Teresa Medeiros

Kincaid Highland 2. - Nespoutané myšlenky

SKOTSKÁ VYSOČINA 1814

„Hledám muže,” prohlásila Pamela Darbyová se stejnou samozřejmostí, s jakou by oznámila ,Hledám kousek krajky na opravu lemu sukně’ nebo ,Potřebuju čerstvý tuřín na večerní ragú.”

Nevlastní sestra Sofie, usazená v kočáře hned naproti, k ní vzhlédla od notně ohmataného výtisku La Bella Assemblée. Časopis byl dva roky starý, to ovšem Sofii nebránilo v tom, aby pozorně studovala jeho pestrobarevnou módní přílohu a zvažovala doporučení, která růž víc zalichotí tvářičkám mladé dámy.

„Nehledám ovšem…, tedy nehledáme, ” opravila se Pamela, „jen tak ledajakého muže. Musí to být pořádně urostlý Skot, který bude zvyklý používat spíš svaly než mozek.” Klesla hlasem a napodobila místní drnčivý přízvuk způsobem, za který by se nemusel stydět ani symbol skotské historie, populární princ Karel Stuart. „Chlap, kterého dvě bystrá děvčata snadno zvládnou.”

„Jestli se nepletu, ta dvě bystrá děvčata jsme my dvě?” ujistila se Sofie s chápavě pozvednutým obočím. Kočár se prudce zhoupl a skřípavě začal sjíždět po další vymleté kamenité cestě označované za silnici, což uráželo inteligenci obou mladých dam. Sofií to smýkalo tak, že na prosezeném polstrování stále poposedávala. „Jen by mě zajímalo, jak bys chtěla toho urostlého troubu najít. Požádáme snad kočího, aby zastavil v příští vesnici a vyvěsil tam plakát?”

Pamela doufala, že se sestra k jejímu bláznivému nápadu přidá, i kdyby jen proto, aby si ukrátily dlouhou cestu, a tak si teď přemýšlivě skousla spodní ret. „No, to není špatný nápad. O plakátu jsem nepřemýšlela. Co třeba něco jako ,HLEDÁ SE zabedněný Skot s býčí šíjí, který by sehrál roli léta ztraceného dědice

jistého vévody’? Snad bychom mohly připíchnout jeden na každé návsi, kterou budeme projíždět.”

„Něco jako ten, který jsme viděly v té poslední vesnici? Ten, co varoval, že se tu někde potuluje nebezpečný lupič, který terorizuje silnice v celém kraji, okrádá cestující a unáší nevinné ženy?”

Sofiina posměšná poznámka stáhla Pamelu od vzdušných zámků zpátky do drsně přízemní reality. Na ten velký plakát si vzpomínala více než dobře. Text doprovázela neuměle načrtnutá podobizna zobrazující maskovaného muže s výraznou bradou, pistolí v ruce a nemilosrdnýma očima. Ten obraz ji proti její vůli přitahoval, dokonce se konečky prstů zlehka dotkla zcela nepatřičného dolíčku v mužově pravé tváři. Nedokázala pochopit, co člověka přiměje k tomu, aby se vzepřel světským zákonům i božím přikázáním. Aby věci, které potřebuje, kradl, místo aby si je koupil. Když se k plakátu přiblížila i Sofie, Pamela se od něj rychle odvrátila. Lekla se, že by v mužově zatvrzelém výrazu mohla sestra postřehnout podobu s jejím vlastním rostoucím pocitem bezmoci.

Při vzpomínce na ten výraz jí po páteři přeběhly ledové prsty. Bolestně si uvědomovala, že dvě osamělé ženy cestující těmito divokými a drsnými končinami nemusejí vyvolávat jen lehké podezření a nesouhlasné pohledy. Je tu větší hrozba. Hned když je drožka vysadila v Edinburghu, pronajaly si tento kočár. Neměly však prostředky, aby si najaly také služebné, které by jejich putování dodaly na úctyhodnosti, ani doprovod, který by kočár chránil. Pokud šlo o zachování života a cti, budou se prostě muset spolehnout na postaršího kočího a jeho prastarou mušketu.

Nasadila poněkud nucené lehkovážný úsměv: „Podle toho, co jsem o těchhle skotských primitivech slyšela, užívají si spíš s ovcemi než s vlastní ženou.” Rukou zběžně překontrolovala příruční taštičku. Už dříve do ní ukryla něco, co jí teď dodalo vnitřní klid.

„Pořád nemůžu uvěřit, že jsme celou tuhle cestu podnikly nadarmo,” povzdechla si Sofie a obtáčela si kolem prstu pramen vlasů.

„Slyšela jsi tu babiznu v Strathspey. Podle ní zemřel vévodův dědic skoro před třiceti lety, ještě jako malé dítě. Ani on, ani jeho matka nepřežili první skotskou zimu.”

„Bez problému chápu proč,” zamumlala Pamela a zabořila ruce hloub do kožešinového rukávníku. Byla ještě víc než Sofie ohromená

zjištěním, že jejich měsíční snažení přišlo vniveč. Zůstala zase jen prázdnota. Lhostejná jako tahle bohem zapomenutá pustina, kde se vás vítr neustále snažil roztrhat na kusy - a to i když svítí slunce. Studená jako ledové kapky deště, které vás zmáčely přesně ve chvíli, kdy jste došli k názoru, že můžete odložit slunečník. Vlezlá jako vlhko, které vám zalezlo do morku kostí, jako byste se už nikdy neměli zahřát.

„Proč tu odměnu prostě nepustit z hlavy a nevrátit se domů?” zkusila to Sofie.

„Rozumný návrh, jistě., kdybychom ještě nějaký domov měly.”

Sofiiny bleděmodré oči pohasly a zesmutněly a Pamelu ostrý tón hned zamrzel. Až do doby před šesti měsíci pro ně bylo jediným skutečným domovem, který poznaly, Královské divadlo poblíž Drury Lane. Obě se narodily v zákulisí a jejich matka-herečka o nich mluvila jako o ,rozhodně povedených uměleckých výkonech’. Jenže teď bylo divadlo pryč. Nezbylo z něj víc než sutiny a popel, ve které je změnil stejný požár, v němž zemřela jejich matka. Kdyby tou dobou nespaly v nedalekém podnájmu, mohl zahubit i je. Pamele se stáhlo hrdlo hořkým zármutkem, který už dobře znala. Mohla se utěšovat jen tím, že se matka nikdy nechtěla dožít doby, kdy by začala vadnout její pověstná krása, kterou až dosud ovládala své obdivovatele.

Krása, která nacházela svůj odraz ve světlých kadeřích nevlastní sestry Sofie. Kadeřích sestřižených do módního mikáda, jež skvěle rámovalo Sofiin srdčitý obličej s nádherně vykrojenými rty a okouzlujícím pršáčkem. Mezi sboristkami se šeptalo, že Sofiiným otcem byl bohatý francouzský hrabě, který shledával matku zároveň šarmantní i neodolatelnou. V Anglii prý nechal srdce, ale než stačil matku požádat o ruku, zavítal do Francie a tam přišel i o hlavu.

Pokud šlo o vlastního otce, byla Pamela přesvědčena, že to byl nějaký svalnatý chlapák z Anglie. Jak jinak si vysvětlit ten úplně obyčejný hnědý odstín vlasů i očí? Tvář měla sice oválnou a souměrnou, ale zcela nezapamatovatelnou a všední a její utěšeně

plné tváře by se hodily spíš k venkovské děvečce. Jistě, tělesnými křivkami by nejednoho muže upoutala, ale rozhodně by kvůli nim neskočil z nejvyššího mostu do studených vod Temže, jak to prý udělal jeden z matčiných vášnivých milenců.

Pamela litovala svých neuvážených slov ještě víc, když sestra pozvedla hlavu a ze všech sil se snažila zamaskovat, že se jí chvěje brada: „Abys věděla, vévodova odměna není naše poslední šance. Mohla bych se postarat o nás obě. Ta vikomtova nabídka stále platí.”

Pamela se zamračila. Tohle není žádné kýčovité srdceryvné melodrama, pomyslela si. Nehodlám prodat čest své sestry nejvyšší nabídce jen proto, abych si udržela střechu nad hlavou.

Sofie pokrčila útlým ramínkem v naučeném gestu, které výstižně dokládalo její francouzský původ. „Nemusíš být tak úzkoprsá. Maman si žila bez ohledu na společenské konvence. Proč bych neměla udělat to samé?”

„Máti vždycky živilo divadlo. Prodávala se za lásku, ne za peníze.”

„To je pro ženu tak nemožné mít obojí?” zeptala se Sofie lítostivě.

„Jistě, vikomtova náruč ti je na nějaký čas poskytne. Dokud se nenabaží tvého půvabu, nezblázní se do nějaké sboristky a nerozhodne se přenechat tě některému ze svých kamarádů.” Pamela se k Sofii natáhla a jemně jí zastrčila za ucho neposlušnou kadeř. „Já nechci být krutá, má drahá, ale od milenky k běhně vede velmi krátká cesta. Viděla jsem i mladší a krásnější holky než ty, jak nabízely své služby na Fleet Street. Nedovolím přece, abys umřela na syfilis, ještě než ti bude devatenáct.”

„Ale vikomt přísahá, že mě zbožňuje! Že od té doby, co mě viděl ve sboru k Pygmalíonovi, když mi bylo patnáct, nedokáže prý myslet na nic a nikoho jiného.”

„Včetně své ženy,” podotkla suše Pamela.

Sofiina tvář se při té neúprosné připomínce zachmuřila.

Pamela jí stiskla ruku v rukavičce. „Už na toho lumpa nemysli. Když se nám nepovede získat odměnu od vévody, zkusíme to prostě ještě jednou s divadlem.”

Sofie nakrčila nosík a ušklíbla se. „V tom případě jsme odsouzené k smrti hladem někde ve škarpě.”

Její sklíčená tvář zmizela za stránkou časopisu a Pamela se s povzdechem zabořila hlouběji do popraskané kůže polstrování. Přesvědčující a optimistické argumenty jí došly. Bohužel, matka byla velmi krásná, ale taky velmi nepraktická. Když se od právníka

dozvěděly, že je zanechala téměř bez prostředků, pokusily se Pamela a Sofie zúročit jedinou věc, o které si myslely, že jim jde -hraní divadla. Jejich jediný pokus vstoupit na divadelní prkna začal sice triumfálně, ale skončil katastrofou.

Když Sofie poprvé vplula na jeviště, upoutala její nadpozemská krása publikum tak, že jen zalapalo po dechu. Kouzlo ovšem pominulo, jakmile otevřela ústa a začala odříkávat svůj text tak prkenně, že pak jakýsi kritik navrhl manažerovi, aby ji zatloukl v rakvi a v dalším návratu na prkna, která znamenají svět, jí tak zabránil. Veškeré sny o slávě a bohatství tak vzaly za své v záplavě shnilé zeleniny a urážlivých výkřiků. Ještě ten večer si musely sbalit věci a utéct před hulákajícím davem z divadla. Stihly to jen tak tak.

Od té doby se nezastavily. Jestli se jim nepovede nacpat něčím peněženky před příjezdem do Londýna, nebude jejich další zastávkou divadlo, ale chudobinec.

Pamela pozorovala oknem kočáru blížící se soumrak. V sázce bylo ještě víc, než Sofie tušila, ale tak přízemními věcmi nechtěla sestru zatěžovat. Nad hřebeny vzdálených hor se proháněly mraky jako stíny jejích vlastních obav. Unavená vědomím, že je na problémy sama, se nechala houpáním kočáru a rostoucí vahou očních víček ukolébat do nepokojného spánku.

Probudily ji zvuky, které po celá léta slýchala během bezpočtu představení - výstřel z pistole následovaný drzým výkřikem: „Peníze, nebo život!”

„Odpálila jsi petardu, Sofi?” zamumlala, aniž otevřela oči. „A hned jak toho lumpa dostanou, nezapomeň spustit oponu.”

Začala se propadat hloub do polstrování i snů, když se jí do ramena zaťaly ostré nehty a někdo s ní pořádně zacloumal. „Pamelo! Pamelo, vzbuď se! Přepadli nás lupiči!”

Vytřeštila oči a přímo před sebou spatřila zoufalou tvář své sestry.

Kočár už se nepohupoval, ale s prudkým zakymácením se náhle zastavil. Jeden z koní nervózně zaržál a pak nastalo zlověstné ticho. Zatímco Pamela spala, padla hluboká tma a okno teď zakrýval sametový povlak temné noci.

Nadechla se a pocítila, že v ní roste strach. Co když už není žádný kočí, který by ochránil jejich životy i čest? Co jestli leží bez duše uprostřed silnice a ve vychrtlém hrudníku má zubatý průstřel?

Potlačila hrůzu, přiložila si prst na rty a stiskla Sofiinu ruku v rukavičce. Přitiskly se k sobě a zadržely dech, aby slyšely, co se

děje.

Zdálo se, že ticho roste a bobtná. Nakonec ho rozťaly rázné kroky, které se blížily k boku kočáru. Snad to bude jen kočí, který nám jde říct, že je všechno v pořádku, modlila se Pamela. To by pak ty výstřely a mrazivé výkřiky nebyly víc než jen žertík vesnických floutků, kteří mívají víc elánu než rozumu.

Skoro bezhlučné kroky ale takovou hloupoučkou naději vylučovaly. Pohybovat se po téhle cestě tak, aby nezašramotil ani kamínek, to chtělo pořádný kus talentu i praxe. A ten, komu se obojího dostávalo, mohl stejně snadno podříznout chlapa kvůli peněžence, jako se vloupat pod rouškou tmy do ženské ložnice, kde majitelce zacpe rukou ústa a bude si s ní dělat, co se mu zachce.

Nezdálo se, že by se těm neúprosným krokům dalo jakkoliv uniknout. Pamela proto ještě naposled stiskla Sofii ruku, pak tu svou ze sestřina sevření vymanila a rychle zalovila v taštičce. Ve chvíli, kdy v prstech potěžkala masivní předmět uvnitř, přestala se třást.

Kroky utichly a zůstalo po nich ticho, které bylo ještě mrazivější.

Pamela postrčila volnou rukou sestru za sebe a čekala, až se dveře kočáru zprudka otevřou. Čekala, až někdo nemilosrdně sáhne dovnitř a vyvláčí ji za vlasy ven.

Dveře kočáru se s vrznutím pantů otevřely pomalu. Útočníka nebylo vidět. Venku byla jen zející temnota, která hrozila, že je obě spolkne.

Pak z temnoty zazněl drsný a výhružný hlas: „Vím, že jste uvnitř. Slyším vás dýchat. Vystupte s rukama nahoře, nebo vás pošlu rovnou do pekla.”

Pamela cítila, že se k ní Sofie zezadu přitiskla a třese se jako ptáče ve spárech strašlivého dravce. Poznání, jak moc se sestra bojí, ji donutilo zatnout zuby a narovnat záda. Tenhle násilník bez tváře ji mohl obrat o

život nebo o čest, ale o sebeovládání ji připravovat nemusel, to ztrácela odjakživa sama.

Bez ohledu na zoufale zaťaté prsty, kterými ji Sofie držela vzadu za sukni, se předklonila a vyhrnula se z kočáru.

Trochu se zamotala do lemu pláště, ale hned zase nabyla rovnováhy a rázným trhnutím si urovnala posunutý klobouček. „Pro lásku boží, kdo vám píše dialogy, člověče? Tak strašný blábol jsem snad ještě neslyšela. ,Ruce vzhůru’? ,Vystupte s rukama nahoře, nebo vás pošlu rovnou do pekla’? Tak s tímhle byste na Drury Lane nepřežil ani jediné představení! Spustili by vám na tu vaši tupou hlavu oponu dřív, než byste stihnul první jednání. To vás nikdy nenapadlo, že vzbudíte mnohem větší hrůzu, kdybyste nedeklamoval takové šílené hovadiny?”

Ve chvíli, kdy jí přestalo zlostí zvonit v uších, si uvědomila, že stojí přímo před stínem bez tváře. Stínem bez tváře, který ji převyšoval přinejmenším o dobrého čtvrt metru. Síří ramen jí zastiňoval světlo vycházejícího měsíce.

Jeho mlčení bylo samo o sobě natolik působivou zbraní, že když nakonec promluvil, málem vyskočila z kůže: „A čemu byste, slečinko, dala přednost? Měl bych vás nejdřív odstřelit a teprve potom odříkat ty bláboly? Podle mě by to bez obecenstva nemělo už žádný efekt.”

Ryčně posměšný skotský přízvuk byl hrubý jako pytlovina, ale zároveň hladivý jako samet. Bylo to, jako by jí ve stejnou chvíli někdo přejížděl po rozechvělé kůži růží i trny.

Pamela se pomaličku o kousek posunula, aby se pokusila odvést jeho pozornost od Sofie a dveří kočáru. Hned ale svého pohybu litovala, protože i on zlehka přesunul váhu a dovolil tak měsíci, aby ozářil dlouhou, naleštěnou hlaveň pistole, kterou svíral v dlani. Držel ji, jako by se s ní narodil.

Příliš pozdě si vzpomněla na chudáka kočího. Pohlédla směrem k předku kočáru a zahlédla ho, jak tam leží natažený na silnici přesně tak, jak se obávala. Ostře vykřikla hrůzou. Bezmyšlenkovitě si nadzvedla lem sukně a vykročila k němu.

Lupič jí zablokoval cestu. Graciézní bezhlučnost, se kterou se pohyboval, byla strašidelnější, než kdyby někdo jiný křičel. „Není

mrtvý, přijde k sobě. Bude ho jen bolet hlava, a až mu dole v hospodě kamarádi koupí pivo, bude pro ně mít historku.”

Jako by kočí chtěl potvrdit jeho slova, pohnul se a lehce zasténal. Pamela vzhlédla ke kozlíku. Jeho mušketa spočívala pohodlně ve svém držáku. Nedostal ani šanci pro ni aspoň sáhnout.

Oddychla si úlevou a vzhlédla k útočníkovi. „Roztomilou profesi jste si vybral, pane! Přepadat staříky a strašit bezbranné ženy.”

Postoupil o krok, takže se ocitli tak blízko u sebe, že přes látku jeho košile pocítila žár mužného těla: „Vy, slečinko, zas až tak vystrašeně nevypadáte. Ani bezbranně.”

Popravdě řečeno, vyděšená byla. Ale hrůzu skryla za opovržlivý úšklebek. „Prostě nesnáším násilníky.”

„A podle čeho soudíte, že jsem si tuhle profesi vybral?” zeptal se s až mazlivým posměchem, který jí zježil chloupky na šíji. „Co když mi ji hodil na krk nespravedlivý osud?”

„Všichni máme možnost volby, chceme-li být strůjci - nebo strůjkyněmi - svého osudu.”

„A vy si ten svůj řídíte?”

Jeho lehce kousavá slova zasáhla cíl nečekaně bolestně. Po smrti matky jí rychle došlo, že bez prostředků nebo mužského ochránce je žena vydána světu napospas. Jediné, co jí zbývalo, bylo sedět v koutě a sledovat, jak se jedna za druhou vytrácejí naděje a berou s sebou i všechny sny.

I v dobách, kdy byla matka naživu, musela Pamela zvládat její nestálé nálady i potřeby a nároky mladší sestry. To ona opakovaně slepovala kousky matčina zlomeného srdce, škudlila a starala se, aby zajistila, že mezi jednotlivými představeními, kdy vládla bída a zmizeli matčini milenci, neskončí rodina na ulici.

„Teď zrovna ne,” připustila. „Ale já nejsem ten, kdo tady teď na

někoho míří zbraní.”

„A kdybyste byla? Odevzdala byste ji snad prvnímu, ženě či muži, kdo by vás označil za násilníka? Třeba jsem si tohle vybral už dávno, když jsem se rozhodl, že nehodlám hladovět ani chodit bos, zatímco si tu Angličani nacpávají truhly bohatstvím, které patří podle práva Skotům.”

„Musí vám být přece jasné, že je jen otázkou času, než se ze svých

činů budete muset zpovídat před soudem.”

„Když Angličan obere Skota o zem i důstojnost, je to jeho bohem posvěcené právo. Ale když Skot sebere Angličanovi peněženku, je špinavý zlodějský kriminálník,” ozvalo se ze tmy banditovo odfrknutí.

„Kde je v tom spravedlnost?”

Pamela teatrálně zatleskala. „Bravo, pane! Mýlila jsem se ve vás. Svým zápalem dodáváte tomu procítěnému monologu na přesvědčivosti. Kdybyste mi úplnou náhodou nemířil na srdce pistolí, byla bych snad i v pokušení ocenit to tím, že bych vás nechala odlehčit mi od peněženky.”

Překvapil ji, když ruku se zbraní spustil podél těla. Ten pohyb mu ovšem nijak neubral na hrozivosti. Srdce se jí rozbušilo silněji. Možná se rozhodl, že ji za ten posměch potrestá tím, že ji uškrtí holýma rukama.

Neviděla mu do očí, ale jeho pohled stále cítila na kůži. Stejně silně jako dotek. Po všem tom horování o útlaku Skotů by čekala, že na sobě bude mít kilt a v ruce bude držet blýskavý dvousečný meč nebo snad dudy. Byl však celý v černém. Díky černočerné barvě košile, kalhot i pevných bot téměř splýval s temnou nocí.

Na zkoušku o krok couvla, pak o další. Následoval ji, jako stín kopíroval každý její pohyb. Couvala před ním a přemýšlela, jestli by se tenhle jejich nebezpečný tanec nedal nějak využít v její prospěch. Kdyby ho dokázala odlákat od dveří kočáru, snad by byla Sofie dost chytrá, aby se vykradla ven a utíkala pro pomoc.

Nebo aby si zachránila život.

Pamela se kradmo ohlédla na rozkývané větve vysokých kaledonských borovic vroubících kamenitou cestu. Existoval jediný spolehlivý způsob, jak odvést jeho pozornost. Jediný způsob, jak umožnit Sofii, aby unikla.

Bylo jí jasné, že si tím může vysloužit kulku do zad, ale přesto vyrazila na útěk.

Neuběhla ani dva kroky a loupežník ji popadl za zápěstí a drsně otočil k sobě. Zakopla o kámen a skácela se mu přímo do pevné, široké

náruče. Odhodila si vlasy z očí a zaklonila hlavu, aby se na něj mohla zpříma podívat. Strach opět bláhově vystřídala zloba.

Měsíční světlo mu poprvé ozářilo tvář.

Pamela ztuhla, všechny plány na útěk byly zapomenuty.

Úzké štěrbiny v kožené masce, která mu kryla vrchní část obličeje, odhalovaly oči stejně jasné a stříbřitě šedé, jako světlo měsíce. Pamela byla dost blízko, aby mohla spočítat každičkou z hustých řas, které rámovaly jejich omračující hloubku. Nos měl silný, ale trošku křivý, jako by se zúčastnil více hospodských rvaček, než bývá obvyklé.

Ačkoliv ji bez potíží zvládl jednou rukou, těžce dýchal a zuby měl zaťaté, jako by bojoval s jakýmsi nepřítelem, kterého nikdo z nich neviděl.

Měl výraznou bradu, nad kterou byl v pravé tváři překvapivý, výrazný dolíček. Ústa měl teď sice semknutá do úzké linky, ale Pamela si lehce dokázala představit ničivý efekt, který by ten dolíček mohl mít na ženskou duši, kdyby se majitel usmál.

Dech se jí zadrhl v hrdle. I ona tomu kouzlu podléhala podobně, jako když ve vesnici zírala na onen plakát. Někdo by mohl namítnout, že ten lehce načrtnutý portrét může zobrazovat kteréhokoliv z přinejmenším tuctu mužů, ale Pamela by jeho předlohu rozpoznala kdekoliv.

Když pozvedla roztřesenou ruku a prsty mu lehce přejela po tváři, strnul jako žulová socha. Plakát byl tehdy na dotek chladný; jeho tvář však byla teplá a zdrsnělá jednodenním strništěm.

Ostře a zároveň slyšitelně se nadechl.

„Viděla jsem ten plakát ve vesnici,” přiznala a pohlédla mu plaše do

očí. „Jestli vás chytí, budou mít všechny důvody vás pověsit.”

„Tak to je možná načase, abych uloupil něco, co by za to pověšení stálo,” odpověděl a hlas mu zachraptěl tak, že to ucítila až ve špičkách u nohou.

„Jako například?” zašeptala.

Sklonil pohled k jejím rtům a dal ji odpověď, které se zároveň bála i po ní toužila.

Stisk na jejím zápěstí zněžněl; mozolnatým bříškem palce jí měřil

třepotavý pulz. Zavřel oči a přiblížil svá ústa k jejím. Rty už neměl

odmítavé, byly naopak měkké a teple zvoucí. S jejími si pohrával s ostražitou něžností, která byla mnohem nebezpečnější než hrubá síla.

Pamela velmi dobře znala jevištní polibky. Jejich účelem bylo předvést vášeň, aniž by ji někdo skutečně vyvolal. Dosahovalo se toho lehounkým kontaktem rtů - uhlazeným a suchým -, ve kterém nikdy nedošlo k jakémukoli propojení srdcí nebo duší.

To byl důvod, proč pro ni byl takový šok, když jí lupič prolomil sevřené rty jazykem. V tomhle polibku nic úpravného ani suchého nebylo. Jazykem obkroužil ten její - zkusmo, dráždivě, mučivě. S každým dalším útokem se snažil dostat hloub a hloub. Voněl po čerstvě rozmačkaném jehličí a dýmu ze spáleného dřeva a chutnal po whisky a nebezpečí.

Příliš pozdě si uvědomila, že už není zajatcem. Vůbec si nevybavovala, kdy jí uvolnil zápěstí. Ruce tak nějak samovolně přitiskla na jeho mužnou hruď. Dlaněmi vnímala každý úder jeho srdce, jako by bylo její vlastní.

I přes předchozí hrozbu se stále ještě nedopouštěl hrdelního zločinu. Konec konců, tento polibek neukradl, ale dostal ho dobrovolně. A to s takovou velkorysostí a nadšením, že by si ho netroufl odsoudit žádný soud v zemi.

Proplétal jí prsty hustými kučerami a klobouček jí postupně odsunul natolik, až jí visel za sametové stuhy na zádech. Hlavu jí hluboce zakláněl, aby jí mohl plenit rty bez jakéhokoli omezení.

Pamela v té chvíli zapomněla na Sofii i na vše spojené s nevydařeným hledáním vévodova dědice, zapomněla, že je jen pár šilinků dělí od naprosté chudoby, zapomněla na vše kromě čisté radosti a šílenství z polibků jakéhosi lupiče za měsíčního svitu.

To vše ale jen do té chvíle, než příjemný hukot v uších přervalo ostré zaječení a přiletěl třepotavý růžový předmět, který lupiči zaduněl o lebku.

Za svých dosud prožitých devětadvacet let byl Connor Kincaid dvakrát postřelen, třikrát pobodán a jednou se málem utopil v prudkém proudu malé říčky. Přežil zfušované oběšení a nos i žebra měl v nesčetných rvačkách zlámané víckrát, než by dokázal spočítat. Mohl však odpřisáhnout na svou čest, že ječící dračice mávající slunečníkem na něj nezaútočila ještě nikdy.

Útok by nebyl tak překvapivý, kdyby v tu chvíli nebyl hluchý, němý a slepý ke všemu kromě opojné chuti ženy, kterou svíral v náručí. Kolem silných prstů si zapletl husté kadeře jejích vlasů, takže byl v té hedvábné síti zcela uvězněn.

Její udýchané vzdechy byly jako píseň určená jen jeho uším. Dychtivý tlak malých rukou na hrudi prozrazoval nevinnost i hlad zároveň. Byl v pokušení ukrást tu první a nasytit ten druhý. Byl jen jediný polibek od toho, aby ji odnesl do lesa, položil na postel z mechu a právě tohle by provedl, kdyby ho náhle nepraštila po hlavě realita skrytá ve formě čehosi nařaseného a růžového.

Kdyby měla útočnice místo slunečníku pistoli, mohla ho stejně snadno střelit do zad. Za to, jak byl lehkovážný, by si přesně tohle zasloužil. Už před drahnou dobou se poučil, že osud je bezcitný vládce, který by se mu s chutí vysmál - třeba tím, že mu kdysi pomohl uniknout katově oprátce jen proto, aby ho teď nechal odstřelit kvůli jedinému ukradenému polibku.

„Pusť mou sestru, mizero!” ječela útočnice a rytmicky mávala útlou paží, jak ho improvizovanou zbraní tloukla po hlavě a ramenou.

Connor se otočil a pozvedl ruku, aby údery odvrátil. Slunečník byl obšitý peříčky a celé to vypadalo, jako by ho napadlo hejno krvelačných růžových vrabců.

Když ho prudce praštila přes pravé ucho, hlasitě zaklel a instinktivně zvedl druhou ruku s pistolí.

Dívka vrávoravě couvla, ale slunečník stále pevně svírala v pěsti. Než si všechno aspoň trochu srovnal v hlavě, prosmýkla se žena, kvůli jejímuž polibku mohl klidně přijít o život, kolem něj a vrhla se před útočnici. Pistole tak znovu mířila na její srdce. V neobyčejných jantarových očích jí zůstal všechen původní vzdor, ale tělo se jí po polibku ještě chvělo.

Pohled na obě ženy, které se před ním krčily, jen vydráždil jeho popudlivost. Nikdy nebyl zastáncem násilí na ženách, ale když se k němu doneslo, že po místních cestách cestují bez doprovodu dvě Angličanky ověšené šperky a kožešinami, nedokázal odolat pokušení. Plánoval, že je oloupí a nechá jít. Nepochyboval, že ze svých otců, manželů nebo milenců snadno zase brzy vymámí vše, co jim sebere. Před chvilkou ale zvažoval, že by si vzal něco, co se už nikdy nahradit nedá.

Chvilku na onu ženu upřeně hleděl, protože jí zazlíval, že se teď kvůli ní cítí jako zlosyn, kterým vpravdě je. Pak pomalu sklopil pistoli a zastrčil si ji za pas kalhot.

„Pusť mou sestru, mizero!” zopakoval. „A vy mně chcete vyčítat plytké bláboly?” Prstem ukazoval na útlou blondýnku, která na něj přes rameno starší z žen poulila kulaté, chrpově modré oči. „A kdo píše dialogy jí?”

Než stačila kterákoliv z nich zareagovat, přistoupil k dívce a sebral jí z ruky slunečník. V příští vteřině jej přelomil o koleno na dva úhledné kusy a ty zahodil do lesa. Dívka měla tu drzost nasadit ublížený výraz, jako by právě ulomil hlavu její oblíbené panence.

Bruneta s ostrým jazykem a medovými rty na něj vrhla podobně vyčítavý pohled a objala dívku kolem ramen. „Sofie, jak jsi mohla být tak hloupá? Mohl nás kvůli tobě obě zabít.”

„Promiň, Pamelo,” odpověděla blondýnka a ušklíbla se směrem ke Connorovi, „ale nechtěla jsem se jen koukat, jak mi nějaký neotesanec znásilní sestru.”

Po těch slovech Pamela sklopila zrak a podívala se na zmíněného neotesance zpod řas. Sledoval jejich slovní výměnu s rukama složenýma na prsou. Bylo to zvláštní, ale rozzlobený pohled a

rozmrzele zaťaté zuby mu dodávaly na přitažlivosti. Těžko ho mohla vinit z pokusu o znásilnění, když mu nejen

dovolila, aby ji líbal, ale ještě jí to bylo příjemné. Kdyby ji býval odvlekl do lesa a tam ji zneužil, nemohla by z toho vinit nikoho jiného než sebe.

Zaplavila ji usvědčující směs úleku a hanby. Pokud šlo o muže, byla vždycky pyšná na svou zdrženlivost. Jak by to s ní i sestrou asi dopadlo, kdyby zdědila matčinu slabost pro pěkné tváře a svalnatá ramena?

„Na mou obranu jsi nemusela riskovat ani slunečník, ani život. Vůbec žádné nebezpečí mi nehrozilo,” lhala. Donutila se přitom odtrhnout pohled od jeho tváře, ale stálo ji to víc úsilí, než si byla ochotna přiznat.

Sophie po ní střelila pohledem: „No, vzpomínám si, že jsi říkala, že si většina místních horalů spíš užívá s ovcemi než se že…”

Pamela jí zacpala ústa rukou: „To jsi mi špatně rozuměla. Říkala jsem jen, že dávají přednost ženám, které jsou. povolnější.”

Hodila po Skotovi nervózním pohledem. Ani sebemenší záblesk v jeho očích nenaznačoval, že se baví, ale byla by přísahala, že se mu prohloubil dolíček ve tváři.

„Prostě jsem ho zkoušela nějak zaměstnat, abys mohla utéct,” řekla Sofii. Pak ji pustila a otočila se upjatě k lupiči. „Mohu vás ujistit, pane, že nejsem zvyklá líbat neznámé muže. A lupiče už vůbec ne,” dodala.

Nehnul brvou. „To vám věřím, slečinko.” Zamračila se. Jak mohl vědět, že není zvyklá se líbat? To při tom byla tak nešikovná? Šokovalo ho snad, že se úplně přestala kontrolovat? Očekával ve chvíli, kdy se jí pokoušel rozevřít rty tím svým hedvábně horkým jazykem, že ona udrží ty svoje pevně semknuté?

Rozhodla se zachránit zbývající střípky důstojnosti, než se úplně rozplynou, a řekla: „Předpokládám, že na oficiální představování už je trochu pozdě, pane, ale jmenuju se Pamela Darbyová a tohle je má sestra Sofie.”

Díky mnohaletému tréninku, kdy matce pomáhaly s jevištními narážkami, Sofie předstoupila a vysekla bezchybnou poklonu. Když se narovnala, pohodila máslově zlatými loknami a jako bonus přidala

zatřepotání hedvábně hustých řas. V tomhle byla Sofie celá matka. Jakmile byl nablízku muž, byť i obyčejný hrdlořez, nemohla si pomoct a okamžitě se začala předvádět. Jako enfant

terrible si v divadle dokázala obtočit kolem baculatého malíčku každého muže. Od nafoukaných herců po posledního kulisáka.

Pamela si povzdechla a čekala, až Sofiinu kouzlu podlehne i lupič. Před ním to potkalo mnohem mocnější muže. Pamela dobře znala i všechny příznaky: těžkopádně neobratné údy, zamžený pohled, trapné zajíkání v řeči. A jakmile muže Sofiina krása oslepila, bylo Pamele jasné, že se ona sama změní v pouhou kulisu. Stejně nedůležitou a nezajímavou, jako bývá palma namalovaná na kusu dekorace.

K jejímu překvapení vrhl lupič sestřiným směrem jen zběžný pohled. Když naznačil úklonu, která byla vzhledem k jeho impozantní postavě překvapivě elegantní, zůstaly jeho zářící oči zafixované na ni.

„Je mi ctí poznat vás i vaši pěknou sestřičku, slečno Darbyová. Já jsem ten, kdo vám jen pobere pár cenností a pak zmizí.”

Jako by jim kočí ležící na kraji cesty chtěl připomenout lupičovy hanebné plány, zaúpěl a pokusil se ztěžka posadit. Z nehluboké rány nad obočím mu stékal pramínek krve. Lupič nehnul brvou. Vytáhl z kalhot pistoli a namířil na něj. Staříkovy ruce vyletěly do vzduchu.

„Tam je prosím nechte, dokud to tady se slečnami nevyřídím,” požádal ho lupič klidně.

Pamela si hned uvědomila, že odteď má jejich drama publikum. Nebo spíš fraška? Spustila ruce tak, aby mohla schovat v záhybech sukně taštičku, která se jí až dosud pohupovala na zápěstí.

Když viděla, že lupič nepotřeboval na zastrašení kočího o moc víc než pouhý pohled, vytvořila si podivně filozofickou teorii.

Kdo skutečně určuje osud člověka? Je to opravdu jen tak nahodilá věc, jako je původ? Pootočení vrtkavého kola osudu? Nemůžou něčí životní dráhu navždy pozměnit obyčejná náhoda a nečekaná příležitost?

Dokud nezachytila Sofiin vytřeštěný pohled, neuvědomila si, že se zamyšleně usmívá. Zakryla si ústa dlaní a snažila se vypadat patřičně vystrašeně. Lupič právě vytáhl zpoza pásku režný pytel a přistoupil k ní. Pistoli vrátil zase za pas.

„Co třeba začít tou hermelínovou pelerínkou, slečinko?” navrhl a natáhl ruku.

Pamela stáhla kožešinový přehoz váhavě z ramen. Zachvěla se pod ostrým útokem nočního větru, a vložila přehoz muži do dlaně. Přejel po něm rukou a v očích mu zasvítila chamtivost. Když ale jeho ruka dorazila na konec, zůstal mu na prstech chumel chlupů.

„Co to sakra je?” chtěl vědět a hleděl na tu urážlivou věc s jasně patrnou nechutí. „Krysa?”

Pamela se ušklíbla. „Jistěže ne. Můžu vás ujistit, že to je pravá jihoanglická herdfordshirská veverka.”

Pořád ještě zamračený tím kusem oděvu na zkoušku zatřásl. Chlupy byly všude, vletěly i Pamele do nosu. Ani se nepokusila potlačit kýchnutí.

Rychle odhodil pelichající přehoz do nedalekého křoví a zavrčel:

„Tak se radši podíváme na tyhle rubínové náušnice, ne?”

„Když jinak nedáte,” odepnula ozdoby z drobných lalůčků a vložila mu je do dlaně. Drahokamy mu v široké dlani zářily jako čerstvé kapky krve.

Zatímco je pozorně prohlížel, uznalá zář v očích mu pomalu hasla.

Pozvedl k ní zrak. „To je štras, že jo? Nic než bezcenný štras.”

Pokrčila rameny. „Je to možné. Všichni víme, že existují klenotníci, kteří občas bez výčitek zneužívají naivity zákazníků.”

Na to, až mu podá diamantovou brož zdobící klopu pláštěnky, už nečekal. Jediným krokem překonal vzdálenost mezi nimi, zajel jí rukou za límec, pevně přidržel látku a mrštnými prsty zručně uvolnil jehlici šperku. Když se svými prsty dotýkal jemné kůže jejího hrdla, cítila chvění. Než se brože zmocnil a ustoupil, setkali se na kratičkou chvíli pohledem.

Nepromarnil zkoumáním šperku ani vteřinu. Prostě jej vrazil mezi rty, zabořil do něj zuby a vzápětí jím znechuceně mrštil o zem. „Co to tady se sestrou hrajete za nebezpečnou hru, slečno Darbyová?”

„Takovou, kterou nemůžeme prohrát,” odpověděla a pomalu sunula ruku k taštičce.

Chviličku si ji měřil přivřenýma očima a pak natáhl ruku. „Spodky sem.”

Pamelina ruka ztuhla. Slyšela, jak za ní Sofie zalapala po dechu.

„Prosím?” zeptala se Pamela a dívala se na něj s novou podezřívavostí.

Během let u divadla potkala několik herců, kteří se vyžívali v tom, že se strojili do dámských šatů a hráli ženské role v pantomimě. Ovšem tenhle svalnatý horal rozhodně nevypadal na to, že by na sebe navlékal nějaké volánky a kraječky, naparoval se na jevišti a švitořil tam dvojsmyslné popěvky.

„Slyšela jste dobře. Spodky dolů a pěkně mi je podejte.”

Vrhla na něj ledový pohled. „Jak odolat tak romantické prosbě? S tím svým rtuťovitým jazykem musíte být pro ženy neodolatelný.”

Tentokrát nebylo o prohloubení jeho dolíčku žádných pochyb.

„Znám jisté triky, jak je z vás stáhnout, ale pochybuju, že byste se s nimi chtěla blíž seznámit.” Šlehl pohledem k Sofii. „Aspoň ne hned tady.”

Se vzteklým skřípěním zubů se k němu Pamela otočila zády. Vzápětí však zjistila, že z téhle strany na ni zírá kočí. Ruce měl ještě pořád vyfrčené do vzduchu. S mumláním se pootočila k lesu a sáhla pod sukni. Byla pevně rozhodnuta nedopřát tomu zloději ani jediný pohled, i kdyby jen na punčochu nebo ladný kotník. Po menším boji se jí podařilo osvobodit se z prádla. Musela si přitom pomáhat tím, že se opřela o kmen vedle rostoucí olše a poskakovala z jedné nohy na druhou.

Otočila se, a mrskla ten kus prádla lupiči po hlavě. „Tady to máte!

Doufám, že jste spokojený, vy odporný, nechutný křupane!”

Chytil je lehce jednou rukou a ani se nesnažil zakrýt úšklebek. „Už jsem se bál, že vaše náklonnost ke mně vadne.”

Podívala se jinam, do tváří jí stoupala horkost. Bez ohledu na to, že ji stále zakrývala vrstva pláštěnky, sukní, spodničky a punčoch, se cítila žalostně nahá. A teď navíc jako by se jí mrazivý noční vítr schválně pokoušel vetřít kolem lemu sukně výš, mezi pevně sevřená stehna.

