův. Ale když se pokoušel té pověsti dostát, zjistil, že sám sebe neošálí.

Není žádný hrdina. Je parchant a zbabělec, který si nezaslouží od ženy, jako je Catriona, ani jediný okvětní plátek.

Svezl se na zem, podepřel se loktem a hodlal pít a pít, až mu alkohol otupí zrak, až mu zatemní mysl, až díky němu zapomene, jaké vzpomínky v něm vlastně utápí.

Catriona věděla, že ať poběží jakkoli rychle a jakkoli daleko, před svou vlastní pošetilostí stejně neuteče. V hrdle se jí zadrhl přiškrcený vzlyk. Bylo jí úplně jedno, kam běží, hlavně když je to pryč od Simona.

Promarnila pět let života láskou k muži, který ve skutečnosti nikdy neexistoval. Zamilovala se do mladého hezouna v naškrobené uniformě, jen aby nakonec zjistila, že ten mladík byl jen iluze a ta uniforma by stejně dobře mohla viset na krejčovské panně.

Nechala se zaslepit škádlivým jiskřením v jeho očích a nablýskanými prýmky a teď jí nezbylo nic než oči pro pláč.

Propadala se hanbou, když si vzpomněla na všechno to své fantazírování, jak mu chladivým hadříkem otírá poraněné čelo a krmí ho lžičku po lžičce teplým vývarem a on se pozvolna zotavuje a nezadržitelně se do ní zamilovává. A na všechny ty hodiny strávené tím, že si líbala ruku a představovala si, že jsou to jeho rty, nebo si v deníčku do omrzení procvičovala podpis Catriona Wescottová a paní Wescottová.

Klidně by mu odpustila, že zachránil kapitána před kulkou jen omylem. Ale měla pocit, že mu nikdy nedovede odpustit, že se jí úmyslně pokusil zlomit srdce. Že zarytě popíral pravdu, kterou mu cítila na rtech, kdykoli ji políbil.

Hnala se lesem, do tváří ji bolestivě šlehaly větvičky a boty jí chrupaly na tenoučké sněhové pokrývce. Jen tak tak se vyhnula nataženým pařátům lísky a řítila se dolů z dlouhého kamenitého svahu chundelatého mechem a lišejníkem. Klidně by vyběhla až na nejvyšší vrchol Vysočiny, kdyby se nemusela zastavit, aby popadla dech.

Zachytila se hladkého kmene osiky a hltavě nasávala do lačných plic studený vzduch. Vpovzdálí slyšela zurčet mezi kameny čilou horskou říčku. Stačilo, aby chvilku nehybně stála, a roztřásla se zimou a vyčerpáním. Neubránila se pomyšlení, jak příjemné by bylo, kdyby teď přes sebe měla přehozený Šimonův kabát. Anebo, ještě líp, kdyby ji objímaly jeho silné hřejivé paže.

Zase se dala do běhu, sápala se do prudkého kopce a zatínala nehty do kořenů vyčnívajících z kamenité půdy.

Vyřítila se na vršek kopce a zjistila, že se prudce lomí do hluboké propasti. Nestačila se včas zarazit, divoce zamávala rukama ve vzduchu, pokusila se zachytit větví, ale byly těsně mimo její dosah. Z hrdla se jí vydral pronikavý výkřik a vzápětí už setrvačností přepadla přes okraj a řítila se do řeky na dně rokle.

Ledová voda do ní nemilosrdně zaťala drápy ostré jako žiletky. Catriona se v prvním děsivém momentu nezmohla na výkřik, na nadechnutí, na jedinou myšlenku.

V letních měsících tu zřejmě tekl jen líný potůček, ale momentálně řeka nabobtnala odtátým sněhem, který do ní stékal z hor.

Než se Catriona vynořila nad hladinu – prskala, kašlala, lapala po dechu-

, proud už ji odnesl o pořádný kus dál.

Hlava jí poskakovala na hladině jako korková zátka na širém moři.

Nadechla se a zplna hrdla zakřičela: „Simoně!”

Simon možná nechce být za hrdinu, jenže nikoho jiného momentálně nemá. A copak ji neobjímal, když si připadala osamělá? Copak ji nepřikryl, když jí byla zima? Copak se jí nezastal před strýcem, před Alicí a před Eddinghamem?

Chtěla na něj znovu zavolat, ale podařilo se jí nabrat sotva hlt

vzduchu a vzápětí jí těžké sukně nasáklé vodou stáhly pod hladinu, do nelítostného náručí řeky.

,,Simoně! Pomoz mi, Simoně! Prosím!

Simon vyletěl do sedu, srdce mu bušilo jako rány z děla

a v uších mu pořád zněl ten prosebný výkřik. Naklonil hlavu ke straně a zaposlouchal se, ale neslyšel nic než veselé štěbetání ve verky a svůj vlastní drsný dech. Přejel si roztřesenou rukou přes obličej; dutá ozvěna výkřiku ho nepřestávala pronásledovat.

Určitě se mu to jenom zdálo.

Bůhví, že předtím měl až příliš živé sny. Bloudil spletitým labyrintem otcova domu – v jedné chvíli byl malý kluk, v příští dospělý muž. Zahlédl, jak se na konci šeré chodby mihla dlouhá sukně, a zaslechl neodbytnou ozvěnu matčina smíchu. Ale když se za ní rozběhl, nohy se mu s každým krokem zkracovaly a brzy zase osaměl. Někdy k ránu se konečně doplahočil na roh a ocitl se tváří v tvář děsivému Catrioninu přízraku; úpěnlivě k němu vztahovala ruce a z bledých prstů se jí jako krev řinuly okvětní plátky růží.

Simon se otřásl a pomalu se vydrápal na nohy; byl tak ztuhlý zimou, že se divil, že mu nevržou klouby. Oheň někdy během noci dohořel a v ústech měl pachuť, jako by polykal popel. Opodál se na zemi povalovala prázdná láhev whisky, jako by ji tam vztekle odhodil. Do očí ho zaštípalo mdlé světlo počínajícího rozbřesku a namísto bušení srdce nastoupilo bušení v hlavě.

Zabořil hlavu do dlaní a zaúpěl. Odpovědí mu bylo žalostné zamňoukání.

Zvedl hlavu a spatřil klec s Robertem Brucem a vedle ní prázdný chumel dek. Po zádech mu přejel mráz. Jeho samotného by možná Catriona opustila bez mrknutí oka, ale toho svého zpropa-deného kocoura nikdy. Kdyby měl večer všech pět pohromadě, rozhodně by ji nenechal samotnou utéct do lesa.

Otáčel se na místě a propátrával pohledem podrost. „Catriono!” zavolal.

„Kde jsi, miláčku?”

V kolébajících se větvích borovic šepotal vítr, ale jeho tajemství nebyla určena Simonovým uším. Vykročil směrem, kterým si Catrionu matně pamatoval odbíhat, ale zarazilo ho úpěnlivé zavrčení.

Zaklel, ale otočil se a zamířil zpátky, protože věděl, co by si Catriona přála. Za chviličku už byl Robert Bruče uvázaný u stromu na velkoryse dlouhém koženém řemínku, který mu během cesty dával aspoň jakous takous svobodu pohybu. Taky byl dost dlouhý, aby kocour mohl vylézt na strom, kdyby se poblíž objevil nějaký predátor. Kocour po Šimonovi vyčítavě pokukoval s tlamou plnou sušeného hovězího.

„Přestaň se na mě tak koukat,” osopil se na něj Simon a probodával ho pohledem. „Jen co najdu tvoji paničku, tak tě zas může rozmazlovat, i když si to vůbec nezasloužíš, ty zmetku tlustá.”

Nechal kocoura, ať si vychutnává snídani, a zanořil se hlouběji do lesa. Každých pár kroků se zastavil a zavolal Catrionu jménem, i když přitom měl pocit, že mu lebka praskne vedví. Catriona nejspíš schválně nereaguje, aby ho vytrestala. Ne že by si to nezasloužil. Na člověka, který se odjakživa pyšní tím, že s něžným pohlavím zachází s největší ohleduplností, se v noci zachoval jako skutečný parchant.

Jako by počasí chtělo odčinit včerejší flirtování se zimou, dnes bylo ve vzduchu cítit vábivý příslib jara. Od západu pofukoval teplý vánek, hladil drobné pupeny na holých větvích stromů a čechral mu vlasy. Na vrcholku prudkého stoupání zaváhal, protože ho zamrazilo na šíji. Měl pocit, že ho sledují oči ještě starší než vysokánské neopadavé stromy, které se nad ním tyčily. Ohlédl se. Navzdory pocitu, že ho někdo sleduje, si ještě nikdy v životě nepřipadal tak osamělý.

Zdálo se mu, že ho noční můry pronásledují i za bílého dne. Skoro čekal, že v dálce zahlédne mihnutí dlouhé sukně nebo zaslechne neodbytnou ozvěnu ženského smíchu. Dostal strach, že po téhle cestě se od Catriony vzdaluje, místo aby se k ní přibližoval, a tak se otočil, že se vrátí zpátky k jejich nocležišti. Ale tiché zurčení vody poskakující po kamenech ho přilákalo na prostornou mýtinu, kde se leskla hluboká temná tůň. Její poklidné vody napájel vodopád stékající z rozeklané skály.

Simon se na břehu svezl na kolena; zařekl se, že si jen vypláchne pusu a zchladí obličej, aby ze sebe odplavil zbytky ospalosti,

a hned zase půjde dál.

Plnými dlaněmi si stříkal na obličej vodu a dělalo mu dobře, jak ho ledově štípe. Ten muž, který na něj hleděl z odrazu v tůni,

s tvářemi zarostlými strništěm, se ztrhaným výrazem a nešťastnýma krví podlitýma očima, mu najednou připadal stejně cizí jako

pohledný mladý důstojník z Catrioniných výstřižků.

Strčil pod vodu celou hlavu, aby vlastní odraz vymazal, pak ji vytáhl a odhrnoval si zmáčené vlasy z očí. A teprve tehdy si všiml velkého plochého balvanu pokrytého mozaikou světla a stínů vyčnívajícího z vody na protější straně tůně.

A tmavých pramenů vlasů líně plujících na hladině.

Srdce se mu v hrudi zastavilo. A na mučivý moment si nebyl jistý, jestli se ještě někdy rozběhne.

Ale pak spatřil na okraji balvanu drobnou bledou ruku a došlo mu, že ty vlasy visí dolů přes okraj kamene.

„Panebože na nebesích,” vydechl a myslel to spíš jako modlitbu než jako kletbu.

Neohlížel se na vlastní pohodlí, a aniž by se zdržoval svlékáním, skočil do vody a doplaval ke kameni. Vytáhl se nahoru a zjistil, že Catriona leží se zavřenýma očima na zádech, tak nehybná a bledá, že ho na příšerný moment opanoval strach, že by ani polibek pohádkového prince nestačil, aby ji vzkřísil.

Ale promáčený živůtek šatů, který se jí lepil k hrudi, se slabounce zdvíhal při každém mělkém nádechu. Simon ji popadl do náručí; trnul při pomyšlení, co se mohlo stát, kdyby nenašla sílu vydrápat se z té ledové vody. Byla celá mokrá a studená, ale cítil, jak jí hluboko z nitra sálá tělesné teplo.

Díval se na ni a hrozně mu chyběly růžičky, které jí obvykle kvetly na tvářích. „Catriono? Miláčku? Slyšíš mě?”

„To se ví, že tě slyším,” zamumlala; hlas měla slabý, ale jasně zřetelný.

„Nejsem hluchá jako někdo.” Pomalu otevřela oči a zamračila se na něj; tvářila se ještě rozmrzeleji než Robert Bruce.

„Volám na tebe celé hodiny. Jak to, že ti to trvalo tak dlouho, než jsi mě přišel zachránit? Že bys zakopl?”

Rozchechtal se, pevně ji sevřel v náručí a zabořil jí tvář do mokrých vlasů; pokořilo ho to omilostnění, které si vůbec nezasloužil. „Přesně tak, andílku. Zakopl jsem. A mám pocit, že takhle tvrdě jsem si ještě nikdy nenatloukl.”

Catriona si říkala, že je určitě po smrti. Nijak jinak si neuměla vysvětlit to, co spatřila, když se jí konečně podařilo setřást vyčerpání a probrat se z otupělosti natolik, aby otevřela oči.

Povzdechla si, protože se neubránila zklamání. Tak úporně se snažila v té řece přežít. Zmítala se, prskala a plivala vodu, chňa-pala po všech větvích, které se míhaly kolem, a ani ve snu by ji nenapadlo, že ji nakonec zachrání pád do vodopádu. I když ji klidné studené vody tůně vábily do svého svůdného objetí, podařilo se jí z nich vydrápat na balvan a tam zůstala ležet. Ale veškerá její snaha byla očividně marná.

Protože jestli není mrtvá, jak je možné, že opodál klečí ztělesnění jejích dívčích snů a vylévá na kamenitou půdu plnou láhev whisky?

Tváře a bradu měl dohladka oholené, zlatohnědé vlasy úhledně stažené na šíji koženým řemínkem; jeho profil oplýval klasickou krásou, takže by se dobře vyjímal na starořímské minci. Na sobě měl sněhobílou košili a na nohou nablýskané černé boty. Kdyby měl ještě tmavomodrý kabátec a bílé kalhoty královského námořnictva, bylo by to, jako by se přenesla zpátky do té stáje, kde málem svedl její sestřenici a jí samotné uloupil srdce.

Na láhvi se odrazily sluneční paprsky, jak s ní zamával, aby z ní vytřepal poslední kapky whisky. Catriona se zamračila; byla čím dál zmatenější. Jestli není po smrti, pak je přinejmenším v deliriu, protože ten Simon Wescott, kterého znala, by dobrou skotskou whisky nikdy takhle nevylil. Kdyby ji někam lil, tak jedině do svého hrdla.

Odhodil prázdnou láhev, pohlédl jejím směrem a jejich oči se setkaly. A v tu chvíli spatřila zubatou jizvu, která mu protínala levé obočí, a dodávala jeho chlapeckému vzezření přitažlivou mužnost.

Vzápětí znovu zapochybovala, jestli se jí to všechno jen nezdá, protože k Šimonovi se přitulil Robert Bruče, otřel se mu chundelatou hlavou o stehno a zbožně zapředl, že se to muselo rozléhat celou mýtinou.

„Ty zrádče,” zamumlala, odvrátila se a zavřela oči.

Když je zase otevřela, Simon stál nad ní a slunce mu obestíralo zlaté vlasy zářivou aureolou.

„Jestli jsi anděl,” pronesla úsečně, „tak má Bůh pozoruhodně zvrácený smysl pro humor.”

„Kdepak anděl, miláčku.” Klekl si vedle ní a čertovsky se usmál.

„Důstojník Simon Wescott k vašim službám, slečno.”

Přitiskla si hřbet ruky k čelu, ze všech sil se snažila chovat statečně, ale vůbec jí to nešlo. „Já jsem to věděla! Umírám, vid? Mám horečku a blouzním.”

Jemně jí odtáhl ruku z čela a přiměl ji, aby se na něj podívala. „Kdepak, nemáš horečku, nemáš zimnici, nemáš vodu v plicích. Celé dopoledne jsi spala jako zabitá, ale řekl bych, že to přežiješ.” Pak se mu šibalské jiskřičky z očí vytratily a zvážněl. „Ale musím se přiznat, že když jsem tě uviděl ležet na tom balvanu, tak…“

„… tak sis myslel, že budeš muset změnit plány. A najít si novou manželku,” dodala tiše a z toho slova ji příjemně zašimralo v zádech. „Ale mělo by to i svou světlou stránku. Spadlo by ti do klína celé moje věno.” V tu chvíli se mezi ně vetřel Robert Bruče, lísal se k Šimonovi a naštvaně pokukoval po Catrioně. Zamračila se. „A taky přízeň mého přelétavého kocoura.”

Simon se pokusil kocoura jemně odstrčit, ale ten se ani nehnul, jen zapředl ještě hlasitěji. „Přísahám, že jsem si náklonnost toho lumpa nezískal žádnou nekalotou. Sleduje mě jako stín od chvíle, kdy jsem upekl rybu, kterou jsem chytil v tůni, aby ses měla čeho najíst, až se probereš.”

Povzdechla si. „Kdyby byl Roberta Bruceová, tak to přeběhnutí docela chápu.”

Vydrápala se do sedu a Simon ji vzal kolem ramen, aby ji podepřel. Nejradši by se mu vrhla do náručí, ale přinutila se poposednout a udržet se ve vzpřímené poloze vlastními silami. Teprve teď si všimla, že šaty, které na sobě v noci měla, visí přehozené přes

větev stromu opodál. Vyděsila se a rychle sklopila oči, ale měla na sobě Simonovu čistou suchou košili.

Honem popotáhla okraj, aby zakryla obnažené bledé stehno. Simon zvedl ruku, jako by ji chtěl zarazit, než se do něj pustí. „Je mi jasné, na co myslíš, a těžko ti to můžu zazlívat, ale ujišťuju tě, že…“

„… že ses choval jako dokonalý gentleman?” dořekla za něj. „Právě toho jsem se bála.” Zamyšleně si ho změřila. „Tvrdil jsi, že jsi mi k službám, důstojníku. Jaké služby nabízíš?”

Otevřel pusu, ale hned ji zase zavřel. „Promiň. Zvyk je železná košile.” Rozpačitý úsměv se mu z tváře vytratil. „Najala sis mě, abych tě chránil, a já jsem ve svých povinnostech žalostně selhal.”

Pokrčila rameny. „Tys mě do té řeky neshodil.”

„Ale taky jsem tě z ní nevytáhl. Kdybych nebyl tak namazaný, možná bych slyšel tvoje volání o pomoc mnohem dřív.”

„A přispěchal bys mi na pomoc jako můj vysněný hrdina?” zeptala se a tou otázkou se vysmívala stejnou měrou jemu i sobě samotné.

Povytáhl obočí. „Když už nic jiného, aspoň jsem ti mohl hodit provaz, zatímco jsem dorážel whisky.”

Catriona se zadívala na odhozenou prázdnou láhev blýskající se ve slunečních paprscích. „Pokud se nepletu, dorazil jsi ji teprve před chviličkou.” Nechápavě se na něj zamračila. „Proč jsi ji vylil? Něco se ti na ní nezdálo? Byla špatná?”

Opřel se loktem o koleno a zadíval se do dálky, jako by tam viděl něco, co ona vidět nemůže. „Ta whisky ne. Ale já jsem kvůli ní byl.”

Catriona si teprve teď všimla, že se mu třesou ruce, a neubránila se popudu sevřít jednu z nich v dlaních. „Nikdy ses nechoval úplně špatně. Jen jsi občas tak trochu darebák a tu a tam kapičku nemrava.”

Simon jí něžně vzal bradu do dlaně a prstem ji jemňoučce hladil po rtech, jako by je přejížděl peříčkem, až je přiměl, aby se samy od sebe pootevřely. Dívala se do jeho neproniknutelných zelených očí a v zádech ji příjemně mrazilo. Simon se plete. Ona má horečku. Ta horečka jí palčivě koluje v žilách, připravuje ji

o zdravý rozum a spaluje ji nesnesitelnou touhou po tomhle muži.

Zavřela oči v očekávání svůdného polibku. Ale nedočkala se, takže se cítila docela hloupě. Otevřela oči a spatřila Simona, jak stojí opodál, s rukama v bok, otočený zády k ní. Cosi v jeho držení těla ji přimělo taky vstát.

„Najala sis mě, abych tě doprovodil za bratrem,” konstatoval. „Ne abych tě sváděl.”

„Co to má znamenat? Zčistajasna se v tobě probudily zábrany? Když si na chvilku lehneš a dáš si na čelo studený hadr, tak to určitě přejde.”

Otočil se k ní, ve tváři ponurý výraz. „To, že jsem neměl zábrany, tě včera málem připravilo o život. Mimo jiné,” dodal významně.

„No ovšem, právě proto jsem se vrhla do té řeky,” pronesla zvesela.

„Hrála jsem si na Ofélii, protože jsem neunesla tu hanbu, že mě málem znásilnil vlastní manžel.”

Namířil na ni prstem. „Neříkej mi tak!”

„A jak ti mám teda říkat?” Udělala krok směrem k němu a pak další; vychutnávala si, že jí nohy projednou nesvazují punčochy, spodničky a těžké, nemotorné sukně. „Miláčku? Drahoušku? Můj pane?”

O krok ucouvl. „Ty jsi ta nejhroznější ženská, jakou jsem kdy poznal. Už ani sám nevím, kdo vlastně jsem. Kvůli tobě si připadám jako úplně cizí člověk!”

„Ale já vím přesně, kdo jsi. Přece Simon Wescott – nechvalně proslulý zhýralec.”

„To máš naprostou pravdu! Sice možná nejsem gentleman, ale obvykle nepropadám vzteku, když se napiju, nechovám se jako hrubián, a neznásilňuju ženské, jenom je svádím.” Bezmocně potřásl hlavou; hlas se mu prohloubil a zjihl. „Nikdy jsem se žádné ženy nedotkl tak jako včera večer tebe.”

Popošla k němu o další krok. „Jak? Jako bys celý život čekal, až okusíš její polibek? Jako bys měl umřít, když ji nezískáš?”

„Pokud jsi náhodou zapomněla, tak jsi to byla ty, kdo včera v noci málem umřel.”

„Jenom proto, že jsem se neřídila tím, co mi před lety řekl bratr. Kincaidové nebrečí, když můžou bojovat. Neměla jsem se dát na útěk. Měla jsem tady zůstat a rvát se o to, co chci.”

„A to je co?”

„Ty. Ne proslulý hrdina Simon Wescott, ale Simon Wescott – muž.”

Simon dlouho zadržoval dech, a když konečně vydechl, ten výdech si prudkostí nijak nezadal s jeho výrazem. „Jestli vážně víš, jaký jsem, pak taky víš, že se s tebou klidně dovedu milovat, aniž bych miloval tebe.”

Stačil by jediný další krok, aby se mu ocitla tak blízko, že by se ho mohla dotknout. „Nežádám po tobě, aby ses do mě zamiloval.”

Byl to on, kdo udělal ten poslední krok, objal ji a přimkl se svými smyslnými pevnými rty k jejím, znovu a znovu je jen tak hladil, jako by si chtěl vychutnat jejich vábivou hebkost, než se zanoří jazykem hlouběji.

Pokud si v noci při polibku jen bral, tentokrát se snažil pouze dávat. Dávat jí potěšení, dávat jí rozkoš, dávat jí okusit, jaké služby by jí dovedl poskytnout. Jeho jazyk tančil s jejím v tom nejpodmanivějším možném rytmu a Catriona měla pocit, jako by se už zase topila. Ale tentokrát si nebyla jistá, jestli přežije, pokud jí přestane dávat svůj sladký životodárný dech.

Tu životodárnost málem ukončil šíp, který kolem nich prosvištěl a zabodl se do kmene břízy opodál.

Catriona vyjekla leknutím a chytila se Simona kolem krku. „Co to bylo?”

Pevně ji sevřel kolem pasu a přitáhl si ji k sobě, aby ji zaštítil vlastním tělem. „Pokud mi uvízlo v paměti něco z časů u námořnictva,” zašeptal jí do vlasů, „tak to byl varovný výstřel.”

Ukázalo se, že měl pravdu, protože v příštím okamžiku se vyhrnul z lesa víc než tucet postav oděných v zelené a šedé a všichni na ně mířili luky.

Simon se ji pokoušel schovat za sebe, ale bylo to neproveditelné, protože se ocitli v obklíčení ze všech stran. Zatímco se obezřetně otáčel na místě, Catriona se povytahovala na špičky a pokoušela se mu vykouknout přes rameno.

Útočníkům visely kolem tváří mastné tmavé vlasy spletené do copů. Obličeje měli potřené zaschlým blátem, ze kterého pronikavě hleděly jejich oči.

Šedé oči s tmavými řasami, oči v barvě ranní mlhy na vřesovištích.

Když se Catrioně povedlo vykouknout zpoza Simona, obličej se jí rozzářil překvapeným úsměvem. „Já vím, kdo jste! Vy jste bratrova družina!”

Simon si ji přitáhl zpátky k sobě a pevně jí ovinul paži kolem pasu.

„Nerad ti to říkám, miláčku,” zamumlal a hleděl na smrtící šípy, které jí mířily přímo na srdce, „ale momentálně se moc družně netváří.”

Catrioně bylo jasné, jak asi vypadá, když tam tak stojí jen Simonově košili, s nahýma nohama a rozcuchanými vlasy pole-tujícími kolem obličeje. Ale před těmihle muži se prostě nedokázala zahanbeně schovávat. Hrdě zvedla bradu a čelila jejich výhružně vyhlížejícím tvářím. Simon ji pořád pevně svíral kolem pasu, jako měl paži z oceli.

„Jste družina, kterou vede psanec jménem Kincaid, že je to tak?” zavolala nebojácně. Dychtivě si prohlížela jejich obličeje jeden po druhém. „Je tady? Je mezi vámi?”

Muži si vyměnili nejisté pohledy. Pak jeden z nich – o hlavu než ostatní – vykročil kupředu. Nepřestával přitom pevně svírat namířený luk. Jeho ostře řezaná tvář mohla být pohledná, kdyby v ní nechyběly sebemenší stopy dobré nálady či naděje. „Co kdybysme to spolu probrali, teprve až navalíš prachy a šperky, holka?”

Ani se jí nepovedlo potlačit smích. „Nebučíte směšní! Nemusíte nás okrádat. Vždyť já vám dokonce vezu dárky!” Jiný muž si pohrdavě odfrkl.

„Slyšels to, Kierane? Ta holka nám veze dárky. Co má tohle jako bejt? Druhý Vánoce?”

„Já chci káču a cínový vojáčky,” žertovně vypískl další z mužů a ostatní se burácivě rozřehtali.

„Ticho!” okřikl je Kieran a uťal jejich smích. „Neposmívejte se jí. Je prostě chudák malá jenom úplně praštěná.”

„Přesně tak, pánové,” navázal Simon hladce. „Je chudák malá úplně praštěná, a když nás necháte jít, slibuju, že ji odvezu zpátky do blázince, kam patří.”

Catriona mu vší silou dupla na nohu, až zaúpěl bolestí. „Nikam nejedu, dokud nenajdu, kvůli čemu jsem sem přijela – muže, který si říká Kincaid. Celým jménem se jmenuje Connor Kincaid - a je to můj bratr.”

Zase ty nejisté pohledy. V Catrioně se začalo všechno svírat.

„Connor se nikdá nezmínil, že má sestru,” křikl jeden z mužů.

Pokrčila rameny a snažila se nedat najevo, jak ji to zabolelo. „To mě nepřekvapuje. Když mě poslal do Anglie, aby mě zachránil před červenokabátníky, nejspíš usoudil, že pro mě bude bezpečnější, když se o mně nikdo nedozví.”

Hromotluk Kieran, který vypadal na jejich vůdce, sklopil luk, přikráčel k nim a trhl hlavou k Šimonovi. „Jestli ty ses Connorova sestra, tak co je zač von?”

Promluvili se Simonem jeden přes druhého.

„Je můj manžel.”

„Jsem její osobní strážce.”