Zamračeně se na muže podívala. Ještě že nenosila ty směšné proužečky francouzského hedvábí jako její matka. Její prádlo bylo z poctivé anglické vlny - decentní, praktické a nudné… přesně jako ona.

Když viděla, že tomu obnošenému kousku oděvu věnuje víc pozornosti, než jakou projevil u peleríny i brože, převládla nad podrážděností zvědavost. „Co to probůh vyvádíte?”

„Ústy nebo očima umí žena stokrát zalhat, ale pokud jde o prádlo, tak nikdy.” Přejel rukou po nedávno zalátaném lemu, až se dostal k otřepanému okraji. Když k ní konečně pozvedl oči, byly ztemnělé směsí nevíry a pohrdání. „Vy jste chudé, že jo?”

Pamela sebou trhla. Odsekl ta slova, jako by šlo o nezpochybnitelné obvinění, něco mnohem horšího, než je přepadení dvou bezmocných žen v lesní divočině.

Jeden by si pomyslel, že z ní situace, kdy byly bombardovány shnilým zelím a naklíčenými bramborami a utíkaly před rozzlobeným davem, vymačkala poslední zbytky hrdosti. Ale když teď musela čelit odsuzujícímu pohledu tohoto muže, cítila, jak se napřimuje a zvedá hlavu.

„Jistě, sestra a já se možná teď, po smrti matky nacházíme v trochu obtížné situaci. To ovšem neznamená, že jsme zcela bez prostředků.”

„Opravdu?” Zmuchlal ten kousek prádla a zahodil ho do křoví. Pak k ní pomalu vykročil a nutil ji tím stejně pomalu couvat. „Tak proč na sebe věšíte mrtvé hlodavce a falešné šperky? Jak to, že nosíte spodky zalátané tolikrát, že by se hodily tak akorát na hadr?” Postupoval dál, až zády narazila do kmene stromu a už neměla kam dál uniknout. Nikam, kde by ji neobklopovala ta jeho mužná vůně s nádechem dýmu. „A proč jste vyrazily do těchhle končin jen v doprovodu toho starého ubožáka? Ten že vás měl chránit?”

„No no.,” zaprotestoval kočí.

„Ticho,” umlčeli ho rázně oba současně a nespouštěli pohled jeden z druhého.

Kočí se ponořil do uraženého mlčení.

Lupič natáhl ruku, aby jí za ucho zastrčil neposlušnou kadeř. Jeho hlas byl stále hlubší a měkčí, až to zase byl samet a trny. „Už

vám došlo, co se mohlo stát takovým dvěma slečinkám, které nemají nikoho, kdo by je chránil?”

Pamela se snažila rozhodnout, jestli je to varování nebo vyhrůžka, když tu o sobě dala vědět Sofie. „Myslíte, že by je třeba přepadl nějaký loupežník a ukradl jim spodní prádlo?”

Nevěnoval jí pozornost, protože se stále soustředil jen na Pamelu.

„Proč předstíráte, že jste bohaté?”

Pamela pocítila, že jí zase začíná lézt na nervy. „Protože v takovém případě se k vám lidi chovají jinak. Když si myslí, že jste bohatý, jsou milí a vstřícnější a netváří se, že je chcete okrást. Neposmívají se, že máte obnošený živůtek, ani si nešeptají, že váš plášť vyšel z módy už před lety. Třeba jsme nechtěly, aby se nám posmíval - anebo hůř - aby nás litoval někdo, kdo si pravděpodobně za celý život nevydělal jedinou rozumnou denní mzdu.”

„Jo, to jsem jednou jeden den zkusil, vydělat si rozumnou mzdu,” odpověděl s kamennou tváří. „Jenže mi ten jeden den stačil. Dělal jsem, co jsem mohl, abych za těch pár drobných, které mi zaplatili, přežil, ale pak mi došlo, že nestojím o to mít hlad a bosé nohy. Že si radši sám vezmu, co potřebuju, aniž bych se doprošoval nějaké vykrmené anglické vrchnosti.”

Ačkoliv by to Pamela nerada přiznala, rozbouřila jí jeho drzá slova krev. Stejně jako nemilosrdný záblesk v jeho pohledu. V tu chvíli z něj vyzařovalo něco téměř vznešeného.

Vklouzla rukou do taštičky. Dřív než mohl zasáhnout zdravý rozum nebo než stihla ztratit nervy, vytáhla hezoučkou pistolku s perlami vykládanou rukojetí a přiložila mu ji na hruď. Palcem natáhla spoušť.

„Nerada ruším takový pohnutý proslov o právech Skotů a tyranských Britech, ale asi to teď budu já, koho budete muset žádat o dovolení.”

Když se v Pamelině ruce objevila pistole, kočí překvapením vyjekl:

„Vy jste se snad všichni úplně zbláznili!” Než mohl kdokoliv

zasáhnout, vyskočil a pustil se prudce dolů strání. Kočár, mušketu, koně i platící zákaznice nechal za sebou a ani se neohlédl.

„Kdybyste mi, slečinko, nemířila tou pistolí přímo na srdce, asi bych byl v pokušení s ním souhlasit,” řekl Connor a hleděl na ženu, která ho teď držela na mušce, s nově nabytým respektem.

Pistole byla maličká a měla perletí vykládanou pažbu a vypadala díky tomu spíš jako ženská tretka než jako zbraň, která by mu dokázala prostřelit hruď a ukončit jeho už beztak promrhaný život.

„Pamelo, co to pro všechno na světě děláš?” vykřikla Sofie, která byla v ještě větším šoku než kočí. „Zbláznila ses?”

„Ticho. Vím úplně přesně, co dělám.”

Connor kývl směrem ke zbrani v její ruce. Ruce, která byla pozoruhodně pevná, jak si s váhavým obdivem všiml. „Tak předpokládám, že taky víte, že v tomhle typu zbraně bývá jen jeden náboj.”

Sladce se na něj usmála. „Na tuhle vzdálenost je jediný náboj přesně tolik, kolik potřebuju. Tak, teď byste se mohl zachovat jako gentleman a podat mi svou pistoli.”

„Jestli o ni tak stojíte, budete si pro ni muset přijít,” uculil se na ni stejně sladce.

Úsměv jí z tváře zmizel. Ostražitě ho hlídala a po centimetrech se přibližovala, až se octla právě tak v dosahu svalnatých paží, které si založil na hrudi. Přiblížila se ještě o kousek a přinutila se k němu vzhlédnout přes prameny spadlých vlasů. Několik loken jí uniklo z vlásenek a teď jí teple mahagonová clona rámovala tvář.

Byla to zcela všední tvář - oválná jako medailonek, s rovným štíhlým nosem, vykrojenými rty a plnými tvářemi. Ale její oči. pod oblouky vyklenutého obočí zářily jako drahokamy, jako jantar. Vyzařovaly inteligenci, smysl pro humor. a provokativní náznak rošťáctví.

Upřeně těma očima hleděla do těch jeho a přitom se natáhla pro pistoli, kterou měl za pasem. Ve chvíli, kdy se hřbetem ruky otřela o napjaté svaly jeho břicha, zaváhala. Zvedl obočí, aby jí drze naznačil, že má pokračovat. Byla tak blízko, že cítil omamnou vůni šeříkové vody, která jí stoupala z vlasů.

„Opatrně, slečinko,” zamumlal. „Nikdo z nás nechce, aby ta věcička spustila, že ne?”

Když volnou rukou uchopila těžkou pažbu a vytáhla mu dlouhou hlaveň jemně zpoza pasu, cítil, jak se mu svaly na břiše napjaly.

Pomaličku od něj couvala a on ji pozorně sledoval. Zaujalo ho, jak dává pozor, aby po celou dobu, než ji pevně zastrčila za karmínovou šerpu pláštěnky, mířila hlavní pistole stále k zemi.

„A co teď, slečinko?” nadhodil. „Budete chtít moje spodky?”

„Ne, ale poprosím vás, abyste si sundal masku.”

Connor cítil, jak mu veškeré náznaky veselosti mizí z tváře. „Co když vám řeknu, že když už mě některá z mých obětí zahlédla bez masky., rozhodně pak nikdy neměla šanci něco dál vyprávět?”

Zarazila se, ale jen na okamžik. Pak zvedla hrdě hlavu a chladně ho odbyla: „Zase ty vaše vyumělkované řečičky?”

Connor se na ni dlouze zadíval, pak zvedl razantně ruku a s trhnutím rozvázal šňůrky, které mu na tváři držely nahrubo vyrobenou masku. Když se mu ten pruh kůže svezl z tváře, vystavil ji záři měsíce i Pamelinu dychtivě zvědavému pohledu.

Tentokrát se přiblížila víc, jako by si nedokázala pomoct. Zatímco ho obcházela se stále připravenou pistolí, stál napjatý jako struna.

I Sofie přistoupila blíž, ale vyděšený pohled upírala na sestru, ne na něj. „Já dobře vím, co ti běží hlavou, Pamelo, ale to prostě nemůžeš myslet vážně. Tenhle člověk je jen o málo víc než jen obyčejný barbar. Ten se k tomu nehodí!”

„Jak, nehodí?” vypěnil Connor.

„Jsi si jistá?” zeptala se Pamela a oči jí zasvítily čerstvým zájmem. Pootevřela plné rudé rty a dodala: „Jen si ho prohlédni pořádně! Věkem by více méně odpovídal. Široká ramena má a jeho výraz je sice trochu divoký, ale ušlechtilost by se v něm našla. Má v sobě náznak arogance. A nepochybné sklony velet.”

„A na krku jizvy po oprátce,” odsekla Sofie. „Uražený přední zub. Vlasy, které nikdo neostříhal, o česání nemluvě, celé měsíce. A způsoby burana.” Otřásla se a přitáhla si límec vlněného pláště těsněji kolem ramen. „Jestli se nemýlím, jen před pár minutami vyhrožoval, že nás obě zavraždí.”

Connor si zamračeně přejel jazykem po nepravidelné hraně ulomeného předního zubu a vzpomněl si na noc, kdy k tomu přišel. Nebyl zvyklý, aby přímo před ním dvě ženy probíraly jeho kvality, popřípadě jejich nedostatek. Začínal si připadat jako jeden z těch divokých afrických lvů, které nechal kdysi král Jakub předvádět k pobavení hostů na dvoře svého hradu Stirling.

„Musíš zapojit představivost,” říkala právě Pamela. „Konec konců, čím se liší nevzdělanec od gentlemana? Módním střihem kabátu a kalhot? Dokonale oholenou tváří?” Pamela právě kriticky zkoumala jeho větrem zcuchanou hřívu. „Důmyslným sestřihem, díky kterému se právě ostříhané vlasy stáčejí kolem límečku?” Pozvedla ruku a troufale mu konečky prstů smetla cosi z tváře. „Vsadím se, že když ho pořádně vydrbeme v horké vodě, bude k nerozeznání od těch hejsků, co se poflakují v Londýně po klubech White’s a Boodle’s.”

„Vy se o to dobrovolně postaráte, slečinko? Jestli ano, klidně mi

můžete tu pistoli vrátit, protože do takové věci jdu úplně dobrovolně.”

Mohla mu za takovou troufalost vrazit políček, ale místo toho se na

něj povzbudivě usmála.

„Je na něj vypsaná odměna,” připomněla Sofie. „Jak bys ho chtěla dostat ze Skotska?”

„Slyšela jsi ho. Nikdo z těch, kdo by ho mohli identifikovat bez masky, nezůstal naživu.”

„Nikdo naživu, přesně tak,” pronesla Sofie zasmušile.

Connor nemohl uvěřit vlastním uším. „Rozumím tomu dobře, že

mě vy dvě chcete unést?”

Pamela přikývla a tvářila se přitom roztomile zkroušeně. „Bohužel je to tak. Aspoň pro začátek. Až vám vysvětlím naši nelehkou situaci, věřím, že nás víc než rád doprovodíte do Londýna dobrovolně.”

Connor se ze samé bezradnosti uchechtl. Více než deset let se dokázal úspěšně vyhýbat ruce zákona, a teď ho tu chtějí unést dvě nafintěné Angličanky. A to všechno proto, že neodolal a za svitu měsíce si ukradl jediný polibek.

„Sofie, přines z kozlíku kus provazu,” zavelela Pamela.

Ačkoliv byl z výrazu Sofiina svůdně ženského obličeje stále patrný nesouhlas, sestřin příkaz poslechla.

Connor zakroutil varovně hlavou. „Jestli si myslíte, že tu budu jen tak stát a nechám se spoutat nějakou takovou káčou.”

„Nebuďte směšný,” uťala ho Pamela. „Ona na vás bude mířit pistolí.

Spoutám vás já. “

Pak už jednala energicky a efektivně. Vzala si od Sofie provaz a místo něj jí vtiskla do dlaně zbraň.

Connor zavrčel. „Ta holka má tak třicet kilo i s postelí. Kde by vzala dost síly, aby zmáčkla spoušť?”

„Na to bych moc nesázela,” odpověděla Pamela a zmizela mu i s provazem za zády. „Teda jestli rád nehrajete vabank. Sofie bývala vždycky strašně nervózní. Na vašem místě bych radši nedělala žádné nečekané pohyby.”

„Jestli jste mě chtěla vyděsit opravdu k smrti, proč jste jí jednoduše nedala do ruky slunečník?” zabručel Connor, zatímco mu Pamela drobnýma, ale silnýma rukama spoutala zápěstí a teď mu kolem nich obtáčela zbytek provazu.

Utáhla ho silným trhnutím, vzala si od sestry svou elegantní pistolku a přitiskla mu ji na žebra. Popostrčila ho a donutila, aby vykročil. Ušli však jen pár kroků a byla to ona, kdo zakopl.

Skousla si ret a rozhlédla se po ztemnělé cestě. Bylo jasné, že když ho teď měla v moci, nevěděla tak docela, co s ním. Connor sám by býval měl hned několik návrhů, ale bezpochyby by si za ně vysloužil pořádnou ránu pistolí do hlavy.

Ve větvích borovic se pomalu probouzel naříkavý vítr a s sebou nesl neklamnou vůni deště. Nakonec jí nezbylo nic jiného, než se na něj obrátit. Byla viditelně na rozpacích: „Je jen otázkou času, než se vrátí kočí a přivede s sebou vojáky. Je tu někde poblíž místo, kde bychom mohli přenocovat? Nějaký domek nebo jiné přístřeší?”

Connor sklonil hlavu, aby skryl pod vlasy úsměv. Stěží mohl uvěřit svému štěstí. Ze by nakonec osud nebyl až taková mrcha?

„Možná bych o takovém místě věděl. Ale musely byste si hned pobrat věci. Mám támhle koně dost velkého, aby vás i se sestrou unesl.”

„A vy?” zeptala se.

„Není to daleko, můžu jít po svých.”

„Po svých? Nebo chcete utéct?” podívala se na něj a ve snaze vypadat co nejhrozivěji přivřela oči. „Víte, že bych vás při něčem takovém opravdu nerada střelila do zad, že ano?”

„Proč bych utíkal? Když už jste mě tak svázala, doufám, že se mnou vy dvě budete mít nějaké zajímavé plány.”

Z jejího zrudnutí měl upřímně zlomyslnou radost. „To asi ne,” poznamenala mírně. „Jak už jsem říkala sestře, slyšela jsem, že vám horalům vyhovují spíš povolnější ženy.”

Naklonil se k ní a rty se přitom nebezpečně přiblížil jejím. „To jste neslyšela dobře,” zašeptal.

Brzy bylo jasné, že skotský výraz není to daleko znamená v angličtině „někdy za úsvitu bychom tam snad mohli dorazit, jestli předtím nezemřeme zimou”, s tím, že dost velký kůň byl synonymem pro chlupaté monstrum velikosti menšího draka. Pamelu by ani v nejmenším nepřekvapilo, kdyby to obrovské stvoření, které ji i Sofii rozvážně neslo, roztáhlo najednou křídla a začalo ze širokých nozder chrlit proudy ohně. Ačkoliv se zvíře zdálo celkem spokojené s tím, že se pomaličku plouží, nemohla se Pamela zbavit obavy, že jen čeká na příležitost. Trpělivě čeká na pokyn svého pána, aby se vzepjalo do výše a shodilo ji i sestru z nejbližšího srázu.

Vyčerpaná Sofie už spala opřená o Pamelina záda a tiše sestře pochrupovala do ucha. Kůň byl naštěstí dost velký i na to, aby unesl jejich dvě zavazadla, která si vyzvedly z kočáru. Zavazadla,

která obsahovala veškerý jejich pozemský majetek. Připevnit je bez horalovy pomoci k širokým koňským bokům nebylo snadné, ale nakonec to zvládly.

Slavný herec John Kemble by si snad býval mohl dovolit přivést na jeviště Královské opery skutečné koně a pro výjimečnou událost třeba i slona, ale Pamelina předchozí zkušenost s koňmi se omezila jen na ty dětské na dřevěné tyči. Zvíře se jí zdálo obrovské, nebezpečné a nevypočitatelně…, podobně jako muž, který je teď sebejistě vedl stále hlouběji do zapovězených stínů lesa, každým krokem dál a dál od civilizace.

Zamračila se na jeho široká záda. Ačkoliv je dlouhá cesta vedla občas divokým a kamenitým terénem, vypadal, jako by si vyšel na

odpolední procházku do poklidného Hyde Parku. Podle toho, jak pohodlně si vykračoval, mohl by takhle bez větší námahy pokračovat celou noc, přestože k tomu ještě vedl koně a ruce měl spoutané za zády. Když vyšplhaly na obzvlášť nepřístupný kopec, který Pamelu v boji o holý život přinutil přidržovat se ze všech sil zacuchané hřívy zvířete, měl dokonce tu smělost začít si pohvizdovat. Veselé noty se nesly svěžím vánkem a vtékaly jí přímo uší.

„Pane, prosím vás, co to je za melodii?” zavolala nakonec a doufala, že ho tím donutí zmlknout.

„Takový popěvek, říkají mu ,Dívka a lupič’,” odpověděl.

Ušklíbla se. „Když vezmeme v úvahu skotskou zálibu v romancích i tragédiích, nepochybuju, že si přislíbili věčnou lásku a nakonec došli nějakého strašlivého a krvavého konce.”

„Naopak. Lupič dívku svedl, pak zjistil, že je v posteli pěkně divoká a nemůže se ho nabažit.” Vrhl na ni přes rameno zlomyslný úsměv.

„Připravil ji o panenství a ona jeho o srdce.”

Pamela byla velmi ráda, že měla tváře už tak dost zrudlé od chladného větru, takže nebylo vidět, jak zčervenala. Connor nijak nepolevil ani v chůzi, ani ve hvízdání a zakončil melodii veselým trylkem.

Právě ve chvíli, kdy už se vzdala naděje, že někdy dorazí do cíle cesty, začaly se stromy rozestupovat a vítr naplno zaburácel. Vyjeli zpod větví borovic, které je až dosud chránily, na široký pruh travnaté louky.

Pamela zalapala po dechu. Hladové prsty větru, stejně jako nečekaný pohled, ji o něj téměř úplně připravily. Celý svůj dosavadní život strávila ve světě, který stále něco předstíral, a nikdy ji nenapadlo, že by podobná místa mohla existovat ve skutečném světě.

Bylo to, jako by ten hrad vyrůstal před jejich očima přímo z moře, jako by ho na tom kamenném ostrově vztyčil k nebi nějaký pohanský bůh. Přes prohánějící se mraky prosvítaly měsíční paprsky a koupaly jeho zdi a nízké i vysoké věže ve stříbřité záři. Zamrkala před tím úchvatným obrazem a napadlo ji, jestli stejně jako Sofie neusnula a neodplula do říše snů.

Sen by ovšem nevysvětloval husí kůži, kterou měla na rukách, ani slanou vůni moře, která se vznášela ve vzduchu. Teď už neslyšela jen řev větru, ale také hromobití vln, které narážely do rozeklaných útesů obklopujících hrad.

Očekávala, že je lupič zavede k nějaké odrané stodole nebo možná k jedné z těch mnoha zanedbaných chatrčí zdejších drobných farmářů, které míjeli během cesty. Tohle nečekala v žádném případě.

S trhnutím se probudila i Sofie. Když i ona uviděla cíl jejich cesty,

přešlo její pochrupování v zalapání po dechu. „Proboha!” zašeptala.

„Možná to není žádný lupič, ale nějaký král nebo tak.”

„Nebuď směšná,” umlčela ji Pamela. „Skotsko žádného vlastního krále nemá už dvě století. Vládne tu král Jiří, stejně jako u nás.”

„Tak je to třeba nějaký princ. Princ lupičů,” navrhla Sofie a v hlase jí zněl stále jasně patrný, ničím neumenšený úžas.

Pamela přenesla znepokojený pohled ze zámku k jejich hostiteli a přála si, aby to předtím nebyla ona, kdo poukazoval na nepochybně královské aspekty v jeho vystupování.

Cukl uzdou, aby koně donutil vykročit vpřed, a ona tak poprvé zahlédla úzký pruh země plný zákrutů, který spojoval louku se zámkem. V hloubce pod ním bičoval moře vítr a měnil je ve vířící masy bílé pěny, která se rozbíjela o skály.

Sofie zasténala, objala sestru pevně kolem pasu a zabořila jí obličej do zad. „Řekni mi, až tam budeme. Jestli se nám to vůbec povede.”

Když Pamela vzala v úvahu nárazový vítr a závratnou výšku, ve které se pohybovali, měla i ona strach, že v té hloubce zahynou. Jejich kůň však vyrazil vpřed s rozhodnou sebejistotou a stejně jistými kroky, jako šel jeho pán.

Byli napůl cestě ke hradu, když se z nebe spustily ledové poryvy deště. Než si stačila zakrýt hlavu kapuci, byly ale déšť i mrak, který jej přinesl, pryč, odváté prudkým závanem ledového větru někam dál. Místo toho, aby proklínala nestálé počasí, což by možná udělala v dřívějších časech, zaklonila prudce hlavu a nahlas se zasmála. Cítila přitom zvláštní radost nad krásou a divokostí toho všeho kolem. Bylo to, jako by letěli na křídlech draka přímo do pohádky.

Když přes měsíc přešel druhý mrak, který na chvíli ukryl lupiče ve stínech, úsměv jí z tváře zase tiše zmizel. Stále ještě nebylo jasné, jestli je jejich průvodce princ, nebo lidožrout.

Hluboká propast mezi zámkem a pevninou měla vytvořit přírodní příkop nepřekonatelný pro člověka a brutalitu jeho střelných zbraní. Když ale procházeli pod něčím, co kdysi muselo být zámeckým strážním domkem, zjistila Pamela, že propast ve svém úkolu zcela zklamala.

Lupič zastavil koně na nádvoří mohutné pevnosti. Měsíc, před chvílí ještě něžný, teď nevlídně a nemilosrdně osvětloval poničené stěny a hromady sesutého kamene. Zdálo se, že onen hrad z pohádky byl nakonec pouhou iluzí, o nic skutečnější než namalované kulisy na pozadí jeviště v představení Krále Leara. Když si pozorně prohlédla pozůstatky toho, co kdysi muselo patřit ke šperkům v koruně východního pobřeží, bodlo ji u srdce trochu překvapivým zármutkem.

I v tom pokročilém stadiu rozpadu se místu nedala upřít melancholická krása. Ukázalo se, že některé síně a věže zůstaly neporušené, ale pokud šlo o hradní kapli, byla jediným pozůstatkem dlouhá zeď, která se tyčila přímo nad mořem. Její strohá silueta strážila bílý, z rozpadajícího se vápence vytesaný kříž. Každičký centimetr odhaleného kamene byl pokryt mechem, který zjemňoval zubaté okraje bohatým příkrovem zeleně.

Vysoko ve zdi zelo doširoka rozevřené okno, ve kterém kdysi musel být zvon. Pamela jako by i teď mohla zaslechnout strašidelnou ozvěnu jeho vyzvánění, které svolávalo k modlitbě nebo do zbraně ty, kteří byli dnes už dávno po smrti.

Za zdí už nebylo nic, jen nekonečně hluboký pás indigového nebe a moře. Jako by se octli na samém konci světa.

„Co je to za místo?” zeptala se, hlas podvědomě ztišený do uctivého šepotu.

I mužův hluboký témbr jako by bral jistým způsobem ohled na případné duchy tohoto místa. „Tohle je místo, kde před více než sto padesáti lety povstal klan MacFarlanů poprvé proti jednotkám Cromwellovy armády. Než by nechali hrad padnout do rukou

nepřítele, raději ho sami vyhodili do povětří. Rozmístili nálože a odpochodovali do noci, na rozloučenou hrály jen jejich kvílivé dudy.”

Při pohledu na hromady suti, které ležely všude kolem jako symbol zmařených snů, se Pamele chtělo nad marností toho všeho plakat. „Vy jste jeden z těch MacFarlanů? Byl to váš klan?”

Přes měsíc přeplul mrak, který mu vrhl na tvář nový stín. „Obávám se, že můj praděd neměl ani odvahu, ani morální zásady starého Anguse MacFarlana. Prodal náš klan u Cullodenu Angličanům za třicet stříbrných.”

Pamela se bezděčně zachvěla. Ještě nikdy neslyšela, že by někdo pronesl slovo Angličan s tak mrazivým opovržením. Než ale mohla třeba jen pomyslet na to, že zaboří paty koni do slabin a pokusí se o bláznivý úprk za svobodou, mraky se rozestoupily a ukázaly lupiče, který na ni odspodu pozorně hleděl.

„Tak jsme tady,” řekl. „Veškeré pohodlí domova. Pomohl bych vám sesednout, ale.,” pokrčil širokými rameny, aby jí připomněl, že má svázané ruce.

„To je v pořádku. My to zvládneme,” ujistila ho, přehodila nohu koni přes šíji a svezla se na zem.

A svezla by se asi opravdu až na zem, nedůstojně by si kecla na pozadí, kdyby neudělal krok vpřed a nepodepřel ji. Vůbec si neuvědomila, že jeli tak dlouho, ani že její tělo není uvyklé na tak namáhavý způsob cestování. Chytila se ho za košili a zaťaté svaly se jí přitom třásly jako želé. Zato jeho hrudník, který pod

roztřesenýma rukama cítila, byl pevný jako skála a připomněl jí ony opojné okamžiky u kočáru, kdy se k němu tiskla, zatímco ji něžně líbal.

„Děkuju vám,” zamumlala se sklopenýma očima. Rychle se ho pustila a zkusila sama sebe přesvědčit, že těžce dýchá jen a pouze kvůli tomu pádu. Odstoupila od něj a prudký vítr jí foukal prameny vlasů do očí. „Není divu, že jste vy Skoti tak zdraví a zdatní. Bez toho byste v tomhle podnebí neměli šanci přežít.”

„Jen co budete mít v žaludku kapku naší whisky, přijde vám, že to není vítr, ale božský vánek, co vám jen tak šepotavě hladí tvář.”

S přivřenýma očima sledoval, jak natáhla ruce k sestře, aby ji uchránila podobně trapné situace.

Jakmile byla Sofie bezpečně na zemi, sáhla Pamela opět do taštičky pro svou drobnou pistoli a namířila na něj v naději, že tím znovu získá převahu. Jeho pistole byla bezpečně uvězněna v sedlovém vaku.

„Buďte tak laskav, pane, a veďte nás.”

„S největší radostí, slečinky,” protáhl, a než se otočil a vykročil do stínů, předvedl parodii lehké úklony.

Následovaly ho, ale Sofie ji chytila za ruku a zašeptala: „Jsi si jistá, že neděláme osudovou chybu?”

„Ne,” zašeptala sestra v odpověď. Sestupovaly za ním travnatou stezkou, která je vedla stále blíž k rozdivočelému moři. Pamele ubývalo odvahy s každým krokem.

Nejdřív měla pocit, že je ten člověk povede rovnou dolů přes hranu těch strmých útesů. V poslední chvíli však změnil směr a vedl je pod kamennou klenbu k několika nízkým, úzkým schodům, které jako by se ztrácely přímo v zemi.

„Tady opatrně,” varoval je. „Kdybyste padaly, nemám vás jak chytit.”

Sám by se taky neměl jak chytit, kdyby zakopl, uvědomila si Pamela a trochu se zastyděla. Když ale zmizel v šedém přítmí, byly jeho kroky stejně jisté a pravidelné jako cestou v lese. Než ho následovaly, vyměnily si se Sofií nervózní pohledy. Burácení větru se brzy vytratilo. Jak postupovali hloub pod zem, obklopovalo je tísnivé ticho přerušované jen pravidelným zvukem kapek dopadajících na kámen a tichý zvuk jejich vlastního dechu.

Pamela už začala přemýšlet, jestli ty schody nevedou až do samých útrob pekla, když pod sebou zahlédla útlý proužek světla. Lupič se zastavil a počkal, až ho dojdou.

Kývl směrem k velkým dubovým dveřím zasazeným hluboko do kamenné zdi. „Budete ochotna ujmout se úlohy hostitelky?”

Pamela sevřela prsty ledově chladnou kliku a opřela se do dveří. S lehkostí se otevřely a zvaly návštěvníky dál.

Nedokázala odolat svůdnému vábení tepla a světla a bez dlouhého rozmýšlení prošla těsně kolem lupiče dovnitř. Nebyla to žádná zavšivená kobka, jak se obávala, ale jen dlouho opuštěný klenutý prostor vedoucí k věži, která už neexistovala. V kamenném krbu u

protější zdi praskal oheň. Pamela si s úlevou oddechla. Dlouhá místnost s nízkým stropem byla nejen vyhřátá a suchá, ale také útulná a vlídná.

Alespoň do chvíle, než se rozezněla ozvěnou cvakajících kohoutků přinejmenším tuctu pistolí.

Jeden po druhém se jejich majitelé vynořovali z temných koutů, oči jim chtivě hořely a oplzle se usmívali.

Největší z nich měl v uchu stříbrný kruh a pod rozepnutou vestou dobronzova opálenou hruď. Prohlížel si obě dívky odshora dolů s žoviální důvěrností, ze které Pamele tuhla krev.

Když rozevřel v úšklebku masité rty, odrazila se mu zář plamenů od zlatého předního zubu. „Teda, Connore, cos nám to dneska večer přived?” obrátil se na jejich průvodce. „Lehký holky, nebo nevěstinky?”

„Ani jedno,” odpověděl Connor. Lehce ze zápěstí setřásl pouta, jako by to byla jen hedvábná stužka, a zručně odebral Pamele z rukou pistoli. „Pokud jste na něco takového dostali dneska v noci chuť, budete si je muset někde ulovit sami.”

Pamela na něj nevěřícně zírala.

Zastrčil si pistoli za pás kalhot a jedním prstem jí jemně zavřel v údivu otevřená ústa. „Nic si nevyčítejte, slečinko. Podobně jsem se kdysi zbavil pout, abych unikl oprátce, a kat měl tehdy se svazováním určitě větší zkušenost než vy.”

Pamela chtěla něco říct, ale zajíkla se. Nedokázala by vysvětlit, proč ji tak rozčililo, že zmařil její vcelku směšný pokus o únos tím, že je zavedl přímo do pasti. Ale rozčilená byla. „Vy., vy.”

„Ničemo?” napověděl jí jeden z mužů.

„Darebáku?” zkusil to jiný.

„Sviňáku, svinský zkurvený haj…”

„To by stačilo,” uťal je Connor. „Nepochybuju, že mě tady mladá dáma ocejchuje dost sprostě i bez vaší pomoci.”

Pamela zmlkla a založila si paže na prsou. „O tom nepochybujte. Klidně šetřete dechem. Pro takové snad ani dost silný výraz neexistuje.”

Obr, který si ji i sestru před chvílí s mlsným výrazem prohlížel, nadšeně zaryčel. Kolem hlavy se mu rozježila změť rudohnědých copánků. „Páni, ta se teda hned tak nelekne, co? Odvážný slečinky, ty já rád. Dyž mi ji na hodinku pučíš, dám ti džbánek whisky a paklík tabáku.”

Pamela instinktivně couvla směrem ke Connorovi. Před vilným lidožroutem dávala přednost zlu, které už znala.

Connor zavrčel: „A na co by ti bylo těch zbývajících padesát sedm minut, Brodie?” Ostatní se hurónsky rozchechtali, ale Connor se hned obrátil i k nim. „Byl bych rád, kdybyste si radši nechali zajít chuť všichni. Tahle slečinka je moje.”

Jasně vyjádřený nárok muže umlčel a vyvolal v Pamele zachvění.

Úšklebky i zbraně postupně zmizely ze scény.

„A co ta malá?” zeptal se Brodie a v hlase mu zaznělo až dětské žadonění, které neladilo s jeho mohutným trupem a pažemi spletenými z provazů svalů. „Je mi jasný, že bys zvlád obě i s těma spoutanýma rukama, ale snad není třeba být lakota, ne?”

Connorova tvář natolik znehybněla, že Pamela dostala strach, že snad nároky toho pitomce promýšlí. Připravila se vyškrábat oči prvnímu, kdo by se sestry pokusil byť jen dotknout, i kdyby to měl být sám Connor.

Především kdyby to měl být Connor.

„To, co bych od tebe, Brodie, fakt chtěl, je, abys tady mladou slečnu odvedl vedle a uvařil jí hrnek čaje s trochou whisky. Aby se jí trochu rozproudila krev.” Když se Brodiemu rozlil po tváři široký úsměv, Connorovy šedé divoké oči se naopak varovně zúžily. „Ta slečinka je dáma a já očekávám, že se s ní podle toho bude zacházet.”

Brodie protáhl tvář. Connor se natáhl, aby Sofii postrčil dopředu. Neochotně se pohnula a vysílala k Pamele prosebné pohledy. Oči měla rozšířené strachem a tvář bílou jako z vosku.

„Nic se jí nestane,” zamumlal Connor zastřeným hlasem až nebezpečně blízko Pamelina ucha. „Máte mé slovo.”

Pamela nedokázala pochopit, proč má sklony mu to věřit. Notabene v situaci, kdy jí osobně nic podobného nezaručoval.

Aby Sofii povzbudila, povedlo se jí vykřesat uklidňující úsměv. „Má pravdu. Musíš být promrzlá na kost. Klidně tady s tím milým pánem jdi a dej si horký čaj, ano?”

„A co ty?” opáčila Sofie a vrhla podezíravý pohled na Connora.

Pamela zadržela dech. Čekala, že i o ní teď prohlásí, že i ona je dáma a bude se s ní podle toho zacházet. S mimořádným respektem vhodným pro tak jemné a ušlechtilé stvoření.

Mlčel. Nevydržela to a protrhla rostoucí mrtvé ticho výbuchem pronikavého smíchu: „Nelam si se mnou hlavinku. Já a tady pan.,” vrhla na něj tázavý pohled.

„Kincaid,” uvolil se.

„. já a pan Kincaid tady mezitím něco v klidu probereme.”

Jeden z mužů dloubl vedle stojícího parťáka do žeber a bylo jasně slyšet jeho schválně slyšitelný šepot: „Až to něco slečinka s našim Connorem prodiskutuje, bude z toho mít aspoň čtrnáct dní nohy pěkně do O.”

Parťák přikývl. „To jo. Říká se, že tehdy toho mládence kat pustil, když mu došlo, že když ho pověsí, bude mít všecko eště delší.”

Pár chlapů kolem se uchechtlo a Pamela zavrtala oči do kamenné podlahy a úporně si přála, aby se jí propadla pod nohama.

Na Connorův úsečný příkaz přistoupil Brodie k Sofii a nabídl jí urostlé rámě. Jeden by skoro uvěřil, že ji doprovází na večeři ve výstavní čtvrti Mayfair.

„Jste vdaná, slečinko?” vyzvídal, když se do něj Sofie s bázní zavěsila. Když zakroutila s podezíravým pohledem hlavou, široce se na ni usmál a zlatý zub se mu zableskl v záři ohně. „A chtěla byste se vdávat?”

Pamela si povzdychla. Zachránila sestru před oplzlými nabídkami vikomta jen proto, aby teď Sofie dostala svou první legitimní nabídku k sňatku od vilného bandity se stříbrným kruhem v uchu a svíjejícím se hadem vytetovaným na bicepsu.

Connor jediným pohledem odvelel ostatní muže z místnosti. Potichu brblali a při odchodu šoupali nohama po kamenné podlaze, ale nevypadalo to, že by mu chtěli odporovat víc, než to nedávno zkusil kočí. Bylo jasné, že k prosazení svého nepotřeboval ani nabitou pistoli.

Což ovšem pro moji budoucnost nevěstí nic dobrého, pomyslela si ponuře.

Budoucnost ještě potemněla, když se Connor sehnul pro provaz, kterým ho předtím svázala. Přiblížil se. Zůstala stát, protože jí bylo jasné, že její pokus o útěk by byl pro oba zbytečně trapný. Stála tam, prkenně vzpřímená, když tu ji jednou silnou rukou popadl za loket a dostrkal ji k dřevěné židli, která stála hned vedle krbu. Z jeho sevření cítila, že nestrpí žádný odpor.

V jednu chvíli stála pevně na vlastních nohách, v druhé dopadla s nedůstojným žuchnutím na židli. Jak se k ní skláněl ve světle plamenů, vypadal ještě větší. Když se mu chtěla vzdorně podívat do očí, musela dokonce zaklonit hlavu.

Studoval ji přivřenýma očima a rukama si pohrával s provazem. Jedním koncem si obtočil pravé zápěstí a pak uchopil volný konec do levé ruky. Polkla, aby uvolnila sevřené hrdlo, a čekala, až jí provazem obtočí zápěstí, nebo ještě pravděpodobněji krk. Když hodil provaz do krbu, nedokázala skrýt úžas.

„Nemyslím si, že budeme něco takového potřebovat. Vy ano?” obrátil se k ní mile, jako by mluvil k dítěti.

Pamela roztřeseně vydechla. Věděla, že má pravdu. Při jeho síle a velikosti by se s ním mohla rvát ze všech sil, ale stejně by nakonec podlehla.

„A už vůbec ne, když mám tohle,” dodal a vytáhl zpoza opasku její elegantní, perletí zdobenou pistolku.

Jak ji tak obracel v záři plamenů ze strany na stranu, nemohla z ní Pamela odtrhnout oči. Ani z něho.

Obdivoval blýskavou krásu zbraně ze všech úhlů. „Člověku se ani nechce věřit, že se dá takovou krásnou věcičkou zabít, že?”

Ani nehlesla, protože se bála byť jen pípnout. Kdyby jí býval

přivázal ruce i nohy k židli, nemohla být paralyzovaná víc.

Naklonil se blíž, až na ni padl jeho stín. Když ucítila chladný polibek hlavně na spánku, zalapala po dechu.

Přejížděl jí hlavní po tváři a křivce čelisti a hlas měl teď hlubší. „Tak krásná, a přitom tak nebezpečná. Stejně jako její paní.”

Hlaveň jí přejela po rozechvělých rtech tak něžně, že se jí to možná jen zdálo. Pak sjela ještě hloub, až k prohlubni na spodní části krku. Zavřela oči a cítila, jak ji tělo zrazuje, když pod tím ocelovým pohlazením celé hoří.

Přesunul hlaveň ještě níž a Pamela doširoka rozevřela oči ve chvíli, kdy jí zbraní nadzvedl lem pláštěnky a přitiskl pistoli na vzdouvající se prs přesně nad srdcem. Zahleděl se jí do očí. A stiskl spoušť.

Z hlavně vystřelila kytice pestrobarevných pírek a z hrací skříňky umístěné v pažbě spustila veselá, břinkavě zvonivá melodie. Pamela tlumeně vyjekla a vytrhla se mu. Měla z té jeho hry nervy úplně nadranc.

Connor se napřímil, aby vyfoukl dým z hlavně, čímž rozčeřil barevná peříčka. V šedých očích mu hrálo ďábelské pobavení.

Pamela do něj zabodávala pohled. Srdce jí pořád ještě bilo tak prudce, že se bála, aby jí nevyskočilo z hrudi. „Jak dlouho už to víte?”

„Že to je jen hračka, jsem začal tušit, když vám dělalo takový problém mířit na mě mou vlastní pistolí.” „A kdybyste se mýlil?”

Pokrčil rameny. „Tak už bychom si tady nepovídali, že?” Jako by nedokázal té příležitosti odolat, polechtal ji barevnými peříčky pod bradou. Jako milující strýček, který zkouší vymámit úsměv z mrzutého dítěte.

Rozzuřená tou povýšeností na nejvyšší míru mu vyrazila pistolku z ruky. Zarachotila o podlahu a udeřila do kamenné zdi. Poslední zvonivý zvuk melodie odumřel ve falešném zanaříkání.

„Když jste věděl, že je ta zbraň jen rekvizita, proč jste se nechal držet v zajetí?”

Zakřenil se. „Celou dobu jsem doufal, že mě se sestrou unesete.”

Na tváři se mu zase objevil ten dolíček a to ji rozzuřilo ještě víc.

„Proč? Utekla vám nejoblíbenější ovce?”

Dolíček zmizel. Založil si svalnaté paže na prsou a schválně nechal v hlase naplno zaznít místní přízvuk: „No, my flirtujem s dobytkem jen v případku, že nejni po ruce žádná ochotná ženská.”

„Nebo i neochotná?” uťala ho, ale zalitovala těch slov hned, jak je vypustila z pusy.

Střetli se pohledy a vpíjeli se do sebe, dokud se doutnající hromada polen v ohništi nesesula do kaskády ohnivých jisker. První uhnula pohledem Pamela.

Když konečně promluvila, měla tichý, ale pevný hlas. „Nechte mou sestru jít. Nezaslouží si, aby zaplatila za mou hloupost. Postarejte se, aby se dostala do bezpečí, a já vám nebudu dělat potíže. Já., já.,” polkla a zavřela oči. „Udělám všechno, co budete chtít.”

Connor pozoroval její odvrácenou tvář a bohatá fantazie mu vykreslila detailní obrazy všeho, co by mohla udělat, protože si to on bude přát. Lehký nach jí dodal na půvabu. Byla jako anglická růže - nikdo by nevěřil, že dokáže vykvést v kamenité půdě tak větrné a drsné země, jako je tahle. A teď tu stál on. S veškerou

mocí rozdrtit její křehké okvětní lístky, i její nedůtklivou hrdost, jen tak v pěsti. Kdyby to udělal, asi by se měl cítit silný, neporazitelný. Místo toho si připadal jako mizera, kterému se nedá věřit. Jako muž, který by utrhl květinu z prachu cesty jen proto, aby ji mohl držet v dlani a pozorovat, jak uvadá.

„To je, slečinko, nabídka hodná vznešeného ducha. A hodně svůdná, to si pište. Ale já nemám ani přinejmenším v úmyslu předhodit vaši nevinnou sestřičku - ani vás - té smečce vlků ve vedlejší místnosti.”

Nemohl než obdivovat její kuráž, se kterou sebrala sílu a pohlédla mu zpříma do očí. „A vlk v téhle místnosti?”

Vlk v téhle místnosti strávil příliš mnoho let tím, že splácel své rozkoše zcizenými penězi, a toužil po něčem vzácnějším.

Ve strachu, aby něco z toho hladu v jeho očích nezahlédla, poklekl a začal jí rozvazovat jednu z maličkých polovysokých bot.

„Co to děláte?” dožadovala se Pamela na svém únosci odpovědi.

Polovinou své bytosti se obávala, že jí opravdu odpoví.

On ale držel jazyk za zuby a jediné, co jí zbývalo, bylo bezmocně sledovat, jak jí stáhl botu a odložil ji stranou. Opřel si její chodidlo o sval svého stehna, plameny přitom zdůrazňovaly světlejší pramínky v jeho vlasech. Měly teplý odstín javorového sirupu.

Pokud šlo o její punčochy, byly v ještě horším stavu než spodní prádlo. Z obnošeného hedvábí vykukoval malíček, který byl z toho ponížení celý zrůžovělý.

Když jí zul druhou botu, uchopil její kotník do obou rukou a Pamela ucítila, jak se zarděla. Muž neměl dámský kotníček ani zahlédnout, natož se ho dotknout. Proto jich tolik milovalo návštěvy divadel, kde mohli nepokrytě civět na spoře oděné sboristky, jak se jim zlíbilo.

Dokud jí Connor nezačal energicky masírovat chodidla, neuvědomila si, jak prokřehlé a unavené nohy má. Z jeho dotyků jako by sálalo teplo a pronikalo obnošeným hedvábím jejích punčoch. Když jí zabořil bříško palce do chodidla, musela se kousnout do rtu, aby ani povzdech neprozradil, co cítí.

Rychle na ni pohlédl, ve tváři vědoucí úsměv. „Vám Angličanům asi nikdy nedojde, jak můžou být tyhle končiny

nebezpečné,” pronesl, když začal stejným způsobem mučit i její druhé chodidlo. „Máte pocit, že vás jen tak trochu zebou nohy, ale pak se k tomu přidá trochu vlhka, a můžete přijít o jeden dva prsty.”

Pamela se zabořila hloub do židle, oči se jí občas rozostřovaly, jak jí díky jeho znalým rukám z těla odplouvalo napětí. Jestli jí nepřestane laskat chodidla tím vyzývavým způsobem, hrozí jí mnohem větší nebezpečí, než že jen přijde o prst na noze.

Znovu zaostřila. S trhnutím se posadila a napřímila se jako loutka. Už se to stalo zase. Poddala se vábení stejně, jako by to udělala její matka.

Vymanila mu chodidla z rukou a schovala je pod lem sukně. „Než si nechat oždibovat prsty vlkem, to radši o jeden nebo dva

přijdu.”

Pobaven jejím ostražitě zamračeným výrazem se Connor zvedl a začal obcházet její židli. „Osobně jsem radši, když mě označují za

pravého vlka než za vlka v rouše beránčím. Především za nějakého, který by nosil nepravé kožešiny, falešné šperky a pistole, co se jen tváří, že by mohly střílet. Slečno Pamelo, je aspoň něco, co u vás opravdu platí?” Natáhl ruku, aby mezi prsty promnul zářivý pramínek jejích vlasů, a přál si, aby dokázal zapomenout, jak vřelé a skutečné byly její rty, když je pootevřela, aby přivítala jeho polibek. „Je to vůbec vaše pravé jméno?”

„Samozřejmě, že to je moje jméno! Naše matka byla ta velká divadelní herečka Marianne Darbyová. Snad jste o ní slyšel, ne?”

Z tváře jí sálala taková naděje, že Connor potlačil ironickou odpověď a místo toho jemně poznamenal: „Obávám se, že jsem v posledních letech neměl dostatek příležitostí navštěvovat divadla. Už jste dříve zmínila, že vaše matka zemřela, ale kam se poděl pan Darby? Proč vás a vaši sestru otec nezamkl v podkroví, nebo neposlal do kláštera. nebo do nějakého ústavu?”

„Žádný pan Darby není,” informovala ho. „Pokud tedy nepočítáte matčina otce. Ten ale zemřel, když byla ještě dítě.”

Svým bezděčným přiznáním Connorovi jen připomněla, že i on měl kdysi to štěstí mít rodiče, kteří ho zbožňovali. „Takže když vaše matka zemřela, rozhodly jste se vydat na Skotskou vysočinu a unést prvního lupiče, který vám zkříží cestu.”

„Mám vám snad, vážený pane, připomenout, že jste to byl vy, kdo nás zastavil?” opáčila podrážděně. „My jsme sem přijely hledat muže, nikoliv lupiče. A ne jen tak nějakého muže, ale dědice velkého jmění.”

Connor sáhl po druhé židli a posadil se proti ní. Teď měla veškerou jeho pozornost. „Jak velkého?”

„Jeho otec patří k nejbohatším lidem v celé Anglii. A taky nejmocnějším. Vévoda z Warricku řídí jediným lusknutím prstů služebnictvo tuctu domácností, flotilu obchodních lodí a většinu členů parlamentu.” Sama mu troufale luskla prsty před nosem, aby své tvrzení ilustrovala. „Ale nic z jeho bohatství ani moci mu nebylo schopno zajistit to, o co stál ze všeho nejvíc: vrátit mu syna, který se ztratil téměř před třiceti lety.”

Connor se zamračil. „Co se mu stalo? Utekl? Unesli ho kvůli výkupnému?”

„Nic z toho. Zdá se, že vévoda byl v mládí hodně na ženské. Většina rozmazlených paniček se tváří, že nic nevidí, když si jejich muž odskočí jinam, ale jeho žena ne.” Pameliny jantarové oči prozářil záblesk obdivu. „Když během jakéhosi plesu nachytala vévodu s milenkou v jejich posteli, vzala jejich právě narozeného syna a utekla s ním.”

V Connorově hlase zněla jasně slyšitelná nedůvěra: „A to ten vévoda hledá syna skoro třicet let?”

„Věřím, že ztratil naději už před dlouhou dobou, ale v poslední době začal hledat s novým zápalem.”

„Proč teď, po všem tom čase?”

„Protože umírá,” odpověděla Pamela prostě. „Už pár let se mu zhoršuje zdraví a podle drbů mu zbývá už jen pár měsíců, jestli ne týdnů života. Věřím tomu, že právě tohle ho donutilo, aby nabídl odměnu.”

„Odměnu?” Connor si přisunul židli ještě blíž k ní. O odměnách věděl všechno. Právě teď byla vypsána jedna celkem vysoká na jeho vlastní hlavu. Věděl taky, že odměna vypsaná na mužovu hlavu ještě neznamená, že ten muž má nějakou cenu.

Pamela se v židli předklonila a oči jí zářily vzrušením. „Vévoda nabízí deset tisíc liber komukoliv, kdo mu přinese důkaz, že je jeho syn stále naživu.”

Connor tichounce hvízdl. „Když je v sázce tolik peněz, to se vsadím, že vy a sestra nejste jediní, kdo toho mladíka hledá.”

„To je možná pravda, ale my jsme jediné, kdo hledá na správném místě.”

„Jak si tím můžete být tak jistá?”

Naklonila hlavu a chvilku si ho prohlížela. „Věřit muži, jako jste vy, to bych byla pěkný blázen, že?”

„No, to jo,” souhlasil uvážlivě. „To byste byla.”

Dívala se na něj zkoumavě ještě chvíli a pak potřásla hlavou. „No, teď když jsme zjistili pravdu, tak na ničem z toho asi nezáleží.”

Connor by si býval pomyslel, že jeho zájem dosáhl vrcholu ve chvíli, kdy v jejich konverzaci padla slova velké bohatství a odměna. Ovšem mýlil se. Když Pamela zanořila ruku do živůtku pláštěnky a zalovila

rukou mezi plnými ňadry, celý se v židli narovnal a cítil, jak zbytek jeho těla zpozorněl. Už jí málem nabídl pomoc, když tu konečně vytáhla kousek přeloženého papíru zežloutlého stářím.

Rozložila si s krajní opatrností papír v klíně. „Po více než třicet let byli všichni přesvědčeni, že vévodkyně vzala dítě a utekla s ním do Francie, takže se veškeré hledání upíralo právě tím směrem.” Ťukla do papíru jedním z pečlivě udržovaných nehtů. „Tenhle dokument dokazuje něco jiného.”

„Co to je?”

„Dopis, který vévodkyně sepsala noc předtím, než uprchla. Dopis adresovaný její letité přítelkyni z dětství, ženě, ke které se už nemohla hlásit beze strachu, že tím ohrozí svou vlastní pověst, ale která byla zároveň vždy její nejvěrnější a nejvzácnější důvěrnou přítelkyní. Tou ženou byla Marianne Darbyová.”

Pameliny jantarové oči se zamžily, když jemně pohladila rozpadající se voskovou pečeť, která kdysi chránila obsah dopisu před slídivými pohledy. „Tohle je jediný důkaz, že vévodkyně nikdy neměla v úmyslu odplout do Francie. Přiznala mé matce, že si rezervovala tu plavbu jen proto, že chtěla svého manžela úmyslně svést na špatnou stopu. Přitom po celou tu dobu plánovala, že se uchýlí ke svému dědečkovi z matčiny strany, muži, který kdysi býval mocným zemanem na Skotské vysočině, ale…”

„… ale kterého o všechno připravili Angličané” dokončil za ni Connor. Takový konec mělo až příliš mnoho příběhů. Včetně toho jeho. Kývl směrem k dopisu: „Jak jste se k němu dostala? Našla jste ho mezi matčinými věcmi poté, co zemřela?”

Pamelin obličej ztvrdl. „Veškerý její majetek zničil tentýž oheň, ve kterém našla smrt. Dopis nám po její smrti předal právník.” Ústa se jí stáhla do podivného, smutného úsměvu: „Bohužel, to je vše, co nám zanechala.”

„A žádné jiné dopisy vaše matka už od té vzácné ženy nedostala?

Ani třeba krátký vzkaz, že do dědečkova domu dojela v bezpečí?”

„Po celá ta dlouhá léta ani jediný řádek,” zavrtěla Pamela smutně hlavou. „Teď už ale víme proč. Podle jedné staré ženy, kterou jsme se Sofií našly ve Strathspey, až tam nikdy nedorazila. Tehdy byla krutá

zima a ona i její dítě zemřely na vysoké horečky někde poblíž Balquhidderu.”

Oba na několik minut umlkli.

„Třeba by byl ten vévoda stejně vděčný i za důkaz o osudu svého dítěte,” poznamenal Connor po chvíli. „Přinejmenším by ten chudák mohl v klidu zemřít s vědomím, že jeho hledání skončilo.”

Pamela na něj zasmušile pohlédla. „Už jste slyšel to pořekadlo o smrti pro posly špatných zpráv? Vévodova pověst docela nahání hrůzu. Obávám se, že kdybychom mu přinesly tak špatné zprávy, dostal by chuť nechat nás vsadit do vězení a už bychom nikdy nespatřily denní světlo.” S vévodkyniným dopisem stále v sevřené ruce vstala ze židle a odstoupila o několik kroků, než se k němu opět otočila. „Proto jsem si říkala, že by možná bylo vůči vévodovi ohleduplnější a pro nás finančně přínosnější, kdybychom mu doručily přesně to, co celou tu dobu hledal.”

V jejím výrazu bylo tolik naděje, tolik podmanivého půvabu, že Connor neodolal a zeptal se: „A to by jako mělo být co?”

Usmála se s něžnou upřímností: „No přece vy!”

Když se Connor vymrštil ze židle, Pamela o krok couvla. Říkala si, že než plně pochopí význam jejích slov, bude moudré držet se od něj v bezpečné vzdálenosti.

Vyčítavě na ni zíral: „Tak takhle si to slečinka vymyslela. Vezmete mě tam, abych něco předstíral, a až vyjde pravda najevo, budu to já, kdo bude zaživa hnít v Newgate, zatímco vy a vaše sestřička zmizíte s odměnou.” Prohrábl si rukou vlasy a odhrnul si tak větrem rozcuchané prameny z tváře. „Měl jsem vás odstřelit hned, jak jsem měl příležitost!”

Pamela ustoupila o další krok, vděčná, že v blízkosti žádné střelné zbraně nejsou. Alespoň žádné opravdové. „Pane Kincaide, není třeba chovat se jako na divadle. Ani nikoho střílet. Byla by to zcela bezpečná lest. Splnili bychom sen umírajícímu muži.”

Connor zakroutil hlavou, viditelně rozpolcený mezi znechucením a obdivem. „A já prý jsem bezcitný?! Vy snad máte srdce z ledu. Jestli vůbec nějaké máte.”

Ta slova ji ranila víc, než si byla ochotna přiznat. Zamávala mu před nosem listem vévodkyně. „Chci vám jen připomenout, že se jedná o muže, který si do postele přivedl jinou ženu ve chvíli, kdy ona se o patro níž věnovala hostům. Stejného muže, který jí vyhrožoval, že jestli z toho udělá skandál, už nikdy neuvidí svého syna. Pokud jde o mě, jsem přesvědčená, že tomu ničemovi prokazujeme víc dobroty, než si zaslouží.”

„A co byste udělala vy?”

„Prosím?”

„Co byste udělala vy, kdybyste přistihla manžela v posteli s milenkou? Taky byste vzala dítě a zmizela?”

„Asi ano,” odpověděla se zasmušilým úšklebkem. „Poté, co bych tomu mizernému podvodníkovi prostřelila srdce.”

Connorův výbuch smíchu ji překvapil. Tušila, jakou pohromu by způsobil v srdci běžné ženy jeho úsměv. Ale tenhle výbuch upřímného a vřelého smíchu byl jednoznačně ještě nebezpečnější. Hlavně ve chvíli, kdy měla pocit, že Connor není zrovna člověk, který by se smál moc často a tak bezstarostně.

„Krvelačnost vám sluší, slečno Darbyová. Zčervenaly vám tváře a září vám oči.” Connor si otočil židli a obkročmo se na ni usadil. Pak si vykasal rukávy košile, čímž vystavil na odiv svalnatá předloktí s chloupky barvy javorového sirupu. Pamela se na ně snažila nezírat, když si ta impozantní předloktí opřel o vrchní hranu opěradla. „Proč potřebujete mě? Pokud byla vaše matka opěvovaná herečka, musíte mít pořád přátele u divadla. Tak proč prostě nezajedete zpátky do Londýna a nenajmete si na tu maškarádu nějakého herce?”

Pamela zakroutila zamračeně hlavou. „Herci jsou hamižní a ambiciózní. Nedá se jim věřit.”

„Na rozdíl od lupičů,” přidal Connor, v hlase jemný sarkasmus.

„Lupiči snad neznají věci, jako je čest?”

Ušklíbl se. „Rozhodně ne žádný z těch, které jsem zatím potkal. Většina z nich by pro džbánek whisky a pár obnošených bot podřezala vlastní babičku.”

„Vy taky?”

„Já babičku nemám. Heleďte, slečinko, teď mi řekněte, co si slibujete od toho plánu, co jste mi tu naznačila.”

Sepjala si ruce na prsou a laskavě se na něj usmála. „Radost ze znovushledání umírajícího otce s mužem, o kterém bude věřit, že je to jeho dlouho ztracený syn.”

Connor pozvedl obočí, aby naznačil, že má v těch lžích pokračovat. Povzdechla si a úsměv povadl. Měl prostě příliš pronikavý pohled.

Aby před ním dokázala skrýt své tajemství, bude muset použít každý herecký trik, který pochytila od matky. „Je tak nepředstavitelné, že prostě chci tu odměnu? Viděl jste mou sestru, pane Kincaide. Určitě si dovedete představit, jak nelehké je mít zodpovědnost za takové oslnivé mládě.”

„Pokud je někdo na tenhle typ, asi je opravdu dost pěkná.” Sjel po ní očima a než se zas navrátil k její tváři, vychutnal si pohled na její pěkně zaoblené boky a prsa. „Mně se líbí slečinky, co mají na kostech přece jen trochu víc masa.”

Pamela věděla, že by mu za takovou drzost měla pěkně vycinkat, ale místo toho pocítila trochu zvrácený záchvěv radosti. Aby to skryla, udělala několik kroků směrem ke krbu a pronesla: „Kdyby měla Sofie otce nebo strýce, který by se o ni staral, byla by její krása požehnáním. V našem případě to ale není nic jiného než prokletí. Už máme jednoho ženatého vikomta, který by ji zoufale rád svedl. Jestli se do Londýna vrátíme ještě chudší a zoufalejší, než když jsme odjížděly, pokusí se určitě o něco ještě hanebnějšího.”

„Mám ho pro vás zabít?”

Pamela prudce otočila hlavou a pohlédla mu do odhodlaných šedých očí. Byla by se zasmála, ale nebyla si úplně jistá, jestli nabídku opravdu řekl jen žertem.

Odkašlala si. „Doufám, že něco takového nebude nutné. S tou odměnou budu schopna vybavit Sofii solidním věnem a najít jí vhodného manžela. Samozřejmě ne šlechtice, ale nějakého hodného mladého obchodníka. Nebo možná druhorozeného syna, který bude sloužit v armádě nebo v církvi.”

„A co vy? Co bude s vámi, až dostrkáte sestřičku bezpečně do postele nějakého zbožného vikáře?”

Ta přímá otázka ji mírně vyvedla z konceptu. „O tom jsem nijak vážně neuvažovala. Předpokládám, že bych si za zbylé peníze mohla koupit malý domek a uchýlit se na venkov nebo na pobřeží.”

„A tam byste dělala co? Pekla koláče a starala se o kočky? Trochu nuda pro slečinku vašeho typu, nemyslíte? Hlavně když uvážíme, že budete mít zkušenost s únosy lupičů a obíráním bohatých gentlemanů o dědictví.” Zvedl koutek úst v bezstarostném úsměvu. „Taky byste mohla dojít k závěru, že vám život zločince vyhovuje.”

Zpražila ho pohledem.

„O co vám, slečinko, jde doopravdy?” Naklonil hlavu na stranu a pozorně ji studoval přivřenýma očima. „Nějak mi pořád nepřipadáte jako někdo, kdo by vzal roha s penězi, které mu po právu nepatří.”

„Ale pane Kincaide,” zavrkala lehkým tónem, „zrovna vy ze všech lidí byste měl bez problémů pochopit to neodolatelné pokušení získat něco, co vám nepatří.”

„Zapomínáte na jednu věc, slečno Darbyová. Člověk, který lže, krade a loupí, aby přežil, obvykle pozná, když lže někdo jiný jemu.”

Pamela těžce polkla, ale pod jeho upřeným pohledem už dál nedokázala skrývat pravdu. Zvedla bradu, aby zpříma čelila jeho pohledu, a řekla: „Nemýlíte se. Nejsem zlodějka náturou, ale z nouze. Zoufale ty peníze potřebuju kvůli sestře, ale zároveň se chci pomstít té zrůdě, která mi zabila matku.”

Teď když se přehrada protrhla, plynula slova Pamele ze rtů v nepřetržitém proudu. „Sofie to neví. Nesmí se to dovědět. Zlomilo by jí to. Smrt matky totiž nebyla žádná náhoda. Oheň, který ji zabil, někdo založil úmyslně. A když nám právník předával tenhle dopis, který po celá ta dlouhá léta na její žádost ukrýval, zjistila jsem proč. Protože.”

„se někdo snažil zničit dopis i každého, kdo mohl mít byť jen tušení o jeho existenci,” dokončil místo ní Connor. „Někdo chtěl mít jistotu, že se vévodův syn nikdy nenajde.” Představil si, co se mohlo stát, kdyby byly tehdy, když požár vypukl, v divadle i ona se sestrou, a zamračil se. „Proč jste se hned, jak jste to zjistila, neobrátila na soud?”

„Jsem nemanželská dcera herečky, pane Kincaide. Co jsem měla dělat? Napochodovat k nejbližšímu strážníkovi s obviněním, že někdo z vévodova domu nechal zaživa uhořet mou matku? Vždyť by se mi vysmáli a zavřeli mě do Newgate! Nebo do blázince v Bedlamu!”

„Takže jste se rozhodla vzít věci do vlastních rukou.”

Přikývla. „A jak lépe zmařit plány toho vraha a vylákat ho na světlo, než ukázat se u vévodových dveří s jeho dlouho ztraceným dědicem v závěsu?”

Connor potřásl hlavou ve směsi úžasu a obdivu. „To je mazaný plán, slečinko. A kdyby byl vévodův syn po celou tu dobu ztracený, a ne mrtvý, mohlo to i vyjít.”

„Právě k jeho znovuoživení potřebuju vás.”

Klouby prstů, ve kterých mačkala chatrný papír dopisu, jí zbělely, v očích měla zlobu i prosbu. Takhle se na něj už dlouho žádná žena nedívala.

Jestli vůbec někdy.

Jeho slova byla odměřenější, než měl v úmyslu. „Podle toho, co jsem slyšel naposledy, existoval jen jeden muž, který uměl přivádět mrtvé k životu. A když se dostal do rukou úřadů, skončil velmi špatně.” Zakroutil hlavou s nefalšovanou lítostí. „Vaší matky je mi, slečinko, opravdu moc líto, ale nejsem k máni na nájemné práce. Nemůžu vám pomoct.”

Pamela stiskla rty. „Když nechcete pomoct mně, proč ne sobě?

Přemýšlel jste o tom, co všechno byste na tom vydělal vy sám?. “

„Co? Další dostaveníčko s katem? Takové, ze kterého bych se tentokrát nevykroutil?”

Pamela k němu o krok postoupila, pak o druhý. Posadil se na židli zpříma. Hypnotizovala ho hlasem, jehož svůdné chraplavosti si doposud nepovšiml. „Co byste řekl bohatství a moci sahající za hranice vaší představivosti? Tomu, že už by vám nikdo nezabouchl dveře před nosem, naopak, zvali by vás do salónů šlechty a do královských paláců? Všichni kolem by si vážili vašich názorů a prali se o vaše uznání. Požíval byste vážnosti a úcty.,” odvážila se do jeho dosahu a naklonila se, aby mu mohla zašeptat do ucha, „.a všech svolných žen, o které byste stál.”

Connor vyskočil a popadl ji za zápěstí. Pokusila se mu vykroutit, ale on jí ruce zvedl a tím si ji přitáhl až k tělu. Plné rty, které se ho před pár vteřinami tak troufale pokoušely svést, se teď chvěly jen několik centimetrů od těch jeho.

Shlížel jí do očí a poprvé si povšiml, jak husté, tmavé a zakroucené má řasy. „Zní to, slečinko, jako byste mě chytala do klece. Pozlacené, ale stejně klece. Jestli už se mám jednou houpat na oprátce, tak tady někde v horách, abych zůstal svobodný aspoň tak.”

Nebezpečnou chvíli jí hleděl na rty, pak jí pustil zápěstí a otočil se k ní zády.

Vykročil pevně ke dveřím. Zatoužil po čerstvém vzduchu, který by mu z nosu vyhnal svůdnou vůni šeříku.

„Je ještě jedna věc, kterou byste získal,” pronesla. Nezpomalil ani se neotočil. „A to by bylo co?”

„Pomstu.”

Zastavil a na podpatku se k ní otočil.

Tentokrát byla dost chytrá, aby se od něj držela dost daleko:

„Chcete mi snad tvrdit, že jste myslel, že jsem už zapomněla na ty vaše zapálené výlevy o útlaku vašeho národa Angličany? Když kývnete, že pro mě tu roli sehrajete, zůstanete zlodějem. Jednoduše oloupíte nějakého Angličana o právo prvorozeného tak, jako to udělal Jákob Ezauovi. Tím byste své nepřátele zesměšnil na nejvyšší míru.”

Connor ji pozoroval přivřenýma očima. Bez ohledu na to, jak byla krásná a chytrá, pořád patřila na stranu jeho nepřátel.

Zároveň mu ale nabízela způsob, jak se zmocnit něčího života, aniž by si pošpinil ruce jedinou kapkou krve. Způsob, jak se pomstít těm bezcitným bestiím v červených kabátcích, které mu zabily rodiče, a bohatým statkářům, kteří je poslali. A on by pořád dělal to, co mu šlo vždycky nejlíp…, obíral by Angličany.

Život ubíhal rychle. Půdu zděděnou po předcích i lidi ze svého klanu opustil už téměř před pěti lety. Doufal, že si zařídí trochu lepší život, ale dokázal jen zabřednout do mnohem nesourodější společnosti hrdlořezů a pašeráků. Více než jednou se za posledního půl roku vzbudil z neklidného spánku a sápal se po neviditelném provaze, který ho hrozil uškrtit. Bylo jen otázkou času, kdy ho potká konec, který si zaslouží, a jeho tělo skončí v neoznačeném hrobě, kde ho ani ten poslední z lidí, kterému by na něm snad ještě záleželo, nikdy nenajde.

Pomalu se vrátil k Pamele. „Jdete tvrdě za svým, slečno Darbyová.

Víte jistě, že nemáte v žilách ani kapku skotské krve?”

„O tom nic nevím, pane Kincaide,” odpověděla. Zastavil těsně před ní, takže aby se mu mohla podívat zpříma do očí, musela mírně zaklonila hlavu.

Obdivoval její odvahu i důvtip. Vzal její jemnou tvář do mozolnatých dlaní. Ačkoliv bylo vidět, že by nejradši utekla, zůstala odhodlaně stát. „No, jestli mám zdědit to království, které jste mi tady, slečinko, slibovala, to abyste mi asi začala říkat mylorde.”

Pamela seděla opřena zády o zeď a pozorovala spící Sofii. Bledý pruh měsíčního světla, který prosvítal zubatou škvírou mezi kameny, zaléval sestřinu andělskou tvář stříbrem. Ze Sofiiných našpulených rtů splynulo ne tak úplně andělské zachrápání a

Pamela se smutně pousmála. Když se Sofie narodila, byla ona sama už sedmiletá. Dodnes si pamatovala, jak každý večer uspávala růžovolící nemluvně v kolébce, zatímco se matka děkovala a sbírala růže, které jí házeli zbožňující obdivovatelé.

Přitáhla si vlněnou deku pevněji kolem ramen, opřela si temeno o zeď a dovolila očím, aby se na pár drahocenných vteřin zavřely. Tělo ji začalo bolet únavou. Toužila se natáhnout na provizorní lůžko vedle Sofie, ale neměla v úmyslu ponechat sestru jen tak bez ochrany s tou

bandou nesourodých banditů a pašeráků, kteří se stále veselili v komnatě pod nimi.

Když si uvědomila, že jí hlava začíná klesat na prsa, otevřela prudce oči a zatřásla s ní. Rozhlédla se kolem po zaprášené věži a říkala si, jestli to třeba dřív bývala ložnice, kterou kdysi obýval nějaký lord se svou ženou. Až na prostý stůl a židli nezbylo z vybavení nic než hromádky třísek. Ve stěnách bylo slyšet podrážděné pištění, které ji varovalo, že se Sofií nejsou jedinými obyvatelkami věže.

Asi bylo logické, že nedokázala usnout spánkem spravedlivých. Přemluvila Connora, aby jí pomohl připravit vévodu o jmění i titul, a tak už asi není sama nic než obyčejná zlodějka. Povzdechla si, záviděla Sofii čisté svědomí. Vždycky přísahala, že pro záchranu sestry projde třeba pekelnými plameny, ale poprvé pocítila, jak ji ty plameny polechtaly na palcích.

Těžká víčka jí začala opět klesat, když tu zaslechla za dřevěnými dveřmi téměř neslyšný zvuk. Trhla sebou, náhle naprosto probuzená. Zvedala se ze země v obavách, že se jako odměna za její ostražitost opravdu blíží nějaký nezvaný návštěvník. Deka se jí svezla z ramen.

Rozhlédla se po případné zbrani, ale jediné, co našla, byla odlomená noha postele. Potěžkala ji v ruce, ale zklamaně se ušklíbla. I atrapa pistole by jí přinesla víc klidu než tohle.

Pohledem rychle zkontrolovala, že Sofie stále spí, a přikradla se ke dveřím. Nepřekvapilo by ji zjištění, že jsou zamčené, což by je ponechávalo na libovůli kohokoliv, kdo by vlastnil klíč. Když ale zmáčkla železnou kliku, dveře se na několik centimetrů pootevřely.

Přitiskla k úzké škvíře oko.

Na dřevěné židli na vrcholku schodiště seděl rozvalený Connor Kincaid. Dlouhé nohy měl natažené před sebe, aby nikdo nemohl projít, a v klíně měl položenou pistoli. Oči měl zavřené, ale ve svalech bylo znát napětí. Prozrazovalo, že je ve skutečnosti ve střehu. Že není radno si s ním zahrávat, i kdyby třeba pospával.

Pamela si nejdřív pomyslela, že jí nedůvěřuje. Že si myslí, že by mohla zapomenout na jejich dohodu a pokusit se o útěk.

Pak si ale uvědomila, že hlaveň nemíří k věži, ale ke schodům. On je nedržel v zajetí, on je hlídal.

Užaslá nad tím objevem dveře zase se zadrženým dechem zavřela. Slíbil jí, že nedovolí, aby její sestře kdokoliv ublížil. A v tom, i kdyby už v ničem jiném, zcela jednoznačně držel slovo.

Krátce zvážila, že by se vrátila na svůj vlastní hlídací post, ale pak zívla jako tygr a Sofiino hnízdečko pod dekou získalo na přitažlivosti. Chviličku váhala, ale pak se k němu dovlekla a stulila se vedle sestry do klubíčka. Ještě jí jemně přitáhla deku k ramenům a pak upadla do hlubokého, klidného spánku.

Budoucí vévoda z Warricku se opřel o opěradlo židle a oči plné téměř hmatatelné nedůvěry upíral na břitvu v Pamelině ruce. „Jestli si, slečinko, myslíte, že si vás s tím ostřím pustím ke krku, tak si to radši promyslete ještě jednou.” Natáhl ruku, aby si promnul teď už jen málo zřetelné jizvy, které mu hyzdily napjaté svaly krku. „To bych radši svěřil krk katovi.”

„Jestli mě nenecháte, abych vás dala před cestou do pucu, možná se vám to splní,” odpověděla. „Když budete vypadat víc jako vévodův syn než jako nevycválaný buran, propašujeme vás ze Skotska snáz.”

Pohlédl na ni zpod rozcuchaných vlasů, které mu padaly přes obočí, a vypadal, že ze všeho nejspíš přemýšlí o vraždě.

Zubatou dírou ve zdi proudilo do věžní komnaty, ve které se Sofií přespaly, ranní sluneční světlo. Zlatilo smítka prachu, která tančila ve vzduchu. Stejné paprsky ovšem také zdůrazňovaly smrtelné ostří břitvy, kterou třímala v ruce. Pomyslela si, že by snad vzbudilo v Connorovi víc důvěry, kdyby ta ruka byla pevná. Jenže jeho zachmuřený pohled by dovedl znervóznět i mnohem sebevědomějšího holiče.

„Proč té mé nové rodince prostě neřeknete, že mě vychovali vlci?” navrhl a hladil si přitom výraznou bradu. Ačkoliv ještě neuplynul ani den od chvíle, kdy se jí Pamela sama dotýkala, strniště už se změnilo ve výrazný vous. „Pak by je nepřekvapilo, že budu takhle pěkně zarostlý.”

„S ohledem na vaše vybrané chování jim můžu rovnou říct, že jste vyrostl v péči jezevců. Vzteklých,” dodala sladce, když si všimla, že se ještě víc zamračil.

Ponořila holicí štětku do naprasklého hrnku, který měla položený na stole, a vymíchala mýdlo uvnitř do bělavé pěny. Snad té jeho tváři ubude pod vrstvou pěny na hrozivosti.

Zahnala strach a přistoupila k němu s hrnkem a štětkou v jedné a břitvou v druhé ruce. Bohužel, natolik se soustředila na to, aby se jí netřásly ruce, že se zapomněla dívat pod nohy. Špičkou boty zakopla o kraj ulomené dlaždice a klopýtavě se k němu vrhla, aniž by byla schopna ten pohyb zpomalit.

Jednu chvíli stála na nohách, další mu seděla na klíně. Chňapl jí po ruce, aby zastavil ostří břitvy jen kousíček od svého ohryzku.

Hlídal ji pohledem a s velkou opatrností jí břitvu sebral z roztřesených prstů. „Myslím, že se oholím sám, děkuju vám. Velmi nerad bych ještě před snídaní přišel o hlavu. Mohlo by mi to pokazit apetit.”

Klín měl rozhodně velmi horký. A určitě velice lákavý. Pamelu zavalila nesmyslná touha přitisknout se mu k hrudi jako kotě, dychtivé nechat se pohladit od svého pána. Podle vlastnického gesta, jakým ji objal kolem pasu, se obávala, že by jí asi s velkou ochotou vyhověl. Uměl se na ni těma pronikavýma šedýma očima podívat tak, že se cítila jako herečka hrající hlavní roli svého života. Roli, které se kvůli Sofii i matce dávno vzdala, a bylo to tak po celou dobu, kterou si byla schopna vybavit. Nový pocit byl teď zároveň svůdný i nebezpečný.

Nešikovně se posbírala na nohy a nahlédla přitom do hrníčku.

„Netuším, na co si stěžujete. Nevybryndala jsem ani kapičku mýdla.”

Sebral jí z ruky i hrnek a pak se i s židlí pootočil k úlomku zrcadla opřenému o stěnu. „Nechápu, proč nás Britové zkoušejí připravit o zemi s pomocí vojáků.” Držel hrnek mezi stehny a roztíral si mýdlo po

celé bradě. „Kdyby vás vyzbrojili břitvou a vaši sestru slunečníkem, nepotřebovali by k zabrání celého Skotska ani jediný výstřel.”

Pamela se nahnula přes hranu stolu a sledovala v zrcadle jeho odraz. „Proč Angličany tak nenávidíte?”

„Potřebuje Skot důvod, aby nenáviděl Angličany?”

„To ne, ale věřím, že vy nějaký máte.”

Jen krátce na ni pohlédl, oči mu ve slunečním svitu zářily stříbrem. V jeho ruce se zdála břitva ještě hrozivější než předtím v její. Sledoval svůj obraz v zrcadle a její otázku ignoroval. „Co když tomu Warrickovi vůbec nebudu podobný?”

„To je právě to kouzlo mého plánu. Nikdo netuší, jak by měl vypadat. Když zmizel, bylo mu jen pár týdnů. Hlavu měl holou jako cibuli a oči měly stále ještě tu kalně modrou barvu, se kterou se rodí všechny děti. A navíc, všechno je to jen o kouzlu iluze. Jestli jsem se během dětství v divadle něco naučila, je to fakt, že lidé vidí to, čemu chtějí věřit, a věří tomu, co chtějí vidět.”

Connor přejel břitvou po tváři a oholil první pruh rozježených vousů. Pod nimi se objevil pásek jemné, dobronzova opálené kůže.

„Jak se teď vlastně budu jmenovat?”

Pamela se napřímila. „Odted byste měl nosit jméno Percy Ambrose Bartholomew Reginald Cecil Smythe, markýz z Eddywhistlu a budoucí vévoda z Warricku.”

Očekávala, že ho takový impozantní seznam přízvisek a titulů ohromí. Rozhodně nečekala, že tu svou pohlednou tvář zkřiví do výrazu hrůzy: „Percy? Vévoda toho chudáka pojmenovat Percy? V tom mizerovi jste se nemýlila! Jeho žena ho měla odstřelit. Jestli mě někdo osloví jménem Percy, osobně ho zastřelím!”

Povzdechla si. „Nemyslím, že byste zrovna tímhle na začátek zabodoval. A mezi šlechtou se křestní jména používají jen zřídka. Vaši vrstevníci vás budou pravděpodobně oslovovat Warricku a podřízení vám budou jednoduše říkat ,mylorde’.”

„Vy budete patřit do které skupiny?” zeptal se.

„Jako vždy budu o stupeň nad vámi,” odvětila bez zaváhání.

Ušklíbl se. „Tak to byste mi snad dokázala říct, kde jsem vlastně celé ty roky byl.”

„Jak já to vidím,” poodešla od stolu, aby měla možnost přecházet sem a tam, „když vévodkyni zastihla ta horečka a ona si uvědomila, že zemře dřív, než se dostane do bezpečí ke starému pánovi, neměla na vybranou než vás dát do košíku a odložit na schodech laskavého starého obchodníka a jeho neplodné ženy.”

Z Connorova hlasu zazněl lehký sarkasmus „A od té doby jsem se jim staral o obchod, předpokládám.”

Pamela se otočila a sjela mu pohledem po svalnatých zádech.

V životě neviděla nikoho, kdo by se podobal prodavači méně. To spíš připomínal placeného rváče z boxerského klubu Gentleman Jackson’s.

„To ne,” zareagovala pak na jeho poznámku. „Poté, co ti laskaví lidé umřeli, postavil jste se na vlastní nohy a snažil se probít životem na vlastní pěst. Když jsem vás našla, tak jste.,” hledala v paměti nějaké vhodné povolání a poklepávala si při tom ukazováčkem na vyšpulené rty.

„Okrádal ubohé cestující o spodní prádlo?” nabídl.

Podívala se na něj jako na osla. „Ale jistě, proč vlastně nejdeme k vévodovi rovnou a neřekneme, že jste se vydával za Connora Kincaida, nočního prince lupičů, postrach hlavních cest a zkázu Skotské vysočiny?”

„Zapomněla jste na zloděje ženské ctnosti.”

Jindy by Pamela asi dokázala rozpoznat, jestli to řekl v žertu nebo vážně, jenže on si zrovna v ten moment holil vousy pod nosem a odhalil přitom výrazný horní ret, který si přímo říkal o polibek.

Chviličku dokázala jen zírat.

„Uvědomujete si, že pokud se nám je podaří přesvědčit, že jsem skutečně vévodovým dědicem, může se ten ničema, co vám zavraždil matku, pokusit zabít i mě?”

Pamela spráskla ruce a zářivě se na něj usmála. „Samozřejmě že vím. Není to skvělé?”

Odraz v zrcadle pozvedl obočí.

„Jak lépe by se dal ten ničema odhalit, než kdybychom ho chytili při

činu?” vysvětlovala rychle.

„Tím činem myslíte, až mi nalije do brandy bolehlav nebo mi ve spánku podřeže krk?”

V hlase měl patrný posměch, ale zahnala to mávnutím ruky:

„Nebuďte směšný. Pokud se ten vrah nechce nechat chytit, bude muset nastražit přesvědčivou nešťastnou náhodu. A protože to budeme čekat, budeme mít dost času se postarat, aby se dostal do rukou spravedlnosti. Jakmile vám bude cokoliv podezřelé, pošlete mi vzkaz a já přivedu patřičnou pomoc.”

„Předtím, než mě zavraždí.”

„V to alespoň doufám,” souhlasila spokojeně. „Konec konců nebude tušit, že jste stejně nebezpečný jako on sám. Nebezpečnější, ” dodala rychle, když se Connorovy oči v zrcadle zúžily. „A zatímco budeme čekat, až něco podnikne, naučíte se, jak

se ve společnosti vydávat za gentlemana. Vévoda bude určitě chtít, abyste si doplnil vzdělání. Jen si pomyslete…, můžete se dokonce naučit číst!”