Catrioně neuniklo, jak se Simon napjal, když ji Kieran přejel chlípným pohledem od rozcuchaných vlasů až k růžovým prs tíkům na nohou. „Manžel nebo strážce, vypadá to, že vykonává svoje povinnosti s pořádným zápalem.”

Zničehonic Simon nedržel Catrionu, ale toho drzého horala. Muž přiškrceně zaúpěl, luk mu vypadl z ruky a Simon mu vrazil pod bradu hlaveň malé, ale nepochybně smrtící pistole.

Catriona na něj zůstala zírat, nevěřila vlastním očím, jak rychle a elegantně zareagoval. Netušila, že nějakou pistoli vůbec vlastní, natožpak že si ji vzal s sebou.

Simon si přidržel zajatce jako štít a pomalu se otočil kolem dokola, aby všichni na mýtině viděli, že tiskne jejich vůdci zbraň k poskakujícímu ohryzku. „V té pistoli je jenom jeden náboj, ale ujišťuju vás, že mi bohatě stačí. Odhodte ty luky, nebo vás bude o jednoho míň.” Úsečným tónem je varoval, že nestrpí neposlušnost. „Ten chlap přijde o hlavu – a vaše banda tím pádem taky.”

Ozvalo se nepřátelské mrmlání a horalové si vyměňovali nasupené pohledy, ale nakonec se neochotně podvolili.

„Teď ještě nože,” poručil Simon a s chmurným uspokojením přihlížel, jak loví nože z umazaných rukávů a tajných kapes a přihazují je na narůstající hromádku zbraní na zemi.

„Báječně. A teď, jestli je mezi vámi Connor Kincaid, měl by se ukázat a omluvit se sestře, že nechal ty hrubiány bez špetky vychování, aby ji uráželi.”

Muži chvilku rozpačitě přešlapovali, až se od nich nakonec odlepil skrček s ušima jako plachty a dírou místo dvou předních zubů. Simon se zamračil. Rozhodně mezi ním a Catrionou neshle-dával žádnou rodinnou podobu.

Muž šoupal nohama omotanýma kusem hadru o zem; šmouhy bláta na tvářích dodávaly jeho široké domácké tváři ještě žalostnější výraz. „Connor už s náma nejni.”

Catrioně vyprchala z tváře všechna barva, takže zůstala bílá jako alabastrová socha. Zakolísala a Simon v duchu zaklel, protože měl strach, že bude muset pustit Kierana a jít chytat ji.

Ale skousla si ret, viditelně se vzchopila a tiše se zeptala: „Jak dlouho už s vámi není?”

Než stačil skrček odpovědět, Kieran vychrlil: „Ten parchant

vzal roha, než začalo v zimě sněžit. Tvrdil, že už má plný zuby toho, jak chlastáme, balíme holky a kradem. Ať si prej klidné

skončíme na voprátce, voň ale že už má takovýho živobytí a pro-kletejch Kincaidů až po krk.”

Catriona neřekla ani slovo. Jen se otočila, došla k vozu a zůstala stát ke všem zády.

Kieran se v Simonově sevření divoce zmítal. Simon usoudil, že; jim od něj nic nehrozí, srazil ho na kolena a zastrčil si pistoli i opasek.

Došel k vozu. Catriona měla shrbená ramena. Štíhlýma bledý-la rukama svírala kraj vozu, jako by to byl člun rychle klesající ke dnu.

Simon jí položil ruku na rameno a zamumlal: „Je mi to líto,miláčku.”

-

Otočila se k němu a ve tváři se jí nezračil zármutek, nýbrž bezbřehá radost. „Proč je ti to líto? Copak to nechápeš? Můj bratr žije!”

Simon na ni zíral a čekal, až mu její slova začnou dávat smysl. Když se tak stalo, skoro toho zalitoval. „Chceš říct, žes mě vláčela relou cestu do téhle divočiny, kde lišky dávají dobrou noc, aniž bys vůbec věděla, jestli je ten tvůj bratr naživu, nebo po smrti?”

„Strýček Ross se mě snažil přesvědčit, že je po smrti. Za celých deset let jsem od něj nedostala ani řádku. Když za námi přišel

Eddingham, sdělil nám, že psanec jménem Kincaid před několika měsíci zmizel. Pochopitelně jsem se bála nejhoršího.”

„Eddingham? Co má s tímhle vším společného Eddingham?”

Catriona si povzdechla. „Koupil si tyhle pozemky od krále. Chce sem přitáhnout s anglickými vojáky a vyhladit zbylé Kincaidy, aby tu mohl chovat ovce.”

Simon cítil, jak se mu rozhořívají tváře. „A kdys mi tohle všechno hodlala vyklopit? Předtím, než do mě červenokabátníci vrazí bajonet, nebo až potom?”

„Bála jsem se, že bys z té naší dohody vycouval. Vím, že nestojíš o…,” sklopila hlavu a v jemných rysech jí probleskl náznak provinilosti, „… komplikace.”

„No, můj život je od té nešťastné chvíle, kdys vkráčela do mojí cely, komplikovaný ažaž.” Poodešel o pár kroků od ní, pak se vrátil a prohrábl si vlasy. „Kdy hodlá Eddingham ty svoje plány uskutečnit?”

Catriona polkla. „Jakmile roztaje sníh.”

Simon sklopil oči k zemi. Stáli v kaluži bláta. Jasné jarní slunce a teplý západní větřík už rozpustily všechen sníh, který v noci napadal.

Popadl Catrionu za ruku a vlekl ji k předku vozu.

„Co to děláš?” vykřikla a klopýtala za ním.

„Vezu tě zpátky za strýcem do Londýna. Kieran měl naprostou pravdu – jsi úplně praštěná a patříš pod zámek.”

Zaryla se patami do bláta, ale proti jeho razanci neměla sebemenší šanci.

„Nemůžeme jen tak odjet! Podívej na ty chudáky!” Mávla rukou k nesourodému hloučku banditů, kteří sbírali své zbraně, mrmlali si pod vousy a vrhali po nich vražedné pohledy. „Jsou to poslední Kincaidové. Dokonce i Connor se k nim otočil zády. Teď mě potřebují víc než kdy jindy!”

„Kdybys od nich stála po větru, věděla bys, že nejvíc ze všeho potřebují horkou koupel. Nejradši ve vězeňské cele.”

Catriona Šimonovi zaťala ostré nehty do dlaně a vyškubla se mu. Popadla z hromady dek svůj prošoupaný pléd, přehodila si ho přes ramena a rázně přikráčela k hloučku lupičů.

„Můj bratr měl pravdu,” zvolala, aby si získala jejich pozornost. „Jste vážně prokletí. Všichni určitě víte, jaká slova pronesl

můj pradědeček, když ležel na bojišti u Cullodenu a ze zkrvaveného těla mu vyprchával život – poté, co ho jeho vlastní syn zradil pro třicet stříbrných a hraběcí titul. ,Kincaidům je souzeno bloudit po kraji, dokud nebudou znovu sjednoceni pod praporem svého jediného pravého náčelníka/” Napřímila se v plné výšce a šedé oči se jí zatřpytily jako leštěné měsíční kameny. „Ať se vám to líbí nebo ne, když tu teď není můj bratr, tak jsem ten jediný pravý náčelník já.”

Kieran zavrtěl hlavou a zplna hrdla se rozchechtal. „Teda.holka, ty ses fakt zcvokla!”

Plácl jednoho ze svých rozesmátých druhů po zádech a vykročil k lesu; cestou pořád vrtěl hlavou.

Když muži začali mizet mezi stromy, Catriony se zmocnila panika. Na tuhle chvíli čekala deset dlouhých let. Deset let snášela Alicin posměch a štípání, deset let se cítila ve strýcově domě jako nevítaný vetřelec, deset let toužila po domově, který si ani pořádně nepamatovala.

„Počkejte!” vykřikla. „Nikam nechoďte. Přivezla jsem vám dárky, copak jste zapomněli?”

Muži se zarazili, pak se unisono otočili. Nedovedli zakrýt, jak se jim chtivě lesknou oči. Catriona nebojácně přikráčela ke Kieranovi, vytáhla mu zpoza opasku dýku a vrátila se k vozu.

Simon přimhouřenýma očima sledoval, jak přeřezává provazy přidržující plachtu. Trvalo jí to několik minut a pořádně se nadřela, ale nakonec provazy povolily a ona teatrálním gestem plachtu odhrnula.

Muži se nahrnuli blíž, zvědavost v nich převážila nad opatrností. Catriona jim pokynula, ať jdou až k ní, protože už se nemohla dočkat, až jim ukáže svoje poklady.

„Angličani postavili většinu těchhle věcí mimo zákon, aby vás připravili o vaše dědictví a vaši hrdost. Za to, že vám je sem pašujeme, nás mohli pověsit, ale říkala jsem si, že to za ten risk stojí.”

„To je od tebe vážně šlechetné,” ucedil Simon a založil si paže na hrudi.

„Rád slyším, že to stálo i za to, abys kvůli tomu riskovala můj krk.”

Zpražila ho pohledem. Natáhla se do vozu a vyndala těžký štůček zelenočerného tartanu. „Není to přesný kincaidovský vzor,

ale snažila jsem se, aby mu byl co nejblíž. Koupila jsem té látky šest štůčků. Můžete si z ní našít kilty a plédy, šaty pro manželky a pokrývky pro koně.”

„Pro jaký koně?” zeptal se skrček a drbal se za ohromným uchem.

„Pro jaký manželky?” přidal se další muž a odplivl na zem žvanec tabáku.

„No…“ Catriona najednou nevěděla, co říct. Neohrabaně zvedla látku zpátky na vůz a oprášila si ruce. „Ale můj další dárek se vám určitě bude líbit. Přivezla jsem vám několik svazků poezie od našeho věhlasného krajana Roberta Burnse. Ani jsem nevěřila vlastnímu štěstí, když jsem na ně čirou náhodou narazila v jednom mrňavém krámku v Gretna Green.” Zvedla jednu z knížek v plátěné vazbě a uctivě listovala zažloutlými stránkami se zlatou ořízkou. „Jsou už trochu ošoupané, ale to vám nebrání číst si je za dlouhých zimních večerů u ohně.”

„Kdybysme uměli číst,” podotkl Kieran tak sarkasticky, až to i Simona zabolelo.

„Aha…“ Catriona viditelně poklesla na duchu. Odložila knížku zpátky na vůz. Ale když spatřila svůj další poklad, oči se jí navzdory všemu rozzářily. „Tím se dostáváme ke zlatému hřebu mé sbírky.” Sáhla na vůz a vytáhla zašmodrchané klubko píšťal. „Přesně v tohle jste určitě doufali – nefalšované skotské dudy!”

Pohladila nástroj a v očích se jí zaleskly slzy. „Jsou na Vysočině zakázané od dob, kdy Ewan Kincaid padl u Cullodenu. Angličané si mysleli, že když někoho připraví o hudbu, zlomí i jeho ducha. Věřili, že když vás nebude pohánět do bitvy triumfální kvílení tohoto úžasného nástroje, ztratíte odvahu k boji.” Hodila si dudy na rameno a přejížděla členy svého klanu rozzářeným pohledem. „Ale zapomněli na písně, které pořád znějí v srdci každého horala. Na neodbytné bušení bubnů, které volá po svobodě – po osvobození od útlaku, osvobození od tyranie, osvobození od…“

„Ňákou whisky bys tam neměla?” skočil jí do řeči Kieran a netrpělivě jí nakukoval přes rameno. „Nebo zlaťáky? Nebo něco k jídlu?”

Catriona na něj nevěřícně zamžikala. „Máme něco málo brambor a bochník chleba…“

„Co takhle boty, aby nám v dlouhejch zimních měsících nemrzly a nekrvácely nohy? Nebo zbraně, abysme mohli bojovat s Ang-ličanama, který se nás posledních padesát let snažej vytlačit z naší vlastní země?” Sebral jí dudy z ruky a podržel je ve vzduchu. „Co si máme počít s tímhle, holka? Odpravit je hraním na dudy?”

Muži se zlomyslně rozchechtali. Catriona cítila, jak se v jejím nitru cosi scvrkává a vadne.

Kieran ledabyle odhodil dudy na vůz a zvedl jednu z knih. „Nebo jim snad máme číst básničky z těchhle tvejch parádních knížek? Když budem mít štígro, uspí je to, než najdou provaz, aby nás pověsili na nejbližším stromě.”

„Já…, já jsem ne…,“ koktala Catriona; styděla se, že byla tak naivní.

„Nechtěla jsem…“

Kieran šlachovitýma rukama rozlomil hřbet knihy a rozerval ji vejpůl.

„Vodvez si ty dárky zpátky. My ti na tu tvoji zpropa-denou dobročinnost kašlem. A tebe taky nepotřebujem, na to vem jed. Vobešli jsme se celý ty roky bez náčelníka docela dobře. Jsme pyšný na svoji nezávislost – nenecháme si poroučet ani vod Angličanů, ani vod takovejch magorů, jako jseš ty!”

Hodil knihu Catrioně k nohám, otočil se na patě a zamířil k lesu. Ostatní muži se trousili za ním.

Catriona tam zůstala stát a vypadala skoro tak, jako když se s ní Simon setkal poprvé – byla bosá, zahalená ve svém milovaném plédu, černé vlasy rozpuštěné, ramena dojemně napřímená. Ale tehdy ji obestírala hrdost jako honosný plášť, kdežto teď jí v cárech ležela u nohou.

Simon odtrhl pohled od její ztrýzněné tváře a litoval, že se k ní nedovede otočit zády stejně snadno jako její klan.

„Na vašem místě bych tu holku nebral na lehkou váhu,” zavolal za Kieranem a jeho zvučný hlas zarazil horaly uprostřed kroku.

Kieran se pomalu otočil a obezřetně si ho měřil. Pevně sevřel luk, ale nenamířil jím.

„Možná jste přesvědčeni, že tahle země po právu patří vám, ale jistý člověk, markýz z Eddinghamu, je jiného názoru.”

„Mluv dál,” neochotně ho vybídl Kieran.

„Už vám nezbývá moc času,” pokračoval Simon. „Eddingham sem má namířeno s batalionem anglických vojáků a půjde po vás. Catriona riskovala svůj život i svou pověst, aby sem přijela a varovala vás. Takže na vašem místě bych hodil za hlavu tu přihlouplou pýchu a pořádné si ji vyslechl.”

Kieran na něj hleděl, rty stažené do úzké linky, šedivé oči tvrdé jako úštěpky pazourku. „Mužem vám na noc nabídnout přístřeší, ale to je asi tak všecko,” prohlásil nakonec. „A měli byste si s sebou vzít ty vaše brambory, jestli chcete něco k večeři.”

Když muži zmizeli v lese, Simon začal mlčky balit věci.

Vnímal, jak mu Catriona přešlapuje za zády, ale dařilo se mu ji ignorovat, dokud ho nezatahala za rukáv. „Simoně, já…“

Otočil se k ní, a když spatřila jeho výraz, o krok ucouvla. „Jsem jenom váš najatý strážce, slečno Kincaidová, nic víc. Jakmile dokončím úkol k vašemu uspokojení, očekávám, že dostanu zaplaceno. V rámci svých povinností jsem ochoten riskovat, že mi někdo vrazí bajonet do břicha, ale jestli ode mě očekáváte jakékoli služby navíc, budete si muset připlatit.”

Zvedl Roberta Bruče a vrazil jí ho do náruče, pak se od ní odvrátil a plavně překročil roztrhaný svazek milostné poezie.

Catriona seděla na nejvyšším vrcholku zříceniny, která kdysi bývala domovem a pýchou klanu Kincaidů a dívala se, jak nad strmými kopci vychází měsíc. Nebe pomalu měnilo barvu z levandulové přes tmavofialovou do indigové. Opřela se o zub cimbuří a objala si pokrčené koleno pažemi.

Ostatní věže hradu před šedesáti lety rozstřílela anglická děla, takže z nich zbyly jenom hromady sutin; pouze tahle jediná připomínala někdejší velkolepost sídla. Dědeček z těchhle pobořených zdí uprchl a už se nikdy nevrátil, zaměřil svou ctižádost na získání hraběcího titulu a vybudování honosného sídla v Londýně.

Zaslechla na ochozu za sebou kroky. „Jestli jsi mě přišel shodit dolů, než se ztrapním dalšími projevy o nezlomnosti horalského ducha a osvobození od tyranie,” řekla, aniž se ohlédla, „tak si nejspíš budeš muset vystát frontu.”

„Klidně si počkám, až na mě přijde řada,” odvětil Simon, opřel si nohu o cimbuří vedle ní a zadíval se na bledé hvězdy třpytící se na severní obloze.

„Táta nás sem vodil, když jsme byli malí,” řekla Catriona. „Connor se ho držel za ruku a já mu seděla na ramenou. Už tehdy byl hrad pochopitelně v troskách, ale tatínek v něm pořád viděl honosné sídlo, kterým kdysi býval.” Posmutněle se usmála. „Celé hodiny nám vyprávěl úžasné příběhy o tom, jak ve velkém sále kdysi tancovali urození pánové a dámy, jak kvílení dud svolávalo válečníky do boje, jak z hradeb hrdě vlály kincaidovské prapory. Líčil to tak sugestivně, že jsme skoro slyšeli, jak pleskají ve větru, připomínají zašlou slávu a zvěstují tu budoucí.”

„Byl snílek,” poznamenal Simon tiše.

„Byl hlupák,” odvětila Catriona ploše. „Zrovna jako já.” Krátce se po něm ohlédla. Rozpuštěné vlasy mu povlávaly ve větru jako kukuřičná vlákna.

„Nejspíš ti připadám ještě směšnější než jim.”

Simon se rozesmál, ale nebylo v tom ani za mák veselí. „Já nikdy neměl kuráž v cokoli věřit. Tak jak bych se mohl vysmívat tvojí víře, ať je sebevíc pomýlená?”

„Nebyla to víra. Byla to hloupost. Kieran má pravdu. Přivezla jsem jim dudy a knížky, zatímco oni potřebují jídlo a boty.”

„Snažila ses jim dát něco cennějšího a trvalejšího než je kus masa nebo pár nových bot. Vrátit jim hrdost.”

„Hrdost jim nenaplní žaludek ani si za ni nenakoupí zbraně, aby mohli čelit Eddinghamovi.” Otočila se k němu, protože jí bylo jasné, že by za ní nepřišel, kdyby pro ni neměl novinky. „Hodlají utéct, co?”

Přitakal. „Jsou přesvědčeni, že jim nic jiného nezbývá, a já s nimi chtě nechte souhlasím. Jestli se rozprchnou, než Eddinghamovi vojáci dorazí, aspoň si zachrání život.”

Catriona zvedla zrak k chvějivě zářivému měsíci. „Myslela jsem, že se vracím domů. Celé ty roky, kdy jsem žila u strýčka Rosse, snášela Alicino týrání a věděla, že do jejich světa nikdy nezapadnu, jsem se kojila nadějí, že jednou najdu rodinu tady, mezi svými lidmi.” Položila si hlavu na koleno; měla strach, že se jí bolest co nevidět vyřine ven ze srdce v podobě slz. „Teď mám pocit, jako bych na celém světě nepatřila vůbec nikam.”

Jindy by ji Simon možná pohladil po vlasech nebo utrousil nějaký žertík, aby ji utěšil. Ale teď prostě jen řekl: „Snad se jednou naučíš neupínat se k bláhovým nadějím.”

Úsečně se jí uklonil, odvrátil se a kráčel pryč; jeho rázné kroky se rozléhaly kolem, dokud nedošel po kamenných schodech až dolů.

Catrioně se zdálo, že se noční vzduch o několik stupňů ochladil. Když za sebou zase zaslechla kroky, vyskočila a otočila se ke schodům. „Simoně, já…“

Jenže k ní nemířil Simon. Byl to Kieran. Už si umyl obličej a zpod bláta se vyloupla propadlá, ostře řezaná tvář. Catriona si uvědomila, že je mnohem mladší, než si myslela, když mu rysy zastíral blátivý nános; možná byl dokonce o rok či dva mladší než Connor.

Blížil se k ní pružně a obezřetně jako divoká kočka a tvářil se tak odhodlaně, že bezděky o krok ustoupila. Třeba ji vážně přišel shodit z věže.

„Pamatuju si tě,” řekl a zastavil se jen kousíček od ní. „Vážně?”

„Jo. Bylas mrňavá holka, samý pentle a culíky a veliký šedý kukadla. Sledovalas Connora na každým kroku, batolila ses za ním jako kotě. Moji rodiče bydleli ve vsi kousek od vás. Už tehdy jsem se s Connorem kamarádil.”

Catriona se usmála; Kieranovy vzpomínky jí taky vyburcovaly paměť.

„Vždycky chtěl po mámě, ať mu slíbí, že mě nenechá jít za ním. Jenže jakmile se otočila, aby dala do trouby koláče, vyklouzla jsem ven z domu a už jsem mu zase byla v patách.”

Kieran pokýval hlavou. „Hele, vím, že jsem ti předtím říkal ošklivý věci, ale chci, abys věděla, že Connor pro mě byl jako brácha.”

„Pro mě taky. Kdysi dávno.” Catriona polkla, aby se zmohla na otázku, která v ní hlodala od chvíle, kdy jí Kieran řekl, co se s bratrem stalo. „Jestli odtud chtěl odejít, jestli vás chtěl opustit a vzdát se otcova snu, že sjednotí klan, tak proč nejel za mnou? Proč nepřijel pro mě?”

Kieran zavrtěl hlavou. „Už to nebyl ten kluk, kterýho si pamatuješ. Tenhle život si na člověku vybere pořádnou daň, holka. Ty nekonečný řady dnů, kdy víš, že budeš o hladu, pokud si někde něco neukradneš. Ty nekonečný řady nocí, kdy si dopřáváš potěšení v jakýkoli zavšivený díře, kde za něj zvládneš zaplatit, protože je ti jasný, že žádná slušná holka by se po tobě ani nevohlídla. Nejni to náhoda, že mezi sebou nemáme žádný ženský, žádný děcka a jenom pár starejch chlapů.” Zajel si rukou ke krku.

„Občas mě uprostřed noci probudí dusivej pocit, jako už by mě škrtila oprátka. Tvůj bratr viděl věci…, dělal věci, jaký by žádnej člověk dělat neměl. A to všecko jenom aby přežil. Kdybych já měl sestru, radši bych jí plivnul do tváře, než bych jí dovolil, aby ji se

mnou viděli pohromadě.”

„Takže by ses taky zachoval jako zmetek?”

Její troufalost mu očividně vzala dech; odkašlal si, pak sáhl do kapsy obnošené tuniky a vytáhl knihu. „Říkali jsme si s klukama, jestli bys nebyla od tý dobroty a nepřečetla nám pár básniček z těch tvejch pěknejch knížek? Na zamilovaný básničky, na líbání a tak, moc nejsme, ale kdybys tam našla něco o řinčení mečů

a krveprolejvání, tak by to bylo vono. Tím spíš, kdyby ta prolej-vaná krev patřila Angličanům,” dodal. V očích se mu blýskalo a plaše se usmíval.

Catriona taky neměla daleko k úsměvu. Vzala si od něj knihu. „Myslím, že přesně vím, co vám přečíst.”

Simon se dlouho přes hodinu procházel po kopcích, a když se pak vrátil do zříceniny hradu, rozhodně nečekal, že najde Catrionu, jak trůní v pozůstatcích velkého sálu a je středem pozornosti všech mužů.

Jelikož Angličané před desetiletími zbořili velkému sálu střechu a strop, klenula se teď nad ním jen majestátní obloha, takže připomínal spíš nádvoří než sál. Příroda nelenila a hbitě si zase přivlastnila to, co jí lidé nakrátko vyrvali ze spárů. Ve škvírách mezi dlážděním vyrůstaly husté trsy trávy. Severní zed pokrýval huňatý zelený mechový koberec a zejícími dírami po oknech poletovali sem a tam lelci. Mezi hromadou cihel v místech, kde kdysi býval krb, vesele plápolal oheň.

Catriona ve světle plamenů nahlas předčítala horalům, kteří se kolem ní shlukli jako houf umouněných přerostlých děcek. Seděla se zkříženýma nohama na plochém kameni, přes ramena si přehodila kincaidovský pléd a na klíně si jí hověl Robert Bruče, natažený jak dlouhý, tak široký, takže vypadal jako tlustá chundelatá rohožka. Catriona ho při předčítání bezmyšlenkovitě drbala za krkem a kocour ji obdivně hltal ospalýma zlatýma očima.

„Ty parchante přelétavá,” zamumlal si pro sebe Simon a zůstal stát ve stínu zřícené střechy, těsně mimo kruh světla.

Soudě podle Catrionina ochraptělého hlasu už jim četla hezky dlouho. Do výslovnosti se jí vrátil skotský přízvuk a otupil hrany tomu úsečnému anglickému, který si osvojila za léta strávená v Londýně, takže její slova zněla jako hudba.

Simon nevěřícně zakroutil hlavou. Ta sebranka lupičů a hrdlořezů jí visela na rtech a hltala každičké slovo zrovna jako on sám.

Když se díval, jak jí odlesky plamenů tančí po lesklých vlasech a jemných rysech tváře, musel sám se sebou svádět boj, aby v sobě roznítil uhlíky vzteku. Nesmí být takový hlupák, aby byť

jen zauvažoval, že jí svěří svoje srdce. Není první ženská, která ho neváhá zradit. Ani první, která je ho ochotná obětovat kvůli jinému. Ale zařekl se, že rozhodně bude poslední.

Když došla ke konci, hlas jí zjihl. Kéž nedožil jsem se těch dní, kdy nás tak zaprodali,

a hrobem mel luh bitevní, kde Wallace s Brucem padli.

Zakončila přednes melancholickým povzdechem a pak svazek opatrně zaklapla. Šedivý starý horal vylovil z kapsy špinavý šátek a otřel si oči.

Vtom tu rozněžnělou chvíli neurvale uťalo pronikavé zakvílení. Všichni včetně Simona sebou škubli a otočili se po zvuku.

Opodál seděl na suti vyhublý mladík tak kolem patnácti. Provinile se zakřenil a kývl bradou k dudám, které držel v náručí. „Napadlo mě, že byste si třeba chtěli poslechnout ňákou muziku.”

Kieran se uchechtl. „Ksakru, Callume, já si myslel, že podřezáváš jehně.”

„A já, že ses přežral haggisem,” přisadil si další muž v narážce na proslulou skotskou specialitu, která se vaří a podává v ovčím žaludku.

Kluk se znovu statečně pokusil vyloudit z nástroje něco, co by připomínalo hudbu, ve tváři byl čím dál fialovější, jak úporně funěl a stlačoval měchy, ale pořád nic.

Muž usazený vedle Kierana si zastrčil mezi zuby stéblo trávy a povzdechl si. „Připomnělo mi to holku, co jsem jednou potkal v Glasgow. Ta vám měla měchy…“

Kieran ho dloubl loktem do žeber, až se provinilec zlomil v pase, a trhl hlavou ke Catrioně. „Dávej si pozor na pusu, Donele. Máme tu mezi sebou dámu.”