Connor na ni přes zrcadlo vrhl další ze svých záhadných pohledů.

„No vida.”

„Pravděpodobně vám dojedná učitele šermu a tanečního mistra.”

Connor vyskočil. „Šermování mi nevadí, slečinko, ale o poskakování po tanečním sálu v náprsence a punčochách jste předtím nemluvila.”

Pamela mu jemně položila ruce na ramena a zatlačila ho zpátky do židle. „Žádný strach, pane. Punčochy už se několik sezón nenosí.”

Uvědomila si, že zapomněla ruce na těch širokých svalnatých ramenou nějak dlouho. Rychle se stáhla a založila si je za zády. „Prožil jste většinu života mezi Skoty, ale vévoda je arogantní a nebude ani na chvilku pochybovat, že se ve vás musí projevovat vliv ušlechtilé anglické krve. Možná byste si měl dát tu práci a trochu omezit ten drnčivý přízvuk.”

„Prrrosím vás, má drrrahá, oprrravdu sakrrrra někdo slyšel, že bych

měl drrrnčivýpřízvuk? “

Pamela se ho už už chystala napomenout, když dalším zručným tahem břitvou odhalil ten svůj dolíček. Zvedla nos a upjatě prohlásila:

„Bez ohledu na to, jak drsně je gentleman zvyklý mluvit ve společnosti jiných mužů, ve společnosti dámy by nikdy neklel.”

„Opravdu?” zadíval se jí do očí. Hlas mu zjemněl a prohloubil se a z jeho provokativního zabarvení jí naskočila husí kůže. „Tak to spoléhám, že mi pomůžete dávat si pozor na jazyk.”

Vzpomněla si, jak ji ten jazyk hladil po rtech a pak mezi ně vklouzl. Podbřišek jí zalila vlna tepla. Odtrhla od něj pohled dřív, než mohla vyhrknout něco bláznivého. Jako třeba: „S potěšením.”

Záměrně vložila do hlasu náznak věcnosti: „Asi bych vás měla varovat, že i v Londýně zůstanete psancem. Tentokrát se nebudete muset mít na pozoru před katem, ale před hordou ctižádostivých mladých žen žhavých stát se vaší vévodkyní. Vsadím se, že své úsilí ještě zvýší ve chvíli, kdy zjistí, že jste mladý, mužný.,”

pokrčila rameny, jako by ji jeho do očí bijící fyzický šarm ani trochu nezajímal, „. a celkem slušně vypadáte.”

„Jste laskavá, že jste si povšimla,” opáčil suše. „To mluvíte o těch povolných, chci říct svolných ženách, které jste mi slibovala?” opravil se dřív, než to mohla udělat ona.

„To bohužel ne,” zavrtěla Pamela smutně hlavou. „Pokud byste se nechal přistihnout v kompromitující pozici s neprovdanou mladou dámou, mohlo by to skončit tím, že byste byl donucen se s ní oženit třeba i proti své vůli.”

„Znamená to, že v kompromitujících pozicích se smím nechat nachytat pouze s vdanými mladými ženami?”

„V žádném případě!” vykřikla. „To už vůbec nejde. Žárlivý manžel by vás mohl vyzvat na souboj. Mohl byste vyvolat skandál, který by mohl vést k odhalení nás obou.”

Těžce si povzdechl. „Takže přes všechny vaše sliby bych se měl smířit s životem v celibátu, který se hodí spíš pro mnichy než pro vévodu?”

„Vždycky se přeci najdou ženy pochybné pověsti, které uvítají pozornost gentlemana. Vitální vdovy, kurtizány,” ušklíbla se nesouhlasně, jako by se vzduchem nesl vlezlý odér nějakého parfému.

„… Francouzky.”

„Ano, Francouzky.” Connorovy rty zvlnil nostalgický úsměv.

„Jednou jsem přepadl kočár, ve kterém jela kyprá mladá francouzská služka. Když jsem požádal o šperky její paní, vrhla se mi před hlaveň a prosila, abych si místo nich vzal ji.” Úsměv se mu ďábelsky prohloubil.

„Jak si tak vzpomínám, prosila velice úpěnlivě.”

Pamela cítila, že jí rty tuhnou, jako by patřily někomu jinému.

„Předpokládám, že jste jí velmi ochotně vyhověl.”

„Bohužel jsem to děvče musel zklamat.” Úsměv zmizel, protože si právě holil bradu a odhaloval postupně její pevné linie. „Rozkoš je pomíjivá. Jen zlato je věčné.”

„A co láska?” zeptala se měkce a zalitovala těch sentimentálních slov už ve chvíli, kdy je vypustila z pusy. „U ní se nepředpokládá, že by měla trvat věčně?”

„Láska je luxus, který si mohou dovolit blázni, básníci a bohatí lidé. Chudák dá před láskou přednost talíři horké polévky v žaludku a páru nově podražených bot.”

„Co vaši rodiče? Milovali se?”

V pohledu, který jí věnoval, zastudila ocel a připomnělo jí to chvíle, kdy na ni mířil pistolí. „Ano. Ale nebylo to navěky. Trvalo to jen do chvíle, než je zavraždili angličtí vojáci.”

Pocítila téměř úlevu, když zaslechla na schodech veselé zaklapání sestřiných střevíců. „Pamelo, našla jsem ten kostým!” zazpívala Sofie. Jak vtančila do komnaty, zlaté kadeře se jí jen natřásaly. „Nenašla jsem podvazky k punčochám, tak mu půjčím jeden ze svých párů.”

Ukázalo se, že Brodie už stačil podlehnout sestřinu šarmu. Urostlý pašerák za Sofií poklusával jako dobře vychovaný pokojový psík, náruč měl plnou naskládaného oblečení.

„Kostým?” zopakoval zlověstně Connor. Otočil se a praštil břitvou a hrnkem o stůl.

Pamela kývla směrem k jeho černočernému oblečení a řekla:

„Poprosila jsem Sofii, aby pro vás z mého kufru přinesla nějaké oblečení vhodnější na cestu. A zdá se, že přišla akorát včas,” dodala, když použil cíp košile, aby si z brady a tváří setřel poslední zbytky mýdla. Divoké vlasy mu spadly do tváře dřív, než stihla posoudit celkový efekt jeho oholení. „Neměli jsme tušení, v jaké finanční situaci

vévodova dědice najdeme, tak jsem si radši vypůjčila z divadla, kde Sofie naposledy hrála, tenhle kostým.” Kde hrála rozhodně naposledy, pomyslela si Pamela trpce.

Sofie popadla z vršku hromady v Brodieho náručí košili a přidržela ji před sebou. „Tuhle měl na sobě Petruchio ve Zkrocení zlé ženy. Není skvělá?”

S očima na propracovaném vodopádu krajkami obšitých volánků zdobících límec a manžety se Brodie zahihňal. „To teda je, slečinko. Connor v tom bude k sežrání, že ani já sám jeho šarmu neodolám.”

„Doporučuju ti, aby ses o to pokusil,” zavrčel Connor s pozoruhodným nedostatkem jakéhokoliv šarmu.

Ve snaze zabránit katastrofě Pamela přispěchala a vzala Brodiemu z náruče jiný kus oděvu. Bohužel se ukázalo, že to je vesta ušitá z levandulově-fialkového hedvábí.

„Není třeba tvářit se tak zděšeně,” uklidňovala Connora a snažila se přitom zakrýt vlastní zděšení. „Všichni módy dbalí gentlemani tohle nosí.”

Connor se zamračil na louku žlutých květin rozesetých po lesklé látce. „Gentlemani, nebo dámy?” Brodie se rozchechtal.

„Možná byste radši nosil tu svou masku,” odsekla upjatě. „A místo elegantní špacírky pistoli, abyste mohl hned zastřelit každého, kdo by se nějak otřel o tu vaši uminutou hrdost. A místo elegantní kravaty vám prostě kolem krku přehodíme provaz.”

Connor rázně vykročil a něco - naštěstí nesrozumitelného - si přitom mumlal. Sofie rychle couvla. Bylo jí jasné, že by mohla být snadno na dva kusy, jako se to přihodilo jejímu slunečníku.

On jí ale jen vytrhl z ruky košili, od Pamely si vzal vestu a z Brodieho náruče i zbytek oblečení. Pak se vyřítil z komnaty.

Když se Connor znovu objevil ve dveřích, nevěděla Pamela, jestli si má rukou přikrýt pusu, nebo oči.

Herec, který v kostýmu dříve hrával, byl evidentně mnohem menší než on. Mnohem menší. Levandulová vesta se mu na mohutné hrudi doširoka rozvírala a nebyla šance, že by se její knoflík i dírka byť jen zahlédly. Mohutné svaly na zádech už natrhly ozdobný šev košile. A

švy kožených kalhot se na urostlých lýtkách a stehnech napínaly jako druhá kůže a také hrozily, že povolí přímo před jejich očima.

„Zakryj si oči,” nařídila Pamela sestře.

Okamžitě uposlechla, ale Pamela ji přistihla, že se dívá skrz prsty. Nebyla si jistá, jestli jí to může vyčítat. I ona si musela přiznat, že je bitvou, kterou sváděla slabá látka a skvostný představitel mužského pokolení jménem Connor Kincaid, zcela uhranutá.

Jiný muž, který by tu stál v šatech ušitých pro někoho s poloviční postavou, by asi vypadal směšně. Connor vypadal prostě nebezpečně. Ačkoliv to byl Brodie, kdo nakonec propukl v hurónský smích, byla to Pamela, kdo přitom musel unést plnou váhu Connorova vyčítavého pohledu.

„Mám mnohem lepší nápad,” ucedil, otočil se a vypochodoval ze dveří.

Tentokrát byl pryč déle. O tolik, že se Pamela lekla, jestli nepřehodnotil jejich nekalou dohodu. Jestli už nesedí na tom svém

hřebci a neprchá z hradu jako o závod s tím, že ji i Sofii nechá napospas Brodiemu a jeho kumpánům.

Zatímco sestra učila Brodieho slova přisprostlého popěvku, který se naučila jako sboristka ve hře Winifred Woosterová, hubatá ženská z ostrova, čekala Pamela před dírou ve zdi, která kdysi bývala oknem. Včera v noci by byla přísahala, že je moře obklopující hrad temné a neproniknutelné jako tuš. Ale sluneční paprsky, které na ně teď šikmo dopadaly z mraků, odkryly mihotavý široký pás zelenomodré vody, která jí připomněla bělostné pláže a rozkývané palmy, které nikdy neuvidí. Necítit ve tváři mrazivé závany větru, uvěřila by, že je na Barbadosu, ne ve Skotsku.

Přímo před jejíma očima vyrostla ze zamlženého horizontu duha. Tady proudilo oknem do místnosti slunce, ale někde za tím magickým barevným obloukem muselo pršet. Díky bledému odstínu vzdáleného nebe získaly nadpozemsky krásné odstíny duhy na pronikavosti. Zatímco to sledovala, objevila se nalevo od té první duhy ještě druhá, stejně neskutečná, ale zároveň stejně nádherná.

Poprvé jí napadlo, jestli může být muž zvyklý budit se každé ráno do dech beroucí krásy skotské krajiny skutečně šťastný v atmosféře sedavých, sazemi prosáknutých mraků nad Londýnem.

Když zaslechla zvuk kroků na konci schodiště, otočila se a byla připravena mu říct, že to celé byla jen obrovská chyba. Ze se ona a Sofie vrátí do Londýna a budou se probíjet dál bez jeho pomoci.

Zaslechla, že někdo zalapal po dechu. Nebýt omráčeného výrazu v Sofiině tváři, přísahala by, že ten zvuk vydala sama.

Ve dveřích stál Connor. Nepadnoucí kalhoty vystřídaly měkké záhyby zeleno-černého vlněného kiltu. Měl holá kolena, ale svalnatá lýtka kryly podkolenky končící v páru naleštěných černých bot. Ty korunoval pár stříbrných přezek. Po předním dílu slonovinově bílé košile splývalo nařasené fiží, nad nímž vynikla jeho výrazná brada. Přes rameno měl přehozený pléd, který vzorem i látkou ladil s kiltem a byl sepnutý měděnou sponou.

Vlasy si sčesal z tváře a svázal je na šíji černou sametovou stužkou.

Měly barvu jantaru, ale sluneční světlo, které proudilo do

komnaty, v nich vyhledalo medové pramínky a dalo jim barvu čistého zlata. Tváře už mu nekryly vousy a ve sluneční záři byl jeho obličej ještě úchvatnější než jindy. Jen jeho obvyklý podmračený výraz a lehce zahnutý nos bránily tomu, aby byl až příliš hezký.

Nevypadal jako vévoda. Vypadal jako princ.

Když žila ve společnosti Sofie a matky, cítívala se Pamela často jako ošuntělý střízlík vedle páru předvádějících se pávů. Teď měla spíš pocit, že je malá šedivá myš, které hrozí, že skončí ve spárech překrásného jestřába, který ji zhltne na jediné polknutí.

Brodie uznale hvízdl. „Teda, chvilku sem opravdu myslel, že to snad bude ten fešák princ Karel Stuart osobně!”

„Neuvažoval jste někdy o kariéře u divadla?” zeptala se Sofie a neubránila se, aby výrazně nezamrkala hedvábnými řasami. „Jako Macbeth byste byl dokonalý!”

Když k nim vyrazila Pamela, oba o krok couvli. Došla až k němu a nadzvedla mu cíp plédu, protože se ho prostě musela dotknout., i když to znamenalo jen dotknout se prstem záhybu pestré vlny. „Kde jste tohle vzal?”

„Od jednoho nadutého Angličana, který si rád hrával na Skota. Vyhnal všechny skotské nájemce ze své půdy a místo nich tam choval ovce,” prohloubil se mu ve tváři dolíček. „Jedno odpoledne si v kiltu a plédu vyšel na procházku po vřesovišti, aby se pokochal těmi svými stády, ale našel tam místo nich mě.”

Pamela cítila, jak jí srdce pokleslo. „A tak jste ho zabil,” řekla bezbarvě a upustila cíp plédu z dlaní, jako by byl stále poznamenaný krví jeho oběti.

„Nebyl ozbrojen, takže jsem si mu jen řekl o peněženku a poručil mu, aby se svlékl. Když jsem ho naposledy viděl, metelil si to dolů z kopce nahý, jako když přišel na svět, a proklínal mě, ty skotské psy, kteří mě zplodili, i mé budoucí potomky,” chechtal se. „Předpokládám, že jeho komorníkovi zabralo celé dny, než mu vytahal všechny bodláky z.”

Pamela si odkašlala a hodila varovným pohledem po vytřeštěně zírající sestře.

„… chodidel, ” zakončil s přehnanou péčí, zatímco Brodie zvrátil oči v sloup a Pamela souhlasně přikývla.

Slunce se odrazilo na čemsi schovaném za Connorovým fiží. Pamela sáhla očarovaně do záhybů látky a vytáhla zlatý medailonek zavěšený na jemném řetízku.

Podržela tu hezoučkou věc proti světlu. „Tohle tomu vašemu nafoukanému Angličanovi patřilo taky?”

Connor jí vzal šperk z ruky. Ten dotek byl jemný, ale nekompromisní. „Ne.”

To jediné, tiše pronesené slovo znělo skoro jako výčitka. Schoval zase medailonek ve výstřihu košile, kde nepřitahoval zvědavé oči. Ani ty její.

Pamela sklopila řasy, cítila se nevysvětlitelně trapně. Ten medailon zřejmě nebyl kradený, ale byla to nějaká sentimentální památka na ženu, kterou kdysi a možná ještě i teď miloval. Proč by ho jinak nosil u srdce?

„Tak kdy vyrazíme do Londýna?” zeptal se Brodie.

„Vyrazíme?” obrátili se na něj unisono Connor, Pamela i Sofie.

„Jasně,” zamrkal na ně nevinně. „Nečekáte snad od gentlemana Connorova typu, že by cestoval bez oddaného osobního sluhy, že

ne?”

Pamela otevřela v protestu ústa, ale Connor ji chytil za paži a odtáhl k odpočívadlu, kde si mohli o samotě promluvit.

„Vůbec mi nebude vadit, když budu mít v domě spojence,” řekl potichu. „Někoho, komu můžu věřit.”

„Proč brát zrovna jeho?” zašeptala skrz semknuté zuby.

„Brodie má dobré srdce,” zamračil se Connor směrem k příteli, který právě předváděl Sofii, jak dokáže rozpohybovat na bicepsu vytetovaného hada tím, že zatíná a povoluje svaly. „V hlavě toho moc nemá, ale srdce má ryzí. Můžu mu věřit, že mi v boji bude krýt záda.”

Pamela se podívala na Brodieho mohutný hrudník a svalnatá předloktí a povzdechla: „Jestli na tom trváte, můžeme ho vzít s sebou. Ale do té levandulové vesty se nikdy nevejde a taky nemám ani přinejmenším v úmyslu nechat ho, aby se oženil s mou sestrou.”

„S tím si nedělejte starosti,” ujistil ji Connor se smrtelně vážnou tváří. „Až bude v Londýně, bude mít spousty příležitostí nějakou nevěstu si unést.”

Otevřela užasle pusu. „Přece mu nemůžeme dovolit, aby…” Zmlkla, když si všimla, jak mu rošťácky září oči. Váhavě se pousmála. „Vy nemravný.”

Věží otřásl ohlušující výbuch, který mu ji hodil přímo do náruče.

„Co to bylo?” vyrazila těžce, prsty zaťaté do měkkých záhybů plédu. Connor na ni pohlédl s tváří tak zasmušilou, že jí tělem proběhla ledově neblahá předtucha. „Pokud se nemýlím, dorazili

červenokabátníci, aby vás osvobodili.”

„Odved ty ženy do bezpečí!” štěkl Connor a postrčil Pamelu i Sofii do Brodieho statných rukou.

Otočil se a vyrazil dolů po spirálovitých schodech. Po celou cestu si nadával do zatracených bláznů. Měl mít víc rozumu než přivést ty ženy sem, do doupěte pašeráků a zlodějů. Místní autority hledaly dlouhé měsíce záminku, proč by je tady v ruinách napadly, a on jim teď dal konečně důvod, aby mohly poslat rozhořčené vojáky i s dělem.

Věží otřásl druhý zásah a rozdrnčel rezavé železné mřížky v oknech. Connor minul jeden schod a narazil do zdi. Zaklel a prsty si stiskl pulzující rameno. Bude je muset zastavit, než jeden z těch varovných výstřelů zabloudí a smete vrchol věže dřív, než Brodie odvede ženy do bezpečí.

Doklopýtal na nádvoří a nijak ho nepřekvapilo, že je liduprázdné. Při prvním náznaku nebezpečí se zločinci, kteří toto doupě sdíleli, rozprchli jako krysy. Rozptýlili se do tajných katakomb pod hradem, kde pak čekali na příliv, aby mohli spustit na vodu lodě. Se soumrakem bude ruina patřit opět jen nočním ptákům a duchům.

Nebýt těch dvou žen uvězněných ve věži mohl se Connor vypařit spolu s nimi. Jednoduše by se rozpustil v mlžném oparu, odplul by pryč, na místo, kde by ho zákon nikdy nenašel.

„Zastavte palbu!” vykřikl někdo, když Connor rychlými kroky procházel pod zbořeništěm strážního domku a potom dál po širokém travnatém náspu na hranici mostu.

Hned na druhé straně mostu se na louce hemžil celý prapor červenokabátníků. Z ústí masivního děla stoupal k nebi černý proužek dýmu, který znesvěcoval mlhavou modř ranní oblohy. Voják, který se chystal znovu připravit zápalnou šňůru, si nejdřív u svého velitele pohledem ověřil souhlas, že má zapálenou louč uhasit ve vědru s vodou.

Dokonce i na tuhle vzdálenost Connor rozpoznal mužovy krátce střižené, ocelově šedé vlasy a zavalitou postavu s nohama do O. Cítil, jak mu ústa zkřivil úšklebek. Plukovník Alexander Munroe byl nejhorší sortou zrádce. Narodil se jako Skot, ale prodal svou duši Angličanům za moc a privilegia vojenské hodnosti. Nebyl ničím víc než prostou loutkou místní šlechty. On a jeho pluk trávili dny tím, že

vyháněli nájemné farmáře z půdy, kterou jejich rodiny obdělávaly po celé generace, a noci tím, že se nechávali zvát jako hrdinové-dobyvatelé do domů těch, kterým sloužili.

Munroe vyštěkl rozkaz. Vojáci si přiložili pušky k rameni a zamířili na Connora.

Plukovník přistoupil až k samému okraji strže a vykřikl: „Dejte ruce vzhůru, pane, nebo vás i tohle ohyzdné místo vyhodíme do vzduchu.”

Connor zvrátil oči v sloup a neochotně mu vyhověl. Říkal si, co by si asi o plukovníkových replikách pomyslela Pamela.

Trpělivě vyčkal, až se Munroe obklopil dostatečným doprovodem mužů a připochodoval na most. Ačkoliv vojáci drželi pušky stále připravené k výstřelu, všiml si Connor, že jich několik vrhlo nervózní pohledy na vířící moře dole.

Jakmile sešli z mostu, zavolal Connor: „I já vám přeju dobré ráno, plukovníku. Čemu vděčíme za vaši návštěvu?”

Munroe zastavil asi metr před ním a jeho muži se rozestoupili, aby Connora obklíčili. „Hledám dvě ženy.”

Connor se mile usmál. „Kdo z nás je nehledá? Ačkoliv většina z nás si musí vystačit jen s jednou.”

Několik vojáků se uchechtlo, ale jejich veselí pod velitelovým temným pohledem rychle povadlo.

„Rozhodně chápu, proč vy stále ještě hledáte,” dodal Connor a kývl směrem k dělu na druhé straně mostu. „Vaše způsoby dvoření asi moc nezabírají.”

Jeden z mužů si odkašlal a strnule se díval do země, protože si pamatoval předchozí lekci.

Munroe propojil hustá obočí v důrazném zamračení: „Nemám čas na vaše ubohé pokusy o hloupé žerty. Včera v noci byly na silnici do Stirlingshire z kočáru, který si pronajaly, uneseny dvě ženy. Dvě Angličanky, “dodal, přičemž dal jasně najevo, že

zmizení dvou skotských žen by bylo pod hranicí jeho zájmu. „Podle svědka byly uneseny mužem, který přesně odpovídá vašemu popisu.” Zalovil rukou v šosatém červeném kabátě a vytáhl srolovaný papír. Rychlým pohybem zápěstí svitek rozbalil a odkryl plakát, který byl

připíchnutý na každém náměstí, kde se konávají trhy, od Inverness až po Orkneje. „Podle tvrzení našeho svědka je unesl přesně tento muž.”

„Hmmm., pěkný chlap, že?” naklonil se Connor blíž, aby zběžně načrtnutou podobiznu prostudoval. „I když ., s tou maskou, co mu zakrývá tak velkou část tváře, se to dá tvrdit trochu obtížně. Mohl by to být skoro kdokoliv.” Connor kývl směrem k urostlému mladému vojákovi po Munroeově levici, který se mu podobal výškou, šíří ramen i výraznou bradou. „Tenhle taky.”

Voják zrudl a začal koktat: „Teda, plu. plukovníku, já bych nikdy.”

„Ticho!” štěkl Munroe. „Vážně bych pochyboval, že by tady můj poručík včera strávil večer tím, že by unesl a zneužil dvě nevinné ženy.”

Voják ještě víc zrudl a Connor se zašklebil. „Dvě nevinné ženy? Nemohu tvrdit, že bych nebyl polichocen, plukovníku, ale zřejmě mi přisuzujete větší výdrž, než ve skutečnosti mám.” Pomalu spouštěl paže. Munroeovi muži ztuhli a jejich prsty na spouštích mušket sebou cukaly. Connor teď držel ruce na úrovni ramen. „Pro takovou ostražitost nejsou důvody. Jak vy i vaši muži vidíte, jsem nejen v menšině, ale také neozbrojen.”

Munroeovo pochybovačné odkašlání mu povědělo, co si o tom plukovník myslí. Oběma bylo jasné, že muž Connorova vzrůstu nikdy skutečně bezbranný není. „Chopte se ho!” rozkázal plukovník a ustoupil, aby za něj jeho muži mohli tu špinavou práci vykonat.

Tucet vojáků sklonilo muškety, začali se hemžit kolem Connora a neomaleně mu stáhli ruce za záda. Connora až bodlo u srdce, když si pomyslel, jak zdrcená bude Pamela, až si uvědomí, že jí nebude moct pomáhat při nalezení matčina vraha a získání vévodovy odměny.

Přemýšlel, jestli pro něj prolije nějakou pěknou

slzičku, až ho povedou na šibenici, nebo jestli se připojí k ostatním Angličanům, kteří se usadí s piknikovými koši a slunečníky na trávníku, aby tu popravu sledovali.

Jeden z vojáků se mu právě snažil na zápěstích zaklapnout kovová pouta, když náhle řetěz padl s cinknutím na zem. Connor prudce otočil hlavu a zjistil, že muži fascinovaně, s otevřenými listy zírají směrem ke strážnímu domku.

Využil jejich nepozornosti a otočil se stejným směrem.

I jeho čelist úžasem poklesla. Tou dobou měly Pamela i Sofie čekat v bezpečí, až je skvělí angličtí vojáci přijdou osvobodit. A přesto právě teď přicházely. Na hlavě rozmarné kloboučky, kráčely teď ruku v ruce travou a jejich žlutá a modrá sukně se vlnily v jemném vánku. Zosobňovaly výkvět anglického ženství. Chybělo už jen, aby si nad hlavou točily slunečníky.

Když dorazily na dostřel mušket, zaťal Connor pěsti: „Až se mi Brodie dostane do rukou…,” zamumlal tiše.

Munroe byl zjevně vyvedený z míry úplně stejně. Zabodl do Connora pohled: „Co má tohle znamenat, pane?”

„Ať se propadnu, jestli to vím,” zamumlal Connor a s obavami sledoval, jak se Pamela odpoutala od Sofie a namířila si to mezi vojáky přímo k němu.

Zatímco vojáci vrhali na Sofii okouzlené pohledy a ona to přijímala se sklopenými řasami a ostýchavým úsměvem, stoupla si Pamela na špičky a vtiskla Connorovi na tvář cudný polibek. Rty měla měkké a teplé. „Ale miláčku, neřekl jsi, že nás přišli tady pánové navštívit.” Zavěsila se do něj a zářivě se usmála na Monroea a jeho muže. „Taky jste si v tom krásném dubnovém ránu přišli prohlédnout zříceninu?”

Connor na ni jen zíral. Nedokázal uvěřit, že si kdysi myslel, že je její tvář pouze roztomilá. S těma jantarem zářícíma očima a lehce nestoudným úsměvem, který jí hrál kolem svěžích rtů, byla absolutně okouzlující a žádoucí.

„Kdyby si jen vyrazili na výlet ke zřícenině, nebrali by s sebou kanón, drahoušku,” upozornil ji jemně.

Zastínila si rukou oči, aby si vzdálený kanón prohlédla. „Mají tu snad nějaké vojenské cvičení? Mohli bychom se dívat, až si uděláme piknik?” zeptala se s nadějí v hlase.

Munroe měl rty stažené do strnulé linky. „My tady, slečno, nejsme ani na cvičení, ani na prohlídce rozvalin. Jsme tu, abychom vás zachránili.”

Pamela zvedla jedno obočí v elegantním oblouku a pochybovačně na něj pohlédla. „Před čím? Jestli už mě v tomhle nádherném jarním

dni musíte před něčím chránit, ocením, když zaženete tu neustálou hrozbu deště.”

„Přiveďte svědka,” štěkl přes zaťaté zuby Munroe a jeden z jeho mužů vyrazil poklusem zpátky přes most.

O pár minut později se objevil znovu a táhl za sebou šlachovitého starého kočího. Connor, do kterého byla Pamela stále ještě zavěšena, pocítil, jak sebou její drobná ruka trošku cukla. Přikryl ji svou dlaní a jemně, povzbudivě ji stiskl.

Munroe vytrhl kočího z vojákova sevření a postrčil ho vpřed. „Jsou tohle ty dvě ženy, které si pronajaly váš vůz?”

Kočí na ně nervózně pohlédl, jako by se bál, že by některá z nich mohla z podvazku vytáhnout pistoli a střelit ho mezi oči. „Ano, pane, jsou.”

Plukovník kývl směrem ke Connorovi. „A je tohle ten muž, který je

včera v noci zastavil?”

Kočí se zadíval na Connorovu čerstvě oholenou tvář, pečlivě učesané vlasy a přepychový materiál kiltu i plédu a poškrábal se na hlavě. „Tak to bych s určitostí říct nemoh. Byla úplná tma a ten lump měl masku.”

Pamela se zvonivě zasmála. „Ale samozřejmě, že tohle není ten chlap, který nás zastavil. Jakmile dorazil můj snoubenec, ten ničema utekl. Byl to prostě bezpáteřný zbabělec.”

Munroe sebou zcela viditelně trhl. „Váš snoubenec?” Znechuceně se podíval na Connora. „Chcete mi tvrdit, že jste s tímhle lotrem zasnoubená?”

Pamele zmizel úsměv z tváře a očí jí zledovatěly jako Severní moře za mrazivého prosincového rána. „Tímto vám oznamuji, že tento lotr není jen mým snoubencem. Náhodou je také markýzem z Eddywhistlu a budoucím vévodou z Warricku. Na dnešní ráno jsme si tu domluvili schůzku, abychom si prohlédli zříceninu hradu. Měly jsme neskutečné štěstí, že se jel včera zrovna ubytovat do blízkého hostince, když náš kočár přepadli na opuštěné silnici.”

Přejela po Munroeovi a jeho vojácích káravým pohledem. „Silnici, kterou jste vy a vaši muži měli hlídat, aby slušné Angličanky jako já a

tady má sestra mohly cestovat beze strachu, že přijdou o své jmění.” Sklopila oči a tiše dodala: „Nebo něco ještě cennějšího.”

Několik vojáků sklopilo hlavu nebo odvrátilo oči, jak je její lehký ruměnec zahanbil. Connor ji objal kolem ramen a přitiskl si její hlavu na prsa „Ale no tak, no tak,” konejšil ji a vyčítavě se podíval na Munroea. „Slíbil jsem ti, že o té strašné noci už nebudeme mluvit.”

Plukovník se přímo dusil zuřivostí. „Odpusťte, slečno, ale podle mě je celý ten váš příběh naprostý nesmysl!”

Connor se k němu naklonil a v hlase mu zazněl nebezpečně hluboký tón: „Nechcete snad o té dámě říct, že lže? Protože jako gentleman a její snoubenec bych po vás musel požadovat satisfakci.”

Munroe chvíli skřípal zuby. Když znovu promluvil, měl hlas poddajný a vemlouvavý a jeho slova mířila přímo k Pamele. „Nechci vás nijak urazit, slečno, ale mám všechny důvody věřit, že je tohle psanec, kterého už měsíce hledáme.” Zamával před ní plakátem: „Muž hledaný zákonem a Korunou, odsouzený k oběšení za odporné zločiny, které spáchal.”

„Odporné?” zopakovala Pamela tiše a slabý záchvěv hlasu Connora varoval, že teď už nic nehraje. „Řekněte, jak odporné?” Nervózně se zasmála. „Poplival snad svatou Bibli? Utopil ve kbelíku celý vrh koťat?”

„Provedl zvěrstva mnohem horší než tohle,” odpověděl Munroe temně. „Ohavnosti, o kterých by dáma neměla ani slyšet.”

„Opravdu?”

Když se mu Pamela vymanila z objetí a vzala si z Munroeových rukou arch s podobiznou, musel Connor bojovat s velmi silným puzením popadnout ji do náručí a pevně držet. Obejmout ji a rychle s ní zmizet na nějaké místo, kde by mu ji nikdo, včetně toho prolhaného grázla v červené uniformě, už nemohl vzít.

Studovala podobu načrtnutou na archu a on mohl téměř slyšet, jak zvažuje Munroeova slova. Slyšel, jak se váhy přiklánějí na

plukovníkovu stranu. Neměla důvod o Munroeových slovech pochybovat, neměla důvod důvěřovat jemu.

Ruka se jí jemně chvěla, když srolovala arch papíru a ukryla jej v kapsáři sukně. „Jestli vám to nevadí, pane, ponechám si to, abych byla

schopna toho lumpa poznat, kdyby mi měl někdy zkřížit cestu. Jestli je ten muž takový darebák, jak říkáte, modlím se, abyste ho brzy chytili a vsadili do vězení.” Znovu se zavěsila do Connora a usmála se na něj.

„Můžeme jít, drahý? Víš, jak miluju snídaně na čerstvém vzduchu.”

Connor jí úsměv vrátil. Za posledních pár let nad červenokabátníky mnohokrát vyhrál, ale takový příval divokého uspokojení nikdy předtím nepocítil.

Už se od Munroea a jeho mužů odvraceli, když plukovník najednou rychlým pohybem strhl Connorovi z krku nařasené fiží, pod kterým se objevily nejasně viditelné spáleniny od provazu, které mu hyzdily silný krk.

Munroeovy rty vykroužily triumfální úsměšek. „A jak vysvětlíte tyhle otisky, mylorde?”

Connor se zlehka dotkl jizev a koutek úst se mu zvedl v aristokratickém úsměšku: „Že by mi komorník příliš utáhl kravatu?” Vytrhl Munroeovi fiží z ruky a znovu si je připnul kolem krku. Sklonil hlavu v uctivé úkloně. „Omluvte nás, pánové, čeká nás piknik.”

Otočili se od plukovníka, který doslova pěnil vztekem, a kráčeli k hradu, jako by neměli na světě jedinou starost. Sofie se zařadila po bok své sestry a vyslala přes rameno tesklivý pohled k zírajícím vojákům.

Byli napůl cesty ke strážnímu domku, když Munroe vykřikl: „Věčně se za ženské sukně schovávat nemůžeš! Je mi jedno, jestli si říkáš markýz nebo vévoda nebo sám princ regent. Jestli se ještě jedinkrát odvážíš do Skotska, Bůh je mi svědkem, že tě nechám pověsit!”

Connor naklonil hlavu k Pamele. Mluvil tiše, aby jeho slova nemohl odnést vítr. „Stačilo jediné vaše slovo, slečinko, a mohl mě dát pověsit už dnes.”

„A kde bych našla nového Skota s býčí šíjí a zabedněnou hlavou, který by na sebe vzal roli vévodova syna?” mrkla na něj

řasami. „Navíc nevypadáte na muže, který by topil koťata ve kbelíku.”

„Jestli to chcete vědět, mám náhodou koťata docela rád. Ale nikomu to neříkejte. Nerad bych si zkazil reputaci.” Když došli k domku, vrhl zamračený pohled směrem k věži. „A teď mi povězte, jak jste přesvědčily Brodieho, aby vás nechal podniknout tenhle úplně

potřeštěný kousek. Uškrtím ho vlastníma rukama, ale chci vědět, jak moc ho mám při tom litovat.”

Pamela vrhla pátravý pohled na Sofii. Šelmovsky se usmála.

„Takže co přesně udělala?” domáhal se Connor odpovědi. „Slíbila, že si ho vezme a povije mu plný dům dětí?”

Sofie se otřásla. „To musím popřít. Ale slíbila jsem mu, že ho naučím celý text k Nafoukané Maude, bordelmamá z Banbury. “

Pamela vrhla znepokojený pohled dozadu, kde už se Munroe a jeho muži váhavě chystali odtáhnout. „Myslíte, že to myslel vážně? Že vás nechá pověsit, jestli ještě někdy vstoupíte na skotskou půdu?”

„Myslím, že bychom měli vyrazit na cestu do Londýna hned, jakmile Brodie sežene toho vašeho bezcharakterního kočího a přitáhne ho zpátky sem.”

Sofie vešla do hradu před nimi a Connor si Pamelu přitáhl za ruku, aby ji donutil v chladných stínech přede dveřmi zastavit. Opřel se předloktími o kamenný oblouk nad její hlavou a beze studu využil svého těla jako svalnaté zdi, která ji tak uvěznila.

„Když jsem teď viděl, jak umíte skvěle hrát, slečinko, jak někdy v budoucnu poznám, že mluvíte pravdu?”

Rty snad měla z blízkosti těch jeho trochu rozechvělé, ale to jí nezabránilo, aby se trochu zasněně pousmála: „Nijak.”

Podklouzla mu pod rukama a nadzvedla si lem sukně, aby jí nepřekážela na schodech. Nechala ho tam, aby o jejím varování přemýšlel.

„Lituji, slečno, ale vévoda vás odmítá přijmout.”

Pamela se vyklonila z pronajatého kočáru zaparkovaného na dlouhé kroucené příjezdové cestě k honosnému sídlu a užasle se zadívala

sluhovi do tváře. „Jak by nás Jeho Milost mohla odmítnout přijmout?

Řekl jste mu, že mu vezu vzkaz od syna?”

Sluha se nezdvořile ušklíbl, což vůbec neladilo s jeho naškrobenou rudou livrejí a napudrovanou parukou. „Vy a všichni ostatní šarlatáni, co jich je od Londýna po Paříž. Jen za poslední týden zaklepali na dveře dva Francouzi a jeden belgický trpaslík a tvrdili, že to oni jsou vévodův ztracený syn. Jeden nestydatý chlap dokonce vlezl vévodovi oknem do ložnice, když spal. Trval na tom, že má mateřské znaménko ve tvaru srdce na.,” komorníkovi se odporem až rozšířily nozdry, „… pozadí a to prý dokazuje, že je skutečným dědicem. Bylo třeba tří sloužících, aby toho chlapa vystrkali z vévodovy komnaty a shodili ho ze schodů.,” opakovaně se ušklíbl, „. na pozadí.”

Pamelu vmáčkl údiv zpátky do polstrování a rychle se snažila zakrýt ohromení. Nikdy ji nenapadlo, že by byly i jiné pokusy oklamat vévodu, jiní podvodníci.

I přes komorníkovu nesouhlasnou grimasu se ale odmítla smířit s tím, že by podnikli celou tu dlouhou cestu - nekonečné dny vyčerpávajícího cestování - pro nic. Nebyla žádný belgický trpaslík, aby ji někdo odmítl bez slyšení nebo vyhodil, až si sedne na. pozadí.

Znovu se naklonila vpřed a s využitím veškerého šarmu a vlídnosti se na komorníka usmála: „Mohu vás ujistit, že nemáme nejmenší úmysl připravovat vévodu o jeho drahocenný čas. a vás taky ne. Skutečně jsem přesvědčena, že ho bude zajímat, co mu chceme svěřit.”

Komorník ji skeptickým pohledem přejel od hlavy k patě. Ačkoliv na sobě měla své nejlepší šaty, vycházkové v barvě sherry, která jí výborně ladila s barvou očí, byla si vědoma, že krajkou obroubený límeček a manžety i hedvábné bolerko v odpovídající barvě vyšly z módy už před třemi roky. Její obnošený klobouček získal sice trochu na svěžesti nově dodanou sadou per, ale staré dobré kozinkové botky nesly jasně patrné stopy putování drsnou skotskou krajinou.

Pod komorníkovým zamračeným pohledem její hrdost trpěla, podobně jako když Connor vystavil světu roztřepené okraje jejích spodků.

„Je mi líto, slečno,” řekl a zdálo se, že je rozhodnutý nepovolit, „ale skutečně pochybuji, že by žena vašeho. postavení mohla mít cokoliv, co by mého pána zajímalo.”

Pamela potlačila vyjeknutí. Pár horkých svalnatých rukou ji totiž uchopil zezadu kolem pasu, zvedl ze sedadla a postavil na zem s takovou lehkostí, že jí to vyrazilo dech. Otevřela ústa, aby proti podobně nedůstojnému zacházení protestovala, ale když si všimla, že komorníkovi zmizel z tváře samolibý úšklebek, zmlkla.

Klopýtavě couvala, zatímco se z kočáru vynořil Connor a rozvinul se do celé své výšky. Tyčil se teď nad nimi oběma. Komorníkův vyvalený pohled stoupal výš, výš, výš., přes Connorovu širokou hruď k ještě působivějším širokým ramenům a nakonec spočinul na rozhodné tváři.

„Možná jste té dámě nerozuměl,” řekl Connor a hladivě bublavé r mu v hlase zaznělo o to roztomileji, oč úsečnější byl tón komorníka.

„Chtěla navštívit vašeho pána a nemá v úmyslu čekat tady venku na

příjezdové cestě celé odpoledne, až se mu zamane. A já taky ne.” Komorník polkl a ohryzek na bledém krku mu poskočil. „Ale. Jeho

Milost nepřijímá návštěvy. Nařídil mi, abych vás poslal pryč.”

„A já vám nařizuju, abyste se vrátil přímou cestou zpátky a řekl mu, že se odtud nehneme, dokud nekývne, že si tady dámu vyslechne.” Jak se Connor nahýbal přes Pamelina ramena, byl komorník bledší a bledší. „A jestli nám sem někdo přijde říct, že je vévoda natolik nerozumný, že nás znovu odmítl, měl byste se postarat o to, abyste to nebyl vy. Protože vás můžu ujistit, že bude

potřeba setsakra většího počtu sluhů než tří, aby mě vyhodili., až si kecnu na pozadí.”