Když při dalším, obzvlášť zmučeném zavřeštění Robert Bruče zděšeně prchl do noci, šedivý starý horal, který na konci básně

*) verše Roberta Burnse v překladu Jiřího Valji.

ronil slzy, ke klukovi přikráčel a dudy mu vyškubl. „Dej mi to, kluku. Měl by ses stydět! Děláš ostudu jménu Kincaidů!”

Když odkráčel do tmy, aby uchránil dudy i uši posluchačů před zkázou, muži zvedli v přípitku džbánky piva a unisono zajásali.

Catriona se rozesmála, pozvedla vlastní džbánek a připojila se k nakažlivému jásotu. Když ho zase odložila, Simon vykročil ze stínů a jejich oči se setkaly.

„Přidej se k nám, Wescotte!” křikl na něj Kieran. „Tvoje ženuška nám tu čte básně od jednoho z nejskvělejších Skotů, co kdy žili – od Robbieho Burnse.”

„Na Robbieho Burnse!” zaburáceli ostatní uctivě a zase pozvedli džbánky.

„Toho já znám.” Simon upřel pohled přímo do Catrioniných očí a s bezchybným skotským přízvukem zarecitoval:

Že jsi tak pěkná, panenko, bezmezně rád tě mám.

Má láska neopadne dřív, než vyschne oceán.. *)

Catriona se na něj dlouho dívala, oči zastřené touhou, rty pootevřené, přímo se dožadující polibku. Pak sklopila hlavu a rozpačitě se zasmála. „Pan Wescott vyrostl u divadla. Umí podat i ty nejotřepanější bláboly opravdu přesvědčivě, co?”

Kieran mezi nimi zvědavě těkal pohledem. „Teda jestli má jazyk takhle šikovnej i v posteli, tak bych se s ním snad oženil sám.”

Burácivý smích mužů uťal až čistý libozvučný tón, který jako by se linul přímo z nebes. Když se rozezvučel v melodii, Šimonovi se zježily chloupky na šíji.

Muži z klanu Kincaidů si vyměnili užaslé pohledy. Dokonce ani Kieran neskrýval překvapení. Catriona se zvedla a muži ji jeden po druhém následovali; mlčky došli k jedinému zbývajícímu portálu v severní zdi, odkud spatřili siluetu šedivého starého

*) překlad Jiří Valja.

horala rýsující se proti měsícem zalité obloze. S dudami na rameni stál na kraji příkré skály tyčící se nad údolím.

Majestátní tóny se vznášely kolem jako neodbytný duch dávno zašlých časů, zpívaly o vyhraných bitvách a ztracených láskách, naplněných nadějích a hlubokém žalu, zavržených, ale nikoli zapomenutých snech. Simon měl pocit, že se mu zabodávají až do duše, povolávají ho do boje, který není jeho, táhnou ho k ženě, kterou by mohl milovat až do konce svých dní, k domovu, který nikdy nepoznal. Melodie s sebou nesla vtíravou ozvěnu nesčetných píšťal a bubnů a tisícihlasého sboru.

Všichni muži, Simona nevyjímaje, se maličko napřímili. Simon ani nepostřehl, jak se jeho ruce ocitly na Catrioniných ramenou, ale zničehonic se přistihl, že jí je pevně svírá.

Když stařec vyloudil poslední tón a nechal ho proletět údolím a spočinout v náruči hor, Catriona zdaleka nebyla jediná, kdo měl tváře zmáčené slzami.

Kieran se otřepal jako první. „Šetři si tyhle zpropadený žalo-zpěvy na můj pohřeb, starochu,” zavolal. „Něco veselýho k tanci neumíš?”

Stařec se na něj zamračil. „Nechtělo se mi plejtvat dechem, když ty si zatancuješ leda tak na šibenici, vrtáku.” S těmi slovy si zvedl dudy ke rtům a spustil veselou taneční melodii. Kieranovi se uličnicky zatřpytily oči, otočil se k Šimonovi s Catrionou a dvorně se jim uklonil. „Když dovolíte, pane, mám dojem, že mi dáma slíbila první tanec.”

Než stačil Simon cokoli namítnout, Kieran popadl Catrionu za ruku a vyprostil ji z jeho sevření. Vrhla po Šimonovi přes rameno bezmocný pohled, ale to už se s ní Kieran pustil do tance, protáčel ji v jednom kole mezi výskajícími a tleskajícími muži.

Simon se díval, jak Catriona jde od jednoho tanečníka ke druhému; tváře jí námahou zrůžověly, úsměv na jejích rtech se přetavil ve veselý smích, zakláněla hlavu a vyhazovala nohy, až kolem ní sukně vířily. Simon už tancoval se spoustou žen v nesčetných tanečních sálech a skoro vždycky věděl, že s jednou z nich skončí v noci v posteli. Ale ještě nikdy po žádné neprahl tak jako teď.

Chtěl Catrionu. Chtěl ji tolik, že by byl ochoten riskovat úplně všechno, jen aby se s ní pomiloval – svou hrdost, srdce, dokonce

i život. Zalitoval, že už nemůže utopit rozum i touhu ve whisky. Otočil se na patě a zamířil do temnoty; ani nepostřehl, jak se Catrioně vytratil z tváře úsměv, když ho spatřila odcházet.

Příštího rána se Simon probudil s pocitem, jako by mu na hrudi spočívala tíha celého světa. Když opatrně otevřel jedno oko, zjistil, že si na jeho prsou ustlal Robert Bruče. Kocour se po něm přidrzle podíval, překulil se na záda a začal se olizovat mezi zadníma nohama.

Simon povytáhl obočí. „Kdyby tohle zvládli chlapi,” zavrčel, „tak by nepotřebovali ženský.”

„Nevím nevím. Bez ženské nebo aspoň bez pořádného komorníka byste si stejně neuměli najít ponožky ani si pořádně uvázat vázanku.”

Při té jízlivé poznámce se Simon prudce vztyčil do sedu, až ze sebe kocoura shodil. Kocour se po něm zle podíval, odkráčel a pohoršené přitom mrskal ocasem.

Catriona seděla na zříceném kameni, který kdysi býval součástí klenby v té mechem zarostlé jeskyni, kterou si Simon vybral za ložnici. Simona překvapilo, že její pokrývky jsou rozprostřené ani ne půl metru od těch jeho. Ale nejspíš je jen dobře, že během těch dlouhých osamělých nočních hodin netušil, že mu Catriona leží na dosah.

Měla na sobě šaty v barvě Čerstvých jahod a vlasy si stočila na temeni do nedbalého uzlu, ze kterého jí pár neposlušných pramínků viselo přes tváře a na šíji.

Obezřetně se po něm dívala, jako by si nebyla jistá, jestli ji tu vidí rád. „Promiň, že jsem poslala Roberta, aby tě vzbudil, ale bála jsem se, že budeš zase vyspávat až do odpoledne. Povolali si nás.” ‘

„Kdo si nás povolal?” Simon zívl a odhrábl si z očí rozcuchané vlasy.

„Král?”

„Ne, klan. Jak to tak vypadá, Kieran svolal klanovou radu.”

„To je něco jako parlament? Budeme si na sebe muset vzít černé hábity, nasadit si napudrované paruky a poslouchat neskutečně pompézní rozpravy o narůstající inflaci a o tom, jestli je král tak neschopný, že by ho měli zbavit vlády?”

„Je to starý klanový zvyk – rada se svolává, jen když je potřeba vyhlásit nebo rozhodnout něco důležitého.” Předklonila se; oči jí jiskřily vzrušením.

„Galium s Donelem tvrdí, že klan Kincaidů radu nesvolal už od pětačtyřicátého roku.”

Simon s povzdechem odhrnul deku. „No, v tom případě si jdu pro hábit a paruku.”

Když chvíli nato vešli do trosek velkého sálu, příslušníci klanu už tam na ně čekali. Rozvaliny stropu jim posloužily jako lavice a Kieran stál v jejich středu, nohu opřenou o mohutný balvan, na kterém předešlého večera seděla Catriona. Rozpustilé veselí z minulé noci se vytratilo, větrem ošlehané tváře mužů byly vážné a neproniknutelné. Jejich nálada příkře kontrastovala s veselými cáry mraků plujícími po blankytně modré obloze.

Kieran nemámil čas formalitami. Jakmile Simon s Catrionou vstoupili do kruhu mužů, podíval se Catrioně zpříma do očí a prohlásil: „Přejeme si, abyste tu zůstali.”

„Taky to máme v úmyslu,” ujistila ho. „Je nám velkou ctí, že se smíme zúčastnit zasedání rady.”

„Ne,” řekl Kieran, „já myslel, abyste zůstali tady, na hradě. S námi.”

Catriona užasle zavrtěla hlavou, ani se jí nechtělo věřit, že by o ni někdo stál. Že možná konečně našla domov a rodinu, o kterých tak dlouho snila.

„Ale Simon mi tvrdil, že hodláte utéct. Že se chcete rozprchnout a schovat, aby vás Eddingham nenašel.”

„Většina z nás je na útěku a schovává se už od narození. Connor říkával, že chlap se občas musí na nějakým místě zastavit a postavit se osudu, i kdyby to mělo být to poslední, co v životě udělá.” Kieran přejel očima trosky velkého sálu. „Tohle místo mi k tomu připadá jako stvořený.”

Muži souhlasně přikyvovali.

„Nebreč, když můžeš bojovat,” zamumlala si pro sebe Catriona; v duchu pořád slyšela Connorův hlas.

„Máme jen jednu podmínku,” řekl Kieran.

„Jakoukoli,” odvětila Catriona a zvesela se usmála od ucha k uchu.

„Řekněte si o cokoli chcete.”

Kieran kývl hlavou směrem k Šimonovi. „Chceme, aby se stal naším náčelníkem.”

Úsměv se Catrioně z tváře vytratil. „Simon? To si snad děláte legraci!

Nemůže se stát vaším náčelníkem! Vždyť ani není Kincaid.”

„Ty taky ne, když sis ho vzala,” upozornil ji Kieran. Povzdechl si.

„Možná ses potomek samotnýho starýho Ewana Kincaida, ale nestrpíme, aby v čele našeho klanu stála ženská. Potřebujem chlapa.” Založil si šlachovité paže na hrudi a střelil po Šimonovi jízlivým pohledem. „A tenhlecten už předved, že umí zacházet s pistolí.”

Teprve když Simon o krok ucouvl a zvedl ruce před sebe, jako by chtěl odrazit úder, všimla si Catriona, že se tváří skoro stejně zhrozeně jako ona samotná. „Ne, to ne! Jestli si myslíš, že povedu tu bandu lupičů a hrdlořezů do boje proti batalionu anglických vojáků, jen abys uhájila tuhle hromadu šutrů, tak ses zbláznila! Všichni jste se zbláznili.”

„Má pravdu – nepotřebujete ho. Potřebujete mě!” vykřikla Catriona.

„Celý život jsem se na tuhle chvíli chystala! Znám historii klanu. Trávila jsem hodiny tím, že jsem studovala všechny slavné bitvy, které se v těchhle horách odehrály. Důvtip a vynalézavost potřebujete v tuhle chvíli stejně naléhavě jako odvahu a svaly.”

Kieran zavrtěl hlavou a soucit v jeho očích ji zabolel víc než jeho rozhodnutí. „Potřebujem chlapa, holka. Pokud ten tvůj svolí a stane se naším náčelníkem, budem bojovat. Pokud ne, sbalíme se a do večera jsme v prachu, a ten Eddingham ať si tuhle hromadu kamení klidně nechá.”

Jeho tvář vypadala jako vytesaná z týchž kamenů. Catriona si se záchvěvem zoufalství uvědomila, že s ním nehne.

S pocitem narůstající beznaděje se obrátila k Šimonovi. „Mohli bychom si spolu promluvit, prosím?” Cítila v zádech zvědavé pohledy mužů z klanu, a tak dodala: „V soukromí.”

Popadla ho za ruku a prošla s ním klenutým vchodem v severní zdi na prostranství, kde stáli předešlého večera a poslouchali majestátní tóny dud.

Jakmile nabyla jistoty, že jsou mimo doslech ostatních, odvrátila se od Simona a zadívala se přes prosluněné údolí. Nedokázala by se mu v tu chvíli podívat do očí, nechtěla, aby na ní poznal, jak hluboce ji Kieranovo odmítnutí ranilo. Poryvy větru ji tahaly za sukni a házely jí pramínky vlasů do tváře.

„Slyšels Kierana,” řekla. „O mě nestojí, ale o tebe ano.”

„Moje vojenské služby už bohužel nejsou k dispozici. Poslední dobou tak akorát dělám chůvu ženským, co úplně přišly o rozum.”

Prudce se k němu otočila. „Jestli jim na to nekývneš a nestaneš se jejich náčelníkem, rozprchnou se na všechny světové strany. Jméno a klan Kincaidů se navždy ztratí.”

„A odkdy by to měla být moje starost?”

Catriona k němu přistoupila a opřela se mu dlaněmi o hruď. Silné pravidelné bušení jeho srdce, které pod rukama cítila, jí dodávalo naději.

„Copak to nechápeš, Simoně? Tohle by mohla být tvoje šance. Nikdy není pozdě stát se hrdinou.”

Stát se mým hrdinou.

Nesebrala odvahu vyslovit ta slova nahlas, ale měla je vepsaná v prosebném pohledu, se kterým k němu vzhlížela, v tom, jak se jí nepatrně chvěl spodní ret. Nabízela mu víc než jen příležitost vést její klan. Nabízela mu své srdce.

Simon se na ni dlouze díval, pak ji vzal za zápěstí a jemně zvedl její ruce ze své hrudi. „Moje šance stát se hrdinou už dávno přišla i pominula, miláčku. A nejsem takový hlupák ani takový snílek, abych si říkal o další.”

Pustil její zápěstí, otočil se, zamířil dolů z kamenitého svahu a ukázal hradu i Catrioně záda.

Simon se vrátil do hradu, teprve když už se úplně setmělo a měsíc urazil polovinu své pouti po obloze. Domů ho nevolalo veselé vřeštění dud, rozjívené opilecké popěvky ani radostný ženský smích, který by ho pošimral na srdci i ve slabinách.

Hrad se krčil na kopci, polorozpadlá ruina, která se hodila leda tak pro krysy prohánějící se v místnostech beze střech a zřícených sklepeních. Když se Simon zadíval na cimbuří jediné přeživší věže, podivně ho píchlo u srdce. Tiše jako duch prošel klenutým vchodem do velkého sálu a našel tam Catrionu, jak sedí na mohutném balvanu, který jí před čtyřiadvaceti hodinami sloužil jako jeviště. Bradu si podepírala rukou a hleděla na nebe, jako by se v třpytivých hvězdách ukrývaly odpovědi na všechny otázky, které se nikdy neodvážila vyslovit. Když k ní došel blíž, spatřil na jejích

tvářích stružky od slz, ale oči měla suché.

„Odešli,” řekl.

Ačkoli to nebyla otázka, Catriona přikývla. :

„Je mi to líto,” dodal a ta slova mu šla od srdce mnohem víc, než mohla Catriona tušit.

„Jo, lítost je na místě,” pronesla ledově. „Jsi k politování coby manžel a ještě víc jsi k politování coby chlap.”

Od otce slýchal mnohem horší věci a vždycky je odbyl pokrčením ramen a pohrdavým úsměškem, ale Catrionino opovržení ho ťalo jako nabroušená čepel. „Co po mně chceš, Catriono? Abych je i tebe vedl vstříc téměř jisté zkáze? Abych se díval, jak všichni umíráte v dešti kulek anebo na oprátce, a to všechno jen kvůli absurdnímu snu, který jste měli hodit za hlavu už před desetiletími?”

„Byl to můj sen!” vykřikla a do očí jí nanovo vyhrkly slzy. „A tys neměl právo zničit mi ho jen proto, že ses bál, že by ses projednou musel pokusit dostát očekávání, které do tebe někdo vloží!”

„Možná mi nevadilo, že bych měl tomu očekávání dostát, možná mi vadilo, že bych kvůli němu měl umřít!”

„No ovšem, zapomněla jsem, že dobrovolně přiznáváš, že jsi zbabělec bez špetky cti. Existuje podle tebe vůbec něco, za co stojí za to bojovat? Něco pro co stojí za to umřít? Něco, co ti připadá tak ušlechtilé nebo na čem ti tak záleží, že bys kvůli tomu byl ochotný riskovat krk?”

Ty.

To slovo mu vytrysklo z hloubi duše, ale nepřešlo mu přes rty.

„Ne,” konstatovala Catriona, když neodpovídal. „Asi ne. No, v tom případě tě bohužel budu muset propustit ze svých služeb.”

„Cože?” zeptal se tiše; čím dál hůř se mu dařilo držet hněv na uzdě.

„Slyšels mě dobře. Propouštím tě. Už tvoje služby nepotře-buju. Cestu zpátky do Londýna najdu sama, děkuju pěkně, i kdybych ji celou musela jít pěšky.”

Simon cítil, jak v něm cosi zledovatělo a zároveň horce vzplanulo. „Něco mi dlužíš.”

Catriona zavrtěla hlavou, jako by ani nemohla uvěřit jeho drzosti, a došla ke kocourově kleci. Robert Bruče měl štěstí, že v tu chvíli nebyl uvnitř, protože Catriona klec bez servítků převrátila vzhůru nohama a tahala za spodek, až se prkno posunulo a odhalilo tajný úkryt.

Vytahovala z něj tlusté štůsky librových bankovek a házela je po Šimonovi, až mezi nimi pršely jako konfety. „Vem si to! Vem si to všechno! Svoji polovinu věna. Moji polovinu věna. Mně už je to jedno. Klidně to všecko utrať za chlast, hazard a děvky. Doufám, že to rozházíš až do poslední pence a umřeš v nějakém opiovém doupěti na syfilidu!”

Mrštila klecí o zem, otočila se a kráčela pryč.

Simon za ní vyrazil, šlapal na bankovky, jako by to bylo smetí. Dohnal ji na půl cestě ke klenutému vchodu, popadl ji za paži a obrátil ji čelem k sobě.

Zadíval se hluboko do jejích užaslých očí a řekl: „Nemyslel jsem peníze.”

Catriona hleděla do Simonových očí se ztěžklými víčky. Ještě nikdy je neviděla tak zelené. A tak nelítostné. Podobně neúprosný byl i stisk, kterým jí svíral paži; dával jí najevo, že nepřistoupí na kompromis ani ji nenechá utéct.

Olízla si rty, které měla znenadání suché. „Zaplatila jsem ti všechno, co jsem ti byla dlužná. Do poslední pence – a dokonce víc. Co ode mě ještě chceš?”

„Dlužíš mi svatební noc, copak jsi zapomněla? Byla to součást naší dohody – a když uzavřeš dohodu s dáblem, musíš počítat s tím, že se jednoho dne objeví, aby si vyzvedl, co mu patří.” Chraplavě snížil hlas.

„Anebo jedné noci.”

Catrioně se nedostávalo dechu. „Nechceš snad…“

„Proč by ne? Copak mi do omrzení neopakuješ, že nemám kouska cti v těle? Že postrádám jakékoli skrupule? O sobě bohužel totéž říct nemůžeš. A proto nemáš na vybranou, musíš splnit, cos mi slíbila.”

Catriona cítila, jak jí kolem srdce zaklaply ocelové čelisti, jak se chytila do pasti vlastního pokrytectví. I když věděla, že Simon by jí svou odpovědí mohl srdce dočista zlomit, tiše se zeptala: „A když odmítnu, vezmeš si to, co ti patří, násilím?”

Hleděl jí do tváře, jako by odpověď smrtelně vážně zvažoval, a pak konečně zavrtěl hlavou. „Ne, nevezmu.” Sklonil se, dráždivě jí přejel rty přes ucho a zašeptal: „Ale budu vědět, že jsi ještě větší zbabělec než já.”

Pustil ji a o krok ustoupil, takže jí nic nebránilo utéct.

Ani se nehnula a vzpurně si ho měřila. „Můžu se aspoň připravit?”

„Jistě,” odpověděl; hrál roli lotra i gentlemana až do hořkého konce.

„Dopřej si času, kolik potřebuješ.”

*

Když Catriona konečně posbírala odvahu vkročit do měsícem zalité místnůstky, kde se Simonem minulou noc spali, našla ji úplně proměněnou. Simon přemístil jejich deky na měkkou mechovou podušku a vytvořil z nich útulné hnízdečko. Dokonce posbíral několik ohořelých svíček, které tu nechal Kieran a jeho muži a rozestavěl je po kamenech kolem. Jejich mihotavá zlatá záře se mísila se stříbrným měsíčním svitem.

Když se Catriona přiblížila, otočil se a nepovedlo se mu úplně zakrýt překvapení. Catrioně bylo jasné, že navzdory všem těm přípravám nevěřil, že za ním skutečně přijde.

Přistoupila k němu a nervózně si uhladila jednoduchou plátěnou sukni noční košile. Kůži měla vlhkou od toho, jak se myla v nedalekém potoce, a košile se jí lepila k tělu na netuše-ných místech. Jelikož látka měla cudnou bílou barvu, čekala, že Simon utrousí nějakou vtipnou poznámku o tom, že vypadá jako Johanka z Arku, která kráčí ke katově hranici. Ale jen si ji prohlížel a oči mu stínily ty husté řasy se zlatými konečky, které se jí na něm tolik líbily a které mu záviděla.

Měl na sobě jen žlutohnědé kalhoty a slonovinově bílou košili rozepnutou až k pasu. Dlouhá úzká chodidla měl bosá a zlatohnědé vlasy mu rozpuštěné splývaly kolem tváře. Navzdory šrámům a jizvám, které mu uštědřil život, neztratil nic ze své mužné krásy, kterou ji kdysi tolik okouzlil. Měla strach, že kdyby jí nabídl byť jen nepatrnou špetku něhy, všechno by mu odpustila a všechno dovolila.

Pronikavě si uvědomovala, že sleduje každičký její pohyb. Protáhla se kolem něj a klekla si na lůžko, které pro ni připravil. Snažila se vytěsnit z mysli všechny ty romantické představy, které si celé roky spřádala o tom, jak poprvé ulehne na lože s manželem. Zvlášť když ve valné většině těch fantazií byl oním manželem Simon.

Lehla si na záda a upřela pohled na hvězdu, které se na obloze třpytila přímo pod elegantním půlměsícem. „Pokud nemáš nic proti, byla bych ráda, kdybys to provedl, jak nejrychleji to půjde. Vím, že se o tobě říká, že jsi v umění lásky učiněný mistr, ale jestli

ti to nevadí, dala bych přednost tomu, kdyby sis počínal… bez okolků.”

„Bez okolků? Mluvíš, jako bych ti nasliboval, že tě pozvu na čaj, a pak ti jen strčil do ruky navštívenku.”

„Dobře víš, o čem mluvím. Byla bych radši, kdyby sis prostě jen dopřál uspokojení a odešel.”

Slyšela mu na hlase, jak se mračí. „A na tvoje uspokojení se vůbec nemám ohlížet?”

„Copak to tak muži nemají radši?”

„Tenhleten ne.” Simon se k ní naklonil; nakláněl se blíž a blíž jako nějaká obrovská zlatá divoká šelma, až měla před očima místo měsíce jeho tvář.

„Takže po mně chceš, abych ti prostě jenom vyhrnul košili, dopřál si potěšení a pak tě zase zakryl, až… skončím.” Vmetl jí do tváře ta naivní slova, která mu řekla ve strýcově domě.

„Ano, prosím,” odsekla prudce. „Přesně to od tebe chci.”

Zamyšleně si ji prohlížel a pak přikývl. „Tak dobře. Bůhví, že už tě nechci znova zklamat.”

Catriona se rozechvěle nadechla, odvrátila obličej a zavřela oči. Díky pozorování strýcových koní a kocourů sice věděla, jak asi to, k čemu se Simon chystá, probíhá po technické stránce, ale nebezpečná moc onoho aktu pro ni zůstávala záhadou.

Ze všech sil se snažila necuknout sebou, když na lýtku ucítila hřejivý dotek jeho prstů. Vzal okraj noční košile a pomalu ho vyhrnoval, až zůstala od pasu dolů nahá.

Slyšela, jak se přerývaně nadechl, cítila žár vyzařující z jeho těla. Zajel rukama na vnitřní stranu jejích kolen a jemně jí je odstrkoval od sebe, až ji přiměl rozevřít stehna. Bezmocně zasténala.

Chladivý noční vánek ji hladil jako ruce milence a Catrioně došlo, že se šeredně přepočítala. Je teď ještě zranitelnější, než kdyby mu ležela v náručí nahá. Nemůže mu zabránit, aby se jeho oči kochaly v měsíčním světle, čím se jim zlíbí.

„Probůh, Catriono,” vydechl. „Ani ve snu by mě nenapadlo, že můžeš být ještě krásnější než předtím.”

Dál pevně tiskla zavřené oči a kousala se do rtu, bála se a zároveň cítila vzrušení z toho, co přijde. Co rozhodně nečekala, to byl

nával čiré rozkoše, který ji opanoval, když Simon přitiskl rty na citlivou kůži v jejím podkolení.

Zajíkla se. Hřál ji svým dechem a pomalu se posouval po jejím rozechvělém stehně výš. Rukama jí sevřel kotníky jakoby do sametových okovů, přiměl ji, aby ještě víc rozevřela nohy a byla ještě zranitelnější vůči těm neskutečně svůdným polibkům. Líbal ji střídavě na jedno i druhé stehno, až místo nádechů už jen vzdychala a nohy se jí rozevíraly o své vlastní vůli.

Byla tak omámená, že vůbec nepostřehla, že jí pustil kotníky, dokud se jemně nedotkl vlhkého hnízdečka kudrlinek mezi jejími stehny. Zalapala po dechu. Pronikal prstem hlouběji, něžně rozevíral růžové okvětní plátky ukryté v kudrlinkách, až se zanořil do nektaru, který mezi nimi vyvěral.

„Ach!” Projel jí výšleh ničím nezkalené rozkoše a prudce otevřela oči. Pokusila se posadit, ale držel ji přišpendlenou k zemi pouhopouhým dotykem onoho jediného prstu. „Co to děláš?”

Simon zvedl hlavu a podíval se jí do očí; v krásných rysech tváře měl tvrdost a vášeň. „Přesně to, cos po mně chtěla. Dopřávám si potěšení.”

S těmi slovy sklopil hlavu a dotkl se jí ústy. Catriona zasténala a vzepjala se do oblouku, ale neměla kam uniknout před rozkoší, kterou ji zahrnoval. Stačilo pár doteků jeho obratného jazyka a vycházela mu vstříc, místo aby se pokoušela odtáhnout. Zaťala nehty do deky a zmítala hlavou ze strany na stranu, nic neviděla, nebyla s to myslet, úplně ji opanovala touha. Simon se s ní mazlil ústy a jazykem si ji zcela podmaňoval.

Nejenže si dopřával potěšení, zároveň ji připravoval o vůli. Bral si její srdce, rozmetával veškeré hradby, které si kolem něj vystavěla. Bral si její duši a nechával ji zakusit rajskou chuť, kterou si bude pamatovat až do konce svých dní.

Nádherné horké dotyky jeho jazyka na naběhlém pahorku schovaném v kudrlinkách jí připadaly, jako by ji olizovaly plameny a rozněcovaly v ní horečnou vášeň. Když se mu pokusila vymanit, vzal ji velkými teplými dlaněmi za hýždě a přidržel si ji; rozdmýchal ty plameny ještě výš. Ve chvíli, kdy měla pocit, že celá shoří, sevřel to rozcitlivělé poupě v ústech a začal ho jemně sát, až se jí do všech nervových zakončení v celém těle rozlil nepředstavitelně blažený pocit.

Připadalo jí, jako by trval věčně, stejně jako její zlomený výkřik, kterým přiznala kapitulaci.

Měla pocit, jako by ji to vymrštilo až na nebesa, aby se tam mohla dotknout hvězd, a pak se zase pomaloučku polehoučku snesla zpátky na zem. Pomalu otevřela oči.

Simon na ni shlížel a nedalo se přehlédnout, jak se mu oči triumfálně lesknou.

Zvedla ruku a pohladila ho po tváři, protože se ho prostě potřebovala dotknout. S vážným výrazem prohlásila: „Vůbec sem se v tobě nepletla. Jsi zloduch bez skrupulí a bez kouska cti v těle.”

„Možná máš pravdu, miláčku,” zašeptal a vzal její tvář do dlaní. „Ale dneska v noci jsem taky tvůj manžel.”

Když se k ní přisál ústy a dal jí okusit opojnou chuť její vlastní rozkoše, vpletla mu prsty do hedvábných zlatavých vlasů a oplatila mu polibek, až ochraptěle zasténal.

Správně si vyložila ten sten jako pozvání, rozhrnula mu košili a dopřála si to potěšení dotýkat se ho, jak o tom vždycky snila. Obdivovala se mužné nádheře jeho těla, hladila ho po hladkých pružných svalech. Toužila okusit to, čeho se dotýká, a tak odtrhla ústa od jeho rtů a přitiskla mu je k srdci. Chutnal slaně a zároveň neskutečně sladce. Lačně ho hltala jazykem, nemohla se ho nabažit.

Netrpělivě trhl širokými rameny, aby z nich shodil košili, a pak vytáhl Catrionu do polosedu a přetáhl jí noční košili přes hlavu.

S okouzlující směsicí úcty a chtíče se zadíval na bledé obliny jejích ňader. „Řekl bych, že ani tvůj oblíbenec Robbie Burns jak těživ nesložil poezii, která by se vyrovnala tomuhle pohledu.” Zvedl oči k její tváři a uličnicky se usmál. „Tak teď se pokusím předvést, co umím s jazykem já.” :

Když se předklonil a objel jí bradavku špičkou jazyka, zjistila, že mu nedokáže vzdorovat a ani nechce. Zvrátila hlavu na znamení kapitulace; zase jednou jí předvedl, jak skvěle umí tím svým jazykem přesvědčovat. Mlčky zahrnoval přízní obě její ňadra, obratnými pohyby jazyka, vlhkým žárem rtů a něžným

škrábáním zubů skládal nádhernou oslavnou píseň jejímu ženskému kouzlu. Když vzal jednu bradavku do úst a mohutně ji vsál hluboko dovnitř, takže roztříštil hranici mezi rozkoší a bolestí, zmohla se jen na to, že se pevně chytila jeho vlasů a stiskla stehna k sobě. Lůno jí rozechvěl stín oné extáze, kterou zakusila chvíli předtím.

Neméně obratnýma rukama si hbitě svlékl kalhoty. Než se stihla byť jen po očku podívat, co odhalil, něžně ji objal a položil ji zpátky na lůžko z dek a mechu, přitiskl se nahým tělem k jejímu a zahrnul jí rty záplavou polibků.

Připadalo jí, že v tom, jak tady leží v měsíčním svitu, je cosi nadčasového. V tom, jak leží tomuhle muži v náručí. Jak se jejich dech mísil, jak beze slov vzdychali a jejich údy se navzájem proplétaly, klidně by mohli být jakýkoli urozený muž a žena z kterékoli doby v historii, omámení rozkoší z tělesné lásky a všemi opojnými možnostmi, které jim nabízí.

Když se od ní odtáhl, nesouhlasně mu stiskla svaly na zádech.

„Nikam nejdu,” zamumlal a na uklidněnou ji políbil na spánek. Sáhl na zřícený kámen, který vedle nich tvořil cosi jako poličku, a zvedl z něj malou lakovanou skříňku. Odklopil víčko a odkryl hedvábím vystlaný vnitřek, kde si hověla křehká skleněná lahvička. Když vytáhl zátku, zavanula z ní exotická myrhová vůně a smísila se s opojnou pižmovou vůní jejich touhy.

„Obávám se, že zmenšit se kvůli tobě nedokážu, protože od chvíle, cos vkráčela do mojí vězeňské cely, na mě máš přesně opačný účinek. Ale můžu…,“ přejel jí tvrdou chladnou zátkou mezi rozcitlivělými ňadry a zanechal jí na nich lesklou cestičku oleje, „… můžu ti to aspoň usnadnit.”

Když Catrioně došlo, o čem to mluví, zrudla a zaškaredila se. „To s sebou nepochybně vozíš v příruční tašce pro případ, že natrefíš na pannu, kterou bys chtěl svést.” Fascinovaně pozorovala, jak se mu do tváří s výraznými lícními kostmi vkrádá ruměnec. „Ale ale, pane Wescotte, snad se nečervenáte?”

Simon vydechl a prohrábl si vlasy. „Povím ti hrozné tajemství, které by mi úplně zničilo pověst, kdyby se provalilo.” Sklonil se k ní a pošeptal jí do ucha: „Ještě nikdy jsem neměl pannu.”

Nevěřícně vykulila oči. „Vážně ne?”

Ve vší vážnosti přitakal. „Jsi moje první.”

Catriona se usmála, to přiznání ji zahřálo u srdce. „Tím pádem jsi sám taky tak trochu panic.” Poplácala ho po hrudi. „Neboj, budu se tě snažit

šetřit.”

„Jen to ne,” zavrčel, uchopil její spodní ret mezi zuby a dráždive za něj zatahal.

Čekala, že si kápne trochu oleje na prsty, ale k jejímu překvapení naklonil lahvičku a nalil jí ho přímo na břicho a na stehna.

„Ou!” vykřikla, když jí začal stékat mezi ně.

Simonovy ruce ho palci napřed následovaly, klouzaly dolů přes citlivé prohlubně nad jejími kyčelními kostmi, hladily ji, až zase rozevřela stehna. Olej, který jí vtíral do kůže, ji příjemně hřál a Catriona se z těch dotyků cítila překrásně dekadentně, jako nějaká hýčkaná krasavice v harému anebo královna Ester, když ji připravovali, aby potěšila krále.

Simon dál dráždivě kroužil palci a hladil ji, až se jí celý svět smrskl na citlivý trojúhelník mezi nohama. Na to jediné místo, kterého se nedotýkal.

Jednou jí řekl, že když mu dopřeje deset minut, přiměje ji prosit. Ale netrvalo mu to ani pět. „Prosím, Simoně,” zasténala; zmírala touhou po jeho doteku. „Prosím…“ Zabořila si tvář do vlasů, ale před tou úpornou touhou nebylo úniku.

Slitoval se nad ní. Když ho tak bezdeše poprosila, rozhrnul palci měkké chloupky a zamířil po lesklé cestičce až k cíli.

Bříškem palce rozetřel olejíček kolem ústí toho křehkého otvoru. Cítila, jak pod jeho doteky rozkvétá jako květina, když ji políbí slunce; dychtila přijmout cokoli, co jí může nabídnout.

Spolkla blažený vzlyk. „Patří tohle k těm vynalézavým per-verznostem, které tak rád provozuješ?”

„Ne, ale zato tohle ano,” zašeptal a vnikl palcem hluboko do ní.

Catriona tiše zasténala; měla pocit, jako by jí výměnou za nepředstavitelnou rozkoš vyřvával duši z těla. Veden olejíčkem a slzami rozkoše, které vyronilo její vlastní tělo, zajížděl palcem dovnitř a zase ho vytahoval ven, něžně, ale bezostyšně ji znásilňoval v troufalé nápodobě toho, co přijde.

A ještě s ní zdaleka neskončil. Když se Catrioně zdálo, že živočišnou touhou co nevidět omdlí, přejel jí ukazováčkem zlehýnka přes onen naběhlý pahorek, který předtím sál. To stačilo, aby jí celé tělo vybuchlo novým náporem extáze.

Ještě pořád jí celým tělem projížděly záchvěvy rozkoše, když vytáhl palec a zanechal jí dutou prázdnotu, která se dožadovala naplnění. Vzápětí na stehně ucítila jeho pevné mužství a pochopila, že právě k tomu se Simon chystá.

Najednou jí bylo úplně jedno, s kolika ženami v minulosti spal. Tuhle noc je jen její. Jenom její. Celý je její.

Z toho pomyšlení se jí zmocnila divokost a dodala jí netušenou kuráž.

„Počkej,” poručila mu.

Zvedl překvapený pohled k její tváři. Promluvil tak ochraptěle, že jeho hlas skoro nepoznávala: „Jestli ses rozhodla, že na tuhle část dohody nepřistoupíš, tak bys mi to měla říct teď hned.”

Sáhla po lahvičce s olejem, nalila si ho pořádnou porci do dlaní a pak se natáhla k Šimonovi. Zaklonil hlavu a zmučeně nasál vzduch, když se ho drobnými dlaněmi pokusila celého obejmout. Oběma rukama mu roztírala olej po ztopořeném údu; žasla nad tím, jak je velký a silný, a těšila se z jiskřiček extáze, které mu v měsíčním svitu tančily po tváři. Měl zavřené oči a rty pood-tažené ze zubů v divokém a zároveň krásném výrazu.

Směle mu natírala olejem každičký centimetr kůže, když vtom jí popadl obě zápěstí jako do kleští.

„Nelíbí se ti to?” zeptala se posmutněle.

„V tom právě vězí potíž, andílku,” zamumlal, položil ji na záda a přikryl ji svým stínem. „Líbí se mi to až moc. A jestli toho nenecháš, nezmůžu se… na tohle.”

Jediným mistrným pohybem se do ní zanořil celou svou délkou, až se šokované zajíkla. Projela jí ostrá bolest, jako by se do ní zabodla čepel nože. Navzdory veškeré Simonově snaze připravit ji na to, co přijde, mělo její nezkušené tělo co dělat, aby se s ním vypořádalo.

Políbil ji na čelo zbrocené potem a ztěžka oddechoval, jako by měl za sebou dlouhý běh. „Mrzí mě to, miláčku. Přísahám, že bych tě chtěl potěšit, ne ti působit bolest.”

Rozmrzele popotáhla. „Ten palec se mi líbil víc.”

Vzal její tvář do dlaní a prohlížel si ji, oči mu plály divokou něhou, ze které se jí svíralo srdce. „Slibuju, že udělám, co je j v mých silách, abych tě přesvědčil o opaku.”

Věděl, že tenhle slib dodrží s největší radostí. Nadzvedl se nad ní, podepřel se rukama a začal se v ní pohybovat. Byla nádherně sevřená. Nádherně horká. A nejnádhernější bylo, že byla jeho. Nejenže měl poprvé v životě pannu; připadalo mu, jako by se vůbec poprvé miloval se ženou, s tou jedinou ženou, o kterou kdy bude stát.

Dobýval ji dlouhými, hlubokými, pomalými výpady, nořil se do ní a klouzal ven, jako by nikam nespěchal, jako by na to měl celou noc. Ačkoli by ze všeho nejradši zavřel oči a cele se oddal úžasným pocitům, neodolal a hleděl jí do tváře, díval se, jak se bolest v jejím výrazu přetavuje v záblesky rozkoše.

Netrvalo dlouho a rozevřela rty v bezdechém povzdechu, tváře jí zrůžověly, oči se jí blaženě leskly. Když začala nadzvedávat boky a vycházet vstříc jeho pohybům, Simon musel pevně zavřít oči a zatnout zuby, aby potlačil přerývané steny a vlastní potřeba v něm nezvítězila nad jeho věhlasným mistrovským sebeovládání

Catriona ho hladila po upocené hrudi, pořád nemohla uvěřit, že je spojena s tak nádherným mužem. Tepavá bolest mezi jejíma nohama otupěla a jen umocňovala intenzivní pocity ze splynutí jejich těl.

Teta Margaret i sestřenka Georgina se chovaly tak, že uvěřila, že polibky, pohlazení a šeptané něžnůstky jsou žádoucí, ale samotný akt naplnění manželství je něco, co žena jen stoicky snáší – cena, kterou platí za mužovu pozornost.

Ale Simonovi to zřejmě nikdo neřekl, protože rozkoš, kterou jí dával, byla ještě větší a mocnější, než potěšení, které jí předtím poskytoval ústy a rukama. Měla pocit, že se ocitla zcela v jeho moci. Že mu patří. Jako by už nikdy neměla být svou vlastní paní. Pocit, že by pro něj udělala cokoli, že by mu dovolila cokoli, ať by to bylo jakkoli pohoršující a nepřípustné. Jestli je Simon mistrem v umění milovat, tak ona je dnes v noci jeho ochotnou a dychtivou učnicí.

Vzala jeho tvář do dlaní a přiměla ho, aby se na ni podíval. „Dal jsi mi všechno, co jsem chtěla, Simoně. Co chceš ty?”

„Tebe,” odpověděl ochraptěle. „Jenom tebe.”

A pak už na mluvení nebyl čas, nebyl čas myslet. Svět se scvrkl na rytmické pohyby jejich propojených těl.

Simon zaťal zuby a nořil se do Catriony naprosto bezstarostně a nevázaně. Jako by v něm její dotyky pustily ze řetězu divokost, kterou se celý život snažil krotit. Projednou se nesnažil potěšit svou milenku, ale jen sám sebe.

Tím úžasnější mu přišlo, když uslyšel, jak Catriona vykřikla jeho jméno, a sametové záhyby jejího těla se kolem něj sevřely v návalu extáze. Výbuch extáze otřásl i jím samotným, zaburácel v něm jako hřmění, úplně mu vymazal myšlenky, takže se na ni jen rozechvělý a vyčerpaný zhroutil.

Dlouho tam jen tak leželi jeden druhému v náručí, zhluboka oddechovali, hrudi se jim zdvíhaly. Když se Catriona zmohla na slovo, z hlasu jí zazníval úžas. „Teď už chápu, proč Jem s Bess tak vřeštěli.”

„A já vzpomínám, jaké to je, když je člověku dvaadvacet,” zamumlal jí Simon do vlasů.

Catriona vykulila oči, protože ucítila, jak uvnitř ní zase tvrdne. „To snad nemyslíte vážně, pane Wescotte!”

Zvedl hlavu a v očích mu uličnicky zajiskřilo. „Ale kdeže, paní Wescottová, ještě nikdy v životě jsem nic nemyslel vážněji.”

Catrionu probudil nádherný pocit, jak jí Simon hladil ňadra. Přitiskla se zadečkem k jeho slabinám, přitulila se k jeho hřejivému tělu a pak zamumlala: „To je od tebe pěkná hanebnost mazlit se se mnou, když si myslíš, že spím a nemůžu bránit svou čest.”

Vklouzl jí druhou rukou mezi stehna a dráždivými doteky podněcoval její touhu. „Máš naprostou pravdu. Měl bych se příšerně stydět. A co s tím hodláš dělat ty?”

Vnikl do ní prstem, až se blaženě zajíkla. „Hmmmm… Já nevím. Tvářit se, že pořád ještě spím?”

Zavřela oči, ale moc dlouho se jí to předstírání nedařilo. Nedokázala tlumit vzdechy a blažené steny, když ji něžně laskal bradavku, nedovedla se ovládnout a nevzpínat se proti jeho dlani, kterou ji tak uličnicky dráždil.

„Když jsme se poprvé setkali,” zamumlal Simon a pohladil ji rty po šíji s majetnickou něhou, ze které se celá roztřásla, „tak jsi mě poučovala, jak vytříbeně probíhá milování, vid? Cos to povídala? Že se chlap prostě zakousne ženský do zátylku, aby si ji přidržel, a pak na ni zezadu naskočí?”

Kousl ji do šíje a zároveň do ní zezadu vklouzl, až se celá rozechvěla.

„Neřeklas mi, co se děje potom,” zašeptal jí do ucha; už do ní pronikl, jak hluboko se dalo, ale vůbec se nehýbal.

„Tohle,” vydechla a začala se pohybovat v rytmu starším než sám čas.

„Jen tohle.”

Chvíli nato si Catriona hověla na Simonově pokrčené paži, byla blaženě ospalá, ale nechtělo se jí promarnit ani jediný další moment spánkem. Simon jí hravě čuchal vlasy, namotal si na prst jeden pramínek, pak další. Ochladilo se, lístky a stébla trávy

kolem pokrývala třpytivá krajka jinovatky, a tak přes ně Simon přetáhl deky a vytvořil útulné hnízdečko.

„Když ses na mě ten den po návratu od Trafalgaru v přístavu usmál, myslela jsem, že mi pukne srdce,” svěřila se mu Catriona. „Bylo mi šestnáct a věřila jsem, že mě tam před Alicí a před celým světem vezmeš do náručí a vyznáš mi nehynoucí lásku.”

„Moc jsem tě nevnímal.” S neproniknutelným výrazem zíral na mihotavý baldachýn hvězd. „Nebylas jediný přízrak z minulosti, který se tam objevil. Spatřil jsem tam svou matku.”

Catriona se zamračila, říkala si, že asi špatně slyšela. „Matku? To nechápu. Vždyť jsi mi tvrdil, že umřela.”

„Všem tvrdím, že umřela. Ale pravda je taková, že si nakonec našla bohatého milence, který nebyl ženatý. Dušovala se, že mě posílá k otci pro moje vlastní dobro – že jsem se dostal do věku, kdy potřebuju mužský vliv, a že otec mi může dát domov a budoucnost, jaké by mi ona nikdy dát nemohla.” Krátce, za-hořkle se zasmál. „Když mě nechávala u advokáta, objala mě, jako by mě nikdy nechtěla pustit, a z očí se jí řinuly dokonale přesvědčivé slzy. Jenže zapomněla, že přesně takové slzy jsem ji během let vídal ronit v nespočtu rolí na jevišti.”

„Co když projednou plakala doopravdy?” zeptala se tiše Catriona. „Co když věřila, že pro tebe opravdu dělá to nejlepší, i když jí to rvalo srdce?”

„Tak byla úplně pitomá,” prohlásil bez servítků. „Měl bych se líp, i kdybych žil na ulici, kapsařil a nabízel tělo cizím lidem, než když jsem se musel spoléhat na otcovu dobročinnost. Jsem jediný, koho otec na tomhle světě nenávidí ještě víc než ji.”

Catriona ho něžně hladila po hrudi, ale bolest ve vlastním srdci utišit nedokázala. „Cos udělal, když jsi ji uviděl v tom přístavu?”

„Totéž, co bych udělal, kdybych spatřil jakoukoli jinou hezkou ženskou. Mrkl jsem na ni a šel dál. Když jsem se ohlédl, byla pryč. Později jsem se doslechl, že se za toho svého milence vážně vdala a slušně si žije v Northumberlandu.” Smutně se po Catrioně podíval. „Nikdy jsem nikomu jinému neřekl, že je naživu, dokonce ani otci.”

„Takže teď už musím držet pod pokličkou dvě tajemství,” odvětila smrtelně vážným tónem. „Že je tvoje matka naživu a že si nepotrpíš na znásilňování panen.”

Překulil se na ni, propletl prsty s jejími a uvěznil jí ruce po stranách hlavy. Z vášnivého pohledu v jeho očích se jí zastavoval dech. „Ale tebe znásilňuju moc rád.”

„To už po dnešku není žádné tajemství,” zašeptala a vstřícně rozevřela stehna.

Simon stál na okraji skály a díval se, jak se v údolí pod ním rozednívá. Vítr mu čuchal vlasy a škubal mu za cípy rozepnuté košile. Po rozjasňujícím se nebi pluly nadýchané narůžovělé obláčky; zdály se tak blízko, že měl pocit, že kdyby natáhl ruku, mohl by se jich dotknout. Ale věděl, že kdyby to udělal, rozplynuly by se mu mezi prsty jako mlha – vždyť nic jiného ani nejsou.

Catrionu nechal spát; na rtech jí pohrával úsměv a prohluboval jí dolíček v levé tváři. S vylézáním z postele, než se žena probudí, měl Simon bohaté zkušenosti. Obvykle se pak s botami v ruce vytratil z ložnice a nedovolil si sebemenší výčitky svědomí. Proč by se taky měl cítit provinile? Vždyť ženám dával přesně to, co si od něj přály, loučil se s nimi polibkem na čelo a zanechával jim blažený úsměv na rtech a vzpomínku, ze které se mohou těšit, když pofukuje studený zimní vítr a jejich postel že je prázdnotou.

Jenže žádná z těch žen nebyla jeho manželka.

Rozhodně se ke Catrioně nechoval s vytříbenou ohleduplností, jakou by si manželka zasloužila. Choval se k ní jako ke zkušené kurtizáně, které zaplatil, aby mu poskytla rozkoš. Choval se k ní tak, jak se nejspíš jeho otec choval k matce.

Teď může na sáhodlouhý seznam svých hříchů přidat i uloupení nevinnosti. A ani to tentokrát nemůže svádět na whisky. Ačkoli to byla nejopojnější noc jeho života, byl naprosto střízlivý, když Catrionu pozval do postele.

Navíc věděl, že měla pravdu, a to mu od výčitek svědomí taky nijak neulevilo. Skutečně by bylo ohleduplnější, kdyby se jí zmocnil rychle a bezohledně, kdyby jen ukojil své sobecké potřeby a přiměl ji, aby ho nenáviděla. Jenže on místo toho využil všechny své svůdcovské dovednosti a nabídl jí noc rozkoše, na kterou nikdy nezapomene.

A na kterou nezapomene ani on sám.

Catriona vyšla z trosek velkého sálu, na sobě měla jen pomačkanou noční košili a ospale se usmívala. Vzhlédla k nebi, které mělo něžně modrou barvu jako vajíčka červenky, a užasla, jak vysoko už slunce vyšplhalo. Připadala si krásně dekadentně; zažívala a protáhla se s líným půvabem, kterým si nijak nezadala s Robertem Brucem. Byla celá rozlámaná a bolely ji svaly, které nikdy předtím nepoužívala, ale to v ní jen umocňovalo pocit, že je nevěsta, kterou ženich miloval jaksepatří.

K uším jí zalétlo falešné pískání. Naklonila hlavu ke straně a usmála se ještě víc, když poznala košilatou skotskou písničku, kterou si Simon prozpěvoval o jejich svatební noci v hostinci.

Došla po zvuku na prostornou louku, která kdysi bývala hradním nádvořím, a tam spatřila Simona, jak vede staré herky k vozu.

„Dobré ráno, sluníčko,” domýšlivě se na ni zakřenil. „Myslel jsem, že se hodláš povalovat v posteli až do večera. Už jsem do tebe chtěl jít šťouchnout, abych tě vzbudil.”

Opětovala mu úsměv, až se jí udělaly dolíčky ve tvářích. „Pokud se pamatuju, v noci jsi do mě šťouchal ažaž.”

Kupodivu nezareagoval na hanbatý vtípek žádnou vtipnou poznámkou.

Prostě jen dovedl koně k vozu a začal je zapřahat.

Zamračila se. „Co to děláš?”

„Zapřahám koně. Chci odtud vypadnout, než dorazí Eddingham s těmi svými vojáčky. Čeká nás dlouhá cesta, jestli tě mám do konce týdne dopravit zpátky ke strýci.”

Catriona zamžikala. „Ty mě chceš odvézt zpátky ke strýci?”

„No ovšem.” Zcela zaujatě se věnoval koženému postroji, který nasazoval jednomu z koní na krk. „Kam jinam bych tě měl odvézt,! když jsem odvedl všechnu práci a vyrovnali jsme se spolu?”

Catriona se nadechla a měla pocit, jako by nasávala do plic rozdrcené sklo.

Jestli vážně víš, jaký jsem, pak taky víš, že se s tebou klidné dovedu milovat, aniž bych miloval tebe.

Simon ji předem varoval, jenže ona byla odjakživa přihlouplý romantik, a tak ho vůbec nebrala na vědomí.

Do srdce se jí bolestivě zaťaly drápy studu. Simon v ní vidí jen další z řady žen, které svedl. Podlehla kouzlu jeho obratných dotyků a medového jazyka stejně jako ty ostatní, dychtivě vyměnila svou nevinnost i hrdost za jednu noc tělesných radovánek v jeho náručí. Na mučivý moment ani nevěděla, koho nenávidí víc - jestli jeho, nebo sebe samotnou.

Jenže pak si všimla, jak mu na čelisti poškubává sval. To usvědčilo jeho bezstarostný úsměv z přetvářky a proměnilo všechna slova vycházející z jeho krásných, zrádných úst v lež.

„Vím, o co se snažíš,” založila si paže na hrudi.

„Snažím se zapřáhnout koně - pokud se tak těm herkám dá vůbec říkat -, abychom mohli ještě před západem slunce vyrazit na cestu.”

„Snažíš se tvářit, že ti na minulé noci vůbec nezáleží. Že ti nezáleží na mně.” ;

Utáhl podpěnky, napřímil se, obrátil se k ní a trpitelsky si povzdechl.

„Doufal jsem, že si tyhle trapnosti odpustíme. Měl jsem vědět, že milování s pannami má svá úskalí. Mají ve zvyku sentimentálně se rozplývat, jakmile jim chlap projeví špetku přízně.”

„Takže tohle se v noci odehrálo - projevils mi špetku přízně? Já bych přísahala, že to bylo mnohem víc. Nesrovnatelně víc.”

Zvedl ruce, jako by chtěl odrazit úder. „Jenom mi prosím tě zase nevyznávej nehynoucí lásku. Lichotíš mi, ale už to začíná být kapku únavné.”

„Nech toho!” okřikla ho. „Ani slovo z toho, co říkáš, nemyslíš vážně.”

Povytáhl zlatohnědé obočí. „Ale to víš, že myslím. Sice jsem vyrůstal v zákulisí divadla, ale takhle dobrý herec zas nejsem. Kdybych byl, soupeřil bych teď s nějakým tenorem v punčochách o hlavní roli v Donu Giovannim, místo abych trčel tady a hádal se s tebou.”

Catriona už se neudržela, do očí jí vyhrkly slzy a do hlasu se jí vloudil prosebný tón. „Proč mi to děláš?”

Simon k ní došel a něžně ji pohladil po tváři, tak jako tenkrát dávno ve stáji. Jeho dotek v ní probudil ještě neodbytnější touhu než kdykoli předtím.

„Jsi krasavice, Catriono. Který soudný chlap by se s tebou nechtěl pomilovat? Spatřil jsem příležitost a skočil jsem po ní. Možná to nebyl zrovna nejzásadovější počin, ale není důvod brečet a navzájem se obviňovat. Koneckonců jsme oba dostali, co jsme chtěli.”

„Vážně?” zašeptala a v ústech cítila sůl, jak jí jedna slza stekla do koutku rtů. Těch rtů, které minulou noc líbal s tak bezbřehou vášní. „Opravdu tohle chceš? Anebo tě jen otec přesvědčil, že si nic jiného nezasloužíš? Čeho se bojíš, Simoně? Bojíš se, že tě opustím tak jako matka? Právě proto jsi mě – stejně jako všechny ty ženy předtím – pustil do své postele, ale ne do svého srdce? Abys to vždycky mohl být ty, kdo opouští druhé?”