V případě, že by o tom bylo jakýchkoli pochyb, vysoukal se z kočáru Brodie: měl na sobě livrej v barvy námořnické modři, jejíž měděné knoflíčky jen stěží držely na uzdě objem jeho sudovitého hrudníku. Nad širokým čelem mu nakřivo seděla paruka a zpod ní vykukoval jeden měděný pramen.

Když ještě vycenil zlatý zub a hrdelně zavrčel, komorník rychle couvl a ve snaze uniknout málem zakopl o vlastní, přezkou zdobené

boty. Byl už na cestě, když ze sebe vykoktal: „Koho., koho mám ohlásit, pane?”

Connor zaváhal a tak Pamela odpověděla místo něj. „Někoho, koho Jeho Milost velice ráda uvidí.”

Warrick Park, který se rozkládal na předměstí Londýna, byl rodinným sídlem vévodů z Warricku více než tři století. Hlavní budova byla elegantní tříposchodová stavba v georgiánském stylu. Měkkou barvu červených cihel doplňoval elegantní vápenec. Úpravné řady bílých dělených oken dávaly velkému domu mnohem vlídnější vzhled, než si vlastně zasluhoval. Od hlavní budovy se do stran rozbíhala dvě alžbětinská křídla, která pocházela z nějaké dřívější podoby domu.

Všechna tato nenápadná vznešenost byla obklopena akry perfektně upraveného parku. Z nakrátko sestříhaného trávníku, čistě zametených chodníčků a úhledně zastřižených keřů bylo jasné, že tu podnikli všechny kroky k tomu, aby se podařilo dostat jakékoliv rozmary přírody pod kontrolu člověka. Tak herkulovský úkol nepochybně vyžadoval celou armádu zahradníků, kteří pracovali čtyřiadvacet hodin denně. Pamela předpokládala, že na podzim pravděpodobně musejí chytat padající listy ještě předtím, než se dotknou země.

Za skupinkou vzrostlých vrb, na břehu blankytně modrého jezera, si povšimla dórského pavilónu. Další místo, kde byla jasně patrná stopa po lidském zásahu.

Dvojice sluhů je doprovázela k elegantnímu, sloupy zdobenému vchodu sídla. Jemný, odpoledním sluncem prohřátý větřík si

pohrával s uvolněnými prameny Pameliných vlasů. Zatímco se se Sofií plahočily Skotskou vysočinou, přišlo do Anglie jaro. Větve dubů kolem příjezdové cesty pokryly něžné zelené pupeny. Cestu ohraničoval koberec svěžího trávníku, jehož jemná stébla měla odstín mladých lístků máty.

Pamela se přes okraj kloboučku ohlédla po Connorovi. Uměl ocenit vznešenou eleganci tohoto dne, nebo se mu stýskalo po divoké kráse vlastního domova - ostrém větru ženoucím se od severu, věčné hrozbě deště a svůdně dráždivém příslibu po něm přicházející duhy?

Tady nebyla žádná hrozivě tmavá mračna, která by s sebou přinášela bouřku. Jen vzdušné bílé obláčky plující po klidném modrém nebi. Obklopen nástrahami civilizace by měl Connor vypadat nemístně, ale jeho dlouhý krok byl stejně sebevědomý jako ve skotských lesích.

Sloužící došli ke dveřím, otevřeli jedno z vysokých dubových křídel a uvedli je do vysoké vstupní haly s podlahou z italského mramoru. Do galerie v patře stoupalo dvojité majestátní schodiště. Jeho naleštěné mahagonové balustrády zářily ve slunečních paprscích, které sem proudily obrovským klenutým oknem nade dveřmi.

Pamela rozechvěle zadržela dech. To ona byla tím, kdo sem nepatřil. Patřila do zákulisí nějakého zatuchlého divadla, kde by zůstala bezpečně skrytá před světly ramp a slídícíma očima. Její matka by si bývala tuhle roli vychutnala. Pohodila by zlatými kadeřemi a vplula do toho velkolepého sídla, jako by jí patřilo.

Jenomže matka je mrtvá, připomněla si Pamela temně. Za jejím životem už zatáhla oponu neviditelná ruka dřív, než skončil poslední akt. Napřímila se, a než odevzdala jednomu ze sloužících slunečník a rukavičky, věnovala mu pohled královny.

Komorník z příjezdové cesty pohlédl nervózně na vlněné záhyby plédu, který měl Connor obtočený kolem ramen. „Mohu vám vzít. tu. deku, pane?”

„Myslím, že si ji ponechám,” odpověděl Connor. „Jestli je dům stejně mrazivý jako pohostinnost vašeho pána, bude se mi hodit.”

Sofie i Brodie zůstali v hale stát s otevřenou pusou. Pamela přímo cítila, jak Brodie v hlavě přepočítává cenu mosazných a stříbrných svícnů na stěnách i na policích.

„Sluha i služebná mohou počkat v prostorách pro služebnictvo,” nabídl druhý ze sloužících s výsměšným úšklebkem. „Nemyslím, že to bude trvat dlouho.”

Sofie se na sestru zaškaredila, rozhodně nevypadala nijak podřízeně. Byl to Pamelin nápad, aby se sestřiny křivky ukryly v prosté bílé zástěře a zářivé kadeře schovaly pod krajkami obšitý čepec. Sofie byla špatná herečka a tudíž i mizerná lhářka; přestrojit ji za služku byl proto šikovný tah, jak se postarat, aby tu svou pěknou

drobnou pusu ani neotevřela a neprozradila je. Ještě nikdy nebyla Pamela tak ráda, že vůbec nevypadají jako sestry.

„Raději si nechám služku u sebe,” oznámila sloužícímu.

„Já komorníka taky,” prohlásil Connor tónem, který nepřipouštěl námitek.

Brodie vycenil v divokém úsměvu svůj zlatý zub. Oba sluhy tím poděsil.

Pak vykročili za sloužícími dlouhou, táflováním z třešňového dřeva bohatě zdobenou chodbou.

Pamela silně vnímala Connorovu blízkost. Vedle subtilní Sofie se vždy cítívala jako podsaditý poník z větrných plání, ale Connor v ní uměl vyvolat pocit, že je křehká jako holubice.

Doufala, že audience proběhne v nějakém temném přijímacím salónu, kde nedostatek světla zapracuje v jejich prospěch. Sloužící je ale uvedli do prosluněného solária, ve kterém dvě stěny tvořila vysoká francouzská okna a v rozích bujely džungle dobře prosperujících rostlin. Táflování zbývajících dvou stěn mělo sladce smetanovou barvu a rámovaly je zlaté lístky.

„Slečna Pamela Darbyová a. její doprovod,” oznámil jeden ze sloužících a v pohrdavém tónu dal jasně zaznít smíšeným pocitům, které k nesourodé skupince choval.

Než stihla Pamela přivyknout jasnému světlu, stačili oba jejich průvodci zmizet. Viditelně si oddychli, že můžou opustit scénu.

„Darbyová, ano? To je celkem obyčejné jméno pro tak smělou a lehkomyslnou dívku, nemyslíte?”

Chlad té otázky jako by se zakousl přímo do Pameliny sebedůvěry, takže se cítila, jako by už byli odhaleni. Jako by tu už byl nastoupený celý batalión vojáků, jen aby po nich skočil zpoza

zelené džungle a všechny je odvezl v zamřížovaném voze do Newgate.

„Ale pojdte přece dál, slečno Darbyová. Vzhledem k tomu, že nemám v úmyslu nechat si kvůli vám narušit pohodu odpoledního čaje, můžete se ke mně vy a váš doprovodjednoduše přidat.”

Jako moucha přitahovaná tenaty lesklé pavučiny se Pamela pohnula směrem k chraplavému hlasu a mrkala přitom proti prudkému světlu.

Jejich hostitel seděl na vzdáleném, sluncem zalitém konci místnosti. Zpočátku měla dojem, že snad sedí na jakémsi trůně, ale už druhý pohled prozradil, že je to ze dřeva a kovu vyrobené invalidní křeslo. Bez ohledu na příjemné teplo v místnosti měl přes ramena přehozený šál a kolem nohou omotaný tmavě červený skotský pléd. Měl dlouhé, světle hnědé zplihlé vlasy, které na skráních probarvovaly trochu překvapivé šedivé prameny. Měl prázdný pohled a vychrtlé tváře, které prozrazovaly zničující následky nemoci a věku. Celkově by však jeho vzhled nebyl tak šokující, nebýt portrétu, který mu visel přímo za hlavou.

Byl to portrét mladého muže v nejlepších letech. Měl na sobě jezdecký úbor, stál pod listnatým baldachýnem koruny jilmu, jeho pokrčená noha spočívala na velkém kameni a v ohybu lokte mu visela puška. Kolem nohou mu tančila smečka oddaných kokršpanělů. Hleděl na umělce s královskou arogancí, která by byla neomluvitelná, nebýt škádlivého úsměvu a ďábelského svitu v oříškově hnědých očích.

Hostitel sledoval Pamelin pohled a ohlédl se přes rameno. „Byl jsem pohledný chlap, co říkáte? Nemyslím, že bych si toho tehdy nebyl vědom. Jen velmi málo žen odolalo mému šarmu.”

Pamela by mu velice ráda oponovala, ale při pohledu na portrét jí bylo jasné, že se do něj mohla žena bláznivě zamilovat velmi snadno. a se stejnou vervou ho i zavrhnout, když jí později zlomil srdce. Ačkoliv Connor nebyl jeho skutečným synem, obávala se, že tento rys oba muži sdílejí.

Odtrhla pohled od portrétu a zjistila, že na něm zpodobený muž právě pozvedl ke rtům křehký čínský šálek a teď ji znalecky zkoumá zpod posměšně zvednutého, stříbrem prokvetlého obočí. V

jasných očích měl jakousi upřímnost, která u ní vyvolala podobně vstřícnou odpověď. Nadechla se a s odhodláním se vrhla do nebezpečné hry: „Je působivý, ale trochu osamělý, nemyslíte? Byl by mnohem působivější, kdyby vedle něj visel obdobný portrét vévodkyně.”

Vévodovi čaj zaskočil v hrdle.

I přes svůj zbědovaný stav dominoval místnosti natolik, že si Pamela vůbec nevšimla ženy sedící v brokátovém ušáku po jeho pravici. Postřehla ji až teď, když vyskočila a začala ho tlouct do zad. Měla ten typ krásy, který příliš brzy vykvetl, velmi rychle pominul a zanechal za sebou zašlý odstín ve vysoce vyčesaných vlasech a kůži na krku zvrásněnou jako krepový papír.

Žena na Pamelu upírala pohled a temné modré oči jí přetékaly nevolí. „Chápu, že od té doby, co je zavřený doma, má bratr trochu svérázné způsoby, to vám ale nedává právo přijít sem a znepokojovat ho takovými nesmysly. V tomto domě se o té ženě nemluví.”

Vévoda sestru umlčel podrážděným mávnutím ruky - z toho, jak prudce odkašlával do lněného ubrousku, mu stále slzely oči. Když si Pamela všimla, že před chvílí sněhobílý ubrousek potřísnily jasné kapky krve, pocítila bodnutí výčitky.

„To je v pořádku, Astrid,” zasípal a dvěma doteky si látkou osušil spodní ret. „Má sestra jen čeká na příležitost, až zemřu a ona si bude moct dělat nárok na mou pozůstalost pro to své bezcenné štěně.”

Vévodova sestra se vrátila do křesla, ale stále se na Pamelu dívala s otevřeným nepřátelstvím. Pamela cítila, že se jí srdce rozechvělo nebezpečným rozrušením. Měla co dělat, aby nevrhla na Connora vítězný pohled.

Vévoda se na ni mračil zpod šedého obočí. „Když už to musíte vědět, vy přidrzlé pískle, neexistují žádné portréty mé ženy. Dal jsem je už před lety odstranit. Teď si sedněte…, sedněte sil” Pokynul rukou k pohovce a židlím seskupeným před jeho náhražkovým trůnem, jejím společníkům věnoval pouze opovržlivý pohled. „Není důvod, abyste plýtvali dechem na své představování. Takové věci jsou pro mne únavné a zbytečné, protože všechny, u kterých jsem o to stál, už znám. A u mnohých si přeju, abych je nikdy nepotkal.”

Pamela se usadila na sofa. Sofie se už už chystala uvelebit po jejím boku, když ji sestra zarazila výrazným zakašláním. Sofie dlouze vyčítavě zasupěla a poodešla se postavit ke vzdálenému konci kanapátka. Ruce sepnula před tělem jako služebná znalá svých povinností.

Connor opatrně usedl na křehce vyhlížející drahou židli a své dlouhé nohy natáhl před sebe. Brodie si našel místo přímo za jeho židlí, kde stál ve strnulém pozoru jako obrovský buldok s parukou.

Vévoda kývl směrem k Sofii. „Co kdybyste, děvče, přestala okounět a pomohla mé sestře s čajem?”

Když Sofie prostě kývla a pohnula se směrem k lady Astrid u vozíku s čajem, zeptal se vévoda Pamely: „Co je s tou žábou? Je němá, nebo jen přihlouplá přesně tak, jak vypadá?”

„Ani jedno, Vaše Milosti,” odpověděla Pamela a děkovala nebesům, že je mnohem lepší lhářka než Sofie. „Jen se stydí.”

Vévodova sestra nalévala čaj, zatímco rozmrzelá Sofie roznášela šálky. Nakonec všem postupně podala čajový podnos s pečivem. Connor obojí odmítl, ale Brodie se mu naklonil přes rameno, zmocnil se krémem plněného koláčku, celý si ho strčil do pusy a se zjevným potěšením žvýkal. Pamela sebou trhla, když si všimla, že mu zároveň beze stopy zmizela v rukávu i stříbrná lžíce z misky husté smetany.

Když se Sofie navrátila na své místo za pohovkou, přejel vévoda posměšným pohledem zplihlá pera v Pamelině kloboučku. „Ačkoliv tomu vaše ošuntělé oblečení nenasvědčuje, přijíždíte předpokládám rovnou z Paříže a třesete se na to, abyste získali mou malou odměnu.”

Vděčná za to, že má čím zaměstnat své roztřesené ruce, upila Pamela vychovaně ze šálku.

„Ne z Paříže, Milosti, ze Skotska.”

„Ze Skotska?! Proč by kdokoliv ztrácel čas pobytem ve Skotsku? Skoti jsou jen tlupa do sukní oblečených barbarů, příliš neotesaných a nestoudných, aby uznali, že je čas se nám podřídit.” Vrhl prohnaný pohled na Connorův kilt: „Bez urážky, mladíku.”

„To je v pořádku,” zamručel Connor, ale oči se mu zúžily do svítivých štěrbin.

Pamela dopila zbytek čaje s hlasitým polknutím. Věděla, že by měla přednést jejich věc dřív, než Connor vyrazí z místnosti nebo zapíchne jejich potenciálnímu donátorovi do krku servírovací vidličku. Vidličku, kterou pravděpodobně předtím Brodie ukradl z tácu.

Odložila prázdný šálek na meziokenní stolek u svého lokte a řekla:

„Neztrácela jsem čas cestou do Paříže, Milosti, protože jsem věděla, že tam vašeho syna nenajdu.”

Vévoda jí věnoval shovívavý úsměv. „A jakpak jste k takovému unikátnímu závěru došla, má drahá? Pokud můžu soudit podle našeho zatím jen krátkého rozhovoru, předpokládám, že to nebyl výsledek vašeho ostrovtipu.”

Connor se napůl zvedl ze židle, ale Pamela ho zarazila prosebným pohledem. Znovu si sedl a v pohledu mu doutnalo varování, že podruhé už ji neposlechne.

Pamela sáhla do taštičky, vytáhla matčin dopis a napřáhla ruku směrem k vévodovi. „Snad budou slova vaší ženy mluvit jasněji než já.”

„Pro smilování boží, Archibalde!” vykřikla vévodova sestra. „Proč mi nedovolíš, abych zazvonila na komorníka a nechala tyhle ničemy vyvést? Chápu, že se strašlivě nudíš a baví tě si s nimi pohrávat, ale opravdu není potřeba plýtvat dechem ani časem na čtení nějakého směšného podvrhu, který.”

„Zmlkni, Astrid,” uťal ji vévoda. „Přestaň aspoň na pět vteřin mlít pantem a podej mi ten dopis.”

Sestra ho neochotně poslechla. Došla k Pamele a vyškubla jí list z natažené ruky. Pamela ho pouštěla z ruky jen nerada. Matka za něj sice zaplatila strašlivou cenu, ale stále to bylo jediné, co po ní Pamele a Sofii zbylo.

Vévoda otáčel dopisem v prstech a mračil se. Vosková pečeť snad

během let popraskala, ale pořád bylo snadno rozeznatelné, že je jeho.

Když rozkládal stránky, zadržela Pamela dech. Věděla, že bez ohledu na to, jak je text rozmazaný a vybledlý, i on rozpozná úhledný rukopis své ženy.

Zběžně přelétl obsah, zmačkal dopis v pěsti a tou zahrozil směrem k Pamele. Ve tváři měl vztek. „Kdo byla ta Marianne? Proč by s ní má žena sdílela takové důvěrnosti?”

„Byla to nejlepší přítelkyně vaší ženy z dětství.” Pamela se na pohovce narovnala, neschopna potlačit pyšný tón ve svém hlase. „A má matka.”

Vévoda si opřel hlavu o vršek židle, jako by byl najednou příliš slabý na to držet ji zpříma. „Dobrý bože, ona je opravdu mrtvá,

že?”

Pamela si nejdříve myslela, že mluví o její matce, ale v mezeře mezi první a druhou částí věty si uvědomila, že mluví o vévodkyni., své ženě.

Vyměnila si užaslý pohled s Connorem. Nikdy ji nenapadlo, že někde v koutku toho, co by se u něj dalo považovat za srdce, mohl vévoda pátrat po zprávách o uprchlé manželce stejně jako po těch o ztraceném dědici. Po tomhle poznání se cítila ještě provinileji.

„Obávám se, že ano, Milosti,” odpověděla tiše. „Do domu svého

děda nikdy nedorazila. Nepřežila cestu přes Vysočinu.”

„Asi jsem to vždycky tušil,” povzdechl a modrými žilkami protkaná

oční víčka se mu třepotavě zavřela přes unavené oči.

„Ta umíněná potvora určitě zemřela, aby se mi pomstila.” Když znovu otevřel oči, byly netečné a bez výrazu stejně, jako jeho hlas.

„Vzhledem k tomu, že jdete po odměně, která vám má vystlat peněženku, předpokládám, že jste mi přinesli zprávu i o mém synovi.”

Pamela zadržela dech a pomodlila se k bohu, aby ji odpustil, že je všechny zatěžuje svou lží.

„Povedlo se mi něco lepšího, Vaše Milosti. Přivedla jsem vám ho.”

Vévoda se v křesle prudce narovnal, na propadlých tvářích se mu objevily tmavé, horečnaté skvrny. V hnědých očích mu zaplál nepřirozený oheň. Na kratičký okamžik se více podobal onomu

vitálnímu mladíkovi na obraze za sebou než seschlému, předčasně zestárlému muži, kterým byl teď.

Otevřel ústa, ale vyšel z nich jen trýznivý kašel. Lady Astrid vyskočila z křesla, začala ho tlouct do zad a po Pamele střelila vyčítavým pohledem. „Podívejte, co jste způsobila, ženská zlořečená! Měla byste se stydět! Takový nápor by jeho srdce nemuselo vydržet!” Jemně mu otřela čelo vlastním kapesníčkem, nalila nový šálek čaje a přiložila mu jej ke rtům. Pamela se zamračila. Zdálo se, že starost lady Astrid o vévodovo zdraví je opravdová. „Stačí jediné slovo, Archie,” řekla, když se jeho sípavý dech uklidnil, „a já tyhle šarlatány i s tím nesmyslným tvrzením vyhodím a pošlu pro doktora.”

Pamelou projela vlna lítosti, když vévoda ruku své sestry roztřeseně odstrčil. Lady Astrid se přesunula za něj a z každé linie jejího upjatého postoje byla cítit uražená hrdost.

Vévodův pronikavý pohled se teď neupíral na Pamelu, ale na Connora.

„Vy,” zaskřehotal a ukázal na něj zchromlým prstem. „Vy nevypadáte na někoho, kdo se schová za ženskou sukni a počká, až to za něj vyřeší.”

„Vaše Milosti.,” začala Pamela.

„Má pravdu,” zvedl se Connor ze židle. „Už jsem se schovával dost.”

Vévodův hlas nebyl víc než zavrčení: „Tak pojďte sem, mladíku, ať se na vás podívám.”

V Pamele se zastavil dech. Dobře věděla, že si Connor nedá jen tak rozkazovat. Rozhodně ne tímhle panovačným tónem.

Po krátkém zaváhání ale pomalu přešel k vévodovu křeslu, zastavil se a ze své výšky se na něj zahleděl.

„Nestůjte nade mnou jak archanděl Gabriel, co přišel odepsat mou černou duši,” zasípal vévoda a zašermoval před ním pokrouceným prstem. „Skloňte se, ať vám vidím do tváře.”

Ten příkaz nedal Connorovi jinou možnost. Poklekl před starcovým křeslem na jedno koleno, takže se jejich tváře octly ve stejné výšce. Pamele bylo jasné, že na tomto momentu závisí jejich příští osud, a zaryla si nehty do dlaní.

Connorovi do tváře neviděla, ale vévodu měla přímo před sebou. Když zkoumal Connorův obličej, byla jeho vlastní tvář ztuhlá jako posmrtná maska, ve které byly jediným důkazem života svítící oči. Až když starý muž zvedl třesoucí se ruku a vzal Connorovu tvář do dlaní, uvědomila si s úžasem, že ten třpyt už není zloba, ale slzy. „Měl jsem to poznat ve chvíli, kdy jsi vstoupil,” zašeptal. Hltal Connorovu podobu s horečnou žízní. „Máš v sobě podobu své matky. Máš její oči.” Connorovi sloužilo ke cti, že se od prstů starého muže neodtáhl.

Naopak, aby se přestala třást, přikryl v prostém gestu vévodovu ruku svou.

Pamela sklonila hlavu. O překot se v ní praly směs studu a triumfu. Plán, který uvedla do pohybu, když se Sofií uprchly z Londýna, konečně přinesl plody. Nešlo jí o to podvést starého nemocného muže, ale když to udělala, umožnila Connorovi odhalit vraha své matky. Zároveň tím zajistila budoucnost mladší sestře. Její role tím přinejmenším pro tuto chvíli skončila.

Od dnešního dne bude muset veškerá konverzace mezi ní a Connorem probíhat potajmu, prostřednictvím vzkazů posílaných po Brodiem. V životě budoucího vévody, byť třeba nepravého, nebylo pro nemanželskou dceru herečky místo. Věřila, že Connor dodrží svou část jejich ďábelské dohody a pomůže jí odhalit matčina vraha, ale jakmile se tohle podaří, jejich spojení tím skončí. Bude si svobodně užívat novou roli příštího vévody z Warricku a ona se bude moct usadit někde na mořském pobřeží, kde bude péct koláče a pečovat o zatoulané kočky.

Najednou zoufale zatoužila uniknout z tohoto jejich cituplného znovushledání, které žádným skutečným znovushledáním nebylo.

Rychle vstala: „Odpusťte, Vaše Milosti, ale chápu, že o sobě se synem nic nevíte a nemůžete se dočkat, abyste si všechno řekli. Jsem ráda, že mé pátrání přineslo ovoce a byla jsem schopná vám ho přivést zpátky. Nechám vám adresu a můžete požádat svého právníka, aby se se mnou spojil kvůli doručení odměny.” Vyrazila ke dveřím, zamženýma očima skoro nic neviděla. Spolehla se na to, že ji Sofie bude následovat.

„Nespěchejte tolik, slečno Darbyová. Ani nebuďte tak skromná.”

Ten rozkazovačný tón ji zastavil na místě. Nepatřil totiž vévodovi, ale Connorovi. Pomalu se otočila a spatřila, že stojí po vévodově boku. Kdyby neznala skutečnost, věřila by, že tam skutečně patří. Vévoda ho stále pevně držel za ruku, jako by se ho bál pustil ze strachu, že zase zmizí někde v divočině a on už ho nikdy neuvidí.

V místnosti došlo k nenápadnému přesunu moci. Takovému, že Pamele naprosto vyrazil dech a vypadala stejně překvapeně jako vévodova sestra.

Connorovy chladné oči byly mnohem nevyzpytatelnější než kdykoliv předtím a přízvuk vyvolávající obraz dalekého Skotska jí zněl mnohem melodičtěji. „Nechcete snad odejít dřív, než vám budu…,” zaváhal na vteřinku, „než vám můj otec a já budeme moci dostatečně poděkovat za to, že jste nás svedla dohromady.”

Nervózně se pousmála: „Jsem si jistá, že lépe a účinněji, než byste to dokázal slovy, vyjádříte svou vděčnosti onou odměnou.”

Connor se na ni usmál, ve tváři znovu neodolatelný dolíček, který doplnily svůdné vrásky kolem očí. Úsměv se až strašidelně podobal úsměvu muže na obraze za ním. „Jen si ji poslechněte, Vaše Milosti. Ta slečinka by vás snad přesvědčila, že je jen obyčejná hamižná prospěchářka. Přitom je to přesně naopak.”

„Opravdu?” zašeptala Pamela chabě.

„Opravdu?” ozvala se jako ozvěna Sofie, která zcela zapomněla na svůj slib mlčenlivosti.

„Ano, opravdu.” Connor jemně vykroutil svou ruku z vévodovy a pomalu přešel k Pamele. Byl na něj pohled stejně krásný, jako bývá na šelmy. A vypadal stejně nebezpečně. „Snaží se před námi všemi skrýt šlechetné srdce, aby tím nekazila naše shledání.

Nechce, abyste věděl, že než mě našla, byl jsem úplně v koncích.” Connor ji vzal za ruku, kterou si pak zvedl ke rtům, a Pamela zadržela dech, protože jí přejížděl horkými vlahými rty po kloubech s intimitou, která ji celou rozechvěla. „Vím, na čem jsme se dohodli, miláčku, ale déle už naše malé tajemství skrývat nechci.”

Pamela ztěžka polkla. Byla přesvědčena, že hodlá prozradit, že je obyčejný podvodník, čímž je všechny dostane do vězení, jestli ne rovnou na šibenici.

Byla příliš ochromena hrůzou, aby zkusila jakkoliv zaprotestovat, když ji uchopil kolem pasu a zamířil s ní směrem k vévodovi, který jejich výměnu sledoval s dychtivou pozorností. „Dnes jsem se sem nepřišel dožadovat dědického práva, Vaše Milosti,” řekl Connor důrazně. „Dnes toužím jen po vašem požehnání.” Příliš pozdě zahlédla Pamela v jeho očích ďábelský záblesk. Jiskru, kterou už předtím jednou zahlédla, když jí přitiskl hlaveň na srdce a zmáčkl spoušť. „Jediný způsob, jakým bude slečna Darbyová moci využít svou odměnu, bude věno. K mé nesmírné radosti a úžasu totiž souhlasila, že se stane mou ženou.”

„Ten zatracený mizera! Ten příšerný gauner! Ten…, ten…” Pamela si zkusila vzpomenout na některé z nadávek nabízených tehdy tak velkoryse pašeráky v onom lupičském doupěti. „Ten svinský děvkař a zkur.,” praštila do nádoby s rýžovým práškem králičí pacičkou, kterou se pudrovala. Zvedla tak do vzduchu dusivý mrak a způsobila Sofii celou sérii drobných kýchnutí. „Měla jsem plukovníka Munroea nechat, aby ho pověsil na jeho vlastním

fiží!”

Sofie rozehnala mrak pudru rukou a pak se vrátila k pokusům zaplést Pameliny husté lokny do alespoň trochu úpravného účesu.

„Pokud se nemýlím, přijímají se obvykle nabídky k sňatku od markýzů zdvořileji.”

„To je podruhé, co mě ten potměšilý darebák zatáhl přímo do pasti. A naposled, měla bych dodat.” Pamela se naklonila na kraji stoličky vpřed a zamračila se na svůj odraz v zrcadle toaletního stolku. Už vypadala skoro stejně horečně a šíleně jako starý vévoda. „Pořád nemůžu přijít na to, proč tak podlou věc udělal.”

„Co? Že před místností plnou lidí vyhlásil, že tě miluje, a oznámil, že si ho chceš vzít?” povzdechla si tesklivě Sofie, zastrčila sestře jeden z pramenů za ucho a zajistila ho perleťovým hřebenem.

„Přesně tak! Samozřejmě mi bylo jasné, že je to rozený ničema, ale nikdy bych nečekala, že se sníží až k něčemu takovému. Všimla sis, jak se na mě dívala ta odporná lady Astrid? Jeden by uvěřil, že jsem nějaká špína, kterou si přitáhl domů na podrážce! A u vévody jsem se bála, že ho raní mrtvice a přímo na místě zemře. Nepochybuju, že uvěřili, že se mi ta odměna nezdá dost dobrá. Museli si myslet, že mám zálusk na samotné vévodství!”

Sofie se naklonila Pamele přes rameno a stříbrem vykládaný kartáč si přitom tiskla k hrudi: „Třeba to myslel upřímně. Třeba se

do tebe prostě bláznivě zamiloval a nedokázal se smířit s tím, že by musel bez tebe po boku prožít byť jen hodinu.”

Sestřina škádlivá slova zasáhla Pamelu hloub než Connorova zrada. Protože na prchavý okamžik, kdy se jí Connor zadíval hluboko do očí a jemně jí přejel rty po ruce, její vlastní srdce v tak směšné vysvětlení zadoufalo.

Pak si ale všimla toho podlého zajiskření v jeho očích a připomněla si, že není jako její matka. Nebo, pokud šlo o tyhle věci, jako Sofie. Nikdy nebude ten typ ženy, který umí v muži vzbudit podobnou vášeň. Connorova vážně pronesená slova měla všechny v té místnosti zesměšnit, všechny včetně jí.

Posadila se na stoličce zpříma. „Můžu tě ujistit, že Connor Kincaid miluje pouze sebe a to, co může vyzískat z té naší podvodné malé úmluvy.”

„No, jestli se za něj nechceš provdat ty, udělám to já. Teda ráda bych to udělala, kdyby si aspoň všiml, že existuju,” povzdechla si Sofie.

„Nikdy jsem nepotkala muže, který by byl tak odolný vůči mému kouzlu. Člověk by skoro uvěřil, že už někoho má.”

„Možná má,” odpověděla Pamela tichounce, protože si vzpomněla na zlatý medailon, který opatroval s takovou péčí a něhou a stále jej nosil na srdci. „Au!” vykřikla, když Sofie popadla další pramen a pokusila se ho zkrotit. Promnula si kůži na hlavě, která byla na nejlepší cestě k elegantnímu vzhledu, a zamračila se na sestru do zrcadla.

„Nechápu, jak ti máti mohla po celá ta léta dovolit ji česat. Je zázrak, že jí na hlavě zbyly nějaké vlasy.”

„Maman se pořád nevrtěla a taky neměla tak nemožné vlasy,” zavrčela Sofie a zapíchla Pamele do citlivé kůže vlásenku. „A ty by sis rozhodně neměla stěžovat. Konec konců, ty si půjdeš na pořádnou večeři, zatímco já tu musím trčet sama.”

Znělo to, jako by musela ten čas strávit v nějaké špinavé kobce, ovšem jejich elegantní příbytek s útulným obývacím pokojem, šatnou a přilehlou ložnicí byl prostornější než kterékoliv bydlení, které kdy sdílely s matkou. Popravdě řečeno, byla to Pamela, kdo sestře záviděl. Nic by si nepřála víc, než kdyby mohla zalézt do té okouzlující postele s nebesy a přetáhnout si přes hlavu přepychové lůžkoviny.

„Jestli nepřestaneš kňourat,” řekla, „přeřadím tě k umývání nádobí a můžeš si v kuchyni okusovat kuřecí kosti.”

Sofie se vtipu nezasmála, a tak Pamela pokrčila rameny a otočila se na stoličce tak, aby jí viděla do tváře: „Mně je tohle všechno opravdu moc líto, má milá. Kdybych byla věděla, že tu zůstaneme déle, než jen na odpolední čaj, řekla bych jim, že jsi má sestra, a ne nějaká služka. Je mi jasné, že hrát tuhle roli pro tebe nebude snadné, ale aspoň se můžu spolehnout, že jsi v bezpečí, a ne vydaná na milost nějakému hroznému šlechtici. Slibuju, že řeknu, kdo jsi, hned jak.,” zaváhala, protože pořád ještě hodlala před sestrou tajit pravdu o chmurném osudu jejich matky, „. jakmile to bude moudré.”

Zdálo se, že Sofii slova uklidnila, ale pořád ještě trochu zhrzeně popotahovala. „Mohla jsi mít aspoň tolik slušnosti, abys řekla, že jsem komorná.”

Pamela se na stoličce otočila zpátky k zrcadlu. „No, ony také existují ženy, které své komorné pravidelně tlučou kartáčem na vlasy, aby jim napravily hlavu.”

Sofie pohodila tou svou a z jejího neskrývaného ušklíbnutí Pamela poznala, co si o takových postupech myslí. Během zbývající úpravy účesu už ale zažila tahání a rýpání jen minimum. Nakonec Sofie odstoupila od stoličky, rozmáchle mávla kartáčem a pronesla triumfálně: „ Voila!”

Pamela se dotkla vlasů. Musela přiznat, že s tím málem, co měla k dispozici, dokázala sestra zázraky. Do bohatých loken vpletla jednu z vlastních růžových stuh a následně je na šíji stočila do elegantního antického uzlu. Výsledek mohl působit trochu stroze, nebýt řady lesklých prstýnků, kterými umně orámovala sestřin obličej.

Pamela se musela opřít o hranu stolku, a pak rozechvěle vydechla. Tvář měla možná příliš bledou a oči příliš jasné, ale účes byl perfektní.

Jediné, co jí zbývalo, bylo sejít ze schodů a stanout tváří v tvář svému věrolomnému snoubenci. a možná i tomu zloduchovi, který se ho chystal zabít.

Connor očekával čas večeře a nervózně při tom přecházel po svém přepychovém příbytku. Jen samotná postel s nebesy, která dominovala ložnici, byla větší, než některé z cel, ve kterých během posledních let pravidelně pobýval a ve kterých měl pocit, jako by se zdi kolem něj svíraly. Pokaždé, když se dostal do vězení, věděl, že má aspoň naději na vysvobození. Zastrčil si ruku za límec a promnul jizvy, které mu na krku zanechala oprátka.

Strávil příliš mnoho času potulováním po horách a vřesovištích, divokých a svobodných. Tady skoro nemohl dýchat.

Pro gentlemana to přitom byl neskutečně útulný příbytek. Stěny měly teplý, karmínově červený odstín a lemovalo je zelené táflování s odstíny vzrostlého lesa. Nábytek byl vyřezaný z teple hřejivé třešně a zářivého mahagonu přesně v odstínu Pameliných vlasů. Dvojice pohodlných židlí s čalouněním v máslově hnědavé kůži stála před černým mramorovým krbem.

Vzduch voněl mužnou vůní dřeva a kůže a nikde nebylo vidět ani smítko prachu. Vypadalo to skoro, jako by na něj ty pokoje čekaly.

Ne na něj, opravil se zachmuřeně. Na vévodova syna.

Když se vévoda dotkl jeho tváře a soustředěně si ho prohlížel, měl jako odpověď na všechny své modlitby pocítit sílu triumfu. Ne drtivou vlnu lítosti a viny. Ale v tu chvíli by dal cokoliv, aby byl zpátky ve skotských horách a se zákonem v patách se na svém koni hnal někam přes vřesoviště.

Stejně se na něj jednou dívali příslušníci jeho klanu - jako by měl tu moc uskutečnit všechny jejich sny a znovu sjednotit klan Kincaidů. Skoro deset let ho bok po boku doprovázeli a kazili plány červenokabátníků. Byli si bližší než bratři. Pouta, která je spojovala, byla pevnější než pouta pokrevní. Postupně si ale Connor uvědomil, že jediný osud, ke kterému je tím vede, je přímá cesta na šibenici. Proto tehdy před pěti lety během mlhavého rána na Vysočině nasedl na koně a odjel a své muže i sny nechal daleko za sebou.

Při neklidném přecházení teď došel k oknu, pod kterým se rozkládala velká zahrada. Jeho strádající plíce zoufale zatoužily po doušku čerstvého vzduchu. Popadl oběma rukama rám okna a

prudce jím trhl vzhůru. Ani se nehnulo. Podle vrstvy bílé barvy kolem okrajů se dalo soudit, že ho nedávno natřeli.

Proklel nekvalitní práci a rozhlédl se po pokoji po něčem, co by mu pomohlo okno otevřít. Došel ke krbu a vrátil se s železným pohrabáčem. Málem už zatvrdlý okraj uvolnil, když vtom mu pohrabáč vyklouzl ze zpocené dlaně. Hrot rozbil jednu ze spodních skleněných tabulek a dolů na vydlážděný chodník dopadl déšť rozbitého skla. Do místnosti vnikl proud svěžího nočního vzduchu. Connor zaklel a nasupeně sledoval spoušť, kterou způsobil.

„Pohrabáč bys měl, chlapče, používat na oheň, ne na okna.”

Connor se otočil a stál proti Brodiemu zubícímu se na něj ode dveří. V krátkých pumpkách, bílých podkolenkách a botách se sponou vypadal spíš jako přerostlý školák než sluha.

Connor na něj zamířil pohrabáčem: „Ještě jednou se zkus takhle

připlížit a já tě tímhle praštím po palici.”

Tohle Brodiemu dobrou náladu nepokazilo. Vykročil přes místnost k posteli a při každém kroku slabě řinčel. Rozepnul si kabát a na přehoz postele se vysypala jeho různorodá kořist. Zahrnovala dva stříbrné svícny, jemný zlatý náprstek a malou klec na ptáky, porcelánové misky na máslo a filigránové hodiny.

Connor na ten pozoruhodný poklad vytřeštil oči:

„Nepředpokládám, že tě majordomus požádal, abys to všechno vzal k sobě a přeleštil.”

Brodie vytáhl z hromádky stříbrnou lžíci a kochal se odlesky jejího vydutí. „Já jen myslim na budoucnost. Jesli se ten tvůj vévoda rozhodne, že nás zejtra popadne za uši a vyhodí, nemám v úmyslu odejít s prázdnou. Konec konců, má tady těchhle parádiček všude spoustu, takže potrvá měsíce, než si všimne, že mu chybí třeba jen tendle náprstek.”

Connor radši vrátil pohrabáč ke krbu dřív, než ho Brodie stihl ukrást. „Je mi líto, že ti to musím připomínat, ale jestli mám být jednou pánem tohoto domu, jsou ty věci, které teď kradeš, moje. “

„V takovém případě to budu považovat jen za zálohu na svůj plat.”

„Já ti žádný plat nedávám.”

„Tak to bych měl eště skočit pro tu stříbrem vykládanou krabičku na šňupací tabák, co jsem viděl v knihovně.”

Brodie vykročil ke dveřím, ale Connor mu zkušeně zastoupil cestu a

přinutil ho, aby udělal čelem vzad.

„Nemáš mi právě leštit boty nebo tak něco?” zeptal se, když se Brodie rozvalil na jeho posteli, opřel se o její čelo a zapálil si tlustý doutník, který nepochybně ukradl z vévodových osobních zásob.

„Eště žádný boty nemáš. Švec přídě jako první věc hned ráno.”

Connor si prohrábl rukou vlasy, otočil se kolem své osy a znovu začal přecházet po místnosti: „To mi vlastně říkali. Spolu s krejčím, pláteníkem, chlapíkem přes spodní prádlo, kloboučníkem, papírníkem, zlatníkem, učitelem šermu a někým, kdo - jak se zdá -má na starosti vybrat mi s mou pomocí správnou krabičku na párátka.” Nasupeně se na Brodieho zahleděl. „Já žádná zatracená párátka nemám!”

Brodie vytáhl jedno stříbrné párátko z hromady svých pokladů a nabídl mu ho: „A proč jsi tak nabručený? Jsi tady jedno odpoledne a už sis našel nevěstu. Jak si myslíš, že se pak cejtim já?”

Connor si založil ruce na prsou. Nechtěl přiznat osten paniky, který ho zasáhl v momentě, kdy si to Pamela namířila ke dveřím. Nechtěl Brodiemu přiznat, že mu v tu chvíli zněla v uších řinčivá ozvěna zavíraných vězeňských dveří. „Víš moc dobře, že se nemíním se slečnou Darbyovou oženit. Jen jsem nechtěl, aby odtud zmizela a nechala nás uvězněné tady v té pozlacené kleci. Co já vím, mohla se

klidně chtít vypařit s tou svou odměnou a pak poslat úřadům anonym, že jsem podvodník.”

„Ty teda tý slečince nevěříš?”