Ještě jednou ji pohladil po tváři, pak se od ní odvrátil a právě to udělal – ukázal jí záda.

Když se Catriona vynořila z trosek hradu, vypadala každým coulem tak upraveně a odtažitě, jako když tenkrát vkráčela do vězeňské cely. Simona při tom pohledu nečekaně bodla lítost. Na sobě měla vycházkové šaty v barvě holubicí šedi ušité z pevné vlněné látky. Tmavé kudrny už jí nepoletovaly kolem ramen, ale uvěznila je pod upjatým kloboučkem, který jí krempou stínil oči. Vypadala jako londýnská dáma, která si v sobotu odpoledne vyrazila na Royal Street za nákupy.

Nebylo v ní ani stopy po té dívce, která stála na kraji skalní plošiny ve víru sněhových vloček a rozpřaženýma rukama objímala celý svět, ani stopy po té ženě, které vyhazovala nohama a tančila horalský tanec za veselého kvílení dud, ani stopy po té divožence, která mu celou dlouhou, nádhernou noc zahřívala postel i srdce.

Beze slova mu podala svou příruční tašku. Než ji stačil odložit na vůz a podat Catrioně ruku, aby jí pomohl nastoupit, nadzvedla si sukni, až se mu naskytl dráždivý pohled na krajkovanou punčochu, a vyškrábala se na kozlík bez jeho pomoci.

Upírala zrak přímo před sebe. „Bude mě to stát něco navíc?”

„Cože?” zeptal se obezřetně, protože mu neunikl její úsečný tón.

„To, že mě dovezeš zpátky na strýcův práh, k naší dohodě nepatřilo, a tak se radši předem ptám, jestli za to ode mě čekáš nějaké další služby.”

Simon si chtěl odkašlat a nakonec se rozkašlal úplně, protože bujná představivost mu bolestně živě předestřela nejrůznější služby, které by si od ní nechal líbit s největší radostí. „To nebude třeba,” odpověděl, když se zmohl na slovo. „Pořád ještě jsi u mě bohatě v plusu.”

Složila si ruce v rukavičkách v klíně. „Nechala jsem tam klec s Robertem Brucem. Byl bys tak laskav a došel pro ni?”

Simon byl rád, že má záminku uniknout jejímu profilu, ze kterého čišel arktický chlad, a tak se vrátil do velkého sálu. Robert Bruče se choulil za laťkovím klece a tvářil se ublíženě, že ho připravili o svobodu.

Simon u klece podřepí a podíval se mu do očí. „Promiň, kamaráde. Byl jsem ve vězení, takže vím, jak ti je.”

Užuž se chystal klec zvednout, když vtom koutkem oka zahlédl něco povědomého. Mezi dvěma hromadami kamení v místech, kde kdysi býval roh místnosti, se válel Catrionin milovaný pléd.

Zvedl ho, přehodil si ho přes rameno a odnesl Roberta Bruče k vozu. Když umístil klec na sedátko vedle Catriony, podal jí pléd. „Tohle sis tam zapomněla.”

Catriona dál hleděla přímo před sebe a vůbec si ho nevšímala. Dřív ten cár látky sentimentálně opatrovala s veškerou dívčí oddaností, kterou jí překypovalo srdce. Jenže teď už žádná dívka není. Šimonovi se konečně povedlo udělat z ní ženu – ne tím, že si ji vzal na lože, ale tím, že ji z něj vypudil.

„Vím, že jsem tam ten hadr nechala,” odsekla. „Je starý a obnošený. Proč bych se měla promenovat v prodřených cárech, když mi strýc může koupit šálů, kolik si zamanu?”

Simon se zamračil. „Myslel jsem, že je to jediná památka na tvoji rodinu.

Na bratra.”

Catriona se na sedadle otočila, takže jí Simon konečně pořádně viděl do obličeje. Oči měla ještě pořád trošičku opuchlé, ale po slzách už nebylo ani památky. Tváře měla bledé, takže jí na nich zřetelně vystupovaly všechny pihy, a měla v nich vepsáno zaryté odhodlání. „O rodinu jsem přišla a o bratra taky. Nech to tady, prosím. Nechci to.”

Simon pomalu spustil nataženou ruku a pak přešel za vůz. Mnul v prstech hebkou vlněnou látku; nedokázal se přinutit k tomu, aby pléd zahodil jako smetí. Catriona už na tomhle místě přišla o tolik. O sen, že znovu sjednotí svůj klan. O poslední zbytky své víry v něj. O nevinnost.

Ujistil se, že Catriona věnuje veškerou pozornost kocourovi, a pak pléd opatrně poskládal a zastrčil ho pod štůčky tartanu na voze.

Když vylezl na kozlík, zjistil, že přemístila klec tak, aby se ocitla mezi nimi, čímž ho připravila o šanci, že o sebe během jízdy budou brnkat koleny nebo že jí náhodou zavadí loktem o ňadra.

Pleskl koně otěžemi a přiměl je k pohybu. Když se vůz rozjel po kamenité stezce dolů k hlavní cestě, Simon se ohlédl po osamělé věži stojící na hlídce nad hromadami sutin. Catriona upírala zrak přímo před sebe a po místě, kde zanechala všechny své sny, se neohlédla ani jedinkrát.

Poté, co se Simon protrpěl třemi dny napjatého mlčení a dvěma nocemi, kdy spolu s Catrionou seděli u ohně, ale lůžko nesdíleli, dal by cokoli za to, kdyby ji zase slyšel brebentit o veverkách, osikách nebo čemkoli jiném. Její ledově odtažité chování ho trýznilo, zvlášť když už teď věděl, jak dokáže být vřelá.

Když třetího dne dorazili do Edinburghu, hřmotný rachot kočárů na dláždění, klení vozků kočírujících mohutné vozy a pokřikování pouličních prodavačů znělo jeho uším jako rajská hudba – poskytovalo mu vítanou úlevu od Catrionina zarytého mlčení.

Těšil se, jaká to bude nádhera, konečně se zase vyspat v pořádné posteli. Nechal Catrionu sedět na voze a zašel do hostince U kohouta, aby zařídil ubytování.

Když se vynořil, předem se děsil, jak Catriona zareaguje na jeho oznámení: „Nastaly drobné potíže. Mají na tuhle noc volný jenom jeden pokoj.”

„Proč by to měla být potíž? Jsme přece pořád manželé. Aspoň do té doby, než biskup manželství zruší.” Natáhla k němu ruku v rukavičce, aby jí pomohl sestoupit z vozu, a Simon si uvědomil, že je to poprvé od odjezdu z hradu, kdy mu dovolila, aby se jí dotkl.

Simonovy naděje, že se konečně vyspí v posteli, se rozplynuly jako pára nad hrncem. Pěknou sloupkovou postel si pro sebe okamžitě zabrali Catriona s Robertem Brucem. Na rozdíl od toho uzoučkého lůžka v Gretna Green by v ní bylo dost místa pro všechny, kdyby Catriona projevila trochu velkomyslnosti. Ale jelikož to neudělala, Šimonovi nezbylo než si rozprostřít deku na zatuchle páchnoucí předložce před krbem.

Zatímco si Catriona s kocourem hověli pod nadýchanou peřinou, Simon ležel s rukama složenýma pod hlavou na zemi, poslouchal vlídný praskot ohně a snažil se nemyslet na to, jak rád by se zabořil jak do měkké péřové matrace, tak do své manželky. Ale asi by jí měl být vděčný, že ho rovnou neposlala spát do stáje ke koním.

Když ji poslouchal, jak se na matraci převaluje, šustí peřinou a spokojeně vzdychá, jen to prohlubovalo jeho trýzeň.

Už skoro usnul, když po jednom z těch vzdechů pronesla: „Přemýšlela jsem o našem výměnném obchodě, pane Wescotte, a dospěla jsem k závěru, že bych vám měla být vděčná.”

„Vážně?” Simon zprudka rozevřel oči.

„To se ví. Koneckonců, kolik žen může tvrdit, že je do tajů lásky zasvěcoval jeden z nejproslulejších milovníků v celé Anglii?”

„Nemusíš mi tak lichotit,” pronesl naoko vážně. „Stačí, když řekneš v celém Londýně. Slyšel jsem, že v Bathu prý žije člověk, který dovede s rukama spoutanýma za zády uvázat jazykem uzel na stopce od třešně.”

„Hmmm,” protáhla Catriona po zamyšlené odmlce. „Možná zkusím přemluvit strýčka Rosse, abychom si tam na léto zajeli.”

Simon se zachmuřeně opřel o loket.

„Nepochybuju, že můj příští manžel ocení, co jsem se od tebe naučila, zvlášť ten šikovný trik s pusou.”

Přísahal by, že není žárlivec, ale když si představil, jak se Catriona tou svou pusou dotýká někoho jiného, měl sto chutí toho chlapa najít a zakroutit mu krkem.

„Anebo se už možná nikdy nevdám,” dodala zvesela. „Teď už díky tobě chápu, jak je osvobozující dopřávat si milování s jedním člověkem za druhým a nelámat si hlavu takovými pitomostmi, jako je láska. Jen samé potěšení a žádné trápení, přesně jako to děláš ty.”

Jestli má pravdu, pomyslel si Simon, tak proč mě hlava i srdce bolí, jako by mi měly vybuchnout?

Posadil se. Sice už víc než čtrnáct dní neseděl u hracího stolu, ale pořád věděl, jak protivníka přimět, aby vyložil karty.

„Klidně mě ještě můžeš využít,” navrhl jí a vstal.

Catriona se opírala o polštáře a Robert Bruče jí stočený do klubíčka ležel u nohou. Když k ní Simon vykročil, přimáčkla se k čelu postele; oči se jí ve světle ohně leskly a měla v nich obezřetný výraz. Pokusila se zkrotit černé kudrny a uvěznit je do copů, ale pár nezbedných pramínků se vysmeklo a kroutily se jí kolem obličeje.

„Co tím myslíš?” zeptala se, když na ni padl jeho stín.

„Nabízím ti možnost, abys naplno využila mých dovedností. Během let jsem zjistil, že skoro všechny dovednosti, v nichž spočívá umění milovat, se dají vytříbit pilnou praxí.” Dotkl se prstem dokonale vyklenutého obloučku jejího horního rtu a objel ho až k hebkému plnému spodnímu rtu. „Včetně těch, ve kterých hraje roli ta tvoje pěkná pusinka.”

Na okamžik zavřela oči, rozechvěle se nadechla a tváře jí zrůžověly.

„Netvrdil jsi mi snad, že nadšení je důležitější než šikovnost?”

„Taky že ano,” snížil hlas do chraplavého šepotu. „Ale jen si představ, jak budeš neodolatená, když někomu nabídneš obojí naráz.”

Rychle ji políbil, aby z něj snad nevypadlo, že je neodolatelná už teď. Kdyby nebyla, nevychutnával by si už zase její medově sladké rty, jeho mužství by se nevzpínalo proti kalhotám takovou silou, že skoro slyšel praskat švy, a nechystal by se udělat druhou největší chybu svého života.

Když jí sklesl do náruče, Catriona natáhla nohu a špičkou shodila Roberta Bruce z postele.

Když se Catriona probudila, ležela na břiše a jedna ruka jí visela dolů přes kraj postele. Zvedla hlavu a odhrnula si rozcuchané vlasy z očí. Oknem se dovnitř hrnulo sluneční světlo a hřálo ji na nahém těle. Robert Bruče po ní rozezleně pokukoval z deky před krbem.

„Promiň, kamaráde,” zašeptala. „Víš, že tebe budu mít vždycky ze všech nejradši.”

Kocour si začal nezaujatě lízat packu, jako by jí chtěl naznačit, že ho tou lží nepřesvědčila o nic víc než sebe samotnou.

Ztěžka si povzdechla, převalila se na záda a zjistila, že její manžel leží napříč přes péřovou matraci vedle ní a zlehka pochru-puje.

Zvedla se na loket a neubránila se úsměvu. Ranní slunce mu pozlatilo celé štíhlé svalnaté tělo – od strniště, které mu začínalo vyrážet na tvářích, až po protáhlá chodidla.

Říkala si, že Simon si odpočinek zaslouží. Během dlouhých vášnivých nočních hodin jí nedopřál ani chvíli spánku. Počínal si, jako by z ní chtěl vyždímat rozkoš až do poslední kapky, takže byla nakonec úplně vysátá, naprosto spokojená a zcela v jeho moci.

V jednu chvíli ji nechal ležet v posteli – pořád ještě napůl zmámenou z předešlého milování -, natáhl si kalhoty a došel si k hostinskému vyžebrat čerstvé jahody a misku smetany. Připadalo jí to jako praštěný nápad, dokud jí nepředvedl, co přesně má s těmi jahodami v úmyslu.

Usmála se. Nikdy se jí ani nesnilo, že milování může být tak ulepené a tak sladké.

Probral s ní řadu nových lekcí v umění lásky, přičemž v těch nejdekadentnějších figurovaly sloupky postele a její hedvábné punčochy. I při té pouhé vzpomínce se rozechvěla rozkoší, zvlášť když si připomněla, jak se mu pomstila, když s ní skončil a ona se vyprostila z pout.

Večer ho schválně provokovala, ale nakonec se neuváženě chytila do vlastní pasti. Chtěla ho úmyslně nechat okusit to, po čem se mu bude do konce života stýskat, a až příliš pozdě jí došlo, že ani ona sama nedokáže odolat pokušení naposledy se ho dosyta nabažit.

Odhrnula mu pramen vlasů z čela a úsměv se jí z tváře vytratil. I když se úporně pokoušela sebe samotnou přesvědčit o opaku, viděla, že je to pořád tentýž chlapec, do kterého se před lety zamilovala. Je krásný. Překypuje něhou. Umí být naprosto nelítostný, když si jde za tím, po čem touží. A vždycky dá přednost radostem milování před strastmi lásky.

Sklonila se k němu, políbila ho na jizvu na čele a litovala, že nedokáže být taky taková.

Když se Simon v poledne probudil a zjistil, že Catriona i kocour jsou pryč, odmítl podlehnout panice jako v ono ráno po svatební noci. Vyčistil si zuby a dával si načas s mytím a oblékáním. Prohrábl si vlasy, aby jim dodal umně pocuchaný vzhled, který se většině žen tolik líbí, přepečlivě si upravil uzel na vázance a prohlédl si svůj odraz v zrcadle nad umyvadlem.

Nepochyboval, že až sejde po schodech dolů, Catriona tam na něj bude čekat, bude netrpělivě podupávat drobnou nožkou a pokárá ho, že prospal půl dne.

Ale místo toho tam zastihl jen červenolícího hostinského a ten mu podal složený papír zapečetěný troškou laciného vosku. „Vaše paní mě poprosila, ať vám to dám, jakmile sejdete dolů.”

Simon si vzkaz vzal a odvrátil se, aby se nemusel dívat na hostinského soucitný výraz. Vyšel ven na chodník a vůbec si nevšímal lidí proudících kolem ani vozů projíždějících s rachotem po dlážděné ulici. Rozložil Catrionin úhledně napsaný vzkaz a začetl se do něj.

Milý pane Wescotte,

vašich služeb (byt jsou přesné tak působivé, jak se proslýchá) už není zapotřebí. Rozhodli jsme se s Robertem Brucem, že se vrátíme do Londýna poštovním vozem. Urazíme tak za poloviční čas dvojnásobnou vzdálenost. Strýc se s vámi spojí, jakmile bude nachystáno vše potřebné ke zrušení manželství. Do té doby na shledanou.

Catriona Kincaidová-Wescottová

Simon list papíru opatrně poskládal a uložil si ho do kapsičky vesty, přímo na srdce. Říkal si, že je to takhle lepší. Catriona je oba ušetřila trapného loučení, které by v Londýně nastalo. Nebude se jí muset omlouvat, že jí neslíbil, co by stejně nemohl splnit, nebude jí muset šeptat něžná slůvka, která bude ještě před koncem tohohle týdne šeptat jiným ženám, nebude jí muset dát polibek, o němž by oba věděli, že je jejich poslední.

Měl by jí být vděčný, že se zachovala tak rozumně a dospěle.

Tak proč se cítí přesně jako ten den, kdy ho matka nechala stát na prahu advokátovy kanceláře?

Roscommona Kincaida upozornilo na příjezd poštovního vozu ječeni jeho mladší dcery, při kterém stydla krev v žilách. I když ten úděsný vřískot slýchal od dob, kdy byla Alice ještě v plenkách a poprvé si uvědomila, že když s tím začne, všichni v doslechu jí snesou modré z nebe, jen aby zmlkla, stejně pokaždé zaťal zuby a měl sto chutí připlácnout si ruce k uším.

Leknutím udělal na účetním výkazu, který kontroloval, šerednou kaňku. Vyskočil na nohy a vyběhl z pracovny; na člověka s mohutným pupkem se pohyboval překvapivě čile.

Říkal si, že by měl být vděčný za jakékoli zpestření jednotvárných dnů, jakkoli třeba nepříjemné. Od chvíle, kdy Catriona odjela s tím darebákem, vládla na panství nuda k ukousání. Na pár hodin unikl do stájí a přihlížel narození nového hřebečka, ale většinu času trávil v domě a musel poslouchat, jak manželka donekonečna mele o své nejnovější výšivce a Alice se rozplývá nad nějakým úžasným hezounem, se kterým se minulý týden seznámila na plese u lady Enderleyové.

Teprve po Catrionině odjezdu mu došlo, jak moc ho bavil slovní šerm s bystrou neteří. Teď neměl s kým se dohadovat o skotských nárocích a o tom, jestli by si býval princ Karel Stuart udržel skotský trůn, kdyby poslechl radu svého nejlepšího vojevůdce a vyvaroval se bitvy na otevřeném bažinatém prostranství. Dokonce teď ani neměl s kým si pořádně zahrát šachy.

Jakmile vběhl do vstupní haly, přispěchal ke dveřím sluha a rychle mu je otevřel dokořán, jako by se bál, že to jinak vezme skrz ně.

Na prosluněných schodech stála jeho žena a tiskla si ke rtům kapesníček. Alice byla u paty schodů a ukazovala prstem na příjezdovou cestu lemovanou stromy.

Takhle zblízka byl ten její jekot srozumitelnější, ale o nic příjemnější na poslech. „To je ona, papá! Povídám ti, že je to ona! Ta mrcha hnusná se vrátila, aby nám všem zničila život, jako už to udělala jednou!”

Ross mžoural na zaprášený poštovní vůz stojící na příjezdové cestě a říkal si, jestli v pracovně neusnul a nějak se nepropadl o celé roky zpátky. Zezadu z vozu vystupovala štíhlá dívka, klobouček měla kapku pomačkaný, šaty zmuchlané a zašpiněné po dlouhé cestě, na tváři špinavou šmouhu a v náručí rozmrzele se tvářícího kocoura.

Zamířil k ní po schodech a pořád ještě nemohl věřit vlastním očím.

„Catriono? Holčičko, jsi to vážně ty?”

Zvedla bradu a rozechvěle se na něj usmála. „Zdravím tě, strýčku Rossi.

Vrátila jsem se domů.”

Než stačil ta překvapivá slova vstřebat, rozplakala se a vrhla se mu do náruče.

„Slyšela jsem, že prej má ptáka jak beranidlo.”

„Júúú, fakt? To má teda smůlu, že si nevzal ženskou, která by věděla, co si s ním počít. Já jsem zas pro změnu slyšela, že umí ženský rozvázat korzet pouhým pohledem, namouduši.”

„To by mi bodlo! Můj Billy hledá šňůrky mýho korzetu už celý tři roky a eště je nenašel. Když chci, aby se něco dělo, musím si je rozvázat sama!”

„Taky mu prej jedna ženská nestačí. Bere si naráz dvě, aby uspokojily ty jeho nenasytný choutky.”

„To by nebyl problém, ne? Kdybys jedna z nich byla ty a druhá bysem byla já.”

Služky se rozchechtaly na celé kolo a Catriona si významně odkašlala a vešla do salonku.

Zčervenalé tváře služkám zrudly ještě víc. Jedna honem popadla péřovou prachovku a začala ometat stolek mezi okny, druhá Catrioně vysekla neohrabané pukrle. „Dobrej den, slečno. Už jsme byly na odchodu.”

„To doufám,” odvětila Catriona mrazivě a služtičky se vyhrnuly z místnosti, div přitom nezakoply jedna o druhou.

Když se rozběhly ke kuchyni, ke Catrioně zase dolehlo jejich tlumené chichotání. Uši jí jen hořely.

Nebylo to za poslední měsíc poprvé, kdy vešla do místnosti a přistihla tam sluhy, jak klábosí o jejím skandálním manželství. Už jí pořádně lezlo krkem schovávat se ve vlastním domě, vyhýbat se hihňajícím služkám a vilně pošilhávajícím zahradníkům. Ti, kdo uměli číst, vyzobávali podrobnosti o blížícím se zrušení jejího manželství z novin. Ostatní se dozvídali nejnovější drby z druhé ruky, když nakupovali na tržišti zeleninu anebo když po skončení práce pokuřovali u kuchyňské plotny.

Přesně jak předpověděla, když Šimonovi předestírala svůj plán, byla celému městu pro smích ona, a ne on. Nikdo nevěřil, že chce zrušit sňatek s jedním z nejproslulejších londýnských prostopášníků, protože nebyl s to uspokojivě vykonávat manželské povinnosti. Několik kurtizán a žen nevalné pověsti už se novinám svěřilo, že budou ochotně svědčit v Šimonův prospěch.

Naštěstí pro všechny zúčastněné to ani nemělo být potřeba. Díky strýcovu vlivu a nechuti církve vůči tajným sňatkům v Gret-na Green se podařilo získat od biskupa příslib, že manželství do konce měsíce zruší. Jelikož se nekonaly ohlášky a svazek posvětil kovář, nikoli duchovní, bude možné před církevním soudem snadno obhájit, že manžele nespojil Bůh.

Obvykle trval proces anulování manželství tři roky a nakonec mohl soud pověřit dvě nejschopnější kurtizány v celé zemi, aby prověřily manželovu mužnost. Catriona si uměla živě představit, jak katastrofální výsledky by to přineslo.

Aby jí strýc pomohl, musela mu vylíčit všechno, co se mezi ní a Simonem odehrálo. Tedy skoro všechno. Zamlčela mu, že to své rádoby manželství naplnili, a to nejen jednou, ale dokonce dvakrát. Anebo nesčetněkrát, pokud by se každý akt počítal zvlášť.

V salonech po celém městě i na stránkách novin se spekulovalo, proč Catriona samotná očividně selhala. Že by byla tak chladná, že ji nerozehřejí doteky žádného muže? Že by přistihla ženicha během líbánek s jinou a rozhodla se mu pomstít tím, že očerní jeho mužnost a pověst? Někteří se dokonce nezdráhali naznačovat, že je možná spíš na ženy, protože žádná příslušnice něžnějšího pohlaví s přirozenými sklony by přece neodolala tělesným půvabům muže jako Simon Wescott.

Catriona bloumala po elegantním salonku a nevšímala si zářivých slunečních paprsků, které se dovnitř hrnuly vysokými francouzskými okny. Brzo bude všechno při starém – jako by nikdy nebyla paní Wescottovou. Jako by nikdy nestrávila dvě úchvatné noci v Simonově náručí a na jeho lůžku.

Ještě před čtrnácti dny chovala tajnou naději, že ty noci třeba přinesly ovoce. Oddávala se fantaziím, jak Simon vkráčí do nějakého londýnského tanečního sálu a najde ji tam těhotnou – s jeho dítětem v břiše. Ale pak se jí dostavilo měsíční krváce-ní, všechny její naděje zničilo a bolestně jí připomnělo, že takové sny se hodí k naivní holčičce, jakou bývala, ne k ženě, jíž se díky Simonovi stala.

Snažila se nevnímat palčivou bolest v srdci, došla ke knihovně a prohlížela si svazky. Když se teď poslední zbývající Kincaidové rozprchli na všechny strany, už ji ani trochu netěšilo číst skotské balady, které sesbíral sir Walter Scott. Neuváženě vytáhla z police tenký svazek poezie Roberta Burnse. Neklidně listovala stránka mi a vtom jí padla do oka povědomá sloka…

Že jsi tak pěkná, panenko, bezmezně rád té mám.

Má láska neopadne dřív,, než vyschne oceán.

Stránka se jí před očima zamžila. Zaklapla knížku. Vybavilo se jí, jak Simon recitoval ty verše ve velkém sále kincaidovského hradu, jak je odříkával s nekonečnou něhou a procítěností. Když mu tehdy hleděla do zelených očí, bylo až příliš snadné uvěřit, že mu ta slova jdou od srdce. Ale teď věděla, že to není nic než hrstka pěkných řečiček, které slouží k tomu, aby si něčí srdce získaly, ale ne aby si ho udržely.

Zastrčila knížku zpátky na poličku a znovu začala neklidně přecházet kolem. S trochou štěstí třeba umře nudou, ještě než ji zabije zlomené srdce. Obávala se, že nepotrvá dlouho a začne lepit mušle na barevné papíry nebo podle vzoru vyšívat otřepané poučky jako teta Margaret.

Skoro litovala, že nepřijala Georginino pozvání, ať sestřenku s manželem navštíví v jejich londýnském domě. Ale věděla, že přímo ve městě by ji pronásledovaly ještě neodbytnější klepy a bylo by ještě těžší ignorovat vtipkování na její účet. Už teď jí nahánělo strach, že tam bude muset jet na konci měsíce, aby se objevila před církevním soudem.

Na chodbě zaduněly kroky. Dychtivě se otočila ke dveřím, vděčná za jakékoli rozptýlení.

Ve dveřích se objevil olivrejovaný komorník. Sklonil hlavu v paruce a oznámil: „Přišel vás navštívit jistý urozený pán, madam.”

Srdce se jí zatřepetalo nadějí. Uhladila si sukni, nasadila roztřesený úsměv a vybídla sluhu: „Pošlete ho prosím dovnitř.”

Komorník ustoupil stranou a obřadně pronesl: „Markýz z Eddinghamu.” Catrioně spadlo srdce až k nohám. Eddingham se vhrnul do salonku, v ruce zahalené v bělostné rukavici svíral vycházkovou hůl. Jeho samolibý

úsměv byl pořád stejně protivný, jak si ho pamatovala.

„Mám vám nechat donést čaj?” zeptal se komorník.

„To nebude třeba,” odvětila a sjela nevítaného hosta mrazivým pohledem. „Markýz se tu nezdrží dlouho.”

„Jak si přejete, madam.”

Když se sluha s úklonou odporoučel, měla co dělat, aby po něm neskočila, nepopadla ho za ucho a nepřikázala mu, ať zůstane. V téhle chvíli by uvítala gardedámu, jenže coby vdaná žena žádnou nepotřebovala.

Eddingham jí vysekl dokonalou úklonu. „Dobrý den, slečno Kincaidová.”

„Teď jsem paní Wescottová.”

„No ovšem.” V očích mu zajiskřilo zlomyslným pobavením. „Ale podle toho, co jsem slyšel, už dlouho nebudete.”