Connor cítil, jak mu tuhne tvář: „Samozřejmě, že jí nevěřím. Je snad Angličanka, ne?”

„Tak to je úleva, ne? Dycky sem si myslel, že tě spíš uvidim viset, než na zbytek života uvázanýho k ňáký ženský.” Brodie vypustil kroužek dýmu, a zatímco ten stoupal ke stropu, díval se na Connora zpod ztěžklých víček: „Bylo trochu divný, dyš vévoda řek, že máš oči po matce, že jo? Měl sem z toho husí kůži.”

Connor zahnal další nepříjemně provinilý pocit mávnutím ruky:

„Šedé oči jsou dost běžné. Mí rodiče je měli oba. Navíc Pamela měla v jedné věci pravdu: lidé mají tendenci vidět přesně to, co vidět chtějí, místo aby rozpoznali to, co mají opravdu před sebou.”

Na cestě do jídelny Pamela hned třikrát zabloudila. Služebná, která u ní zaklepala na dveře, aby jí sdělila, že se servíruje večeře, jí sice ukázala správným směrem, ale pak zmizela někam dolů po zadním schodišti. Pamela rychle zjistila, že Warrick Park je labyrintem dlouhých, nahoru i dolů vedoucích chodeb a rozlehlých místností, které se přelévaly jedna v druhou bez jakéhokoliv systému a logiky.

Když znovu zahnula do špatné chodby, zakručelo už jí na protest v žaludku. Od rána nic nejedla a začala se bát, že její kosti najde za dlouhé měsíce na konci nějaké nikam nevedoucí chodby některý z namyšlených komorníků.

Až když prošla nekonečnou obrazovou galerií rámovanou generacemi Warricků, kteří, jak se zdálo, nad ní všichni ohrnovali ty své aristokratické nosy, byla přece jen odměněna za vytrvalost. Dorazila k vysokým dubovým dveřím, u kterých stál svědomitě se tvářící sluha v paruce. Chvilku počkal, aby na ni stačil vrhnout pohrdlivý pohled, a pak dveře doširoka otevřel.

Zpomalila, uhladila si sukni a najednou si přála, aby bývala bloudila dál, dokud nebude po večeři. Vzhledem k tomu, že nejlepší oblečení si vzala na audienci u vévody dnes odpoledne, nezbylo jí nic jiného, než si k večeři vzít své druhé nejlepší.

Bílé popelínové šaty se světlým krajkovým kanýrkem by se bývaly víc hodily na ráno. Hluboký čtvercový výstřih ji navíc ještě víc znejistěl, cítila se jako nahá. Bála se, že by vévoda s pronikavýma očima i jeho sestra s ostrým jazykem rozpoznali nepravé šperky hned, jak by jim na ně sklouzl pohled, a nezbylo jí proto nic jiného než ponechat hrdlo i výstřih bez ozdob. Aspoň že nikdo neviděl palec vykukující z potrhané pravé punčochy a netušil, že má nohy stísněné v jediném páru Sofiiných trochu slušných střevíčků.

Naklonila vzdorně hlavu a proplula kolem sloužícího do jídelny. Jestli Connora přivede před jeho novou rodinou do rozpaků, může si za to jedině on sám. Popravdě, zasloužil by si, kdyby ho zesměšnila před celým Londýnem!

Pohledem sotva přehlédla dlouhý, lnem prostřený stůl s vévodou usazeným na jednom a lady Astrid na druhém konci, a Connor už se zvedal, aby ji přivítal. Další výhled jí zakryla jeho impozantní postava. Stále ještě na sobě měl ukradenou košili, kilt a pléd, které si oblékl hned ráno v ošuntělé putyce, kde zůstali na noc. Cítila trochu jako nespravedlnost, že má za sebou skoro celodenní cestu, zažil urážky i nedůstojné zacházení, a přesto se zdá být zcela svěží.

Lesklé hnědé vlasy měl vzadu úpravně svázané sametovou stužkou a tvář dokonale hladkou. Znamenalo to, že se toho dne už podruhé oholil. Možná to zadal komorníkovi, pomyslela si trochu zle, protože už se jí stýskalo po tom mrzoutském násilníkovi s divokým účesem a zarostlou tváří.

„Dobrý večer, drahá,” zamumlal a vzal ji za ruku. Na rtech mu zahrál něžný úsměv, který ovšem zradilo mírné jiskření v očích.

„Doufal jsem, že nebudeš po cestě příliš unavená a připojíš se k nám.”

„Nebuďte směšný, vy burane.” Její vlastní okouzlující úsměv a objemné záhyby ubrusu skryly fakt, že mu podpatkem drtí nárt. „Víte, že každý moment, kdy nemůžeme být spolu, je pro mne skutečným utrpením.”

I Connor skryl bolestnou grimasu se stejnou zručností a naklonil se, aby ji jemně políbil na tvář. Na poslední chvilku odvrátila obličej v naději, že ji políbí jen do vlasů, ale on ten manévr čekal a včas se

přesunul tak, že se koutkem úst dotkl jejích. Bylo v tom tolik majetnické něžnosti, že se jí z toho až ohnuly palce u nohou.

Vévoda si rezavě odkašlal. „Kdybych mohl, děvče, povstal bych.

Ale protože to nedokážu, posaďte se prosím také.”

Pleť měl lehce nažloutlou, ale oči mu ve světle svic až nepřirozeně zářily. Sledoval ze svého vozíku, jak ji Connor doprovodil k židli uprostřed stolu, a pak se vrátil na své místo přímo naproti. S ohledem na velikost stolu je velké štěstí, že má místnost tak dobrou akustiku, pomyslela si Pamela. Bez toho bychom na sebe museli pokřikovat.

Lady Astrid vyloudila mdlý úsměv: „Oba byste se měli cítit polichoceni. Tak dobře, aby s námi povečeřel, se bratr necítil už celé měsíce.”

Pamela vrhla zmatený pohled na dlouhou řadu prázdných židlí, které lemovaly obě strany stolu. Nikdo jiný tam nebyl, takže mohla jen předpokládat, že „nás”, které lady Astrid použila, označuje jen ji samotnou a odpovídá majestátnímu plurálu, jakým o sobě obvykle mluví králové.

Pocítila lehké zklamání. Nedalo se říct, že by se na osobní setkání s vrahem matky přímo těšila, ale doufala, že před sebou bude mít slibnější seznam podezřelých. Lady Astrid rozhodně nevypadala na člověka, který si pošpiní bělostné ruce tím, že někoho upálí.

Než stačila tu chmurnou možnost promyslet, objevila se čtveřice sloužících, z nichž každý nesl misku z čínského porcelánu plnou kouřící tresčí polévky.

Skoro je ani nestihli položit na stůl, když Connor popadl tu svou a přiložil si ji k ústům. Bez ohledu na vyděšené pohledy sloužících i lady Astrid si zhluboka usrkl a spokojeně zafuněl.

Vévoda zabušil do stolu jako přerostlé dítě, na rtech slepě oddaný úsměv: „Jen se na to, Astrid, podívej! Jaký má apetit. To jsem u mladíků vždycky obdivoval. Bůh ví, že já míval v jeho věku zdravý apetit v celé řadě věcí.”

Connor si uvědomil, že se na něj upírají všechny oči v místnosti, a misku odložil.

„Nepochybuji, že bude ozdobou každého soirée i večerní párty,” poznamenala lady Astrid, úzké rty sevřené ve znechucené grimase.

Pamela nehodlala snášet ani ženino samolibé pohrdání, ani červeň, která se pomalu rozlévala Connorovi po tváři. Vyzývavě pozvedla vlastní misku a s hlasitým usrknutím se napila. Pak ji odložila a zářivě se usmála na vévodu. „Má poklona kuchaři, Vaše Milosti. Ten vývar je vynikající.”

„Výborný, že?” souhlasil vévoda. Natáhl se po lžíci, pak nad ní netrpělivě mávl rukou a popadl svou misku oběma rukama. Třásly se mu tak, že mu musel jeden ze sloužících rychle pomoct ustálit nádobu dřív, než si vylil obsah do klína. Napil se a nepřestal, dokud nedopil až do dna.

Lady Astrid lapala po dechu, jako by všichni přišli o rozum. Když ale bratr odložil misku a zamračil se na ni, sama odložila

lžíci a s poraženým povzdechem pozvedla nádobku i ona. Po jednom nebo dvou lehounkých usrknutích odložila misku stranou a osušila si rty ubrouskem: „Nerada bych se přejedla. Pro dnešek jsem měla až dost.”

Podle dotčeného výrazu mluvila nejen o polévce. Zatímco sloužící rychle odnesli misky a vrátili se s hlavním chodem, seděli v nepříjemném tichu.

Jeden ze sloužících doplňoval poháry s vínem, zatímco druhý obcházel se stříbrným podnosem stůl a každému položil na talíř pořádného dušeného pstruha. Pamela se olízla a dostala strach, že jí z té skvělé vůně začne kručet v břiše.

Connor byl podle dychtivého třpytu v očích zřejmě ještě hladovější než ona. Studoval matoucí sestavu vidliček, nožů a lžic, která obklopovala talíř, a vraštil přitom obočí. Nakonec si vybral z celé sady nejstrašlivěji vyhlížející nůž a už už se chystal jím rybu probodnout. Pamela si delikátně odkašlala. Jak vzhlédl, vybrala si malou vidličku hned vedle talíře a s její pomocí si vložila sousto šťavnaté ryby do úst. Connor chviličku zaváhal, pak odložil svůj nůž a následoval jejího příkladu.

„Syn už mi vyprávěl o tom laskavém manželském páru, který se ho ujal poté…,” vévoda zaváhal, tvář zamračenou, „… poté, co ztratil matku. Ale myslel, že byste možná sama ráda vysvětlila, jak jste ho objevila vy.”

Pamelu napadlo, co by asi Connor udělal, kdyby jen tak pronesla:

„Přepadl s pistolí v ruce náš kočár.”

Místo toho se zářivě usmála. „Jak vám možná už sám řekl, šla jsem po každé stopě a vyčerpala při jeho hledání už skoro všechny možnosti. Nikdy by mě nenapadlo, že ho najdu v semináři.”

„V semináři?” Vévoda se sestrou si vyměnili ohromené pohledy.

„V semináři?” opakoval jako ozvěna Connor a zakuckal se soustem ryby.

„Ano, přesně tak,” sepnula Pamela ruce pod bradou jako v modlitbě. „Nakonec jsem ho našla na opatství svatého Ondřeje, jak studuje boží přikázání a žije jako mnich.”

Zaťaté čelisti v Connorově obličeji ji jasně varovaly, že právě zvažuje možnost, že pár těch přikázání překročí a začne tím nezabiješ.

„Mnich, říkáte? No, takové sklony rozhodně po svém otci nezdědil.” Vévoda si zamyšleně usrkl vína. „Nikdy mě nenapadlo, že bychom mohli mít v rodině arcibiskupa.”

„Aspoň nezůstanou vaše naděje nesplněné, Vaše Milosti,” přikývl Connor „protože jsem se rozhodl studia ukončit a soustředit se plně na to, abych se naučil vše, co budu potřebovat jako váš dědic. A abych potěšil svou drahou nastávající, samozřejmě.”

Pozvedl sklenku směrem k Pamele. Podmračený pohled, který na ni vrhl přes zešikmený okraj, víc než jasně naznačoval, co myslel slovy plně a potěšil.

Sklonila hlavu v naději, že třepotavé světlo svíc schová červeň, která se jí rozlila po tvářích.

„Jak brzy se vy dva hodláte vzít?” zeptal se vévoda.

„V červnu,” řekl Connor přesně ve stejný okamžik, kdy Pamela vyhrkla: „Na konci prosince. Nebo příští rok.”

Connor se zasmál. „Brzy zjistíte, že má nastávající má velmi specifický smysl pro humor. Vzhledem k tomu, že byly naše námluvy uspěchané, věří, že bychom si měli dát trochu času a před svatbou se trochu poznat.”

„To mi přijde jako velmi rozumný pohled na věc,” poznamenala s prvním náznakem souhlasu lady Astrid.

„Jistě, ale odkdy chodí praktičnost a vášeň ruku v ruce?” věnoval Connor Pamele další ze spalujících pohledů. „Velmi dobře ví, že rozhodně nemám v úmyslu čekat tak dlouho, než bude mou.”

Pamela už nedokázala déle schovávat, jak zrudla. Zkřížila nohy v kotnících a přála si, aby je měla dost dlouhé na to, aby ho mohla kopnout do holeně.

„Můžeme na vaší svatbě čekat i vaši rodinu, slečno Darbyová?” vyzvídala lady Astrid.

„To bohužel ne, mylady. Jsem sirotek,” přiznala a pozorně sledovala, jestli se na tváři lady Astrid objeví viditelný náznak viny.

„Jak tragické,” zareagovala žena a zapila soustečko ryby douškem vína.

Pamela si povzdechla a dopila vlastní pohár. Tímhle tempem objeví matčina vraha nejdřív za rok v prosinci.

Vtom se ozval rozruch přede dveřmi jídelny a lady Astrid přešla lhostejnost. Napůl se zvedla ze židle, páteř vzpřímeně strnulou, rty se jí třásly.

„Sedni si, Astrid,” vyštěkl na ni bratr. „Sloužící si s tím poradí. Proto je snad tak dobře platíme.”

Pod jeho ledovým pohledem klesla zpátky do židle, ale svírala hranu stolu tak, že jí zbělely klouby.

Divoká kakofonie mužských hlasů narůstala a Pamela se znepokojeně podívala na Connora. Ruka už mu sjela pod stůl, pravděpodobně pro pistoli, kterou ovšem už neměl. Nebo ještě hůř, pomyslela si se závanem paniky, pro pistoli, kterou u sebe stále ještě měl.

„Koukej ze mě ty pracky sundat, Filipe!” vykřikl někdo trochu špatně artikulujícím hlasem. „Nemáš nejmenší právo držet mě od nich stranou!”

Dveře jídelny se v ten moment rozletěly a do místnosti vklopýtal muž. Jeden ze sloužících se mu snažil zabránit ve vstupu, ale on se mu vytrhl.

Neznámý se rozhlédl kolem stolu a jeho pohled plný pohrdání nakonec zastavil na Connorovi. „Takže to, co povídají ve městě, je pravda? Po všech těch letech se dlouho ztracený strýčkův synáček

navrátil do milující náruče rodiny, aby se ucházel o dědictví.” Máchl rukou a naznačil Connorovi vratkou poklonu, přičemž mu z hlasu ukapával výsměch: „Přiběhl jsem, hned jak jsem tu novinku zaslechl. Nic mi neudělá větší radost než tě konečně poznat, bratránku Percy. “

Když se Connor vztyčil do plné výšky, aby se vetřelci postavil tváří v tvář, Pamela sebou poplašeně škubla. Nezapomněla na hrozbu, že každého, kdo mu řekne Percy, zastřelí.

„Odpusťte, Vaše Milosti,” řekl komorník. Jak stál před vévodou a snažil se urovnat si pomačkaný kabátec, ruce v rukavičkách se mu třásly. Tvář měl ten ubožák rudou a paruku nakřivo. „Udělal jsem všechno, abych ho zastavil.”

Vévoda muže propustil jediným mávnutím ruky. „To je v pořádku, Filipe. Sám dobře vím, jak nesnesitelný umí můj synovec být.”

Nebylo divu, že byla lady Astrid tak bledá a sklíčená. Ten opilý vetřelec jí nebyl nijak neznámý, byl to její syn, to ,štěně’, o kterém se vévoda zmínil během úvodního rozhovoru. To štěně, které by -nebýt dopisu její matky a neočekávaného návratu jeho bratrance -bylo zdědilo vévodův majetek i titul.

Oči i vlasy měl černé jako půlnoc. Divoké prameny mu, jak žádala móda, neuspořádaně spadaly do čela. Ačkoliv byl podle Pamelina odhadu maximálně o rok nebo dva starší než Sofie, doprovázel ho duch zhýralosti a cynický úšklebek, které ho dělaly mnohem starším. Měl na sobě šaty, které by vyvolaly závist každého floutka, který se toulává v sobotu večer po Bond Street, ale na žaketu mu chyběl knoflík a kravata mu volně visela kolem krku. Aroma brandy se kolem něj linulo jako francouzská kolínská.

Konečně někdo, kdo by mohl umět zabít, řekla si Pamela a stiskla rty.

Byl vysoký, měl rozložitá ramena a štíhlý byl jako bič, ale stejně musel natáhnout krk a mírně zaklonit hlavu, aby viděl Connorovi do očí. Udělal to a nastejno přitom odměřil odvahy i nestoudnosti: „Slyšel jsem, že jsi celou tu dobu žil ve Skotsku.

A když si pomyslím, že strýc vždycky tvrdil, že kromě whisky a praktického terče pro anglické vojáky Skoti nikdy světu nic nepřinesli.” Pamela se slyšitelně nadechla. Věděla, že ke své obraně Connor pistoli nepotřebuje. Mohl toho mladíka uspat třeba na týden jedinou

ranou masivní pěsti.

„Mně zase říkali, že Angličani nepřišli vůbec s ničím, co by za něco stálo,” prohlédl si Connor muže od hlavy k patě. „Zdá se, že to je pravda.”

Mladíkovy oči se zúžily ve výrazu, který se až děsivě podobal tomu Connorovu: „Ty si.”

„Dovol, synu, abych ti představil tvého okouzlujícího bratrance Crispina,” pronesl vévoda suše a dopil víno. „Je požehnáním, že ses vrátil dřív, než měl možnost utratit celé mé jmění za sázky, pití a děvky.”

„Archibalde!”

Nezdálo se, že by na vévodu sestřin pohoršený tón nějak zapůsobil. Natáhl jen k sloužícímu ruku s pohárem a nechal si jej doplnit. „Není třeba teatrálních gest, Astrid. Stejně se nezdálo, že bude ten klučík žít dost dlouho, aby něco zdědil. S jeho skvělou povahou, sklony k fixlování v kartách a flirtování s vdanými ženami ho někdo určitě zabije dřív, než stačím natáhnout bačkory. Může být klidně jedním z nejlepších šermířů v celém Londýně, ale to některému ze žárlivých manželů nezabrání, aby ho nezastřelil zezadu.”

Crispin se na strýce podrážděně podíval a pak přenesl pozornost na Pamelu.

Obešel pomalu stůl, přičemž se neudržel úplně zpříma, a padl vedle její židle na koleno. Přitáhl si ke rtům její ruku a nasadil veselý škleb, který mu prosvítil tvář podivným šarmem: „A kdopak je tohle okouzlující stvoření?”

„To okouzlující stvoření je má snoubenka,” informoval ho Connor,

„a já ocením, když na ni nebudeš šmatat.”

Ta slečinka patří mně.

Vybavila si slova, která Connor pronesl tehdy na hradě, a tělem jí projelo příjemné rozechvění. Zase tu lež pronesl s takovou přesvědčivostí, že jí skoro uvěřila.

Crispin na Connora rychle pohlédl zpod hříšně dlouhých řas a snížil hlas do jasně slyšitelného šepotu. „Dovolte, mylady, abych vás předem varoval. Bude od vás určitě chtít dědice, jak to nejrychleji půjde, abych nemohl nic zdědit ani v případě, že ho potká nějaká nešťastná nehoda.”

Pamela mu jemně vykroutila ruku ze sevření a chladně se na něj usmála: „Vždycky jsem slýchávala, že si největší pozor mají dávat alkoholici. Právě u nich je největší šance, že spadnou ze schodů a zlomí si vaz., nebo zapomenou na zapálený doutník a uhoří ve vlastní posteli.”

Zahlédla mu v očích jakýsi záblesk. Byla to zraněná duše i ostražitost. A bylo to víc než nebezpečné.

„Měl bych si vzít vaše varování k srdci, slečno.?” „Darbyová. Slečna Pamela Darbyová.”

„Darbyová? To jméno já znám. Kde jsem ho jen slyšel?” Zamyšleně se zamračil, a pak luskl prsty. „Už vím! V Královském divadle hrávala dlouhá léta herečka jménem Marianne Darbyová.”

„Marianne Darbyová byla má matka,” informovala ho Pamela upjatě.

„Skutečně?” Po tváři se mu rozlil bezelstný úsměv. Jestli si s ní pohrával, byl sám nepochybně skvělým hercem. „Měla ohromný talent, na jevišti úplně zářila. Její Desdemona, to bylo zjevení! Asi vás nepřekvapí, že pro herečky a sboristky jsem měl vždycky slabost. Okouzlující stvoření, všechna do jednoho.”

Pamela si vůbec nevšimla, že Connor dlouhými kroky obešel stůl. Postřehla to, až když chytil Crispina za loket a donutil ho vstát. Říkala si, že má Crispin štěstí, že ho nevytáhl za krk jako kotě.

„Ještě není tak pozdě, takže klidně stihneš dnešní představení,” řekl Connor. „Hádám, že to tvoje tady právě skončilo.”

Crispin moudře rozpoznal, že Connor není nějaký sluha, kterého by mohl setřást nebo zahnat arogantním gestem, a povzdychl si.

„Bratránek má pravdu. Noc je ještě mladá a já taky.” Ignoroval Connorův zamračený pohled a znovu se sklonil nad Pamelinou rukou, kterou jemňounce políbil na klouby prstů: „Budu se těšit příště, chérie. “

A byl pryč.

Pamela mohla jen přemýšlet, jestli právě neseděla tváří v tvář matčinu vrahovi.

Pamela dopadla na záda do postele a s pohledem upřeným na látková nebesa nad hlavou si hlasitě povzdychla. Když se vzalo v úvahu, že poslední měsíce spávala neklidným spánkem na sedadlech kočárů nebo se v ošuntělých skotských putykách dělila se Sofií o úplně obyčejné, pichlavým vřesem vycpané polštáře, měla by ji tahle přepychová postel s nebesy, péřovou matrací a nažehlenými lněnými povlaky uspat během několika málo minut. Jenže ona byla tak plna dojmů, že mohla mít postel klidně posetou hřebíky.

Měla plné břicho. Měla sloužící připravené splnit, co jí uvidí na očích. V přilehlé šatně lehce pochrupovala Sofie, v tuhle chvíli zcela v bezpečí před jakýmkoli smilným šlechticem, který by po ní zatoužil. Pamela by měla spát jako spokojené mimino.

Ale pokaždé, když zavřela oči, rozvířil se před ní v té tmě kaleidoskop tváří: vévodův výraz bezradného údivu, když se poprvé zahleděl do Connorovy tváře; obličej lady Astrid zsinalý ponížením, když se její syn vpotácel do jídelny; Crispinovy vyžile zasmušilé, pohrdáním znetvořené rysy, když se díval na Connora.

A ten rozpalující pohled, který na ni Connor vrhl ve chvíli, kdy

přísahal, že se ze všech sil hodlá věnovat uspokojení své nevěsty.

Odhodila těžký přehoz a málem hlasitě zasténala. Když si vzpomněla, jak nemravně přijímala Connorův polibek, bála se, že když se jí začne věnovat naplno, neodolá. Alespoň ne natolik, aby nepošpinila alespoň některé ze svých principů a neprojevila se jako opravdová dcera své matky.

Zavřela pevně oči před měsíčním světlem, které dovnitř proudilo nahoru vysunutým oknem, a zatoužila po útěšném spánku.

Měla před sebou Connorovu tvář i ve chvíli, kdy se jí začala údy rozlévat lahodná malátnost. Ty tmavě šedé oči, lehce zahnutý nos, neodolatelný dolíček ve tváři. Když pak oči doširoka otevřela, tonula

chvíli ve zmatku, než si uvědomila, že je doopravdy zde a sklání se v

měsíčním světle nad ní. Žádný přelud. Muž z masa a kostí.

Pamela otevřela ústa, ale už je zakrývala Connorova ruka, teplá a pevná. Ztišila pokus o jakýkoliv zvuk, který se Pamela mohla pokusit vydat.

Naklonil se jí k uchu a řekl hedvábným chrapotem, ze kterého jí na pažích naskočila husí kůže: „Nekřič, slečinko, nebo zburcuješ celý dům.”

Řekla si, že ve chvíli, kdy jí na hraně postele sedí notorický lapka a rukou jí zakrývá pusu, je právě pokus o křik tou nejrozumnější reakcí.

Když ale ruku pomalu odtáhl, jen rozčileně zašeptala: „Co si myslíš, že děláš?”

Zase se mu ve tváři prohloubil ten dolíček: „Vloupal jsem se do ložnice vlastní snoubenky, abych si uloupil polibek na dobrou noc.”

Byl oblečen stejně jako při jejich prvním setkání: celý v černém, takže splýval se stíny. Vlasy měl rozpuštěné a tvář mu lemovaly neukázněné pramínky. Stále voněl borovým lesem a kouřem spáleného dřeva. Nemohla si pomoct, aby se v duchu nezeptala, jestli také stále chutná po whisky a nebezpečí.

Nadzvedla se na loktech a odhodila si vlasy z očí. „Jak ses sem dostal?”

„Oknem.”

Podívala se stejným směrem jako on a překvapením otevřela ústa. Okno, které bylo jen před několika málo minutami bezpečně zavřené, bylo teď dokořán, takže dovnitř mohl chladivý noční větřík. A také kterýkoliv lotr a lump, který šel zrovna kolem.

Sklapla pusu a zadívala se mu do tváře. Nesměla zapomínat, že je to zloděj. Ani na to, že je zvyklý brát si vše, co chce, bez ohledu na okolnosti.

„Napadlo tě někdy použít takové ty běžné cesty…, jako třeba dveře?”

Zaškaredil se. „V tom není žádná výzva. Navíc by nebylo úplně vhodné, aby mě nějaký sluha nebo komorná nachytali, jak se uprostřed černé noci kradu do pokoje své snoubenky. Musíme mít na paměti tvou pověst.”

„Nepochybuju o tom, že už mají všichni mou pověst díky tobě dostatečně ujasněnou: zlatokopka, která nahání chlapy, lehká ženská, co se rozhodla ulovit vévodu.” Uvědomila si, že ve vedlejší místnosti spí Sofie, a ztišila hlas do syčivého šepotu: „Co tě to u všech svatých posedlo, namluvit jim, že jsi zasnoubený s nemajetnou dcerou herečky?”

„Ty už jsi, má milá, zapomněla, že už teď nejsi chudá. Z té odměny bude docela pěkné věno.”

„Jo, to tak akorát! Vyplýtvám ho na tu obrovskou čest, že si tě budu moct vzít!”

Jemně jí pohladil po tváři a mozolnatým prstem jí něžně přejel po spodním rtu. „Mohl jsem jim říct, že už jsme svoji. To bys dnes se mnou sdílela postel.”

„Snad stejnou ložnici, mylorde, ale postel, to nikdy.”

Connor shlédl na její vzhůru obrácenou tvář. Odpověď byla sice plná vzdoru, ale nejistota v očích ji zradila. I svůdný způsob, kterým pod marnivým tlakem jeho palce pootevřela rty. V tu chvíli skoro zapomněl na tu ubohou výmluvu, proč sem vlastně přišel. Mohl klidně propadnout představě, že je opravdu roztouženým snoubencem, který zoufale touží po snoubenčině políbení. Na světě neexistoval muž, který by ho za to odsoudil., rozhodně ne ve chvíli, kdy mu ležela pocuchaná a rozehřátá v rukách, v očích jí hořely jantarové jiskry a kaskáda rozpuštěných vlasů jí splývala po ramenou jako mahagonové hedvábí.

Po ničem netoužil víc než zatlačit ji vahou svého těžkého, dlouhého těla do měkké matrace, zanořit tvář do té sladce vonící hedvábné hřívy a polaskat její plná ňadra. Rozepnout jí noční košili, roztáhnout

smetanová stehna a vzít si ji jako zloděj v temné noci. Pak, zatímco ona bude ještě celá roztoužená po dalších dotecích, se vyplížit a nechat ji, aby se ráno probudila a nebyla si jistá, jestli to všechno nebyl jen podivuhodný sen.

Už před dávnou dobou se však naučil, že za to, co ukradne, bude později muset pykat. A jak se díval do Pameliných pozorných očí, obával se, že by cena za tu jedinou noc v jejím náručí mohla být víc, než bylo jeho srdce ochotno zaplatit.

Váhavě ruku zase spustil. Snad zahlédl v jejích očích záblesk zklamání, ale řekl si, že se mu to určitě jen zdálo. „To ty jsi mě varovala, že o mě v Londýně bude zájem. Jak se dají lépe zahnat všechny ty dychtivé zájemkyně, než když uvěří, že jsem už zadaný? Potom můžeme veškerou pozornost soustředit na hledání toho matčina vraha.”

„A až se nám to podaří? Co pak?”

Pokrčil rameny. „Můžeš mi zlomit srdce. Zrušit zasnoubení a tu trosku, co ze mě zbude, jen tak pohodit.”

Sklopila řasy a měkce se usmála: „Jako by někdy někdo uvěřil, že žena jako já může odmítnout muže, jako jsi ty.”

Natočil k sobě prstem její tvář: „V tom případě ovšem.”

Pak udělal něco, po čem toužil od okamžiku, kdy se do jejího pokoje vloupal. Vlastně od momentu, kdy je na té studené, kamenité silničce ve Skotsku vyrušila její sestra. Propletl prsty hedvábnými prstenci jejích vlasů a přitiskl své rty na její.

Pamela se zachvěla, jako by jí projel nečekaný a mocný příliv touhy. Dnes tu nebyla žádná Sofie, která ji dobře načasovanou ranou slunečníkem zachrání před její vlastní pošetilostí. Byli tu jen oni dva a marnivá sladkost jeho rtů.

Nedokázala by říct, jak se ocitla pod ním. Jednu chvíli se stále ještě opírala o lokty, v druhé už mu pažemi ovíjela krk a prsty si pohrávala s drsně hedvábnými vlasy. Byl stínem, který ji zakryl. Jak ji svým dlouhým pevným tělem tlačil hlouběji do matrace, odstínil měsíční paprsky.

Znovu a znovu se jeho rty vracely k jejím a pokaždé byl polibek

důraznější a důraznější, až nakonec jeho horký jazyk nechala

proniknout mezi své rty. Chutnal ještě lépe, než si pamatovala., kouřem, sladce a opojně. Pod dalšími polibky zasténala a podlehla pokušení dotknout se vlastním jazykem uražené hrany jeho zubu.

Ten jediný, stydlivý pohyb mu vyloudil z hrdla chraplavě zasténání:

„Co to na mě zkoušíš, ty jedna? Chceš mě dohnat k šílenství?”

Hned při dalším polibku jí bylo jasné, že už se jí to povedlo, aniž se o to pokoušela. Už ji nelíbal něžně a láskyplně, ale divoce a hladově a dožadoval se odpovědi, kterou mu byla více než ochotna dát. Zmocnil se jejích rtů jako rodilý zloděj. Připravil ji o dech, srdce i vůli mu odporovat.

Dokonce neprotestovala ani ve chvíli, kdy jí na ramenou rozvázal noční košili a přitiskl rty na křehký oblouk její klíční kosti. Pocítil přitom pod jemnou pokožkou jejího hrdla rychlý tep. Zatahal ji zuby za ušní lalůček a vyvolal v ní záchvěv rozkoše, který jí zapulzoval mezi stehny.

Zadusil její sten ústy a vrátil jí ten záchvěv s divokou něžností, která ji zanechala celou rozbolavělou touhou. To usnadnilo práci jeho koleni, kterým jí oddělil stehna a vtlačil se mezi ně celou vahou svého těla. Začal na ni dorážet. Každý z rytmických nárazů kopíroval jazykem, až se ty záchvěvy rozkoše postupně spojily do něčeho ještě podivnějšího a nebezpečnějšího. Slyšela sama sebe, jak vzlyká jeho jméno hlasem, který ani náhodou nezněl jako její vlastní.

Bez ohledu na vše, co mezi nimi právě proběhlo, se velmi lekla, když zanořil ruku do živůtku noční košile a sevřel jí prs. Poprvé je nedělila žádná látka. Vzal plný prs do dlaně a lehce jej stiskl. Pak přejel mozolnatým palcem po ztvrdlé bradavce a poslal tak do hlubin jejího klína další impulz touhy.

Pamele došlo, že ji od nevratného kroku nedělí nic víc než oprané záhyby košile a pevná jelenice jeho kalhot, a začaly se v ní prát smyslný požitek s pocitem hanby. Nevzdala se její vlastní matka kdysi podobně nádhernému muži, protože nemohla vědět, že nebude jen jejím prvním, ale zároveň i prvním z mnoha?

Pamelin úlek začal přerůstat v paniku. Sevřela Connorovi ruku kolem zápěstí, ale stejně se mohla pokoušet vytrhnout ze země kmen stromu. „Ne, Connore! Prosím, nedělej to!”

Connor byl zcela opilý touhou, a tak chvíli trvalo, než mu došlo, že mu Pamela prsty na jemné ňadro netiskne, ale pokouší se je odtáhnout. Že už neprosí, aby pokračoval, ale aby přestal.

Zvedl trochu zmateně hlavu a pohlédl na ni. Oba tak zkameněli, že byl v místnosti slyšet jen jejich sípavý dech.

S rukou stále sevřenou na překrásném plném ňadru a s rozbolavěným klínem v kolébce jejích stehen nebyl zrovna v náladě ctít pravidla. „Slíbila jsi mi všechny svolné ženy, po kterých zatoužím.”

Třaslavě se nadechla:. „To je to, co teď děláš? Vy mě svádíte, pane Kincaide?”

Její slova ho dojala. Před pouhou vteřinou sténala jeho křestní jméno, jako by dovedl uspokojit jakoukoli její touhu. „Jestli to musíte vědět, slečno Darbyová, já ženy nesvádím.”

Zasmála se, až mu srdce zatrnulo: „Jistě, to ty neděláš. Ony jistě svádějí tebe.”

„Tak jsem to nemyslel. Mám ve zvyku za ně platit.”

Pamela vykulila oči a krásná plná ústa vykroužila bezhlasé ,ó’.

Ačkoliv se velice snažil, byl pořád příliš vzrušený, aby se mu do hlasu nevetřel ostrý podtón: „Co ode mě chceš, má milá? Květiny? Něžnůstky? Sliby, které bych nemohl splnit?”

To všechno by jí dal, a ještě mnohem víc, jen kdyby ho nechala stáhnout z ní tu noční košili a zůstala pod ním nahá, kdyby ho pustila k sobě, dovnitř. Sakra, kdyby už byla jeho, slíbil by jí v takové chvíli třeba celé vévodství.

Když konečně promluvila, byla její slova jen o málo hlasitější, než šepot: „Chci, abys odešel.”

Chtěla ta slova vzít zpět už ve chvíli, kdy je vyslovila. Nechtěla mít před sebou tu ledovou masku, ve kterou se proměnil jeho obličej. Ten krásný a nemilosrdný výraz, který znala z chvíle, kdy jej poprvé zahlédla v měsíčním světle.

Během vteřiny stál nad ní a ji roztřásl noční chlad. Posadila se na posteli a shrnula si z očí rozcuchané vlasy. Strašně si přála, aby měla odvahu zavolat ho zpátky.

U okna se obrátil, stín zarámovaný měsíčním světlem. „Kdybych byl skutečný vévoda a nařídil ti, ať mě tu necháš, poslechla bys?”

Pamela si objala koleno a přitáhla ho k hrudi. Posloužilo to aspoň jako ubohá náhražka tepla jeho těla. „Kdybys byl skutečný vévoda, nechtěl bys zůstat. Netoužil bys po ženě, jako jsem já.”

Nemyslela by, že je něco takového možné, ale hlas měl ještě hlubší:

„Ale já tě potřebuju.”

A byl pryč. Zhroutila se na matraci. Její rty i teď toužily po jeho polibcích, její tělo i teď prahlo po jeho dotecích.

Connor se příštího rána probudil celý podrážděný a popěvek, který slyšel z šatny, mu na náladě nijak nepřidal:

Byla jedna krásná holka

s vlasama jak třešně rudýma, oči modré jak skotská jezera, rty zralé jak voňavá malina.

Prosil jsem ji, aby si mě vzala, na kolenou přitom klečel.

Povytáhla sukni, spustila si spodky a já pak úžasem málem brečel.

Connor se se zasténáním posadil a odhodil pokrývky stranou. Řadou oken v protější stěně dovnitř proudilo sluneční světlo a pálilo ho v kalných očích. Rozbitou okenní tabulkou dovnitř pronikal ranní vánek a nesl s sebou opojnou vůni jabloňových květů.

Po návštěvě v Pamelině ložnici sebou půlku noci vrtěl a házel a tělo ho bolelo, protože jeho touha po ní nevyprchala. Nevěděl, co z něho dělá většího blázna: jestli to, že se do její ložnice vkradl jako obyčejný

zloděj, kterým konec konců byl, nebo to, že se nechal přesvědčit, aby pak s nepořízenou zase potají odešel.

Když konečně usnul, pronásledovaly ho v neklidném spánku představy Pamely, která po něm natahuje ruce, oči má zamlžené touhou a rty vlhké a rozněžnělé od jeho polibků. Tyhle svůdné sny stejně rychle přecházely v noční můry plné stínů, kde se ho její zoufalé ruce snažily odstrčit. V nich ignoroval její vyděšené oči i ochraptělé prosby a drsně si bez ohledu na její pocity vzal všechno, co chtěl.

Když konečně přišlo svítání, upadl do spánku hlubokého a bezesného jako smrt. A to prostě vůbec nešlo dohromady s tím, aby byl připravený na tyhle veselé zvuky.

Vykulil se z postele, protahoval se a zíval jako přerostlá kočka. Natáhl si kalhoty a potichoučku přešel do šatny, kde našel Brodieho, jak se cachtá ve velké měděné vaně. Z horké vody stoupaly obláčky páry a Brodie se rozmachoval sem a tam, aby si dlouhým kartáčem vydrbal záda. Po celou dobu si pro sebe pobrukoval.

Connor si odkašlal.

Brodie se prudce otočil a široce se usmál. Neměl vychování na to, aby se cítil provinile. „Dobré raníčko, pane, dobré ranko! Snad ti neva, že dyš sem teď ten komorník, dovolil sem si ti tady vlízt do vany.”

„Mně do vany?” optal se Connor kousavě.

Brodie upustil kartáč do vody a energicky si pořádným kusem mýdla namydlil chlupaté podpaží: „Jasně. Ale hned jak s tim skončím, můžeš si sem taky hupnout.”

Když potopil hlavu pod vodu, aby si spláchl mýdlo z vlasů, pohlédl Connor na kalnou hladinu a krátce si pohrával s myšlenkou, že ho pod ní podrží, dokud z vody nepřestanou stoupat bublinky. Nevěděl ale, kam by schoval mrtvolu.

Chvíli zamyšleně zkoumal lavici pod oknem, odhadoval její šířku i délku, ale Brodie už se znovu vynořil a právě si jako mokrý kokršpaněl setřásal vodu z obočí.

Connor zavětřil a teprve teď zaznamenal šťavnaté aroma slaniny, které viselo ve vzduchu. V žaludku mu zakručelo. Včera večer u večeře zjistil, že když je muž nucen používat na každé sousto jednu z těch maličkých vidliček, je pro něj téměř nemožné dosyta se najíst.

Netrvalo ani vteřinu a našel na Brodieho lůžku odložený tác plný prázdných talířků z čínského porcelánu. Podíval se na pár zbylých drobků a povzdechl: „Jak vidím, dovolil sis taky věnovat pozornost mé snídani.”

„No jo. A musim teda říct, že byla fakt dobroučká! I když ta slanina byla lehce připečená. Říkal sem si, že to proberu s kuchařkou.” Brodie významně povytáhl obočí. „Prej nejni vdaná a byla by pro vhodnýho manžílka k máni.”

„Já zas slyšel, že má skoro sto kilo a umí kuřeti ukroutit hlavu holýma rukama.”

Bodieho úšklebek nabyl na lascivnosti: „Dycky sem měl rád holky, co uměly vzít věci pevně do ruky.”

Connor sevřel a zase rozevřel pěsti a chvilku musel bojovat s chutí dokázat pozoruhodnou sílu vlastního stisku tím, že by přítele popadl za krk a vymáčkl z něj duši.

Než se Connor stačil odvrátit, zvedl se Brodie z vany. Pohled na chlupaté, v celé nahé kráse vystavené tělo, ze kterého kapala voda, účinně připravil Connora o chuť k jídlu. Had vytetovaný na Brodieho mohutném deltovém svalu vypadal, jako by na něj pomrkával.

„Můžeš mi, prosím tě, hodit ručník?”

„S radostí,” odpověděl Connor, rychle popadl lněnou osušku

přehozenou přes vedle stojící stoličku a hodil ji Brodiemu na hlavu.

„Ještě něco, co pro tebe můžu udělat, dokud tu jsem? Přeleštit boty? Najít ti košili? Uplést ti z chlupů na zádech copánky?”

Brodie si stáhl ručník z hlavy a začal si s ním drbat kudrnaté chlupy na mohutném hrudníku. „No, dyš o tom mluvíš, moh bys mi ostřihat nehty na nohách, než ti pošlou toho krejčíka. Ten chudák sice už hodinu čeká, ale tenhle nehet se mi tře o botu už.”