Nevybídla ho, ať se posadí, a tak sám došel k pohovce a uvelebil se na ní s nohou opřenou o druhé koleno. Catriona si neochotně sedla na židli naproti němu. Složila si ruce v klíně a nevraživě se na něj dívala; bylo jí úplně jedno, jestli si o ní pomyslí, že je nevychovaná.

Eddingham prolomil nepříjemné ticho. „Možná vás bude zajímat, že jsem se zrovna vrátil z Vysočiny.”

„Skutečně? Doufám, že vám tamější zdravý vzduch prospěl.”

„Je velmi osvěžující. A možná vás také bude zajímat, že jsem vůbec nemusel vyhánět ze svého panství ty otravné Kincaidy ani psance, který je vede. Jak to tak vypadá, jsou takoví zbabělci, že se při pouhém vyslovení mého jména rozprchli jako stádo poplašených ovcí.”

„Slyšela jsem, že ženy na vás reagují podobně.”

Bylo na něm znát, že se musí přemáhat, aby udržel úsměv. „Zklamala jste mě. Doufal jsem, že manželství ten váš drzý jazýček zkrotí.”

„Ne každý muž považuje za nutné zlomit v ženě kuráž, jen aby si vynahradil, že sám žádnou nemá.”

Eddingham si povzdechl. „I když si o mně asi myslíte opak, nejsem malicherný, slečno Kincaidová.” Úmyslně oslovení zdůraznil. „Odjakživa se pyšním tím, že v sobě nechovám zášť.”

„To mě náramně uklidňuje vzhledem k tomu, že když jsme spolu mluvili naposledy, zaníceně jste vyslovil přání, ať shořím v pekle.”

Pokračoval dál, jako by vůbec nic neřekla. „Když jsem se doslechl o vašem neštěstí, neprodleně jsem zapřemýšlel, jak bych vám mohl pomoci.”

Catriona začala litovat, že sluhu přece jen nepožádala o čaj. Hrozně ráda by ho vylila Eddinghamovi do klína. „To je od vás opravdu laskavé.”

„Během příštích čtrnácti dnů se chystám na Vysočinu znovu, abych zbořil ty trosky, co mi hyzdí pozemek. Moji rádci mě ujišťují, že tam budu moci zřídit skvělé pastviny pro cheviotské ovce.”

Catrioně se vybavila osamělá věž hradu tyčící se proti hvězd-natému nebi, v duchu slyšela majestátní píseň dud rozléhající se nocí a cítila Simonovy dotyky na své holé kůži, když ji uložil do mechu a učinil ji svou ženou nejen podle jména.

„Nechápu, proč by mě to mělo zajímat,” pronesla odměřeně. „Strýc vás přece ujistil, že nejsme s Kincaidy z Vysočiny nijak spřízněni.”

Hlas mu zjihl. „Mělo by vás to zajímat, protože jsem doufal, že vás vezmu s sebou.“,

Jenom přihlouple zamrkala, protože nevěřila vlastním uším. „Neříkejte, že mě chcete znovu požádat o ruku.”

Krátce, nepříjemně se zasmál. „Pochybuji, že najdete nějakého s hlupáka, který by si vás teď chtěl vzít. Hanebný svazek s We cottem vám nenapravitelně zkazil pověst. Jste poškozené zboží. slečno Kincaidová, a pokud se nesmíříte se staropanenstvím nebo se nezačnete nabízet na ulici, nezbude vám než se spokojit s živo

tem milenky po boku nějakého bohatého muže, dokud vaše krása neuvadne nebo neztloustnete.”

Catriona ani nepostřehla, že zadržuje dech, dokud se jí před očima nezačaly dělat mžitky. „A vy, pane, doufáte, že se stanete tím mužem?”

Našpulil rty v lítostivém úšklebku. „Pochopitelně by mi neprospělo, kdybych se s vámi ukazoval na veřejnosti v Londýně, ale mohu vám postavit útulnou chatičku na Vysočině a navštěvovat vás tam, když mě městský život omrzí. Zjistíte, že jsem velmi štědrý…, tedy pokud se mě budete snažit potěšit, to se rozumí.” Sklopil zrak k oblinám na její hrudi a rukou v rukavici hladil rukojeť vycházkové hole. „Mohu vám slíbit, že já na rozdíl od Wescotta rozhodně dovedu potěšit vás.”

Catriona na něj chvíli jenom zírala a pak se sladce usmála. „Ale mě můj manžel dovedl potěšit jaksepatří. To víte, má ptáka jak beranidlo.”

Eddingham jí okamžitě zajel pohledem zpátky k tváři. „Prosím?”

To přiškrcené slovo přešlo v záchvat kašle a Catriona znovu zalitovala, že si neřekla o čaj a o pohoštění. Kdyby zrovna jedl koláček, určitě by mu zaskočilo.

„Už je to tak.” Toužebně si povzdychla. „Můj Simon mi dokonce uměl rozvázat korzet pouhým pohledem. Kdykoli byl se mnou, nikdy jsem se rozvazováním tkanic nemusela obtěžovat sama.” Zamrkala na Eddinghama, nevinnost sama. „Často jsem slýchávala, že potřebuje k ukojení svých nenasytných choutek dvě ženské, ale ujistil mě, že já mu bohatě stačím.”

Markýz se vymrštil na nohy; tvář mu vzteky změnila barvu z jasně růžové v šarlatovou. Svíral vycházkovou hůl, jako by měl sto chutí pořádně s ní Catrioně nařezat. „Možná jste žena,” zavrčel, „ale dáma nejste.”

Catriona vstala, aby mu hleděla z očí do očí. „A vy, pane, nejste gentleman.”

„To si zapamatujte pro případ, že by se naše cesty ještě někdy zkřížily.” Ušklíbl se na ni a vykročil ke dveřím.

„Žádné obavy, Ede,” zavolala za ním. „Vynasnažím se, abych se vyhnula jezdeckým stezkám v Hyde Parku.”

- Eddingham strnul pár kroků ode dveří a pak se pomalu otočil. Z obličeje se mu vytratila všechna barva.

„Simon mi pověděl o té nešťastné nehodě vaší snoubenky. Taková příšerná tragédie! Byla tak mladá, tak krásná…, tolik vás milovala.”

Markýz neřekl ani slovo. Prostě se jen otočil a odkráčel, až za ním povlávaly šosy kabátu.

Catriona se udržela na nohou až do chvíle, kdy k ní dolehlo prásknutí vstupních dveří. Pak se svezla na židli a připlácla si ruku k puse; nevěděla, jestli se má rozchechtat, nebo rozbrečet.

„Ach, Simoně,” zašeptala. „Tohle by tě pobavilo!” Simona už hodně dlouho nic nepobavilo.

Dělal to, co vždycky – až do časných ranních hodin prolézal hráčská doupata na Pall Mallu kolem St. James Street, chechtal se košilatým vtípkům, které ostatní trousili na jeho účet, s chlípným úšklebkem přijímal přípitky na počest své proslulé zdatnosti a kupoval ostatním rundy.

Sám si nikdy nedal víc než pár doušků vína, protože nezapo mínal, že jeho opilost málem stála Catrionu život. Dokud pil jako duha, ty vtipy mu připadaly k popukání, ženy krásné a hry vzru šující. Ale teď, když mu zrak nehalil alkoholový opar, se mu jeho i

vlastní život zdál jako život někoho cizího – připadal si jako herec, který vystupuje v roli nenapravitelného prostopášníka, jen

aby pobavil nadšené publikum.

Jakýmsi ironickým řízením osudu v jednom kuse vyhrávali u hracích stolů. Zaplatil z Catrionina věna všem věřitelům a to co zbylo, se mu díky hazardu povedlo rozmnožit ve slušné jmění. Starý Simon Wescott už by většinu peněz utratil u krejčího anebo za nějaké tretky, kterými by lákal do postele ženské. Ale on se

před necelým týdnem přistihl, jak přešlapuje před zamřížovanými okny banky. Než mu vůbec došlo, co dělá, měl tam založený i

účet na své jméno a na něm rychle narůstající částku.

Když jednou večer vkráčel do jednoho ze svých oblíbených podniků na Pickering Pláce, byl v obzvlášť rozzuřené náladě, ačkoli by to z jeho uhlazeného chování nikdo nepoznal.

Měl bych slavit, pomyslel si, když se proplétal clonou doutníkového dýmu ke stolu, u kterého se hrálo farao. Za pár dní se Catriona domůže u biskupa zrušení manželství. A on sám bude zase svobodný. Bude moci trávit celé noci u hracích stolů, bude moci popíjet až do rána, bude si moci vzít do postele každou ženskou, kterou bude chtít.

Kteroukoli – jen ne svou manželku.

Zhluboka nasál do plic dusivý kouř a znenadání ho opanoval pocit, jako by mu někdo utáhl kolem hrudi kovový pás. Přísahal by, že se od návratu z Vysočiny pořádně nenadechl. Mnohem pronikavěji než dřív vnímal černá mračna sazí, která stoupala z komínů a visela nad městem, puch splašků dýchající z postranních uliček, těžkou nasládlou vůni parfémů, kterou kolem sebe šířily ženy, jež ho v jednom kuse obklopovaly.

Přesně jak Catriona předpověděla, její směšné obvinění mu jen vylepšilo pověst. Kamkoli vkročil, lepily se na něj ženy dychtivé dokázat, že Catriona lže.

Jedna taková k němu zrovna mířila. Posadil se k hracímu stolu a úsečným pokývnutím pozdravil ostatní hráče. Poznal v té ženě smyslnou kurtizánu, která ráda hrála whist a s oblibou splácela své dluhy sexuálními službami. Když k němu došla a ovinula mu kolem krku bledé napudrované paže, ucítil z ní odér posledního muže, se kterým byla v posteli.

„Nazdárek, Simoně. Doufala jsem, že tě tu dneska zastihnu. Hrozně se mi po tobě stejskale a mám chuť pořádně to roztočit,” zavrněla a vdechla těm nevinným slovům význam, který nijak nesouvisel s rozdávanými kartami.

Když rozdávající jednu otočil lícem vzhůru a položil ji na plátnem potažený stůl, Simon řekl: „Jestli se to dneska večer chystám někde roztočit, tak jedině tady u hracího stolu.”

„Chceš, abych se doprošovala, vid?” Olízla mu špičkou jazyka ušní lalůček a rukama sjížděla s každým slovem níž a níž. „Pamatuju si, jak se ti vždycky líbilo, když jsem se tě doprošovala.”

Když mu drobnou chtivou rukou zajela do rozkroku, jeho tělo na ten dotyk instinktivně zareagovalo. Ale místo důvěrně známého návalu chtíče pocítil jen nechuť smíšenou se soucitem.

Vrhl rozpačitý pohled po spoluhráčích, chytil ženu za zápěstí a jemně jí ruku odtáhl. „Ale no tak, Angelo, nezlob. Dobře víš, že jsem ženatý.”

Pohrdavě si odfrkla. „Škoda, že tu ta tvoje ženuška není. Mi-leráda bych jí věnovala kus svýho rozumu. Pak by s náma mohla jít nahoru a já bych té lhářce předvedla, jak umí opravdová ženská potěšit svýho chlapa.”

Simon se na ni podíval a cosi v jeho přímočarém pohledu ji přimělo o krok ustoupit.

„No dobře,” uhladila si vysoko vyčesané vlasy v barvě skořice. „Tak já tě tu teď nechám hrát. Pokud si to rozmyslíš, jsem u stolu, kde se hraje whist.”

Když se Simon ke stolu s whistem za pár minut ohlédl, už olizovala ucho jinému.

Vytáhl z kapsičky vesty tenký doutník a nechal rozdávajícího, ať mu ho připálí. Když už má ten čoud dýchat celý večer, tak ať je aspoň čerstvý.

Zrovna se začínal zabírat do hry, když na stůl padl čísi stín.

Simon vzhlédl a vyfoukl nosem kouř. „Philo Wilcox,” konstatoval. „Když jsem tě viděl naposled, upaloval jsi přes louku s prostřeleným zadkem – dárečkem ode mě za to, že jsi přímo tady u tohohle stolu podváděl.”

Philo se opatrně posadil na vedlejší židli; ještě teď se snažil moc nezatěžovat pravou půlku. „Celý měsíce jsem si vůbec nemoh sednout. To od tebe nebylo zrovna fér, nemyslíš?”

„Od tebe taky nebylo zrovna fér, když ses uprostřed souboje dal na úprk mezi stromy. To jsem tě měl radši střelit do hlavy?”

Philo si odfrkl a protáhl už tak úzkou tvář. „Aspoň bych teď neměl nedůstojnou nálepku podvodníka a zbabělce.”

„Ale ty ses vážně zachoval jako podvodník a zbabělec,” upozornil ho Simon a oklepal z doutníku sloupek popela.

„A kvůli tobě to teď vědí všichni.” Philo se kradmo ohlédl přes rameno.

„Jestli mě tu načape majitel, nechá mě za ucho vyvléct ven.”

„V tom případě ti doporučuju, ať vypadneš, než ho buč muset zavolat.”

Philo přestal špulit rty a v koňské tváři se mu objevil úsměv. Poplácal Simona po rameni. „Nebuď na mě takovej, starej brachu. Doufal jsem, že mi pomůžeš, aby se na mě zas usmálo štěstí.”

„Jak? Mám ti nabídnout, že ti donesu polštář, aby sis na něj mohl sednout?”

„No, víš, věci se mají asi takhle. Vsadili jsme se s pár klukama, kdo z nás jako první dostane tvoji nevěstu do postele, až se vyvlíkne z manželskejch okovů.”

Doutník zůstal viset Šimonovi ze rtů; dočista na něj zapomněl.

Philo ztišil hlas a naklonil se k němu. „Ať si tvrdí, co chce, my víme, žes ji přefiknul jaksepatří. Až uběhne patřičná doba – řekněme tak čtrnáct dní-, možná by si zase ráda s někým zařádila. Já jsem na sebe vsadil hromadu peněz, a tak doufám, že bys nás třeba mohl seznámit. Jestli spolu teda vy dva ještě mluvíte.”

V jednu chvíli se Philo na Simona šklebil. V příští vteřině ležel naznak na podlaze a z koutku úst mu vytékala krev. Simon stál nad ním s rukama zaťatýma v pěst a klouby pravačky ho ještě pořád brněly.

„Hej! Tohle od tebe taky nebylo fér!” Philo si zamnul tvář a začal se zvedat, ale Simon se na něj zamračil a znovu mu pohrozil pěstí, a tak Philo usoudil, že bude moudřejší zůstat na zemi.

Simon slyšel přes hučení v uších ozvěnu Catrionina hlasu: Existuje podle tebe vůbec něco, za co stoji za to bojovat? Něco, pro co stojí za to umřít? Něco, co ti připadá tak ušlechtilé nebo na čem ti tak záleží, že bys kvůli tomu byl ochotný riskovat krk?

Celý život něco takového hledal, a když to konečně našel, otočil se k tomu zády a odkráčel pryč. Bál se uvěřit svému štěstí, neuvědomil si, že Catriona má dost odvahy a víry pro ně oba, že má ve svém nádherném štědrém srdci hromadu lásky i pro takového lotra, jako je on sám.

Tvář se mu rozzářila úsměvem a Philo zaskučel a zakryl si rukama obličej. Ale Simon se prostě jen otočil na patě a zamířil ke dveřím; poprvé v životě byl odhodlaný bojovat za to, o co stojí.

Cestu mu zastoupil obrovitý hromotluk. Byl tak opilý, že se kymácel jako strom ve větru. „Hele, cos to Philovi proved? Je to můj kámoš!”

Simon jel pohledem výš, výš a ještě výš, až se konečně dostal k mužově obří hlavě. Vytřeštil oči. Bůh má opravdu skvělý smysl pro humor – nejspíš mu nabízí příležitost dokázat oddanost Catrioně tím, že při obraně její cti umře přímo tady, na podlaze tohohle zaplivaného lokálu.

Hromotluk se po něm ohnal pěstí mohutnou jako hovězí kýta. Simon jen tak tak uhnul a říkal si, jaká je to zatracená škoda, že Catriona se o jeho oběti nikdy nedozví.

Obra rozzuřilo, že tak těsně minul, popadl Simona za vázánku a nadzvedl ho ze země jako hadrového paňácu. Užuž se rozmachoval tou svojí gigantickou pěstí k ráně, kterou by nejspíš Šimonovi vyrazil všechny zuby do posledního, když vtom Angela vyskočila od hracího stolu a se zavřeštěním mu skočila na záda.

Oběma rukama ho tahala za vlasy a ječela: „Neopovažuj se mu pošramotit ten jeho krásnej obličej, nebo ti vlastnoručně vyškrábu oči!”

Od stolu vyskočil další muž. „Hej, ty tam! Neopovažuj se uhodit dámu!”

Simon ani neměl čas vymáčknout ze sevřeného hrdla, že Angela není žádná dáma a že jí nehrozí, že by ji někdo chtěl uhodit. V nebezpečí se naopak ocitl útočník, protože Angela ho zahá-kovala paží pod býčím krkem a zaťala mu ostré zuby do ucha.

Hromotluk zařval bolestí a pustil Simonovu vázanku. A vzápětí se rozpoutalo hotové peklo.

Stoly se převracely, karty a kostky odletovaly na všechny strany, v klubu propukla nefalšovaná hospodská rvačka. Už vůbec nezáleželo na tom, kdo stojí na čí straně. Šlo jen o uspokojení z toho, jak pěsti narážejí do masa, židle a lidská těla létají vzduchem a praskají kosti.

Simon v poslední vteřině uhnul letící židli. Koutkem oka zahlédl Phila, jak po čtyřech upaluje ke dveřím. Neodolal pokušení, propletl se melou a dorazil k němu právě včas, aby ho stačil pořádně nakopnout do zadku. Philo vyletěl ze dveří a vřeštěl přitom jako holka.

Když si Simon oprašoval ruce, popadl ho jakýsi muž za rukáv, otočil si ho k sobě a rozmáchl se pěstí.

Simon zvedl ruce. „Jen ne do obličeje, prosím.”

Muž zdvořile přikývl a vrazil mu pěst do žaludku.

Simon se s vyheknutím zlomil v pase. „Díky,” zasípal a pak muži vrazil temenem hlavy do brady. Završil to mazaným levým hákem, který se naučil, když trénoval box, takže jeho protivník skončil jak dlouhý tak široký na zemi.

Než si Simon stačil vychutnat triumf, přistála mu na hlavě židle, až se tím úderem roztříštila. Svezl se na kolena a před očima mu vybuchly hvězdičky. Pořád ještě se je pokoušel zapudit, když se před ním objevila šlachovitá opálená ruka.

Nevěřil, že mu někdo chce vážně pomoct, a tak k možnému zachránci jen podezíravě vzhlédl. Mlhou před očima rozeznal drsnou tvář Kierana Kincaida.

Zamžikal. Nejspíš schytal horší ránu do hlavy, než si myslel. Ale jestli má halucinace, proč mu omámená mysl nepředestřela radši rozesmátou Catrionu než tohohle mrzouta z jejího klanu?

Kieran ho popadl za paži a vytáhl ho na nohy; měl překvapivou sílu.

Simon si zamnul temeno a zamračil se na něj. „Odkud tě sem čerti přinesli?”

„Ze Skotska,” odvětil Kieran stručně. „A předtím mě prej přines čáp.”

„Jak jsi mě našel?”

Kieran pokrčil rameny. „Stačilo prolízt všechny bordely, hospody a hráčský doupata v Londýně. Dalo nám to s klukama pořádně zabrat.”

Když ze dveří vyletěl hlavou napřed pihovatý kluk v umouněné tunice, Šimonovi došlo, že Kieran nepřišel sám. Do klubu se vhrnul nejmíň tucet chlapů z kincaidovského klanu a vesele se zapojili do rvačky.

„Slyšel jsem, žes nechal Catrionu, aby tě pustila k vodě.” Kieran pohoršené zavrtěl hlavou. „A já si myslel vo ní, že je praštěná. Ses upínej pitomec, Wescotte, žes vod sebe nechal vodejít tak báječnou holku.”

Simon si urovnal vázanku. „Ty mi tak máš co vyčítat. Ty sis ji nechal odejít taky.”

„Já vím. Právě proto jsem tady. Abych ji vodved zpátky.”

Ti dva se na sebe zamyšleně podívali a došlo jim, že možná mají víc společného, než si mysleli.

„Beru ji spíš jako sestru nebo sestřenici,” dodal Kieran ležérně, „ale jestli vo ni nestojíš, tak si ji klidně vezmu za ženu sám.”

Než si Simon vůbec uvědomil, co dělá, popadl Kierana za předek tuniky a přirazil ho k nejbližší zdi.

Na horalově tváři se objevil úsměv, který u něj bývalo vidět jen zřídka.

„Vodjakživa jsem chtěl mít sestru.”

„Počkejte tady, řeknu vašemu otci, že jste za ním přišel,” pronesl škrobeně starý majordom; ze všech pórů mu přímo čišela nechuť.

„Děkuji,” odpověděl Simon a smrtelně vážným tónem dodal:

„Vynasnažím se nic neukrást.”

Majordom ho zpražil sžíravým pohledem a odšoural se pryč. Simon neodolal dětinskému nutkání a vyplázl na jeho kostnatá záda jazyk.

Pak si povzdechl; věděl, že kdyby se mu zachtělo otce okrást, měl by spoustu času, aby mu to tady úplně vyraboval. Vévoda vždycky nechával své podřízené čekat, považoval to za výsadu svého postavení.

Majordoma by asi překvapilo, že nebojuje s pokušením strčit si do kapsy nějaké z otcových stříbrných zhasínadel na svíčky, ale s pokušením rozběhnout se ke dveřím. Po bratrově pohřbu se zařekl, že už do tohohle domu nikdy nevkročí. Odjakživa mu dělalo potíže spolknout hrdost, mnohem radši se nechal zmlátit od nějakého pořízka sluhy.

Sepjal ruce za zády a začal přecházet po místnosti. Už uběhla pěkná řádka let od chvíle, kdy mu naposledy dovolili vstoupit do hájemství otcovy knihovny.

Všechno vypadalo skoro přesně tak, jak si to pamatoval. Impozantní osmiúhelníková místnost měla podlahu z nablýskaného růžového mramoru dovezeného z Itálie. Uprostřed ležel drahocenný aubussonský koberec, který sluhové každý den nosili ven vyklepat. Nikde na mramorových bustách a uměleckých předmětech hrdě vystavených kolem se nepovalovalo ani smítko prachu. Jediné, co tu působilo zanedbávané, byly knihy na mahagonových policích.

Místnosti pořád vévodil otcův masivní stůl, u kterého si vždycky neúprosně vynucoval disciplínu a vykonával tresty. Pravidelně si sem Simona volal – aby mu dal přednášku, aby ho pokáral, aby ho seřval, že na něm nezůstala nitka suchá, a ve chvílích největšího vzteku dokonce aby ho nechal seřezat holí. Popravdě řečeno, byly to snad jediné okamžiky, kdy ho otec bral pořádně na vědomí. Když Simon zlobil, vévoda ho nemohl ignorovat. Ale ani se neobtěžoval nařezat mu vlastnoručně, vždycky to nechal na někom ze sluhů.

Nad krbem visel v pozlaceném rámu obrovský portrét Richarda – pózoval na něm v plné parádě v šarlatové vojenské uniformě. Simon věděl, že svůj portrét by nenašel ani na miniatuře zastrčené v zapomenutém koutě někde na poličce.

Richard na něj odjakživa malicherně žárlil – i když k tomu neměl sebemenší důvod-, ale Simon k bratrovi navzdory tomu vzhlížel. Richard byl starší, silnější, otec ho zbožňoval. Ale teď se Simon při pohledu na portrét zamračil. Měl pocit, jako by viděl bratra poprvé. Jak to, že si nikdy dřív nevšiml Richardových pokleslých ramenou, slabošské brady, krutého lesku ve světlehnědých očích?

„Malíři se povedlo vystihnout podobu dokonale, že?” ozval se za ním otcův hlas.

„To tedy ano. Skoro čekám, že se ke mně natáhne a vlepí mi pohlavek.”

Simon se otočil k otci. Neviděli se přes tři roky a zaskočilo ho, jak otec za tu dobu zestárl. Působivá hříva bílých vlasů mu začínala na čele a na temeni řídnout. Taky se mu asi zhoršila dna, protože si pomáhal holí, aby se dobelhal za stůl.

„Nepochybně to vyřídíme rychle,” řekl a usedl do mohutného křesla připomínajícího trůn. Kdysi mu dodávalo na královském vzezření, teď se v něm skoro ztrácel. „Předpokládám, potřebuješ peníze, abys zaplatil nějakému neodbytnému věřit anebo nějaké těhotné běhně. Doufal jsem, že ti ten krátký za mřížemi prospěje. Že ti upevní charakter atakdále atakdá Pak se mi doneslo, že jsi utekl s tou bláznivou Skotkou. Ani i nepřekvapilo, že to skončilo bídně. Všeobecně se ví, že Skoto jsou zpustlá a nedůvěryhodná sebranka.”

Otevřel zásuvku a vyndal z ní skříňku potaženou kůží. Odklopil víko a zeptal se: „Tak kolik potřebuješ? Sto liber? Pět set?”

Simon se natáhl a zaklapl skříňku, opatrně, ale přitom rázně. „Nechci od tebe peníze. Dobře víš, že jsem ti nikdy neřekl ani o čtvrťák. Vždycky jsem se nějak protloukal sám.”

„Koupil jsem ti důstojnickou hodnost u námořnictva,” upozornil ho otec.

„Abych se ti nepletl pod nohy a nešpinil tvoje dobré jméno víc, než už se stalo.”

„Ani v jednom ohledu to nezabralo, co?”

Simon sáhl do kapsy kabátu, vytáhl složený arch papíru a podal mu ho.

Otec ho rozložil, rychle si ho pročetl, pak zvedl oči a povytáhl sněhobílé obočí. „Vážně čekáš, že to udělám?”

Simon se předklonil a opřel se dlaněmi o stůl. „Tohle je to poslední, co po tobě chci. Když to uděláš, už ti nikdy nepřijdu na oči.”

„V tom případě to beru,” prohlásil otec bez váhání a díval se mu přitom zpříma do očí.

Simon se napřímil a odvrátil se, protože se nemohl dočkat, až odtud zmizí. Ale pak si uvědomil, že má poslední příležitost položit otci otázku, která mu vrtala v hlavě od dob, kdy tu žil jako chlapec.

Otočil se zpátky ke stolu. „Pověz mi – proč jsi matku tak hrozně nenáviděl?”

„Neumíš dodržet slovo, co? Pokud mě paměť neklame, tvrdil jsi, že tohle…,“ vévoda poklepal prstem na papír, „… je to poslední, co po mně chceš.”

Simon zavrtěl hlavou nad svou vlastní pošetilostí a vykročil ke dveřím; dychtil odtud zmizet, stejně jako otec dychtil zbavit se jeho.

Už ho od svobody dělilo jen pár kroků, když otec promluvil – tak tiše, že ho Simon sotva slyšel. „Není pravda, že bych ji nenáviděl. Zbožňoval jsem ji.”

Simon se pomalu otočil a vrátil se ke stolu; měl pocit, jako by se pohyboval ve snu. Otec sáhl do kapsičky u vesty a vytáhl blýskavý mosazný řetízek. Houpal se na něm medailon.

Seschlou rukou ho Šimonovi podal. Simon si ho vzal, rozevřel ho a spatřil v oválném rámečku matčin portrét. Vypadala přesně tak, jak si ji pamatoval – tvář jí rámovaly zářivě žluté vlasy, koketně se usmívala, až se jí v tvářích dělaly dolíčky, oči se jí uličnicky blýskaly.

Otci se zamžil pohled. „Moje žena mě odmrštila z postele hned po početí Richarda. Připadalo jí, že už splnila svou povinnost, když mi dala dědice.” Pokrčil rameny. „Tuhle součást našeho svazku odjakživa nesnášela. A pak jsem jednou večer potkal tvoji matku. Neměl jsem v úmyslu něco si s ní začít, ale byla tak krásná, tak zábavná, tak vřelá…, tak plná lásky. Rozhodl jsem se, že vlastní ženu opustím. Prosil jsem tvou matku, ať se mnou uteče. Ale odmítla, tvrdila, že by to byl hrozný skandál, který by navždy zničil mě i dobré jméno mé rodiny. Přísahala, že mě miluje, ale přesto mě poslala pryč a řekla mi, ať už se nikdy nevracím.”

„Co když věřila, že pro tebe dělá to nejlepší, i když jí to rvalo srdce?” zeptal se Simon, jako by ozvěnou opakoval slova, která mu jednou řekla Catriona.

Když otec zvedl oči, mlžný závoj byl tentam a zbylo v nich jen opovržení.

„Kdykoli jsem se na tebe podíval, viděl jsem ji a vzpomněl jsem si na to, jak mě odehnala.” Neduživě udeřil pěstí do stolu a vypadal přitom spíš jako trucovité děcko než jako jeden z nejmocnějších mužů v Londýně. „Byla to bezohledná sobecká bestie bez kouska srdce! Nebylo od ní spravedlivé, že tě přede mnou celé ty roky schovávala. Když tě sem poslala, byl jsi pro mě už úplně cizí člověk!”

„Nikdy jsem pro tebe nebyl cizí, otče,” řekl Simon tiše. „Vždycky jsem byl tvůj syn.”

Zastrčil si miniaturu do vlastní kapsy, otočil se a naposledy v životě vyšel z otcovy knihovny.

Catriona stála na podestě nad schody do tanečního sálu a zápolila s nutkáním schovat se někam za palmu v květináči. Sál v Argyle Rooms byl jeden z nejkrásnějších tanečních sálů v celém Londýně. Elegantní místnost byla víc než třicet metrů dlouhá, podél zdí se táhly řady korintských sloupů a podepíraly strop vymalovaný tak, aby vypadal jako obloha. Neskutečně modrá

barva s chumáči bílých mraků jí připomínala nebe na Vysočině za jarního dne.

Na okamžik zavřela oči a snažila se nemyslet na to, že Eddinghamovi muži už teď možná srovnávají se zemí trosky sídla jejích předků.

Na stropě viselo šest křišťálových lustrů a spousty svíček zalévaly jemnou září zástupy hemžící se dole. Někteří hosté tančili složitý menuet na příjemnou Mozartovu hudbu, kterou vyhrával orchestr. Jiní jen tak postávali v hloučcích, ovívali se vějíři a upíjeli z křišťálových pohárů punč. Na židlích rozestavěných kolem stěn posedávaly důstojné matróny v tmavých šatech, šeptaly si, zvedaly si k očím brýle a nesouhlasně si měřily mladé hosty, kteří se smáli moc nahlas nebo tančili příliš blízko u sebe.

A za pár minut si všechny budou šeptat o ní.

Zhluboka se nadechla a přejela si dlaní přes pas sevřený v korzetu; nechápala, proč se od Georginy a strýce Rosse nechala k téhle šílenosti přemluvit. Když jí ten nápad předložili, připadalo jí, že na tom něco je. Zítra by měl být učiněn poslední krok ke zrušení jejího manželství a existuje snad lepší způsob, jak předvést celému Londýnu, že její srdce a hrdost neutrpěly žádné šrámy, než objevit se na hojně navštěvovaném plese s hrdě vztyčenou hlavou a úsměvem na rtech?

Georgina jí dokonce ve svém oblíbeném krejčovském salonu na York Street nechala ušít šaty speciálně pro tuhle příležitost – výtvor z jemně tkaného hedvábí s vysoko posazeným pasem v panensky bílé barvě.

Ironie té barvy Catrioně neunikla.

Aby jí účes ladil k elegantní jednoduchosti šatů, vpletla si do vysoko vyčesaných vlasů šňůru perel, kterou si půjčila od tety Margaret.

Prohlížela si zástupy lidí; mělo by ji uklidnit, že ani v nejmenším nehrozí, že by tady narazila na Simona. Pohybují se každý v úplně jiných společenských kruzích. Simon je sice syn mocného vévody, ale pořád jenom levoboček, takže určité dveře mu navždy zůstanou zavřené.

Místo aby ji to pomyšlení uklidnilo, měla pocit, jako by jí někdo vymačkával ze srdce poslední kapky krve.

Zpanikařené se odvrátila od tanečního sálu; rozhodla se, že uteče, než ji spatří Georgina, jenže vtom se vedle ní na podestě vynořil strýc Ross.

Vzal ji v podpaží a tázavě povytáhl obočí. „Nechceš doufám utéct, že ne, moje milá?”

„Jak jsi to poznal?” zeptala se a provinile po něm pokukovala.

Lítostivě vyfoukl vzduch z vyboulených tváří. „Přesně takhle se tvářila tvoje teta Margaret o naší svatební noci.”

„Víš jistě, že chceš, aby tě viděli pohromadě se ženou, která má na krku takový skandál? Mohlo by to pošpinit dobré jméno Kincaidů.”

„Ale no tak, nebud směšná,” povzbudivě jí stiskl paži. „Jsem ohromně pyšný, že mohu vést za rámě takovou chytrou a krásnou mladou ženu.”

Catriona zamžikala a k jejímu překvapení ji v očích zaštípaly slzy.

„A kromě toho,” pousmál se, „jsi moc mladá na to, abys trávila zbytek života tím, že budeš poslouchat Alicino kňučení a porážet mě v šachách.”

Když zavěšeni jeden do druhého začali sestupovat po schodech, strýcova slova jí dodala kuráž, kterou potřebovala, aby hrdě zvedla bradu a nasadila zdvořilý úsměv.

Přesně jak se obávala, jakmile ji hosté poznali, většina jich zmlkla, jako když utne. Dokonce i hudebníci na moment vypadli z rytmu a chvíli jim trvalo, než se zase srovnali. Ostatní se vzápětí zase rozpovídali, ale polohlasem, dloubali jeden do druhého a nenápadně pokyvovali hlavou jejím směrem.

Se strýcem Rossem to ani nehnulo. Catriona ho s křečovitým úsměvem následovala dolů do sálu a pustila se s ním do tance. Na člověka svých rozměrů se pohyboval překvapivě zlehka.

Zahlédla Georginu a jejího manžela Stephena, jak se na ně usmívají z jedné z rudě vytapetovaných lóží shlížejících na taneční sál, a když udělala další otočku, spatřila Alici, jak ji probodává pohledem, ve kterém se tajilo tolik zášti, kolik v sobě její sestra měla dobrosrdečnosti. Alici protáčel na parketu pohledný mladý voják s nakrátko ostříhanými vlasy a mohutnými licousy.

Vypadalo to, že ji ještě pořád neodbytně přitahují muži v uniformě.

Když muzikanti dohráli menuet, hosté je odměnili sporadickým potleskem. „Dala by sis punč?” nabídl Catrioně strýc.

Catriona přikývla a téměř okamžitě toho zalitovala, protože jakmile strýc odešel, zůstala trčet samotná uprostřed sálu.

Alice se odpojila od ostatních a vrhla se k ní jako sup, který ucítil čerstvou mršinu. „Nechápu, kde bereš drzost ukazovat se na veřejnosti po tom, co jsi vláčela naše dobré jméno blátem a navymýšlela si ta nesmyslná obvinění,” zasyčela. „Milování se mnou Šimonovi rozhodně potíže nedělalo.”

„Vždyť vůbec neměl příležitost cokoli předvést,” odvětila Catriona ledově. „Byla jsem u toho, copak jsi zapomněla?”

Alice rozlíceně zavrčela, pohodila blondatými loknami a zase se ztratila v davu.

Catriona zavrtěla hlavou; říkala si, jaká je škoda, že se její sestřenice přece jen neprovdala za Eddinghama. Ti dva by se k sobě báječně hodili.

Rozhlédla se a zjistila, že strýce odchytil jeho starý známý, který měl ve zvyku omílat při každé příležitosti tytéž rozvláčné historky. Strýc se po ní omluvně podíval, jenže to už ho dotyčný chytil za paži, čímž mu znemožnil zmizet, a Catrioně se rozplynula jakákoli šance na záchranu.

Když do ní někdo zezadu vrazil, prudce se otočila, protože byla přesvědčená, že je to Alice, která konečně vymyslela nějakou pořádně kousavou poznámku. Ale spatřila rozpačitě se červenající mladý pár.

„Promiňte, slečno,” omlouval se jí mladík a popotahoval si pramen vlasů, který mu podle poslední módy visel do čela.

Dívka se zahihňala a vysekla jí roztomilou úklonu. „Odpusťte nám.” Když ruku v ruce zamířili pryč, Catriona pochopila, proč ji div nepovalili

– zamilovaně zírali jeden na druhého a vůbec se nedívali, kam jdou, nevnímali okolní svět. Soudě podle jejich mládí a podle zlatého kroužku na dívčině prstě, asi se nedávno vzali.

Jejich zamilované pohledy Catrioně připomněly Jema a Bess, jak o jejím svatebním dnu vpadli do kovárny, promočení až na kůži, ale bez sebe radostí.

Zavřela oči, jak na ni dolehl ochromující nával smutku. Nepatří sem o nic víc než Simon. I pro ni některé dveře navždy zůstanou zavřené. Dveře vedoucí do dlouhých, sněhem bičovaných zimních nocí, kdy by se zachumlaná do dek choulila v náručí milovaného muže. Dveře vedoucí do domácnosti plné rozesmátých zlatovlasých dětí, které by vypadaly jako andělíčci, ale čertovsky by jim jiskřilo v zelených očích. Dveře vedoucí do života naplněného láskou.

Zoufale toužila uniknout zvědavým očím, které ještě pořád sledovaly každičký její pohyb, a tak se otočila a zamířila ke klenutým dveřím na konci sálu.

První tón dud se jí zaryl přímo do srdce. Nedokázala by se pohnout, ani kdyby se jí na hlavu řítil křišťálový lustr.

Starobylý nástroj se majestátně rozezvučel a jeho píseň naplnila celý taneční sál, jako by chtěla dokázat, že všechno, co jí předcházelo, byla jen mdlá napodobenina hudby.

Catriona se pomalu otočila a spatřila nad schody šedivého starce foukajícího do dud vší silou. Ostatní v sále se tvářili zrovna tak ohromeně. Catrionin úžas ještě narostl, když se na schodech objevil tucet mužů oděných v kiltech a plédech z černozeleného tartanu a s vojenskou secvičeností začali s hrdě napřímenými rameny a vztyčenou hlavou sestupovat dolů. U paty schodiště se ve dvojstupu zastavili a utvořili špalír pro toho, kdo měl sestoupit jako další.

Když dudák dohrál skladbu a sálem dozníval poslední triumfální tón, všichni zůstali chvíli jen zaraženě mlčky stát, ale vzápětí propukli v bouřlivý potlesk. Mysleli si, že to všechno k plánované večerní zábavě, a tak muži začali pískat, pochva podupávat a pokřikovat „Skvělý nápad!” a „Prostě úžasné!”

Na vrcholku schodů se objevil další člověk. Potlesk pomalu umlkl.

V sále se rozhostilo tak dokonalé ticho, že Catriona slyšela tlukot vlastního srdce – a zůstala zírat do přimhouřených zelený očí svého manžela.

Byl to Simon, jak si ho pamatovala ze stáje – hladce oholený, s jasným pohledem v očích a úhledně ostříhanými vlasy, takže mu sotva dosahovaly k límečku. Byl oblečený stejně elegantně jako ostatní hosté v tanečním sále, ale přes široké rameno měl přehozený její milovaný pléd z kincaidovského tartanu a upevněný stříbrnou broží.

Když ho lidé poznali, davem proběhl vzrušený šepot a rychle se změnil ve štěbetání nesčetných hlasů šířící se od jednoho konce sálu ke druhému.

Ačkoli některé lidi urážel Šimonův nemanželský původ, nemohli mu upřít, že je prvotřídní exemplář mužského pokolení. Několik žen vytáhlo vějíře a začaly se zběsile ovívat, zatímco jiné se chytily člověka, který jim stál nejblíž, aby neupadly do mdlob.

Když Simon vykročil dolů po schodech a zamířil přímo k ní, Catrioně samotné nechybělo moc k tomu druhému. Ale neměla se koho přidržet. Neměla nikoho, kdo by ji zachytil, kdyby padala.

Byl to Simon, jak si ho pamatovala z přístavu – oslnivý, elegantní, nebezpečný muž, z něhož čišela autorita. Vypadal každým coulem na dobyvatele odhodlaného nárokovat si, co si vybojoval. Horalové se zařadili za něj a lidé mu ustupovali, takže měl cestu ke Catrioně volnou.

Zpanikařené se rozhlédla, čekala, že spatří strýce Rosse, jak se jí řítí na pomoc, aby vmetl Šimonovi do tváře, že je darebák, a odvlekl ji zpátky do bezpečného, nudného života, kde jí nehrozí, že by jí tenhle Adonis s obratným jazykem zlomil srdce. Ale strýc jen zaujatě pozoroval dění stejně jako všichni ostatní.

Simon se zastavil přímo před ní a v zelených očích mu doutnala vášeň, kterou znala až příliš dobře.

Byl to Simon, jak si ho pamatovala ze společných nocí – Simon, který si je zcela jist svými schopnostmi, který je bezstarostně rozpustilý… a naprosto neodolatelný.

„Co tu děláš?” zeptala se ho a nijak ji netěšilo, jak rozechvěle to znělo.

„Přišel jsem ti sdělit, že ke zrušení manželství není důvod. Splnil jsem manželské povinnosti k tvému uspokojení – ke svému taky-, a to nejen jednou, ale nesčetněkrát.”

Mezi lidmi to šokované zašumělo. Strýc Ross si dal ruku před tvář, ale nedalo se poznat, jestli zakrývá slzy či smích.

Catriona si založila paže na hrudi a zvedla bradu. „Jak víš, že mě to uspokojilo?”

Simon se líně usmál, čímž vyvolal novou vlnu třepotání vějířů a řas.

„Možná byste radši měla vzít tu otázku zpátky, paní Wescottová. Gentleman by o takových věcech na veřejnosti nemluvil…, ale já bych mohl.”

„Stejně na tom nesejde. Jdeš pozdě. Biskup už svolal církevní soud. Zítra v devět hodin ráno bude naše manželství patřit minulosti.”

„Pokud se zpochybňuje moje mužnost, klidně předložím důkaz o opaku. Stačí, když se mnou na čtvrt hodinky zalezeš tamhle do výklenku za závěs – tedy pokud přeskočíme příjemnůstky.”

Několik žen se za vějíři zahihňalo. Catrioně se rozhořely tváře při vzpomínce na to, jak neskutečně příjemné ty příjemnůstky bývaly.

„Biskup pochopitelně může požadovat svědky,” pokračoval Simon. Vlídně se rozhlédl po lidech kolem a nahlas se zeptal: „Našli by se tu nějací dobrovolníci?”

Do vzduchu okamžitě vystřelilo několik rukou, všechny patřily mužům.

„Teda, člověče, jestli u vás v Anglii lákáte holky do postele takhle, tak se divím, že ste eště nevymřeli.”

Catriona jenom zděšeně zamrkala, když se za Simonem vynořil Kieran.

Znechuceně se mračil.

„Jestli vám můžu vpadnout do toho cituplnýho setkání, se tady rozbrečím dojetím, tak bych ti rád řek, proč jsme vlast přišli. Vracíme se na Vysočinu. Jdem jednou provždycky výr toho bídáka Eddinghama z kincaidovskýho panství.”

Catriona se na něj zamračila, začínala si připadat beznadě v menšině. „A co je mi do toho? Dali jste mi přece jasně najevo,že

o moji pomoc nestojíte.” Mávla rukou k Šimonovi. „Vždyť máte vašeho vytouženého náčelníka přímo tady před sebou.”

Kieran se Simonem si vyměnili pohled, Simon přikývl.

Kieran si odkašlal, neohrabaně poklekl a hrdě vypjal ramena. „Catriono Kincaidová, přísaháme ti věrnost jakožto jedinému právoplatnému náčelníkovi klanu Kincaidů. Můžeš se spolehnout na naši oddanost, naše meče, naše srdce i naše životy, kdykoli je budeš potřebovat, a budeme ti sloužit a ochraňovat tě, dokud budeme naživu.”

Sklopil hlavu a ostatní horalové jeden po druhém poklekli.

Starý šedivý dudák poklekl jako poslední a zapraštělo mu přitom v kolenou.

Catriona tam jen stála, ohromená úžasem, a po tvářích jí stékaly slzy. Simon si rozepnul pléd, něžně jí ho přehodil přes ramena a pak před ní taky poklekl.

Ale místo aby sklopil hlavu, vzal ji za ruku a zadíval se jí zpříma do očí, tak jako tenkrát v ložnici, než se odjeli vzít. „Catriono Kincaidová,” oslovil ji vážným tónem, „od chvíle, kdy jsem tě poprvé spatřil, jsem měl vědět, že jsi pro mě ta jediná pravá. Ve své hlouposti a tvrdohlavosti jsem si to ale nepřipustil. Zamiloval jsem si tvou kuráž, tvůj zápal pro věc, tvoji krásu, tvůj důvtip a nedokážu teď myslet na nic a na nikoho jiného. Kdybych byl lepší člověk, vyznal bych se ti ze své lásky – a přiznal bych ji sám sobě-, ještě než jsem tě zatáhl do postele. Ale toužil jsem po tobě tolik, že by mi žádná nebeská ani pekelná síla nezabránila v tom, abych tě učinil svou vlastní.”

Poblíž mísy s punčem se strhl rozruch, protože jedna z žen už se neudržela a omdlela.

Simon palcem jemně pohladil Catrionu po kloubech. „Doufám, že mi odpustíš, že jsem tak hulvátsky využil naší dohody, a dovolíš mi, abych to odčinil. Dopřej mi prosím tu čest, zůstaň mou ženou a sdílej se mnou můj život, budoucnost a jméno. Jednou ses mi svěřila, že nevíš, kam na tomhle světě patříš. Přišel jsem ti říct, že teď už svoje místo máš. Je v mém náručí.”

Donesl si její ruku ke rtům a políbil ji tak vášnivě a přitom něžně, až se jí sevřelo srdce. Pak k ní zvedl prosebný pohled a další slova pronesl tak procítěně a tak tiše, že je neslyšel nikdo kromě

ní samotné. „Vím, žes mě kdysi milovala, Catriono. Řekni mi prosím, že ještě není příliš pozdě na to, abys mě milovala zas.”

Příliš pozdě.

Ta slova jí duněla v hlavě jako žalozpěv.

Nabízelo se jí všechno, o co kdy stála, a ona měla poprvé v životě strach to přijmout. Tak dlouho v sobě chovala víru a naději, tak dlouho si opečovávala své sny jako drahocenný poklad. Je možné, že jí teď, kdy tu víru potřebuje nejvíc, už žádná nezbývá?

Jak může věřit muži, jako je Simon, že bude ve svých citech stálý? Jak může věřit, že mu vážně jdou ta slova od srdce, že to není jen květnatý proslov, který se naučil zpaměti v divadle? Jak má ubránit své srdce – a své sny-, aby je znovu nerozdupal těmi svými nablýskanými botami napadrť?

„Je mi líto, ale nemůžu,” vysmekla se mu. „Prostě nemůžu.” Otočila se k nim všem zády, tak jako se dřív otočili oni k ní,

a byla odhodlaná odkráčet a uchovat si aspoň nedotčenou hrdost, když už ne srdce.

Sotva udělala pár kroků, zazvučel za ní Šimonův hlas. „Jednou jsem se tě zeptal, jak dlouho bys byla ochotná čekat na muže, kterého miluješ, a tys mi řekla, že třeba celou věčnost. Byla to lež?”

Neměla co na to odpovědět, a tak prostě jen šla dál.

„Nebojuji kvůli nim. Bojuji kvůli tobě. A ať už se k nám přidáš nebo ne, odjedeme do Balquihidderu, abychom získali kincaidovský hrad zpět.”

Otočila se a spatřila, že všichni stojí na nohou. Podívala se na Simona přes chvějivý závoj slz a hlesla: „Pak ať vás provází Bůh, protože já nemůžu.”

Catriona se choulila na okenním sedátku v ložnici, zachumlaná do obnošeného kincaidovského plédu. Robert Bruče ležel stočený do klubíčka v nohách postele a tvářil se podobně smutně. Za oknem se rozednívalo a počasí slibovalo další nádherný jarní den, ale pro ni by vyšlo nastejno, kdyby vládla mrazivá zima. Ani se neobtěžovala otevřít okno a vpustit dovnitř svěží vzduch prosycený vůní zimolezu. Jen se dívala přes tlusté sklo, jak se život venku odehrává bez ní.

Od plesu už uběhl skoro týden. Simon a muži z klanu by měli každým dnem dorazit do Balquihidderu. Zavřela oči; pronásledovaly ji děsivé představy, jak Kieranovi láme vaz katova oprátka a jak Simon leží zhroucený na zemi, zlaté vlasy zbrocené krví.

Vtom někdo zostra zaklepal na dveře. Než se zmohla na to, aby dotyčnému řekla, ať jde pryč a nechá ji na pokoji, dveře se rozlétly a do pokoje vtrhl strýc.

Zůstal stát s rukama založenýma v bok a prohlížel si její bosé nohy, zmuchlanou noční košili, kterou nesundala už čtyři dny, zaschlé stružky slz na tvářích, netknutý podnos s jídlem na truhle u postele.

Ztěžka si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Nikdy bych nečekal, že tohle řeknu, Catriono, ale zklamalas mě.”

Catriona si odfoukla pramínek vlasů z očí. „Já měla dojem, že jsi ze mě zklamaný v jednom kuse.”

„Občas jsi zkoušela moji trpělivost a moje sebeovládání, ale nikdy jsi mě nezklamala, holčičko. A nikdy jsem tě nepovažoval za zbabělce. Byla jsi pravá dcera svého otce.”

Catriona se dotčeně vymrštila na nohy. „Otec byl hlupák a snílek! Sám jsi to říkal.”

„Ale aspoň měl nijaký sen!” zaburácel strýc, až Robert Bruce polekaně vklouzl pod postel. „Jestli chceš znát pravdu, žárlil jsem na

Daveyho – žárlil jsem na to jeho směšné zaujetí pro skotskou věc. Já byl starší syn. Nemohl jsem se vzepřít otcovým přáním, vydat se za dobrodružstvím a honit se za ušlechtilými ideály. Musel jsem zůstat tady a učit se obhospodařovat panství. Vyžadovalo se ode mě, ať se ožením z povinnosti, nikoli z lásky.”

„V tom případě by ses možná měl považovat za šťastlivce, protože jsi nikdy nemusel riskovat život ani srdce, abys získal to, co chceš!”

„Davey za svůj krátký život prožil víc, než kdy prožiju já. Žil naplno. Miloval. Měl dvě krásné děti a milující ženu. Sice umřel příliš mladý, ale aspoň položil život za to, v co věřil, místo aby skonal v posteli na sešlost věkem, s břichem plným hovězího a srdcem přetékajícím výčitkami svědomí!”

Catrioně strýcova slova vyrazila dech; svezla se zpátky na sedátko a zase se zachumlala do plédu.

Strýc sáhl do kapsy a vytáhl štůsek papírů převázaný odraným provázkem. „Vím, že mě za to, co jsem udělal, možná budeš do smrti nenávidět, a nebudu ti to mít za zlé. Ale už je před tebou nedokážu dál schovávat.” Hodil jí štůsek papírů do klína.

„Co je to?” zeptala se Catriona při pohledu na nerozlámané pečeti.

„Dopisy od tvého bratra. Začaly přicházet měsíc po tom, cos sem dorazila, a přestaly chodit před třemi lety.”

Catriona převracela dopisy v rukou a pak zvedla ke strýci usl-zené oči.

„A tys je přede mnou schovával? Celé ty roky?”

„Myslel jsem si, že pro tebe dělám to nejlepší. Byla jsi tak hrozně malá a už jsi zakusila takovou tragédii. Věřil jsem, že když zapomeneš na minulost, zapomeneš i na tu bolest. Mýlil jsem se. Vím, že si nezasloužím odpuštění, a mrzí mě to.”

S těmi slovy se otočil, ztěžka vyšel z jejího pokoje a tiše za sebou zaklapl dveře.

Robert Bruče vylezl zpod postele, vyskočil na okno a schoulil se Catrioně v klíně. Catriona vytáhla ze štůsku nejspodnější dopis a rozklepanýma rukama rozlomila pečeť.

Moje nejmilejší Kitty, stálo v něm, mel jsem vedet, že mi dřív nebo později přijde vhod, jak mě máma pucovala, abych se naučil psát.

Určité vytušila, že to jednou budu potřebovat, abych ti mohl připomínat, že si máš mýt uši, a pérovat tě, že v zimě chodíš bosá.

Catriona se přes slzy usmála. Skoro slyšela bratrův škádlivý tón, jako by stál přímo vedle ní a uličnicky jí čuchal vlasy. Otvírala jeden dopis za druhým a dychtivě hltala jeho slova. Vyprávěl zábavné historky o Kieranovi a ostatních mužích, úchvatně líčil Vysočinu ve všech ročních obdobích. Ani slůvkem si nepostěžo-val, že má hlad, že je mu zima nebo že musí krást od těch šťastnějších, aby měl aspoň něco do žaludku.

Neochotně rozlomila pečeť na posledním dopise; uvědomovala si, že je to možná naposled, kdy slyší bratrův hlas.

Moje milovaná Kitty,

nevím, kdy se ti zase budu moct ozvat. V posledních týdnech jsme utrpěli značné ztráty a sehnat papír a inkoust je čím dál obtížnější. Jelikož jsi mi nikdy neodpověděla, můžu jenom doufat, že sis navykla na život mladé anglické dámy a těšíš se ze všech výsad a radovánek, které ti strýcovo postavení a bohatství přináší.

Na ošoupaný papír skápla slza a rozmazala vybledlý inkoust.

Ať už tě život zavane kamkoli, nezapomínej, že ti v žilách koluje kincaidovská krev, a že když něco stojí za slzy, pak to taky stojí za to, abys o to bojovala. Vždycky na tebe budu myslet.

Tvůj oddaný bratr Connor Kincaid

Catriona dlouho jen tak seděla a civěla na neúhledné mužské písmo.