Jak dlouho ten zlobivý nehet Brodieho trápí, se Connor už nedověděl, protože ho přesně v tu chvíli popadl za paži a vytáhl z vany. Odtáhl Brodieho, který se potácel, nadával a kapala z něj voda, přes celou ložnici, otevřel dokořán dveře, vyhodil ho na chodbu a pak mu s bouchnutím zavřel dveře před zbrunátnělou tváří.

Opřel se zevnitř o dveře, čímž je zablokoval, a vzápětí zaslechl rozechvělý výkřik služebné a hlasitý třesk, následovaný Brodieho

žoviálním: „Zdravíčko, slečinko. Chcete se podívat, jak umí ten můj had tancovat?”

Connor zakroutil hlavou a zadoufal v zájmu chudáka služebné, že Brodie mluví o svém tetování na rameni.

„Ne, ne, počkejte, neutíkejte, haló! Budu určitě potřebovat trochu

větší ručník!”

Connor se rychle poučil, že když jste markýz, jedna z příjemných věcí, které smíte dělat a možná vás v tom dokonce i povzbuzují, je nechávat lidi čekat. Zazvonil si pro čerstvou koupel a snídani, a teprve potom řekl komorníkovi, aby poslal nahoru krejčího.

Zároveň zjistil, že nechat si ukrást koupel i snídani nejnestoudnějším komorníkem v celé Anglii je nejmenší újmou, která ho ten den čeká. Krejčí do něj celé hodiny šťouchal, popoháněl ho a ukazoval mu jeden štůček látky za druhým, přitom vypadaly všechny úplně stejně. Zatímco bez ustání žvanil o výhodách nankinu ve srovnání s merinem - rychle přitom drmolil jména jako Byron a Beau Brummel - jeho metrem vyzbrojený asistent Connora neustále ovíjel a vrkal obdivem nad šířkou jeho ramen a obvodem předloktí.

Když si před Connorem klekl na koleno a přitiskl mu metr na vnitřní stranu stehna, zvrátil oči ke stropu téměř v extázi. To Connorovi stačilo, aby rozhodl, že na jeden den už je popíchaný špendlíky a ošmataný úplně neznámými lidmi až dost.

Popadl krejčího i asistenta za límec a vyprovodil je ze dveří. „Ale mylorde,” zaprotestoval vyvalený krejčí, rozklepané ruce plné štůčků látek: „Jak to máme dokončit? Vždyť jste se ještě ani nerozhodl, který si vyberete kašmír!”

„Překvapte mě,” uťal ho Connor. „Nebo ještě lépe, vezmu to obojí.

Učet pak pošlete vé…, otci.”

Krejčího dlouhou tvář zalilo potěšení. „Zajisté, mylorde! Bude mi skutečnou ctí.”

Connor jim oběma přibouchl dveře před nosem a nenechal je ani dokončit uctivé úklony.

Ještě si ani nevychutnal okamžik vzácného klidu, když už ho komorníkův rázný hlas informoval, že právě dorazil kloboučník.

Ukázalo se, že krejčí byl jen prvním z dlouhé řady londýnských obchodníků, natěšených nabídnout své zboží, aby ho změnili v elegantního gentlemana hodného jeho nového titulu. Connor byl přinucen prohlédnout si tolik převtělení bobří kožešiny v klobouk, že došel k závěru, že by bylo snazší nosit na hlavě přímo samotné zvíře. Po kloboučníkovi nastoupil obchodník se závratnou přehlídkou kapesníků, punčoch a vycházkových holí se

slonovinovou rukojetí, papírník se stohy běžného i jemného pergamenu, klenotník se zářivou přehlídkou emblémem zdobených prstenů a stříbrných krabiček na šňupací tabák.

Ve chvíli, kdy se objevil další sluha s tím, že na Connora čeká v tanečním sále učitel šermu, byl Connor ve stavu, kdy měl rozhodně chuť někoho propíchnout mečem. Nejlépe snad sebe.

Nedočkavě se omluvil schlíplému mladíkovi, který s ním měl vybrat nejvhodnější skříňku na párátka, a seběhl rychle po schodech s tím, že trocha šermování by mu mohla vylepšit náladu.

„Propána, člověče, snad ode mě vážně nečekáte, že se budu bít touhle věcí?”

Když Pamela zaslechla povědomý výbuch, zarazila se uprostřed liduprázdné chodby a naklonila hlavu, aby lépe slyšela.

„Tím bych si snad mohl látat punčochy, ale k ničemu jinému se to moc nehodí. Pokud tedy nechcete, abych vám to zapíchl přímo do té vaší namyšlené.”

Odpovědí na jeho výhružku byl proud plynulé francouzštiny. Pamela si podkasala sukni a vystartovala směrem k vypjatým hlasům. Nemusela to s podkasáním přehánět, protože šaty už byly o deset centimetrů kratší, než měly být. Vyčerpala vlastní zásobu vhodného oblečení a byla nucena přivlastnit si oblíbené ranní šaty své sestry. Bylo to rozhodnutí, které zanechalo její sestru usedavě plačící do polštářů a mumlající nelichotivé poznámky o našponovaných švech a příliš nacpaných jitrnicích.

Poznámky, které, jak se zdálo, přesně seděly na kostice korzetu, které se Pamele zařezávaly do žeber a měnily každý její krok v utrpení. Ve chvíli, kdy rozrazila vysoké dvoudílné dveře na konci chodby, už

lapala po dechu a byla nebezpečně blízko mdlobám. Pohled, který se jí naskytl, ten pocit jen posílil.

Connor stál uprostřed rozlehlého tanečního sálu tváří v tvář štíhlému, trochu zženštilému Francouzi, který třímal v ruce dlouhý útlý kord a v očích měl vražedný svit. Muž stále ještě chrlil záplavu francouzských slov, z nichž většina byla pro Pameliny netrénované uši naštěstí nesrozumitelná.

Connor sice neměl žádnou zbraň, ale převyšoval drmolícího Francouze o dobrých patnáct centimetrů. Byl oblečen tak

jednoduše, jak jen mohl lupič předstírající šlechtice být: v černých kalhotech a bílé batistové košili s nabíranými rukávy a volnými manžetami. Neměl na sobě vestu a vázanku měl uvázanou kolem krku jen do jednoduchého uzlu. Zářivé vlasy si na šíji svázal černou stužkou.

Vypadat tak dobře, aniž by o to jakkoliv usiloval, by mělo být pro muže trestné, pomyslela si Pamela a ohromením si skousla ret. Nebo aspoň neslušné.

Rozzuřený šermířský mistr si jí všiml první. Rozhodil paže v dramatickém protestu, navoskované konce jeho úzkého černého knírku se mu chvěly pobouřením. „Slyšíte, co ten barbar říká, mam ‘selle? On si dovoluje urážet velikost mé zbraně!”

Jak na ni mával dlouhou štíhlou čepelí útlého kordu, musela Pamela zadusit výbuch smíchu. Nebylo těžké si představit, že by si jím Connor štupoval punčochy.

„ Tohle není zbraň.” Connor se na oba zamračil, přešel místnost a sundal ze zdi jednu z mohutných zbraní s širokou čepelí vystavených vedle prázdného brnění. Šel pomalu zpátky k učiteli a držel meč jen v jedné ruce. „ Tohle je zbraň.”

„Ha!” vyštěkl Francouz a mávnutím ruky meč zamítl. „Jedině v případě, že někdo nic neumí! Bez elegance! Beze cti! Takovou radlicí vám můžou tak leda vykopat hrob, až vám můj kord probodne to zbabělé srdce.”

„Myslíte?” postoupil Connor o další krok a tím výhružným pohybem smazal z Francouzovy tváře úsměšek. „Možná bychom v

tom případě měli ty zbraně poměřit a uvidíme, čí hrob se bude za soumraku kopat.”

Ve chvíli, kdy učitel sklonil kord a začal v panice roztřeseně ustupovat, vstoupila odvážně mezi oba muže Pamela.

Položila Connorovi dlaň na prsa a vrhla na něj prosebný pohled.

„Ale miláčku, víš, že omdlívám už jen při samotné zmínce o krvi, co teprve při pohledu na ni. Opravdu není třeba se takhle přetvařovat. Jsem si jista, že každý, včetně tady monsieura…, ” podívala se tázavě na učitele šermu.

„Chevalier,” přispěl Francouz, pohodil hlavou a rozmrzele zafuněl.

„Jsem si jista, že každý včetně monsieura Chevaliera uzná, že tvůj meč je lepší.” Přistoupila ke Connorovi ještě blíž, ztlumila hlas a spiklenecky zašeptala: „A samozřejmě taky mnohem větší. “

Connor na ni shlížel a zamračená tvář mu pomalu tála do výrazu, který byl ještě nebezpečnější. Přinejmenším pro ni.

Přikryl její ručku svou, takže nemohla couvnout a pod jemným batistem košile cítila každý mocný úder jeho srdce. „Pokud jsi natolik přesvědčená, že je můj meč nejlepší, má drahá, proč mi nedáš šanci to dokázat?”

Učitel šermu byl pro tuto chvíli zapomenut. Mohli být v tanečním sále sami, zaujati svým zvláštním tancem. Tancem, který on začal včera v noci, ale ona neměla dost odvahy ho dokončit.

Rozechvěle vdechla jeho vůni, která obsahovala i svůdné aroma mýdla z voskovníku. „Jak nám právě připomněl monsieur Chevalier, jediná náhodná rána může zastavit tlukot i toho nejvytrvalejšího srdce.”

„Ale nakolik zbabělé je srdce, které takovou ránu ani neriskuje?” Než mohla Pamela na tu očividnou výzvu odpovědět,

temperamentní učitel vydal znechucené „Pffff!” a zarazil kord do pouzdra na opasku. „Každý vidí, že se tady plýtvá mým talentem. Vyřidte prosím vévodovi mé pozdravy.” Ještě jednou se nad Connorem ušklíbl. „A mou upřímnou soustrast.”

Posbíral rychle zbytky svého vybavení a vyrazil směrem k proskleným dveřím, které rámovaly západní stěnu tanečního sálu a byly doširoka otevřené, aby dovnitř vpustily odpolední slunce a jemný

jarní vánek. Až v tu chvíli si Pamela uvědomila, že ve skutečnosti nebyli sami ani na okamžik. Po celou dobu měli obecenstvo.

O stěnu mezi dvěma okny se zlehka opíral Crispin a v ruce lenošivě pošvihával elegantním kordem. Ve chvíli, kdy kolem něho učitel šermu proběhl a zmizel v zahradě, sklonil hlavu a potutelně se na Connora zašklebil. „Zdravím, bratránku. Zdá se, že jsi přišel o soupeře. Mám nastoupit místo něho?”

Když se Crispin přiloudal přes parketovou podlahu, zrychlil se Pamele strachem tep. Ostří jeho kordu, elegantní a smrtelně nebezpečné, se blýskalo v paprscích slunce, které proudily dovnitř francouzskými okny.

Otočila se ke Connorovi a tiše a naléhavě zašeptala: „To nesmíš.”

„A proč ne?” odpověděl Connor a s tím už příliš známým svitem v přivřených očích pozoroval blížícího se Crispina. „Myslím, že už jsme si ujasnili, že se čepel mého meče může srovnávat s čímkoli.”

„Velmi dobře víš, proč ne. Jestli on zavraždil mou matku, neexistuje lepší způsob, jak mu umožnit, aby vyřídil i tebe. Slyšel jsi včera u večeře vévodu. Mluvil o něm jako o jednom z nejlepších šermířů v Londýně.”

„Já nejsem z Londýna,” upozornil ji Connor.

Zabořila mu prsty do náprsenky košile. Ještě pár kroků a Crispin se ocitne v doslechu jejího frenetického šepotu. „Neviděl jsi ten pohled co měl v očích, když jsem se mu vysmívala. Nesmíš to udělat! Prosím, Connore, já tě prosím!”

Connor se jí zadíval do žadonících očí a přál si, aby býval zaslechl tahle slova z jejích šťavnatých rtů minulou noc, když ji držel v náručí. Tehdy jí mohl dát vše, co chtěla., a víc.

Bez ohledu na osten smutku jí jemně vykroutil prsty ze své košile a odsunul ji stranou. „Nedělej si starosti, má milá,” řekl a mluvil hlasitěji, aby byl jasně slyšet. „Já ti slibuju, že budu v tvém zájmu toho chlapíka šetřit.”

Crispin zařičel smíchy: „Nedávej sliby, které nemůžeš dodržet. Protože já tebe rozhodně šetřit nebudu, dokonce ani tady kvůli dámě ne.” Otočil se s drzým úsměvem k Pamele. „Pokud nechcete, abychom ze sebe dělali blázny kvůli tomu, abychom vám

imponovali, doporučuju vám, abyste odešla. Určitě máte nějakou skladbu, kterou potřebujete procvičit na piáně, nebo výšivku, u které se bude hodit přidat pár stehů.”

„Kdepak, tohle si za celý svět utéct nenechám,” odpověděla Pamela tónem tak mrazivým, že by Connora nepřekvapilo, kdyby na lustru vyrazily rampouchy. „Ujišťuju vás, že tady zůstanu jako svědek každého výpadu i vykrytí.”

Crispin vrhl na Connora lehce zmatený pohled. „To mě nepřekvapuje. Mám zkušenost, že ženy často bývají to krvelačnější pohlaví. Což ovšem samozřejmě neznamená, že by dnes měla nějaká krev téct,” dodal spěšně.

Přešel k vysokému kabinetu z třešňového dřeva na druhé straně ozdobného brnění a vzal si tam ochranné zakončení, které šermíři napichují na hroty svých zbraní, aby nebyly tak nebezpečné. Když se otočil, měl už ho nasazené na špici kordu. „Zjistíš, že nejsem tak přecitlivělý, jako monsieur Chevalier. Klidně si vyber zbraň podle vlastní chuti.” Podíval se posměšně na mohutný meč v Connorových rukou. „I v případě, že tě ten výběr znevýhodní.”

„Osobně si myslím, že budeš v nevýhodě spíš sám, protože já ostří své zbraně otupit nemůžu,” odpověděl Connor.

Crispin mu věnoval další z přidrzlých úšklebků. „Ovšem abys mě mohl ohrozit, musel by ses ke mně nejdřív dostat dost blízko.” Tváří mu přeběhl zamyšlený výraz: „Musí existovat způsob, jak tohle zápolení nějak zatraktivnit…, co třeba nějaká výhra?”

„Jakou výhru bys měl na mysli?”

Crispin se potutelně usmál směrem k Pamele: „O vévodský titul asi bojovat nebudeš, takový blázen nejsi, ale co třeba polibek tady od dámy?”

Pamela zalapala po dechu rozhořčená jeho drzostí. Založila si ruce na prsou, dupla nohou a čekala, až Connor toho drzouna usadí a řekne mu, že její polibky nejsou žádné levné tretky, které se rozdávají vítězům nějakých směšných soubojů.

„Tak tedy polibek,” souhlasil Connor.

Pamela otevřela a pak s klapnutím zase zavřela ústa. Jak oba muži pozvedli zbraně a začali kolem sebe pozorně kroužit, odcouvala, až za zády ucítila pevnou zeď. Crispinův pokus poslat ji pryč jen povzbudil její podezření. Ačkoliv by jí nic nebylo milejší

než si zakrýt oči rukama a utéct ze sálu, neměla v úmyslu zanechat Connora jen tak osudu.

Pokud šlo o výšku a sílu, měl Connor všechny výhody na své straně, ale Crispin byl rychlý a velmi lehce se pohyboval. Předvídal veškeré Connorovy výpady a čelil jim s elegantními pohyby tanečníka. Pamele netrvalo dlouho, než si uvědomila, že i Connor je ve svých pohybech překvapivě hbitý. Pohyboval se s kočičí elegancí dravce - měl sílu, ostražitost i rychlost. Když se Crispin pokusil o nějaký trik,

uskočil a použil čepel svého meče, aby vykryl útok.

Crispin kolem něj tančil a dával si velký pozor, aby se mezi jednotlivými útoky nedostal do blízkosti oné impozantní čepele. Oba dobře věděli, že jediný podařený úder Connorova meče by útlou čepel kordu přeťal vejpůl.

„Bratránku Percy, jsi mnohem lepší soupeř, než bych si býval pomyslel.”

„Hodně bych stál o to, abys mi tak neříkal,” odpověděl Connor a hranou meče sekl do kordu tak, že naleštěná ocel v Crispinových rukách zazpívala.

„A jak ti mám tedy říkat?” vycenil Crispin v úsměvu zuby. „Barte?

Reggie? Cecile?”

„Ve Skotsku mi říkali Connore. Ale vzhledem k tomu, že ze mě bude vévoda, což tebe mine, můžeš mi prostě říkat ,mylorde’.”

Když se po jednom dobře vedeném úderu objevila první krev, Pamela těžce polkla. Crispinovi zmizel úsměv. Vrhl se vpřed, čímž zdvojnásobil rychlost útoku, a v bledé tváři mu hořely temné oči.

„A jak mám říkat já tobě?” zeptal se Connor. „Bratránku?”

Couval pomalu k proskleným oknům a skvěle vykrýval Crispinovy údery, na tváři se mu prohluboval líný úsměv.

Crispinův horní ret zvlnil úšklebek, ale Pamela si uvědomila, že ho Connor záměrně láká do pasti. Tím, že ho zesměšňuje, ho nutí, aby se dopustil chyby, dokonce možná i prozradil svou účast na smrti její matky. Zavřela pevně oči a modlila se, aby ta chyba nebyla pro žádného z obou mužů fatální.

Ocel břinkla o ocel a ona oči zase zeširoka otevřela. Crispin, který třímal košíkem chráněnou rukojeť kordu v pevně sevřené pěsti, až mu dokonce zbělely klouby, vyrazil teď do divokého

výpadu, a nedal tak Connorovi jinou šanci než dál ustoupit. Když vyrazil, Pamela sebou trhla, protože jeho čepel jen o kousek minula Connorovo ucho.

Tento výpad ovšem zapříčinil, že Crispin klopýtl. Rychle sice znovu nabyl rovnováhy, ale nepravidelné sípání jeho dechu se prohloubilo. Na zádech vesty mu pot vytvořil tmavou skvrnu.

Muži kolem sebe opět kroužili a střídali pozice. Pamela si uvědomila, že Connor vlastně vůbec necouvá, čeká jen na příležitost, až se Crispin unaví. Teď zariskoval a mával čepelí svého mohutného meče v jednom oblouku za druhým, čímž Crispina zahnal otevřeným oknem do zahrady.

Pamela popadla lem sukně a následovala je, srdce jí bušilo v hrdle.

Z dlážděného chodníčku se muži přesunuli na travnaté prostranství u dvojice rozsochatých vrb a Pamela zahlédla vévodu a lady Astrid, kteří popíjeli čaj na vyvýšené terase hned vedle přijímacího pokoje.

Lady Astrid se právě chystala dolít bratrovi další šálek čaje, když náhle uprostřed pohybu zkameněla. Co jí to zasvitlo v očích -strach, nebo rozrušení? zamyslela se Pamela a její zlé tušení se prohloubilo.

O tom, že záblesk v očích vévody představoval neskrývanou radost, nebylo pochyb. Odložil šálek, spráskl šlachovité ruce a naklonil se v

kolečkovém křesle dopředu. „Astrid, jen se na to podívej! Neříkala jsi, že jsi na odpoledne objednala zábavný program! Úžasné!”

Sluhové stojící po obou stranách terasy si sice netroufli polevit ve svém ztuhlém postoji, ale očima zápas, který se odehrával na prostranství pod nimi, hladově sledovali. Prudké výdechy a uši rvoucí řinčení ocele o ocel přehlušily pokojné zurčení mramorové fontány.

Pamela se dostala tak blízko, jak si jen troufla, a zády se pevně přitiskla k nádherně rozkvetlé jabloni. Nervy jí nesnesitelným napětím jen hrály.

Zdálo se, jako by Crispin teď, když měl obecenstvo, znovu nabyl sebejistoty a pevné půdy pod nohama. Zaútočil, čepel v jeho dovedné ruce šlehala jako ocelový blesk. Connor ovšem i nadále

vykrýval každý jeho výpad a nakonec sám přišel s úderem, který Crispinovi téměř vyrazil kord z ruky.

K Pamele cosi přiskákalo po cestičce. Sehnula se, aby to zvedla, a zjistila, že je to chránič ze špičky Crispinova kordu. Ten chránič, který navlékl na špičku kordu, zatímco k nim byl ještě otočený zády.

Dech jí zamrzl v hrdle. Bez téhle maličké věci byl hrot kordu nechráněný, smrtelný. Kdyby se teď Connorovi přihodilo nějaké strašlivé neštěstí, žádný soud v zemi by Crispina neuznal vinným. Nebyl by žádný způsob, jak dokázat, že chránič záměrně nedostatečně upevnil, protože chtěl svého soupeře úmyslně poranit.

Nemusel Connorovi ani probodnout srdce. Stejně rychle by ho zabila i propíchnutá plíce.

Její představivost vykouzlila strašlivý obraz Connora nataženého na trávníku a lapajícího po dechu, zatímco mu krev prosakuje bělostnou košilí. Cítila, jako by jí srdce probodlo neviditelné ostří.

Vykřikla jeho jméno a vrhla se vpřed.

Rychle vrhl jejím směrem překvapený a přimračený pohled a ona si uvědomila, že odvést teď jeho pozornost byla od ní velká nerozvážnost. Čas jako by se zpomalil, takže náhle vnímala každý k zemi se snášející okvětní lístek jabloně, záchvěv krutého uspokojení ve výrazu lady Astrid i vztek nahromaděný v Crispinově vyhublé tváři, když napřáhl čepel ke konečnému úderu.

Aniž by si dala šanci cokoliv promyslet, vrhla se mezi oba muže. Crispin se v poslední vteřině zarazil a svůj útok nedokončil. Hrot kordu ostrý jako žiletka proťal Pamelino předloktí a rozsekl látku i paži.

Pak už tam byly jen Connorovy silné paže, které, když podklesla na kolena, zastavily její pád.

„Ty blázínku!” vyhrkl ochraptěle a přiklekl k ní na zem: „Co to vyvádíš? Chceš se nechat zabít?” Ruce už neměl tak pevné jako na rukojeti meče. Když jí vyhrnoval rukáv, aby odhalil krvavou podlitinu a šrám na její paži, pořádně se mu třásly.

Statečně se na něj pousmála. „Nejvíc to odnesl rukáv. Nic to není, je to jen škrábnutí. Ačkoliv Sofie si mě kvůli svým zničeným šatům pěkně podá,” dodala potichu.

Crispin na ně shlížel, ve tváři zmatený výraz. Kroutil hlavou: „Je mi to líto. Nikdy jsem neměl v úmyslu.”

„Skutečně?” odpověděla chladně Pamela a úkosem na něj pohlédla.

„A co jste tedy měl v úmyslu?”

Natáhla ruku a pomalu otevřela sevřené prsty, ve kterých se objevil chránič. Ten, který - nepřipevněn dost pečlivě na špičku kordu - byl zcela k ničemu.

Pohledy obou mužů se přenesly na kord v Crispinově ruce. Jeho smrtonosný hrot jako by jiskřil ve slunečním svitu.

Pamela cítila, jak Connorovi ztuhl na těle každičký sval. I přes to napětí ale zůstaly jeho ruce, které ji přesunuly z jeho klína na koberec jabloňových květů, překvapivě něžné.

Natáhl se po meči a tváří v tvář Crispinovi povstal, v obličeji rozhodný výraz.

Crispin od něho začal couvat a bezmocně kroutil hlavou.

„Přísahám, že to nebylo nic víc než nešťastná náhoda. Nikdy jsem neměl v úmyslu ji poranit. Tomu přece musíš věřit.”

Connor ho stále stejným tempem krok za krokem následoval.

Lady Astrid vyskočila, z tváře se jí vytratila barva. „Archibalde!

Udělej něco! Musíš je zastavit!”

Vévoda ale jen znovu pozvedl šálek a usrkl malý doušek. Jak pozoroval vývoj událostí, oči mu hořely vzrušením. Oba sloužící už

nedokázali předstírat nezájem a popoběhli, aby mohli vše sledovat z okraje terasy.

Connor napřáhl meč a Crispin pozvedl svou zbraň, aby odrazil

přicházející úder. Nic jiného však na svou obranu nepodnikl.

Connorův obouruč vedený úder rozťal útlou čepel vedví. Rukojeť kordu vyletěla i s ochranným košíkem Crispinovi z ruky a ponechala ho bezbranného, Connorovi zcela na milost a nemilost.

Connor se blížil. Crispin nešikovně klopýtavě ustupoval, v kluzké trávě málem ztratil rovnováhu. Connor se těžkým mečem rozpřáhl podruhé.

„Bože,” zašeptala Pamela. „On mu rozetne hlavu vedví.”

Ačkoliv jí instinkt velel, aby si zakryla oči, nedokázala je od Connora odtrhnout. Jeho oči žhnuly a tvář měl tak krásnou a

strašlivou, že vypadal jako anděl pomsty, který se vrhl z nebe, aby se stal vykonavatelem božího hněvu.

Máchl mečem a Crispin vytřeštil oči. V poslední vteřině pootočil Connor čepel meče naplocho a udeřil Crispina silně ze strany do hlavy.

Crispin padl jako podťatý a naříkavě zaklel. Lady Astrid ztěžka klesla do židle a na bezkrevné rty si přitiskla ubrousek.

Crispinovi trvalo několik minut, než se ze strašlivého úderu vzpamatoval a posadil se. Díval se na Connora a držel se za levé ucho.

Connor mu nabídl ruku, ale on ji odstrčil. „Monsieur Chevalier měl pravdu,” zavrčel pohrdlivě. „Nikdy nebudeš víc než barbar.”

„A ty nebudeš nikdy víc než synovec vévody, opilec k ničemu, který podvádí v soubojích i v kartách.”

„Výborně, mládenci!” zazněl zahradou vévodův suchý aplaus.

„Jaký cit pro eleganci, jaké skvělé melodrama! Něco takového jsem nezažil od doby, co paní Siddonsová hrála Portii v Kupci benátském. ” Umlčel všechny gestem obou rukou. „Být na vašem místě, uklonil bych se a okamžitě opustil jeviště. Vždycky byste měli odejít včas, aby diváci žadonili o přídavek.”

Crispin vrhl na strýce nenávistný pohled, vyškrábal se na nohy a vydal se kulhavě dolů chodníčkem.

Connor opřel meč o strom a vrátil se k Pamele. Poklekl vedle ní a prohlédl si mělké škrábnutí na paži, aby zjistil, jestli krvácí. „Proč jsi

udělala takovou potřeštěnost? Copak jsi mi zrovna ty neříkala, že jediná náhodná rána může zastavit tlukot i toho nejvytrvalejšího srdce?”

„Jistě, ale nakolik zbabělé je srdce, které takovou ránu ani neriskuje?” odcitovala mu zpátky. Ostražitě pohlédla směrem k terase, ztišila hlas a zašeptala: „Mimoto, kde bych našla dalšího falešného markýze, kdyby mi tě Crispin propíchl? To víš, hercům se nedá věřit.”

Connor jí jemně vykroutil z ruky chránič a s přivřenýma očima ho studoval: „Jak je vidět, vévodovu synovci také ne.”

„V jednu chvíli jsem uvěřila, že mu chceš useknout hlavu,” přiznala.

„V jednu chvíli jsem si to myslel taky. Ale bylo mi jasné, že kdyby mě odvezli do Newgate a pověsili, nemohl bych si vyzvednout tu odměnu.”

„Odměnu?”

„Ale má milá, ty jsi zapomněla? Dlužíš vítězi souboje polibek.” Naklonil se blíž a temné oči mu sklouzly k jejím rtům. V první chvíli

Pamela uvěřila, že si svou odměnu vyzvedne přímo tady, v zahradě,

před zraky vévody, lady Astrid, zírajících sloužících i Boha.

On jí však pouze vyndal obratnými prsty z vlasů jabloňový kvítek a pak ji zlehka zvedl na nohy.

Crispin chtěl zmizet v útočišti své ložnice, aniž by se svědky jeho ostudy stali další sloužící, a proto se vytratil po zadním schodišti. Bylo mu jasné, že ti dva, kteří vše s úšklebkem sledovali v zahradě, neztratí ani minutu. Budou o tom, co viděli, informovali v prostorách pro služebnictvo úplně každého. Do setmění bude celý Londýn vědět, že synovce vévody z Warricku porazil v šermířském souboji skotský barbar vyzbrojený starožitným širokým mečem. Pak už se mu nebude smát jen strýc.

Ztěžka vystoupal po schodech a kontroloval přitom dvěma prsty bolavou čelist, aby se ujistil, že není zlomená. V uších mu ještě pořád zvonilo a na spodní straně lebky se začínala probouzet ďábelsky tepající bolest.

V soubojích na kordy i na pistole se za posledních pár letech postavil mnoha mužům, ale ještě nikdy se nedíval smrti přímo do

tváře. Milost, kterou mu jeho bratranec udělil, pro něj byla z nějakého důvodu trpčí než jeho hněv. Kdyby ho hned tam na místě rozsekal, nemohl by mu aspoň strýc upřít místo v rodinné hrobce. Jeho bývalé milenky by půvabně vzlykaly do kapesníčků a přátelé by se sešli v jejich nejoblíbenějším hráčském doupěti, aby připili jeho vášni pro dobré pití, zkušenosti u karetního stolu a smyslu pro humor.

Kdyby tu už nebyl, snad by jeho matka konečně pochopila, jak moc ji chtěl po otcově smrti chránit, a strýc by si uvědomil, jak strašně moc se snažil nahradit mu syna. A jak hluboce ho ranilo,

když pak viděl, jak objímá zcela neznámého muže. Crispin se ušklíbl. Trpce se bavil vlastní hloupostí, která měla stejně hořkou pachuť jako krev v jeho ústech.

Na odpočívadle v horním patře zabočil za roh a vrazil do někoho, kdo zrovna pospíchal po schodech dolů. Udeřili se hlavami, až si sedli na zem a kolem nich se rozsypala záplava pomačkaného prádla.

Crispin se chytil za čelo, náhlá změna pozice mu mezi ušima rozehrála sbor ďábelských zvonů. „Zatraceně!” zaklel, když mu už tak rozmazaný výhled zakryl pomačkaný ženský čepec.

„Proč nekoukáte, kam jdete, křupané nešikovný?” ozval se rozzlobený, ale melodický ženský hlas. „To jste slepý?”

Crispin se stále ještě držel za hlavu, ale teď se navíc zamračil. Tak urážlivým tónem s ním ještě nikdy žádný sloužící nemluvil.

Když se mu ale vyjasnil výhled a on uviděl chrpově modré oči a svěží rty ve tvaru Amorova luku, cítil, jako by nejen oslepl, ale zároveň i ohluchl a oněměl.

Její malý drzý nosík a zlaté kadeře vykukující zpod čepce mu zároveň přišly podivně povědomé: „Znám tě?”

„To si nemyslím. Jsem Pamelina s…, služka. Její služebná. Ano,

přesně tak. Její služebná, to jsem.”

„Pamelina?” Chvilku trvalo, než si to v hlavě poskládal: „Ano, ovšem, snoubenka mého bratrance, ta vždy okouzlující slečna Darbyová. A ty jí říkáš křestním jménem? To mě zajímá. Tvoje paní ti dovoluje takové důvěrnosti?”

„A vaše ano?”

Po její troufalé odpovědi Crispin zjistil, že úsměv bolí. Ale stejně si nemohl pomoci. „Moje paní mi dovoluje nejrůznější důvěrnosti. Protože je paní. mého srdce.”

Dívčina ústa se prohnula do váhavého poloúsměvu. „Vy krvácíte,” upozornila ho.

„Opravdu?” sáhl si na spodní půlku tváře, ale její ruka už tam byla a dotýkala se jeho lícní kosti kouskem látky. Její dotyk byl o mnoho jemnější než její tón.

Uvítal tu péči, vděčný za možnost pozorně si z tak intimní vzdálenosti prohlédnout smetanová líčka a svůdný oblouk medově zbarvených řas. Zamračil se a jeho úžas se prohloubil. „Víš určitě,

že jsme se ještě nikdy nepotkali? I když na tak půvabnou tvář, jako je ta tvoje, bych nejspíš nikdy nezapomněl.”

„Jsem si jistá, že jste zapomněl víc krásných tváří, než kolik jste si jich zapamatoval,” podívala se na něj provokativně ze strany na dráždivou vzdálenost, kam sahá lehké vydechnutí.

Naklonil se kupředu a pocítil veliké zklamání, když rychle ucukla. Začala sbírat rozházené prádlo a pohyby měla opět cílevědomě jisté. Vyškrábal se na nohy, aby jí pomohl, a navršil jí na štíhlých pažích tak vysokou hromadu, že přes ni skoro neviděla.

„Děkuji, jste opravdový gentleman,” poděkovala upjatě.

Zasmál se. „Během svého života už mě obvinili z mnoha věcí, ale tahle to většinou nebyla.”

Ustoupil, aby se kolem něj mohla na úzkém schodišti protáhnout. Díval se, jak odchází, pobaven její hrdě vztyčenou hlavou a vyzývavě drzým pohupováním okrouhlého zadečku. Takovou chuť zaflirtovat si se služebnou neměl od patnácti, kdy přišel o panictví s kyprou mladou pokojskou, která se tehdy každou noc, hned jak zhasly svíce, vkrádala do jeho postele.

„Počkej,” zavolal na ni, když dospěla k patě schodiště. „Máš nějaké jméno?”

„Mám,” odpověděla, aniž zpomalila. „Jasně, že mám.”

A byla pryč. Nechala ho tam a on se opřel o zeď a přemýšlel, proč to zvonění v uších zní najednou spíš jako zvony v katedrále.

Té noci se Pamela na lůžku zase převalovala a vrtěla, jako by matrace té útulné, nebesy zdobené postele, byla vycpána kamením, a ne peřím. Stále ji ještě pronásledovala ta nefalšovaná hrůza, kterou viděla v Crispinových očích, když mu seděla u nohou s krvácející paží. Možná byl jen zdrcený, že se tak zvrtl jeho plán zabít Connora. Ale co když ztráta chrániče, který odletěl ze špice jeho kordu, byla opravdu jen nešťastná náhoda? Co když nejsou odhalení matčina vraha o nic blíž než včera?

Převalila se na záda a hleděla do baldachýnu nad postelí. Čím dříve se jim podaří matčina vraha najít, tím dříve budou ona i Connor moct ukončit to směšné předstírání zásnub. Ona získá svobodu zrušit zasnoubení a zmizí i se sestrou a odměnou. A on bude taky volný, aby se ucházel o vhodnější nevěstu., snad

nějakou zhýčkanou dceru hraběte nebo namyšlenou neteř nějakého markýze.

Hodila sebou na bok a bolestně ucukla, jak ji píchlo ve šrámu na předloktí. Dělené okno bylo bezpečně zajištěné, jedinými vetřelci v této neklidné noci byly měsíční paprsky.

V místnosti bylo najednou nesnesitelné dusno. Pamela odkopla přikrývky. Ještě několik nekonečných minut zůstala ležet, pak se vykulila z postele, došla k oknu a vysunula spodní díl vzhůru. Do místnosti zavál chladný noční vánek a ochladil jí rozpálené čelo. Vyklonila se z okna a zkoumala stíny pod ním, ale nezahlédla žádný náznak pohybu.

Povzdychla si a vrátila se do postele. Složila si ruce pod tváří a sledovala otevřené okno. Možná doufala v nejtajnějším koutku srdce, že by si Connor mohl přijít pro svou výhru. Když teď usne, probudí se tím, jak se nad ní bude v měsíčním světle naklánět jeho stín? A jestli ano, najde v sobě sílu poslat ho pryč, nebo rozevře náruč a pustí ho k sobě?

Zasténala a znovu vylezla z postele. Popadla vybledlý župan z opěradla blízko stojící židle a přehodila si jej přes noční košili. Mají-li dopadnout matčina vraha, mají ona i Connor hodně co prodiskutovat,

ne? A bylo téměř nemožné udělat to před všímavýma očima vévody, jeho podezřívavé sestry a armády všech těch slídivých sloužících.

Pootevřela dveře a vyhlédla opatrně na obě strany opuštěné chodby. Je možná načase předvést Connoru Kincaidovi, že není jediný, kdo se umí proplížit do něčí ložnice uprostřed hluboké noci.

Když Pamela do Connorovy ložnice vklouzla, málem nedokázala potlačit chuť obdivné hvízdnout. Ložnice byla tak rozlehlá, že její vlastní velkorysý příbytek proti ní vypadal jako pokojík pro služku. Zhluboka se nadechla a vtáhla nosem mužskou vůni kůže a vzácného dřeva.

Jak přecházela po nablýskané podlaze z třešňového dřeva, uvědomila si, že ji nezbedný měsíc následoval z jejího pokoje až sem. Nakukoval jedním z vysokých dělených oken v protější zdi a koupal celou místnost ve stříbře.

Středu pokoje kralovala vysoko se tyčící postel. Měla nebesa na soustružených sloupcích a ozdobně vyřezávané čelo. Nebyla to však velkolepě nazdobená postel, co ji okouzlilo, ale muž, který na ní ležel na zádech a dlouhé údy měl rozhozené ve zmačkaných lůžko vinách.

Pamela se přikradla blíž a rozechvěle polkla. Příliš pozdě jí došlo, že Connor nevypadá na typ muže, který nosívá dlouhou noční košili a noční čepičku. Naopak - padl do peřin na záda a boky mu teď stěží zakrýval jen nedbale přehozený cíp přikrývky.

Vyschlo jí v ústech. Jestli v sobě má aspoň špetku morální síly, měla by se okamžitě vrátit rovnou cestou do ložnice, do své vlastní, opuštěné postele. Ale zvědavost už pomalu vítězila nad opatrností a sváděla ji, aby se přiblížila na dosah k tomu spícímu tělu.

Vlasy měl rozhozené po polštáři a drsné rysy obličeje mu ozařoval měsíc. Už nevypadal jako gentleman, ale jako nějaká mytická postava z lesů., spíš satyr než člověk. Nebylo těžké si představit, jak nahání nějakou pištící nevinnou dívku, která bude pak žebronit o milost, i když ve skutečnosti uvítá zakázané potěšení, které jí mohou přinést jeho doteky.

Popošla o kousek k posteli. Konečky prstů ji zrazovaly a toužily prozkoumat hedvábné prstence chlupů, kterými měl porostlá prsa. Měsíční světlo tu širokou hrud zalévalo světlem a připomnělo jí, že

konec konců nespí tak úplně nahý. Stále měl na krku ten zlatý medailon, který zahlédla v ruinách hradu rodiny MacFarlanů. Stále ho opatroval v těsné blízkosti srdce.

Ve spánku se zavrtěl, čímž přitáhl její pohled k vymodelovaným svalům břicha a pevných stehen. Když se ještě o kousek překulil a nebezpečně při tom posunul ten nepatrný cíp pokrývky, zadívala se mu rychle zase zpátky do tváře.

Nad lícními kostmi tiše odpočívaly husté zakroucené řasy. Muselo se mu něco zdát, protože mu dolíček na pravé tváři prohloubil náznak rošťáckého úsměvu.

Pamela zatřásla hlavou a rty jí zvlnil pokřivený úsměv. Stále ještě tomu dolíčku nedokázala odolat. Od prvního okamžiku, kdy ho viděla načrtnutý na onom plakátě, pro ni byl jasnou zhoubou.

Pozvedla třesoucí se ruku a prsty mu jemně pohladila tvář.

Zaslechla cvaknutí. V jedné minutě stála vedle Connora, v příští ležela pod ním, obě zápěstí pevně uvězněná silnou rukou nad hlavou. Ústí jeho namířené pistole cítila zespodu pod bradou.

Z temnoty zazněl Pamelin hlas, podrážděný a bez dechu: „Jestli zmáčkneš tu spoušť, nečekám, že z hlavně vyletí pugét.”

Na kratičký moment si Connor myslel, že stále ještě sní. Jak jinak by se dala vysvětlit omamná vůně šeříku a hřejivě hebká Pamela v jeho posteli? Ale jestli to je pořád ještě sen, proč není stejně nahá jako on? Proč to její svůdné, poddajné tělo odděluje od jeho nahé hrudi vrstva sepraného plátna? Proč se jí jeho ztuhlý úd noří do stehna, místo aby byl vnořený do jejího těla? A proč má v jamce pod čelistí vraženou hlaveň jeho pistole?

Ucítil na jejím jemném krku, jak těžce polkla. „To takhle vítáte každou ženu, která za vámi přijde do postele, pane Kincaide? To pak rozumím tomu, proč musíte za svá potěšení platit.”

Zbraň, kterou měl pod kontrolou, opatrně zajistil. S tou zapíchnutou do jejího stehna ovšem nemohl nic dělat. Stejně tak jí neuvolnil jemná zápěstí. „Kdyby tě někdo v tomhle domě chtěl zabít, má milá, taky bys spala s pistolí pod polštářem.”