Potom vyskočila a bez cavyků shodila Roberta Bruce na zem.

„Strýčku Rossi! Strýčku Rossi!” Catriona upalovala po dlouhém točitém schodišti, brala schody po dvou a jen stěží odolávala nutkání sjet dolů po čerstvě navoskovaném zábradlí.

Prořítila se vstupní halou, oběhla roh a div nenabourala do sluhy, který nesl na podnose vyleštěné stříbrné nádobí.

Dvě služtičky ji s otevřenými ústy sledovaly, jak se žene kolem otevřených dveří salonu. Catriona se zničehonic zastavila.

Sladce se na ně usmála. „Mimochodem, byly jste vedle jak ta jedle. Můj manžel chce v posteli jenom jednu ženu a ta žena jsem já.”

„Ale slečno,” vymáčkla ze sebe jedna služka a tvářila se přitom naprosto zmateně, „vždyť už ani není váš manžel, ne?”

„Ale zase bude. Brzo.”

Vykasala si noční košili, aby se jí líp běželo, a zase se sprintem rozletěla chodbou.

Alice a teta Margaret zrovna vycházely se snídaňového pokoje s šálky horké čokolády v rukou. Alice neměla takové štěstí jako předtím sluha; Catriona do ní narazila a čokoláda vyšplíchla sestřenici na krajkovaný živůtek.

Alice rozzuřeně vyjekla a teta Margaret zvolala: „Propáníčka, to se na to podívejme!” a rozchichotala se do kapesníčku.

„Koukej, cos to zase provedla!” osopila se Alice na Catrionu, vyškubla tetě Margaret kapesníček a začala si jím otírat politý živůtek.

„Promiň,” vyhrkla Catriona, ale netvářila se ani trochu kajícně. „Víš přece, že jsem příšerná nemotora.”

Když vtrhla ke strýci do studovny, zvedl hlavu a zvědavě si ji prohlížel. Vlasy měla rozcuchané, očí jí plály a vypadala skoro jako to bosé děcko, které kdysi bloumalo po panství s kotětem a ohmataným výtiskem Lidových zpěvů skotského pohraničí.

„Strýčku Roscommone,” opřela se dlaněmi o stůl a pohlédla mu zpříma do očí, „jestli mi chceš vynahradit, žes přede mnou schovával bratrovy dopisy, tak teď máš šanci. Potřebuju, abys mi pomohl.”

Poštovní vůz kodrcal po úzké stezce a Catriona si ani neuvědomovala, že tají dech, dokud se před nimi nevynořila jediná

přeživší věž kincaidovského hradu. Tyčila se proti jasně modrému jarnímu nebi a opršelé kameny vypadaly prastaře a nadčasově.

Když spatřila na vrcholku hrdě vlát zelenočernou vlajku, čelist jí poklesla úžasem. Dokonce ji slyšela pleskat ve větru, přesně jak popisoval otec.

Rozrazila dvířka a vystoupila z vozu, pak pomohla ven tělna-tému strýčku Rossovi.

Protahoval si nohy a při každém kroku hekal. „Kdo to kdy slyšel, aby hrabě cestoval v takovém nepohodlí?”

„Strýčku Rossi, sám jsi říkal, že je to jediný způsob, jak sem dorazit, než Eddingham zničí hrad a zabije Simona.”

Strýc se ohlédl po vozu a snížil hlas. „Doufám, že oceňuješ, jak jsem se plácl přes kapsu, abych kočího přiměl udělat tu neplánovanou odbočku. To už jsem rovnou mohl hodit peněženku nejbližšímu banditovi.”

„Nezoufej si,” Catriona se nervózně rozhlédla po skalách kolem opuštěné cesty, „k tomu se ti taky možná ještě naskytne příležitost.”

Vytáhl kapesník a otřel si čelo. „Můj otec zaprodal svou duši, aby z téhle divočiny unikl, a já jsem teď zase tady, přesně tam, kde začal. Vždyť se tu ani nedá dýchat. Je tu neúnosně moc čerstvého vzduchu. A moc nebe,” nedůvěřivě přejel pohledem modrou klenbu nad hlavou.

„Stýská se ti snad po těch mračnech sazí, co v jednom kuse halí město?”

„Stýská se mi po pohodlné posteli a domácím krbu. Od odjezdu z Londýna jsem ani nemel pořádný šálek čaje.”

„Myslela jsem si, že prahneš po dobrodružství.”

Povzdechl si. „Já si to taky myslel. Ale možná mi coby dobrodružství bohatě postačí přemlouvání Margaret, ať mi dá pusu na dobrou noc, a hledání manžela pro Alici.”

Catriona mu povzbudivě stiskla paži a pak se ohlédla po otevřených dvířkách vozu. „Počkal bys tu, dokud tě nezavolám?”

zeptala se tiše.

Strýc se na ni ustaraně zamračil. „Víš jistě, že to takhle chceš?”

Přikývla a zmohla se na rozechvělý úsměv. „Tak jistě, že už to víc ani nejde.”

„No tak dobře. Ale varuju tě, že jestli se tu objeví nějaký bandita, začnu vřeštět jako Alice.”

Catriona se rozesmála. „To ho spolehlivě vystraší a zrovna tak všechny veverky a ptáky odtud až do Edinburghu.”

Vyhrnula si plášť, aby nevláčela okraj po zemi, a vykročila příkrou pěšinou nahoru k hradu. Kdysi ji tudy tatínek nosil na ramenou a ji to naplňovalo sebejistotou, jakou může člověku dát

jenom rodičovská láska. Skoro měla pocit, jako by teď šel vedle ní a pobízel ji, ať žije - a miluje – se stejným zápalem, který kdysi vnášel takovou radost do jeho krátkého života.

S každým krokem zrychlovala. Teď’ už věděla, že domov není na nějakém místě, ať už sebekrásnějším či sebevíc milovaném, ale jen a pouze v náručí toho, kdo tam čeká. A nezbývalo jí než se modlit, aby tam čekal pořád.

Sundala si klobouček, aby osvobodila vlasy, a vystoupala na vrchol kopce. Čekala, že ji tam uvítá chaos provázející přípravy k boji, ale spatřila jen osamělého muže nataženého na lavici, která vznikla ze spadlého kamenného překladu, s knížkou v rukou a stéblem trávy mezi zuby. Slunce mu vyšisovalo vlasy, takže zářily jako ryzí zlato.

Podíval se jejím směrem, oči se mu rozšířily a pak je zúžil. Když k němu došla, vstal a z držení jeho těla vyzařovala obezřetnost.

„Tak jaképak dárky vezeš tentokrát?” zeptal se. „Boty, knížky, nebo dudy?”

Upustila klobouček do trávy a předvedla mu prázdné ruce. „Bohužel jediné, čím můžu sloužit, jsem já samotná. Pokud o mě teda vůbec stojíš.”

Naklonil hlavu ke straně a prohlížel si ji neproniknutelnýma očima. „Ale ale, slečno Kincaidová, myslel jsem, že už jste skoncovala s trapnými proslovy!”

„Jenom s těmi o vznešeném duchu Vysočiny a osvobození od tyranie.” Kývla bradou ke knížce, kterou odložil. „Koukám, že si oprašuješ Robbieho Burnse.”

Povzdechl si. „Když už jsem se zapletl se sentimentálními divochy, tak nemám na vybranou, nezdá se ti?”

Zamračeně se rozhlížela po liduprázdné zřícenině. „Kde jsou vůbec ti sentimentální divoši?”

Ledabyle pokrčil rameny. „Všude kolem.”

Odvážila se k němu přikročit ještě blíž. „Svolils, že se staneš jejich náčelníkem?”

„Jen dokud se nevrátí jejich pravý náčelník.”

„Kieran tvrdil, že Connor se nevrátí.”

„Já nemluvím o Connorovi.”

Catriona se nadechla, celá rozechvělá touhou, a udělala k němu další krok. Ve svém omámení chviličku považovala vzdálené dunění koňských kopyt za burácivý tlukot vlastního srdce.

Ale pak zahlédla koutkem oka červený záblesk, ohlédla se a spatřila, jak se údolím ženou dva tucty anglických vojáků na koních.

Přijížděli červenokabátníci.

Catrionu zahalil černý mrak paniky, skoro nemohla dýchat. Přijíždějí červenokabátníci. Přijíždějí stejně jako tenkrát, aby ji připravili o všechno, na čem jí záleží, a o všechny, které miluje. Prvotní instinkt jí velel utéct a schovat se. Zalézt do nějaké skryté černé díry, zavřít oči a přitisknout si ruce k uším, aby neslyšela poslední výkřiky svých milovaných.

Pak jí Simon stiskl ramena a přenesl ji z minulosti do přítomnosti. A dodal jí víru v budoucnost.

Když vojáci dojeli na vrchol kopce a vhrnuli se na koních na nádvoří, už zaplašila hrůzy ze svého dětství a dokázala mu hrdě stát po boku.

Ani pohled na dobře známou, černě oděnou postavu v jejich středu v ní nezlomil odhodlání.

„Nazdárek, Ede,” řekl Simon, když markýz seskočil z koně. Jak k nim kráčel, při chůzi mu cinkaly ostruhy. „Doneslo se mi, že se ochomýtáte tady poblíž. Doufali jsme, že se u nás zastavíte na čaj.”

Eddingham Simona ignoroval a opovržlivě si změřil Catrionu.

„Přiznávám, že vás bych tu nečekal, slečno Kincaidová. Že byste přišla k rozumu a přece jen se rozhodla přistoupit na mou velkorysou nabídku?”

Simon zúžil oči. „Jakou nabídku?”

Catriona se zvesela usmála. „Markýz mi velkomyslně nabídl, abych se stala jeho milenkou. Jelikož jsem poškozené zboží, ve městě se se mnou pochopitelně ukazovat nemůže. Ale slíbil mi, že bude navštěvovat moji postel tady na Vysočině, kdykoli ho město omrzí.”

„To je od něj skutečně šlechetné,” pronesl Simon se vší zdvořilostí; působil nebezpečně jako ještě nikdy ne.

„Neoprávněně jste vstoupili na cizí pozemek, můj pozemek, a chci, abyste odtud okamžitě zmizeli.”

Než Simon stačil zareagovat, Catriona k Eddinghamovi došla a zabodla mu prst do naškrobených záhybů vázanky. „To vy jste neoprávněně vstoupil na cizí pozemek, pane. Tohle je kincaidovské panství a žádný bezcenný cár papíru na tom nikdy nic nezmění. Do téhle půdy se po staletí vpíjela kincaidovská krev a ujišťuji vás, že každá kapka té krve se bude dožadovat pomsty, jestli na hradě hnete byť jen jediným kamenem.”

„Bravo,” zamumlal Simon. „Pěkný proslov.”

Catriona po něm šlehla zamračeným pohledem a pak se zase obrátila k Eddinghamovi. Ukázala dolů na cestu. „Měl byste vědět, že na úpatí kopce na mě čeká strýc. Jestli se nás odtud pokusíte vyhnat, zažaluje vás, že jste porušil zásnubní smlouvu a zlomil mé sestřenici srdce.”

Eddingham obrátil oči k nebi. „Vy si snad děláte legraci. Všichni vědí, že ta mrcha žádné srdce nemá.”

„V tom případě vás možná strýc donutí, abyste dostál závazku a s Alicí se oženil.”

Simon se otřásl. „To je horší trest než skončit ve vězení pro dlužníky, to mi věřte. Být vámi, Eddie, radši bych téhle děvence vyšel vstříc.”

Eddingham zlostně zaklel. „Už toho mám dost, nebudu tady dál stát a poslouchat ty vaše směšné výhrůžky. Oba je zatkněte!” poručil vojákům. „A pokud se budou vzpírat,” dodal a bylo na něm znát, že v to doufá, „zastřelte je.”

Vojáci sesedli z koní. Catriona bezděky couvla k Šimonovi.

„Na vašem místě bych s posloucháním markýzových rozkazů tak nespěchal.” Simon vytáhl z vesty dokument a podal ho nejbližšímu důstojníkovi.

Voják se nejistě ohlédl po Eddinghamovi, pak opatrně rozlomil pečeť a rozložil smetanový list papíru. Rty se mu pohybovaly, jak si četl text, a obočí se mu s každým slovem posouvalo výš a výš.

„Na co čekáš, ty pitomče?” obořil se na něj Eddingham. „Zatkni toho lumpa i s tou jeho courou!”

„Obávám se, že nemůže,” řekl Simon vlídně. „Pracuje teď pro mě.”

Důstojník se s povzdechem obrátil k Eddinghamovi. „Je mi líto, pane, ale na přímý králův rozkaz vás musím zatknout za vraždu slečny Elizabeth Markhamové. Zdá se, že král získal z nadmíru věrohodného zdroje – od samotného vévody z Boling-broku - důkazy, že jste se na smrti té mladé dámy osobně podílel.”

Když Eddinghama obestoupilo několik vojáků, z obličeje mu vyprchala veškerá barva, takže zůstal bledý a nehybný jako po-smrtná maska.

Catriona se obrátila k Šimonovi: „Tys šel za svým otcem? Kvůli mně?”

„Proč by ne? Už bylo načase, aby ten starý kozel udělal něco pro svého druhorozeného syna.”

Ledabyle pokrčil rameny, ale Catrioně bylo jasné, jak se musel přemáhat, aby se k návštěvě otce odhodlal.

Jeden z vojáků došel ke koni pro želízka a chtěl je nasadit Eddinghamovi na zápěstí. „Nesahej na mě, ty zmetku,” zavrčel Eddingham a vysmekl se mu. „Tohle není potřeba. Na rozdíl tady od Wescotta jsem slušný chlap.”

Mladý voják se tázavě podíval po velícím důstojníkovi. Důstojník si povzdechl a přikývl. „Pouta mu nedávejte. Ale nespouštějte ho z očí.”

Voják s želízky poodstoupil, Eddingham si urovnal vestu a zpražil Simona pohrdavým pohledem. „Jakmile dokážu svou nevinu, ocitnete se v železech vy. A nezbavíte se jich do konce toho vašeho bídného života.”

Nijak se nevzpíral, když k němu přistoupili dva vojáci, aby ho doprovodili ke koni. Mladý voják se odvrátil, aby uklidil želízka zpátky do sedlové brašny.

V jedné vteřině měl pistoli na opasku, v příští vteřině se ocitla v Eddinghamově ruce. Eddingham se ledově usmál na Simona, ale ústím zbraně mířil na Catrionino srdce.

„Ne!” zařval Simon a vrhl se k ní.

Zaburácel výstřel; Catriona se svalila na zem a Simon ji zalehl celým tělem.

Dlouho tam jen tak leželi a zírali jeden druhému do očí.

„Promiň,” řekl konečně Simon a obdařil ji uličnickým úsměvem, který na něm měla tak ráda. „Asi jsem zakopl.”

Catriona vzlykavě vydechla. „Proboha, stalo se ti něco? Jsi zraněný?” Horečně mu přejížděla rukama po těle a pátrala po krvavé ráně.

„Nejsem.” Posadil se a taky jí pomohl do sedu. „Nic mi není.”

„Zato mně ano.”

Při tom věcném prohlášení oba vzhlédli a spatřili Eddinghama, jak vrávorá a nevěřícně zírá na šíp, který mu trčí z ramene. Pistole mu visela v ochablých prstech; už z ní vyšel výstřel, takže teď byla neškodná.

Podlomila se mu kolena a vojáci ho honem zachytili, aby neupadl na zem. Catriona zvedla zrak nahoru k cimbuří. Stálo na něm přes dvacet horalů s luky připravenými k výstřelu. Vlasy spletené do copů a obličeje pomazané blátem prozrazovaly, že jsou nachystáni k boji. Nejvyšší z nich se jí obřadně uklonil a Catriona pochopila, že právě zásluhou Kieranova lučištnického umu šel Eddinghamův výstřel mimo a nikomu neublížil.

Vojáci po hradbách nervózně pokukovali.

Simon se zvedl na nohy a pomohl Catrioně vstát. „Asi už se tu zdržujete moc dlouho, pánové. Radím vám, abyste se chopili Eddinghama a odjeli, než vám muži z klanu tady té dámy předvedou pravé kincaidovské uvítání.”

Vojáci beze slova nasedli na koně a Eddinghama přehodili přes koňský hřbet jako pytel brambor.

„Co s ním bude?” zeptala se Catriona tiše, když začali červenokabátníci mlčky sestupovat horskou stezkou, mnohem pokrot-lejší, než když sem vtrhli.

„Pokud ho ten šíp nezabije, nejspíš si nějakou dobu pobude v newgateském vězení. Ale pochybuju, že by tam měl tak luxusní kamrlík jako já. A že by za ním chodily tak okouzlující návštěvy.”

Catriona zavrtěla hlavou. „Nevěřím vlastním očím! Kdybys bojoval na straně Skotů u Cullodenu, na trůně by doteď seděli dědicové Karla Stuarta.”

„Nemyslíš si snad, že bych se těm vojákům vážně postavil s pistolí v ruce a nechal nás všechny pobít? Moc dobře víš, že když se snažím získat to, co chci, tak nebojuju fér.”

„To tedy vím,” přitakala tiše a dívala se mu přitom zpříma do očí. „Co teď bude s hradem?”

S předstíraným soucitem potřásl hlavou. „Když má Eddingham na krku obvinění z vraždy, králi nezbude než jeho pozemky zkonfiskovat. Už jsem si zažádal, abych mohl tenhle konkrétní kus půdy odkoupit. Počítám, že ho dostanu za hubičku, zvlášť když vejde ve známost, že ho sužuje banda psanců.”

„Tím myslí nás!” zavolal Kieran z věže, odkud bezostyšně poslouchal.

Několik horalů sklopilo luky a vesele Catrioně mávali.

„A čím chceš za ty pozemky zaplatit?” zeptala se. „Tak štědré to moje věno zase nebylo.”

„Od chvíle, kdys za mnou přišla do vězení, se dějí zvláštní věci. U hracích stolů se na mě v jednom kuse lepí štěstí. Jednoduše řečeno, ať dělám co dělám, tak neprohraju. A tak se teď pustím do dalšího hazardu a vsadím si na stádo cheviotských ovcí, které už nám Eddingham laskavě nechal dopravit skoro až na práh.”

Catriona zavrtěla hlavou; pořád ještě se nevzpamatovala z toho, jak málo chybělo, aby ho navždy ztratila. „Proč jsi skočil před tu pistoli? Vždyť tě Eddingham mohl zabít.”

Sarkasticky povytáhl obočí. „Copak hrdinové právě tohle nedělají?”

Vzhlédla k němu a oči jí překypovaly citem. „Co když nechci hrdinu? Co když chci manžela?”

Než Simon stačil odpovědět, vklopýtal do trosek hradu strýc; ztěžka sípal, jako by měl tuberu. Když spatřil Simona s Catrionou, zastavil se a přitiskl si ruku k srdci. „Když jsem uslyšel ten výstřel, bál jsem se nejhoršího. Co to tu provádíte? Chcete, aby starého člověka trefil šlak? Hrozně jste nás vyděsili.”

„Nás?” podivil se Simon a podíval se po Catrioně. „Snad sem nevláčíš i chudáka tetu Margaret?”

„Ne,” odvětila Catriona. Nervózně si skousla spodní ret, jemně vzala Simona za ruku a dovedla ho k prázdnému otvoru po oknu v jižní zdi.

Měli odtamtud poštovní vůz stojící u úpatí kopce jako na dlani. Mezitím zevnitř vystoupila žena a postávala teď vedle vozu. Byla vysoká a ještě pořád štíhlá a půvabná, ačkoli zlaté vlasy už jí prokvétaly stříbrem.

Simon se popleteně zamračil a Catriona spatřila, jak se mu v očích lesknou slzy. „Catriono,” vydechl ochraptěle, „cos to udělala?”

Pokrčila rameny. „Poštovní vůz měl tak jako tak zastávku v Northumberlandu. Neměla jsem moc času, ale najít věhlasnou krasavici, která kdysi vystupovala v divadle v Drury Lane, nebylo zas až tak těžké. Když jsem jí řekla, že jedeme za tebou, trvala na tom, že se k nám přidá. Varovala jsem ji, že to možná bude nebezpečné, ale tvrdila, že je jí to jedno, hlavně když uvidí svého syna.”

Pustila Simonovu ruku a otřela si slzu. „Jestli nedovedeš odpustit mně, tak to pochopím. Ale měl bys zkusit odpustit aspoň jí. Opustila tě, protože věřila, že pro tebe dělá to nejlepší. Já tě opustila, protože jsem byla zbabělá a bála jsem se, že mi zase zlomíš srdce.”

Když se k ní Simon otočil, o krok ustoupila před jeho spalujícím pohledem. Ale vzápětí se všechen její strach rozplynul, protože ji sevřel ve vřelém objetí. Objala ho kolem krku a svírala ho, jako by ho už nikdy nechtěla pustit.

„Zeptej se mě ještě jednou,” zašeptala mu do ucha. „Zeptej se mě, jak dlouho bych vydržela čekat na muže, kterého miluju.”

„Jak dlouho bys vydržela čekat na muže, kterého miluješ?” Odtáhl se, aby jí viděl do tváře a rozechvělou rukou jí uhladil vlasy. „Jak dlouho bys vydržela čekat na mě?”

Skrz slzy se na něj usmála. „Třeba celou věčnost.”

Zavrtěl hlavou. „Na mě už nikdy nebudeš muset čekat, protože já tě už nikdy neopustím.”

Vzal její tvář něžně do dlaní, přimkl se k ní ústy a zpečetil oba jejich sliby polibkem.

Horalové na hradbách se rozjásali, nadšení, že se náčelník klanu Kincaidů konečně vrátil domů.

Epilog

Catriona si hověla ve zmuchlaných pokrývkách a připadala si překrásně dekadentně, jak ji manžel krmil jahodovým koláčkem namočeným ve smetaně. Nahé tělo se jí ještě pořád chvělo rozkoší z jejich posledního milování.

Pootevřenými rty si vzala z jeho prstů další sousto a zálibné ho žvýkala.

„Říká se, že z napravených lumpů bývají nejlepší manželé.”

Simon se opřel o loket a dráždivě povytáhl obočí. „Proč myslíš, že jsem napravený?”

Naklonil se k ní a slízl jí kapičku smetany z koutku úst. Potěšené si povzdechla.

Muž, který býval nejproslulejším londýnským prostopášníkem, teď místo vysedávání nad kartami a kostkami spekuloval na burze a choval ovce. Díky důvtipu, kterým dřív oslňoval u hracích stolů, se mu už povedlo nahromadit slušné jmění. Alkohol pil, jen když připíjel na lásku a krásu své ženy. Pořád měl neukojitelné tělesné choutky a neobešel se bez společnosti na lůžku, ale tu mu teď dělala jen a pouze jeho milující manželka.

„Ve svém vlastním zájmu bys napravený být měl,” varovala ho. „Protože jestli třeba jen mrkneš na nějakou jinou ženskou, tak popadnu svoje parádní hedvábné punčochy, přivážu tě ke sloupkům postele a…“ Naklonila se k němu a pošeptala mu něco do ucha.

Vykulil oči a pochvalně se usmál. „Tak se mi zdá, moje milá, že pokud jde o perverznosti, jsi ještě vynalézavější než já.”

„Co kdybys mě nechal, ať ti to předvedu?” řekla Catriona, namočila dva prsty do smetany a natáhla se k němu.

Vtom se ozvalo zabušení na dveře. Podívali se jeden na druhého a zaúpěli.

„Jsem vážně ráda, že sis prosadil, ať dáme na dveře ložnice zámek,” zašeptala.

„Věř mi, že já jsem ještě radši.”

„Nevšímej si toho,” poručila mu. „Třeba odejdou.”

Zase se k němu natahovala, když vtom se zabušení ozvalo znovu, ještě neúprosněji než předtím.

Simon zaklel; bylo mu jasné, že ignorování nepomůže. Zatímco se Catriona soukala do noční košile, vstal z postele a navlékl si kalhoty.

Vybudovali si sídlo přímo v troskách hradu; z věže se stala ložnice. Z oken měli nádhernou vyhlídku na hory s čepičkami sněhu a údolí pod nimi.

Simon vykročil ke dveřím a v patách se mu hrnulo půl tuctu mourovatých a rezavých koťat. Robert Bruče už teď sice většinu času pochrupoval u krbu, ale coby otec se pořád činil.

Ještě než Simon pořádně otevřel dveře, vpadly dovnitř dvě děti a vesele a bezstarostně jako koťata hupsly do postele. Začaly chrlit jednu otázku za druhou.

„Mami, proč máš košili zadkem dopředu?” „Mami, můžu si vzít jahodu?”

„Mami, jak to, že my nesmíme jíst jahody v posteli a ty můžeš?”

„Mami, od čeho jsi tak ulepená?” „Mami, proč se na mě táta tak mračí? Zlobí se?” Simon se přestal mračit. „To víš, že se nezlobím, zlatíčko. Jenom jsme si chtěli s maminkou ještě chvilku zdřímnout.”

„Můžu si s tebou taky chvíli zdřímnout, tati?” zeptala se ho černovlasá dcerka s šedýma očima, stejně neodolatelnýma jako ty matčiny.

„To víš, že můžeš.” Trpitelsky si povzdechl a přišoural se zpátky k posteli.

„Mně se nechce spát,” prohlásil zlatovlasý syn a poskakoval na matraci vycpané vřesem. „Prosím tě, mami,” žebronil a namotával si na buclatý prst pramínek Catrioniných vlasů, „nenuť mě chodit spát.”

Catriona zakoulela očima na Simona. „Nestydatě koketuje, je celý po otci. Zrovna tuhle jsem ho načapala, jak se pokoušel dát pusu jedné z Donelových holčiček.”

Simon popadl rozesmátého syna do náručí, lechtal ho, až klučina prosil o milost, a pak ho strčil pod deku. „Budeš se muset naučit, že abys od ženské získal, co chceš, občas nestačí zatřepat na ni řasami a pohladit ji po vlasech.”

„Nevím nevím,” opáčila Catriona s úsměvem. „Tobě se taková strategie osvědčila.”

Konečně se jim povedlo děti zklidnit a uspat, když vtom zase někdo zabušil na dveře.

„To snad není pravda,” rozčilil se Simon, odhrnul deku a došel ke dveřím.

Tentokrát za nimi stál sluha s dopisem na stříbrném podnose. „Tohle právě přišlo paní Wescottové poštou.”

„Možná nám píše tvoje matka,” nadhodila Catriona s nadějí v hlase.

„Třeba chce znova přijet a hlídat nám děti.”

„Kéž by,” zamumlal Simon a podal jí dopis.

Převrátila ho a přečetla si jméno odesílatele. Simon k ní zaujatě přistoupil. Tenhle výraz už v její tváři viděl – v ten den, kdy se podruhé vzali, a v ty dny, kdy se jim narodily děti.

„Copak, miláčku?”

Rozzářeně k němu vzhlédla. „To je od bratra. Od Connora. Je naživu!”

Rozechvělýma rukama dopis otevřela a Simon se naklonil nad postel. Jak ho četla, z tváří se jí postupně vytrácela všechna barva.

Zvedla k Šimonovi nešťastný pohled. „Simoně, musíme něco podniknout! To je dopis na rozloučenou. Chystají se ho oběsit!”