„Můžu tě ujistit, že jsem se sem nevkradla, abych tě udusila polštářem. I když musím přiznat, že by ta možnost měla jisté opodstatnění.”

Podíval se na ni a potlačil pokušení umlčet ta šťavnatá ústa polibkem. Ležela však pod ním vydaná zcela na milost jeho jednoznačné převaze a on se nemohl spolehnout, že by ho pouhý polibek uspokojil. Bez ohledu na to, jak nádherný.

Uvolnil jí zápěstí a potichoučku si přitom nadával do bláznů. Svalil se z ní a přetáhl si přes klín pokrývku. Bohužel mu tím nad klínem vznikl vše prozrazující stan. K čertu, v takové chvíli by nepomohl ani těžký přehoz přes celou postel.

Zastrčil pistol zpátky pod polštář a pak se na posteli posunul a opřel se o jeden z jejích sloupků. Uvědomil si, že čím větší

vzdálenost mezi ním a Pamelou bude, tím dřív se mu utiší zpěněná krev.

Pamela se posadila, mnula si zápěstí a nesouhlasně se na něj dívala.

„Jako hostitel jsi skutečně unikátní.”

„Jak ses dostala dovnitř?” chtěl vědět. „Vlezla jsi sem oknem?” „Ne, vešla jsem dveřmi.”

Zamračil se. „Ten můj zatracený sluha. Brodie měl zamknout, hned jak se vrátí. Takže je pořád ještě venku a dělá psí oči na kuchařku.”

Pamela vykulila oči. „Na tu obrovskou ženskou, co nemá krk, ale zato má ruce jako lopaty?”

„To bude ona. Dnes odpoledne jí chtěl ukázat tetování a ona ho hnala z kuchyně sekáčkem na maso. Jenže Brodie věří, že s ním jen koketovala a že v ní jednou najde miloučkou ženušku.”

Pamela smutně zakroutila hlavou: „Tak to by nám snad mělo dělat

větší starost, že si tě ta kuchařka splete s Brodiem a rozseká tě na kusy

sekáčkem, než že ti lady Astrid otráví čaj nebo tě Crispin shodí ze schodů.”

Connor si vybavil záchvat paniky, který jím projel, když hrot Crispinova kordu šlehl směrem k Pamele. Cítil, jak mu ztuhla tvář.

„Můžeš si být jistá, že s tím tvým panem Crispinem bych byl hotový raz dva. Stačí, když mě necháš chvilku si ho přidržet a přiznání z něj prostě vytlouct.”

„Bojím se, že by sis to až příliš vychutnával. I kdyby se nakonec ukázalo, že je nevinný.”

Connor se ušklíbl: „Takoví muži nikdy nevinní nejsou.”

„To říkáš proto, že je Angličan, nebo že ti připomíná tebe, když jsi byl v jeho letech?”

„V jeho letech jsem ještě vedl muže našeho klanu a snažil se splnit sen svého otce - znovu sjednotit klan Kincaidů.”

„A proč ses toho snu vzdal?” zeptala se jemně.

„Protože mi došlo, že nejsme hrdinové, jak jsme to vždycky chtěli, ale že jsme se naopak stali tím, čím jsme od začátku pohrdali: obyčejnými zločinci, kteří okrádají slabé.”

„Takže ses radši rozhodl pro mnohem počestnější povolání lupiče?” pozvedla Pamela obočí.

„Lupič si nemusí nalhávat, že to, co dělá, má nějaký ušlechtilý důvod. Ví, že jde jen o to, nacpat si vlastní kapsy. Nemusí dělat hrdinu a strávit půl života předstíráním, že dokáže chránit své muže i klan, když přitom nedokáže ochránit ani sebe.”

Nemilosrdný svit v Connorových očích měl Pamelu zastrašit, ale místo aby utekla, zjistila, že se k němu přibližuje. Už dobře věděla, že místo, kde by se mohla skrýt před jeho pronikavým pohledem, neexistuje.

„Proč jsi sem dnes přišla?” zeptal se hlubokým hlasem. „Co bys ráda?”

Podobnou otázku jí nikdy nikdo nepoložil. Ani matka, ani Sofie. Vždy ji příliš zaměstnávala péče o jejich přání a potřeby, takže o těch svých nepřemýšlela. Proto pro něj teď neměla žádnou odpověď. Alespoň žádnou, kterou by dokázala vyslovit. Mohla jen opětovat jeho pohled a modlit se, aby oči neprozradily, co se jí děje v srdci.

Natáhl ruku a pomalu jí palcem pohladil rty. „Doufal jsem, že jsi mi

přinesla tu výhru.”

Pod jeho dotekem se pousmála. „Kdyby ten souboj vyhrál Crispin, nechal bys ho, aby mě políbil?”

„Kdybych si myslel, že má Crispin jakoukoliv šanci, nikdy bych s tou sázkou nesouhlasil. Protože kdyby tě políbil,” řekl temně, „neměl bych jinou možnost než mu urazit hlavu.”

Bylo to zpátky. Ten vzrušující, vlastnický tón, z kterého měla pocit, jako by mu patřila. Jako kdyby mu odjakživa patřila.

Dlouze, ztrápeně si povzdychla: „No, vyhrál jsi ty, takže asi nemám na vybranou než ti tu výhru předat.” Naklonila se k němu a pevně zavřela oči v předtuše toho dráždivého dotyku jeho rtů.

„Ne ne, takhle ne, má milá.” Otevřela široce oči a zjistila, že se s rukama složenýma za hlavou a líným úsměvem opírá o sloupek postele. „Ten polibek je moje výhra. Ty ho musíš dát mně. “

„Tak?” Pamela netušila, proč se najednou tak směšně stydí. Políbil ji už několikrát a ona mu to vracela s až znepokojivým nedostatkem zdrženlivosti. Ovšem začít s tím sama, to bylo něco jiného.

Pokud mohla soudit z toho, jak se uculoval, očekával zřejmě panenskou pusinku na tvář. Ona však našpulila rty do pevného

růžového poupěte a políbila ho do koutku úst. Pak se navíc to

růžové poupě rozvinulo, rty jí změkly a začala ho líbat celkem vyzývavě.

Connor se syčivě nadechl, ale ani se nepohnul a nechal ji, aby zkoumala možnosti, jak se jí zlíbí. Jeden polibek brzy přešel v druhý. A další. A když jí pak dodal odvahy jeho zmučený vzdech, přejela mu špičkou jazyka po hraně rtů a vnořila mezi ně svůj jazyk s hladem, který nemohl nechat jen tak.

Vnořil jí prsty do vlasů a odtáhl její ústa od svých. Rty měla pootevřené a oči zamlžené touhou.

„Crispina bys líbala se stejným nadšením?” chtěl vědět. Těžce a zrychleně dýchal.

„Ty jsi souhlasil s tou sázkou. Kdyby vyhrál on, donutila bych tě, abys ho políbil sám. “

Zakroutil hlavou: „Vždycky jsem věděl, že se Angličanům nedá

věřit.”

„Tak mi nevěř,” zašeptala a pohladila ho po tváři. „Prostě mě jen líbej.”

O to nemusela žádat dvakrát. Connor se nad ní naklonil a začal. Líbal ji s vášní, která vyrůstala ze zoufalé touhy, dával jí okusit horoucí i drsnou sladkost svého jazyka. Zadýchaně se k němu tiskla, brala, co nabízel, a doufala, že ta chvíle nikdy nepomine.

Celý jen hořel, aby všem jejím nevyřčeným přáním vyhověl. Nepřestával ji dlouze a vášnivě líbat a přitom ji pevně chytil horkými dlaněmi za boky a vyzvedl si ji do klína. Sjela mu koleny po silných stehnech. Župan měla rozevřený a noční košili vy kasanou. Najednou se octla obkročmo nad vztyčeným pahorkem pod pokrývkou. Ten se zvedl ještě víc a vetřel se jí do prohlubně mezi stehny. Zaklonila hlavu a lačně zasténala.

Postupně ji otočil tak, že mu seděla na roztažených nohou a zády se mu opírala o prsa. Její steny se slily v tiché naříkání. Objal ji, dobronzova opálenýma rukama jí jemně vykasal košili k pasu a stříbřitým polibkům měsíce i svým dotekům tak odhalil obnošené kalhotky.

Jejich tehdejší setkání na Vysočině mu poskytlo jednu nečestnou výhodu: věděl, že stačí jen trochu zatáhnout a roztřepený okraj povolí. Když to udělal, Pamela se zajíkla a zaprotestovala.

„Koupím ti jiné,” zašeptal jí chraplavě do ucha. „Anebo ještě líp, můžeš je úplně přestat nosit. Pak se tě budu moct dotýkat, kdykoliv budu chtít. Ať zrovna budeme kdekoliv. Určitě souhlasíš, že by pak byly ty strašlivé dlouhé večeře s vévodou i tím brejlovcem Astrid mnohem snesitelnější.”

Když si představila, jak Connor vsune ruku pod stůl a bude ji hladit pod sukní, aniž by jejich spolustolovníci cokoliv tušili, projelo Pamele tělem hříšné zachvění.

Ruce měl z dlouhých hodin v sedle rozpraskané a plné mozolů, tím víc ale oceňovala, jak umějí být jemné. Rozevřel jí silnými prsty klín a postupoval dál, až se dostal k tomu divokému a tajnému místu uvnitř. Byl tak opatrný a něžný, až se jí chtělo vzlykat.

Hladil ji a laskal a ona se chvěla touhou a ze rtů jí splývaly vzlyky

čisté rozkoše.

„Pšššt, má milá,” zamumlal jí do ucha hlasem, ve kterém touha znásobila melodický skotský přízvuk. „Chci se tě jen dotýkat. Neublížím ti. Přísahám.”

Jak mu měla říct, že jí ubližuje už teď? Že ji každým dotekem prstu, každým obratným pohybem palce po pulzujícím pahorku uprostřed hedvábných prstýnků trhá kousek srdce? Uchopil ji pevněji kolem pasu, takže ji v té pasti rozkoše uvěznil. Cítila, že se ani jeho touha nezmenšila, že se proti ní vzadu pevně tiskne a vzpíná.

Proti vlastní vůli se nechala unést těmi zapovězenými kouzly, která v měsíčním svitu prováděl, a pokradmu se podívala dolů. Bylo zároveň pohoršlivé i vzrušující, že je od pasu dolů nahá a spočívá mu v náručí. Když viděla, jak do ní jeho prostředníček proniká, zatímco palcem pokračoval v tom k šílenství dohánějícím rytmu, odhalilo její zrádné tělo nejtajnější tajemství, které měla -že ho chce stejně jako on ji. Connor zasténal, když Pamelino tělo zareagovalo na jeho laskání hustou záplavou nektaru. Nechtěl víc než přijmout její nevyslovené pozvání. Odhodit přikrývku, která oddělovala jejich nahá těla, otočit ji na kolena, aby mohla lépe přijmout to, co jí toužil dát. Chtěl se stát součástí té záplavy, která mu protékala mezi nohama, a pak se do ní vnořit tak hluboko, že by nedokázala říct, kde končí její a začíná jeho

tělo.

Ale tohle nebyla nějaká neznámá žena, které zaplatil, aby se s ním vyspala. Tohle byla Pamela. Odvážná, krásná Pamela, která byla natolik troufalá a bláznivá, aby se postavila lupiči se zbraní, která nebyla víc než jen hračka, vrhla se před Crispinův kord a podstoupila největší riziko ze všech, když přišla uprostřed noci k jeho posteli, bosá a s rozpuštěnými vlasy.

Zanořil do ní prsty, udivený, jak je pevná a horká. Vzepjala se mu v rukách. Přál si, aby tam dole byla jeho ústa, aby mohl sát její pižmovou sladkost, jemně okusovat to naběhlé poupě a bičovat ji jazykem tak, aby ji převedl přes okraj extáze. Protentokrát se ale musel spokojit s tím, že ji uchopil za tvář, zvrátil jí obličej do strany a spojil jejich ústa v horkém, hladovém polibku.

Connorovy prsty postupovaly při každém průniku hloub a hloub a Pamela mu začala odpovídat vlastním rytmem. Byl vytrvalý a trpělivý a ona se bála, že ji nechá na hranici rozkoše, dokud z toho nezemře.

„Nepospíchej,” zašeptal jí do koutku úst. „Máme celou noc na to, aby sis to užila.”

Celou noc ale nepotřeboval. Stačilo přidat k prvnímu prstu druhý a extáze z ní vyrazila v chvějivých vlnách. Otevřela ústa a chtěla zakřičet jeho jméno, ale jeho ruka ji ztišila dřív, než stihla probudit celý dům.

Connor cítil, jak mu její horký klín sevřel prsty. Zezadu se proti ní vyklenul a zaťal zuby, aby potlačil svou rozbolavělou žádost. Málem ztratil kontrolu a vypustil sperma bez toho, že do ní vůbec vnikl. Něco takového naposledy udělal, když mu bylo šestnáct.

Jen pramálo mu pomáhalo, když se mu ve chvíli extáze vrtěla v klíně a ruce mu spínala kolem krku. Když tiskla svou jemnou tvářičku proti té jeho, pokryté strništěm, nepřekvapilo by ho, kdyby zaslechl zpívat anděly. Místo toho však uslyšel:

Byla kdysi kuchařinka,

s nohama jak stromy statnýma. Když mě zmáčkla mezi stehny, moh sem jenom koulet očima.

„Sakra,” zaklel, zatímco se vzdálený hlas blížil ke dveřím. Utopil tvář v oblouku Pamelina hrdla a hlas měl žádostí tak

chraplavý, že ho sám skoro nepoznával: „Jestli Brodie těmi dveřmi zrovna teď vstoupí, přísahám nebesům, že ho zastřelím.”

Pamela se mu jemnýma, ale pevnýma rukama opřela o ramena.

„Měla bych jít.”

„Ne, ne, neměla. Jestli zůstaneš, slibuju, že ho nezastřelím.” Přejel jí rty po krku a vychutnával přitom slanou sladkost její potem zvlhlé kůže. „Jen ho vezmu po hlavě něčím opravdu těžkým. Možná pohrabáčem, nebo hodinami támhle z krbové římsy. Mrtvolu schováme do lavice pod oknem. Potrvá dny, než ho najdou. A kuchařka nás bude velebit.”

Vzala mu hlavu do dlaní a pozvedla ji tak, aby mu viděla do očí.

„Nechci, aby mě našel ve tvé komnatě.”

„Mohla by ses schovat tady pod tím,” zašklebil se a s nadějí sáhl po pokrývce, která mu až dosud kryla klín.

Rychle mu chytla zápěstí. Projelo jím zklamání, ale to pominulo, když sjela pohledem dolů a obdivné polkla. „Opravdu nemyslím, že by tam bylo dost místa.”

Connor si povzdychl. Brodie si teď pohvizdoval a ten radostný zvuk s každým krokem sílil. Connor znovu zaklel, omotal si přikrývku kolem pasu, vzal Pamelu do náruče a vykročil k jednomu z oken.

Popadla ho pevně kolem krku, v očích obavy. „Co chceš udělat?

Vyhodit mě z okna?”

„Věříš mi?” zeptal se, vybalancoval ji na jedné ruce a tou druhou vysunul nahoru spodní část okna.

„Ne!”

Odpověděl na to jednoznačné přiznání polibkem: líbal ji dlouze, důrazně a drsně, až byla celá omámená a vláčná, stejně jako v těch chvílích, kdy ji laskal svými obratnými prsty. Dřív než se vzpamatovala natolik, aby protestovala, chytil ji silnýma rukama v pase a protáhl ji oknem ven.

Na kratičký moment nebylo pod mrskajícíma se nohama nic. Pak ale ucítila, že palci narazila na cosi pevného, a došlo jí, že ji postavil na širokou římsu, která vybíhala pod oknem ze zdi. Odtud se mohla snadno přehoupnout do koruny blízkého platanu v místě, kde se větve rozbíhaly do široké vidlice.

„Můžeš odtamtud slézt do zahrady,” zavolal za ní tiše. „Větve jsou blízkojako žebřík.”

Pevně mu svírala zápěstí a pochybovačně shlédla do hloubky pod sebou: „Co kdybych radši přenocovala tady nahoře?”

„To bys ráno měla zahradníkům co vysvětlovat,” zadíval se na ni žádostivě. „Obzvlášť ve chvíli, kdy nemáš žádné spodní prádlo.”

Stiskla kolena. Na tuhle malou, ale důležitou drobnost úplně zapomněla. Podívala se vzhůru, vykroutila mu zápěstí z pevného sevření, přeskočila z římsy na strom a začala slézat dolů. Při každém přesunu si opatrně ověřovala, že ji větve udrží.

Když Brodie potichu otevřel dveře a vkradl se do komnaty, Connor stále ještě stál u okna.

„Ty si eště vzhůru? Já bych myslel, že budeš dávno spát.”

„Já už spal,” řekl Connor a tiše se usmíval, když sledoval Pamelu, jak peláší přes rosou zvlhlý trávník jako nějaké podivné stvoření z jeho chlapeckých fantazií. „Ale probudil mě sen.”

Dvěma sloužícím stojícím po stranách třešňového příborníku mohly oči vypadnout, ale Connor je ignoroval. K už úctyhodné hromadě na talíři si přibral tři ztracená vejce, čtyři plátky křupavé, šťavnaté slaniny a velkou porci uzených ryb. Chvíli váhal a porovnával obsah stříbrných servírovacích podnosů a pak si navrch přidal ještě dva čerstvě upečené rohlíky a kus koláče tak velký, že by zadusil koně.

Snídaně byla jediným jídlem, kde si plnil talíř sám, a byl pevně rozhodnut toho využít. Bylo tu taky víc jídel, která mohl jíst rukama a nemusel je rozdělovat na maličké porcičky jednou z těch směšných vidliček. Začínal chápat, proč Ezau vyměnil s Jákobem právo prvorozeného za misku čočovice. Od jejich příjezdu do Warrick Parku byl tak hladový, že by vévodovo bohatství i titul s radostí vyměnil za mísu pořádné skotské polévky nebo kouřící porci šťouchaných brambor s turínem.

První sluha si vyměnil pobavený pohled s druhým a pak se odvážil Connora oslovit: „Právě jsme si říkali, pane, co tak asi lidé ve Skotsku snídají.”

„Malé děti,” odpověděl Cormor bez náznaku úsměvu. „Kyproučké

šťavnaté malé Angličanky. A haggis, samozřejmě.”

Nevšímal si jejich vytřeštěných výrazů a odnesl si talíř k oválnému stolu u oken, kde už snídali vévoda s lady Astrid.

Zabořil se do židle a vrhl rychlý pohled nejdřív na hodiny na krbu a pak na dveře. Byl si vědom, že to od chvíle, kdy toho slunečného rána do místnosti vešel, dělá každé tři minuty.

Mělo mu být jasné, že jeho netrpělivost vévodovým pronikavým očím neunikne. „Dnes ráno se nemůžeš dočkat, až konečně uvidíš svou krásnou snoubenku, že? Nebuď tak netrpělivý, synu. Jakmile budete svoji, budeš si ji moct držet v posteli, jak dlouho budeš chtít.”

Lady Astrid si právě mazala rohlík, ale teď vzhlédla: „Archibalde, vulgarit snad není zapotřebí, ne?”

„Ale mýlíš se, Astrid. Pokud jde o uspokojení mladé nevěsty, nelze se bez nich obejít.” Mávl vidličkou Connorovým směrem. „Osobně doporučuju velmi intenzivní vulgaritu přinejmenším jednou denně, synu, v neděli dvakrát.”

Connor si otřel ústa ubrouskem, aby zakryl úsměv. Byly chvíle, kdy mu starý muž přišel skoro snesitelný. „Pokusím se vašich rad dbát, Vaše Milosti.”

Pokud se Pamela skutečně stane jeho ženou, bude mu potěšením se takovou radou řídit. Ačkoliv on osobně by dával přednost tomu, aby to bylo dvakrát denně a v neděli třikrát. Podle jejích dychtivých reakcí mohl soudit, že by Pamela nic nenamítala.

„Jistě, bratr je ve věcech manželství přímo zdrojem moudrosti,” obrátila na Connora ledový pohled lady Astrid. „Škoda, že se na to nemůžete poptat své matky, že.”

Vévoda zavrčel. „A co ty víš o partnerských radostech? Ten tvůj chudák Sheldon se radši sám upálil v posteli, než by dál trpěl to tvoje sekýrování.”

Connor cítil, jak se mu v týle zježily vlasy. Upil zlehka čokolády a dával si pozor, aby nedal najevo dychtivý zájem o jejich výměnu.

„Můj chudák Sheldon byl obyčejný ožrala! Kdyby mého sekýrování dbal, nelil by do sebe brandy jako vodu a nekouřil by v posteli ty smradlavé doutníky. Papá věděl, že to je beznadějný

hulvát, už když mě donutil, abych si ho vzala. Jenže jemu to bylo u pr.,” Astrid ztuhla a rychle spolkla pro dámu nevhodná slova, která málem pronesla.

Sklonila hlavu a kůže na krku se jí zkrabatila a zbělela. Connor pocítil záchvěv váhavého soucitu. Měla prošedlé vlasy a rysy jejího obličeje už taky nebyly pevné, ale stále se kolem ní vznášel náznak povadlé krásy. Jako připomínka dívky, kterou kdysi bývala.

Vévoda uťal její vzplanutí opovržlivým odkašláním a obrátil se zpět ke Connorovi: „Domluvil jsem pro tebe a slečnu Darbyovou, že se zítra večer můžete zúčastnit večírku ve městě, v domě lorda Newtona. Krejčí mě ujistil, že budou s pomocníkem pracovat celou noc, takže

může první část tvého šatníku dodat už ráno. Obávám se ale, že vás nebudu moct doprovázet. Chci si uchovat všechny síly na ples, který budu na oslavu tvého oficiálního znovuuvedení do společnosti pořádat příští týden.”

Connor se zamračil: „Ples? Neznamená to doufám, že bych tam měl tančit, že ne?”

Vévodovi prokmitl do pohledu záblesk pobavení: „Bývá zvykem vzít vyvolenou jednou nebo dvakrát do kola.”

Vyvolenou. Connor znovu vzhlédl k hodinám a zjistil, že už je skoro deset. Ještě víc se zamračil.

Možná Pamela jen leží v posteli, unavená, vyčerpaná půlnoční návštěvou jeho ložnice. A jeho lože. Přeskočil pohledem z hodin na dveře. Během společné cesty ze Skotska zjistil, že obvykle vstává časně a zvesela, že radostně vítá každý další den a vše nové, co s sebou nese.

Co když neodpočívá v posteli, ale schovává se v pokoji, protože se cítí ponížená a nechce se s ním setkat? Nedokázal unést představu, že by ji svými doteky zahanbil. Že už možná lituje slastí, které jí poskytl.

Vyskočil a naposledy se podíval na stále ještě přeplněný talíř.

„Kam jdete?” zeptala se ostře lady Astrid, když vyrazil ke dveřím.

„Nejdete doufám vytáhnout ubohou slečnu Darbyovou z postele. To by nebylo příliš vhodné.”

Otočil se na podpatku a napochodoval zpátky ke stolu. Popadl teplý rohlík, a pak vyšel z jídelny, kde zanechal pochechtávajícího

se vévodu a lady Astrid, která naprázdno klapala pusou jako na

břeh vyhozený sleď.

Když Connor dorazil ke dveřím Pameliny ložnice, s rohlíkem už se dávno vypořádal. Ale s pochybnostmi ne. Přitiskl ucho ke dveřím a byl si napůl jistý, že ho uvítá zvuk jejích srdcervoucích vzlyků.

Ovšem neslyšel nic než ticho. Už zvedal pěst, aby zaklepal, ale zase ji spustil. Tohle nebyla chvíle, kdy jí chtěl dát možnost, aby ho odmítla.

Zaťal zuby a odhodlaně rozrazil dveře.

Pamela stála nad hromadou taftu a mušelínu poházených na neustlané posteli, ale když se rozlétly dveře, otočila se čelem k němu.

Connor se lekl - bylo to horší, než si myslel. Krásné oči měla oteklé tak, že skoro neviděla, nos jasně růžový a na tvářích se ještě leskly

čerstvé slzy. Vlasy měla rozcuchané, napůl vyčesané vzhůru, napůl spadlé, hřebeny a spony z nich trčely do všech stran. A co bylo nejhorší, hleděla na něj, jako by to byl on, kdo jí zavraždil matku.

Měl sice nohy jako z olova, ale překonal tu tíhu a vykročil k ní.

„Tohle ne, má milá, to nedovolím,” řekl tiše. „Nepropláčeš přece zbytek života v ložnici jen proto, že jsi strávila pár chvilek v té

mojí.”

Zaslechl polekané vydechnutí. Příliš pozdě si všiml Sofie, která stála s otevřenou pusou vedle nočního stolku a užasle zírala na Pamelu, jako by svou sestru nikdy předtím neviděla.

Zastavil kousek před Pamelou, ale nejradši by i těch pár kroků překlenul, i kdyby jen proto, aby se jí ještě naposledy dotkl. „Nemáš se za co stydět, má milá. To já jsem využil tebe i tvé nevinnosti. Dobře víš, že nejsem nijak počestný chlap. Ale můžu tě ujistit, že přes to všechno, co se mezi námi minulou noc stalo, jsi pořád panna. Až se jednou vdáš, bude všechno, jak se patří.” Velmi se snažil, ale přesto nedokázal v hlase potlačit hořký podtón: „Tvůj manžel nebude mít ani tušení, že na tebe někdy sáhl nějaký špinavý zlodějský horal.”

Connor si nevšiml, že Pamela drží v ruce kartáč na vlasy, dokud mu neprosvištěl kolem hlavy a neudeřil s dutým žuchnutím do dveří za ním.

„Já nebrečím ze studu, ty skotský zabedněnče!” očí jí plály a hlas

přešel do zakvílení: „Brečím, protože nemám co na sebe!”

„A co je špatného na tom, co máš na sobě teď?” zeptal se Connor opatrně, připraven přikrčit se, kdyby po něm Pamela zase hodila nějaký nečekaný objekt - krajkový podvazek nebo snad židličku od toaletního stolku.

Viděl, jak přinutila k odchodu celý regiment ozbrojených anglických vojáků a nestálo ji to víc než úsměv. Nikdy by ho tedy nenapadlo, že ji najde na pokraji hysterie kvůli zmuchlané hromádce taftu.

S úžasem na něj pohlédla: „Ty nejsi jen slepý, ty jsi úplně omezený. Já sama mám jen dvoje odpovídající šaty a ty jsem na sobě měla hned první den, kdy jsme sem přijeli. Už teď jsem byla odkázaná na to, co jsem si půjčovala od Sofie.”

Sofie se ušklíbla a zakoulela očima: „Půjčovala? Spíš cos mi ničila, ne? Mé nejoblíbenější vrátila s rukávem rozřezaným na fáborky! A to vůbec nepočítám, co s těma svýma obrovskýma nohama provedla mému nejkrásnějšímu páru střevíčků.”

Pamela sestřiny stížnosti ignorovala a ukázala na hromadu oblečení na posteli. „Zkusila jsem si už úplně všechny její šaty a v jedněch vypadám hůř než v druhých.”

„Osobně jsem si vždycky všímal spíš samotné ženy než toho, co měla na sobě,” namítl Connor. „Jestli tě to zajímá, většina mužů by byla radši, kdyby sis žádné nebrala.”

„No, to je tak asi jediné, co bych teď mohla udělat,” uchopila Pamela do obou rukou sukni a nadzdvihla si vroubkovaný lem pastelově růžového výtvoru, který měla právě na sobě. Nabídla mu tak svůdný výhled na pěkně formované kotníčky a nohy, které například v porovnání s jeho vypadaly až neskutečně něžně. „Protože třeba tyhle jsou přinejmenším o deset centimetrů kratší, než by měly být.”

„Jistě,” zamumlal. Cokoliv dalšího se říct bál.

„Jen se podívej na tenhle živůtek. To je prostě hrůza!” Pustila sukni a dlaněmi si nadzdvihla prsa: „Stačí, abych se jen jednou víc nadechla a budu mít prsa venku! Celý svět se na ně bude moct podívat!”

Sama ho k tomu vyzvala, a tak se Connor s chutí zahleděl na dvě přitažlivé vypoukliny hrozící převalit se přes lem hluboce vystřiženého živůtku. Moc dobře si pamatoval, jak byly v jeho rukou teplé a měkké.

„A na tom je něco špatného?” zeptal se a musel se kousat do tváří, aby se nerozesmál.

„No to rozhodně je! Obzvlášť ve chvíli, kdy mi Sofie právě řekla, že zaslechla sloužící v kuchyni mluvit o tom, že jsme na zítra pozvaní na

naše první soirée. A já přitom nemám ani šaty, které bych si mohla obléct na snídani. Jak se asi tak mám obléct na soirée!”

„Já ani pořádně nevím, co to soirée je,” přiznal Connor.

„To je vybraný francouzský název pro večírek,” poučila ho s mírně nadřazeným výrazem Sofie.

„Tady nejsme ve Francii,” odsekl Connor přes rameno. „Proč tomu prostě neříkají večírek?”

Pamela se zhrouceně posadila v nohách postele, hrdá ramena poraženecky shrbená: „Dostatečný skandál vyvolá už to, až všichni zjistí, že se budoucí vévoda z Warricku zasnoubil s nemanželskou dcerou herečky. A jakmile se objevím v těch nepadnoucích, z módy vyšlých šatech, nikdo už neuvěří, že ses do mě mohl opravdu zamilovat. Ne ve chvíli, kdy uvidí úplně jasně, jak obyčejná ve skutečnosti jsem.” Sklonila hlavu a ztišila hlas, že ji skoro nebylo slyšet:

„Budu v jejich očích směšná a tebe zesměšním taky.”

Jak vstřebával Pamelina slova, mizel Connorovi postupně úsměv z tváře. Ona se nestyděla za něj. Bála se, že udělá ostudu jemu, Connoru Kincaidovi. Špinavému, zlodějskému horalovi s otisky provazu na krku, člověku, na jehož hlavu je vypsaná odměna.

Chtěl ji pohladit, ale bál se, aby ještě víc nezranil její už tak otřesenou hrdost. Založil si pro jistotu ruce na zádech a obrátil se k Sofii: „Dohlédněte na sestru. Přineste jí mokrý hadřík na oči a zazvoňte pro snídani.” Otočil se k odchodu, ale ještě se obrátil

zpátky: „Objednejte jí taky horkou koupel…s nějakými těmi květinami nebo listy, co se do toho sypou, aby voda hezky voněla.”

Sofie na něj zůstala hledět s vykulenýma očima. Viditelně se jí dotklo, že s ní jedná jako se služkou, kterou byla jen naoko. „Ano, pane,” řekla a přikývla s posměšnou úklonkou. „Bude si Vaše lordstvo přát ještě něco?”

Pohlédl na Pamelu, která na něj hleděla se stejným úžasem. „Ne, to ostatní můžete s důvěrou nechat na mně.”

Connor si vykračoval dlouhými chodbami Warrick Parku, jako by jim už vládl. Aniž by zvolnil krok, zahnul za roh a dvojice mladých

služek, která tam oprašovala táflování, si vyměnila nervózní pohledy a rychle se mu klidila z cesty.

Vrátil se do místnosti, kde před chvílí snídali, ale ta byla už tou dobou prázdná. Osamělý sloužící odnášel z příborníku použité nádobí. Když Connor zakašlal, nadskočil ten muž, jako by ho někdo postřelil. Z prstů mu vyklouzl stříbrný tác, spadl s rachotem na podlahu a po drahocenném, ručně vázaném koberci se rozprskly zbytky vajec.

Connor neměl čas na omluvy nebo zdvořilost. „Kde najdu vévodu?”

„Vašeho otce, pane?” pohlédl kradmo sloužící na hodiny na krbu:

„Touto dobou bývá obvykle v obrazárně.”

Až když už Connor rázoval zpátky chodbou, uvědomil si, že vlastně neví, kde obrazárna je.

Zastavil se ve vstupní hale u paty grandiózního schodiště a rozzlobeně si prsty prohrábl vlasy. V horách nepotřeboval k určení přesné polohy víc než úhel slunce a sever, který určil podle mechu na stromech, ale v tomhle zatraceném bludišti se zorientovat nedokázal.

Už se skoro vrátil pro instrukce do salónu, když shora ze schodiště zaznělo rytmické skřípání. Connor už tenhle zvuk slyšel - vždycky, když ustrašený sloužící někam převážel v křesle usazeného vévodu a ten mu spílal, že bud jede, nebo naopak nejede dost rychle.

Connor vyběhl schody po dvou a na odpočívadle v patře zabočil doleva. Rychlým krokem brzy doběhl do dlouhé prostorné galerie.

Na jedné straně měla balkón, který shlížel do ztemnělého tanečního sálu, na druhé zeď lemovanou oficiálními portréty všech možných tvarů a velikostí. Na zdech poblikávaly lampy, ale nedokázaly zcela zahnat přítmí.

Vrzání vévodova křesla ustalo a komorník, kterého pán pro tuto chvíli propustil, se právě chystal zmizet vzdálenými dveřmi. Vévoda osaměl. Seděl v křesle, přes ramena pevně přitažený šál a kolem zesláblých nohou omotaný pléd.

Díval se nahoru na zeď a seděl tak strnule, jako by ani nebyl naživu. Connor se zase musel obrnit proti záchvěvu soucitu. Ten muž je nepřítel, připomněl si. Jestli byl dnes vévoda sám, bylo to proto, že od

sebe všechny, kteří ho měli rádi, zahnal.

Zvolnil krok. Od chvíle, kdy dorazili na Warrick, se Connor poprvé cítil jako vetřelec, kterým ve skutečnosti také byl. Když kradmo, skoro jako zloděj procházel zdánlivě nekonečnou obrazárnou, cítil, jako by na něj přepychově oblečení dědicové Warricku shlíželi ze zlacených rámů, ohrnovali nad ním nos a posmívali se mu za drzost předstírat, že je jedním z nich.

Jak se blížil k vévodovu křeslu, rostla v něm zvědavost. Nedokázal si představit žádný portrét, který by mohl jindy spíš otupělého starce tak silně zaujmout. Zvědavost se změnila v úžas, když mu došlo, že se vévoda nedívá na některý z portrétů, ale na velký prázdný prostor mezi dvěma z nich. Podle vybledlé barvy zlatě tečkovaných tapet, které pravidelný čtverec obklopovaly, tu vždycky prázdný prostor nebýval.

Connor by býval přísahal, že si starý muž není jeho přítomnosti vědom, a proto sebou trhl, když vévoda tiše promluvil: „Všichni věří, že jsem dal její portréty odstranit proto, že jsem ji, když mě opustila, zavrhl. Pravdou ale je, že jsem se na něj prostě neměl sílu dívat. Nesnesl jsem pomyšlení, že mi každý zatracený den mého života připomene, že jsem byl takový blázen, že jsem ji ztratil.” Zavrtěl hlavou. „Jak strašné věci já jí řekl. Jak jsem jí vyhrožoval. Chtěl jsem, aby se mě bála opustit, ale jediné, co jsem tím dokázal, bylo, že jsem ji vyhnal. Ve skutečnosti jsem před ní měl padnout na kolena a prosit o odpuštění, ale byl jsem na to příliš mladý, pyšný a hloupý.”

Povzdechl a pohledem vpadlých očí stále hltal prázdnou zeď.

„Každý den sem chodívám a zírám na místo, kde visíval její portrét. Stále ji vidím. Ty dlouhé lesklé vlnité vlasy, které jsem směl česat, než jsme šli spát. Její usměvavé oči. Ten dolíček, který jsem miloval a který se objevoval jen ve chvílích, kdy mě škádlívala.”

Connor se zahleděl na zeď s podobným zaujetím, jako by i on mohl spatřit ženu, kterou vévoda popisoval.

Starý muž pootočil křeslo, aby mu viděl do tváře. „Asi si říkáš, že jsem směšný. Kdyby mě teď viděla, vysmála by se mi. Nic nedala na mou pýchu. Ani na slabost.”

„Proč jste se s ní nerozvedl, když vás opustila? Nebo ji nedal prohlásit za mrtvou, abyste se mohl znovu oženit a mít jiného dědice?” podivil se zcela upřímně Connor.

„Protože jsem věděl, že to nemá smysl. Vždycky bych miloval jen ji. Víš, že od té doby, co mě opustila, jsem už nikdy s jinou ženou nespal? Po celé ty roky jsem zůstal věrný přízraku.” Neradostně se uchechtl:

„To by ji taky potěšilo, víš? Řekla by, že jsem dostal přesně to, co jsem si zasloužil. Za to, že jsem nedodržel manželský slib. a zlomil jí srdce.” Zaklonil trochu hlavu a podíval se Connorovi do očí a trochu vzdorně řekl: „Jak mě musíš nenávidět!”

„Tak to není,” odpověděl Connor a byl rád, že může ze své vlastní pavučiny lží vytáhnout alespoň nitku pravdy.

Do vévodových očí se vrátil vychytralý svit:. „Jistě, ty mě lituješ. Ale to je pro nemocného starce, který býval kdysi stejně drzý a silný jako ty, ještě trpčí. Snad bych měl být tobě i té tvé slečně Darbyové vděčný. Dokud jste nepřijeli a neřekli mi, co se s tvou matkou stalo, mohl jsem si namlouvat, že se ke mně možná jednoho dne znovu vrátí. Stejně mladá a krásná, jako byla v den, kdy mě opustila. Ale teď už vím, že je nadobro pryč, a mám o důvod víc, abych chtěl zemřít. Mám černou duši,” dodal věcně „ale stejně chovám aspoň malou naději, že se ještě setkáme, i kdyby to mělo být tam na druhé straně.”

„Kdybyste měl tu šanci,” zeptal se tiše Connor, „koho byste žádal o odpuštění? Boha? Nebo ji?”

„Myslím, že bych nepochodil ani u jednoho z nich, takže bych byl

šťastný, kdybys mi odpustil aspoň ty.”

Connor poklekl před křeslem na koleno, takže měli tváře ve stejné výšce, stejně jako v první den, kdy přijel do Warrick Parku. Jednu ruku položil starci na kostnaté koleno. Kdyby na to přišlo, byl připraven i prosit. „Vaše Milosti, dneska mi nepomůžou ani vaše výčitky svědomí, ani vaše lítost. Potřebuju něco úplně jiného.”

Vévoda mu pohladil ruku a překvapivě srdečně ji stiskl. „Cokoliv, synu. Cokoliv budeš chtít.”

Odpoledne toho dne rozdrnčelo dveře Pameliny ložnice rázné zaklepání. Otevřela dokořán a uviděla před sebou dvě komorné. Rozhihňané a neposedné, jako párek mladých holubů.

„Brý den, slečno,” zašvitořila ta kypřejší. Měla červené tváře a zpod čepce jí vykukovaly mrkvově rezavé kadeře. „My sme pro vás přišly. Lord Eddywhistle prosí, abyste přišla do tanečního sálu.”

„Lord Eddywhistle?” zopakovala na moment zmatená Pamela. Přestože si už dala vydatnou snídani i dlouhou horkou lázeň, byla z onoho trapného přívalu slz ještě pořád trochu popletená. „Aha! Myslíte markýze!”

„No, slečno, markýze,” přehodila si teď vysoká štíhlá dívka na záda světle zlatý cop. „A nebyla to popravdě tak úplně prosba, jako spíš žádost.”

„Nebo vlastně příkaz,” přišla jí na pomoc kyprá družka. „Pokud se nepletu, úplně přesně řekl.,” ztišila hlas v celkem dobré imitaci Connorova přízvuku, „… ,kdyby se slečinka chtěla cukat, připomeňte jí, že tu jednou budu vévoda a moje slovo bude zákon’.”

Pamela se pochybovačně ohlédla na Sofii, která ležela na břiše na posteli. Ještě před chviličkou hltala poslední číslo La Belle Assemblée, které štípla z komnaty lady Astrid, ale teď sledovala s dychtivým zájmem vývoj u dveří.

„On opravdu řekl, že jeho slovo bude zákon? Zvláštní,” zamumlala Pamela. „Nepřipadalo mi, že by měl zákon nějak příliš v oblibě.” Podívala se zkoumavě do dychtivých tváří obou služebných: „Můžete lordu Eddywhistlovi vyřídit, že budu dole

hned, jakmile najdu něco rozumného na sebe. Což by mohlo být tak

někdy příští týden,” dodala si pro sebe.

Dívky si vyměnily ohromený pohled. „Ale ne, slečno,” řekla ta štíhlá. „To nebude třeba. Říkal, že nebudete potřebovat víc než župan.”

„Prosím? Chce po mně, abych uprostřed dne sešla dolů jen v županu?”

„No jo, slečno,” silnější z dívek se odhodlaně zamračila: „V tomdle bodě se vyjádřil jasně. Úplně jasně.”

Pamela zakroutila hlavou a říkala si, co asi Connora přivedlo k tak podivnému přání. Na chvilku se zamyslela, pak pokrčila rameny a

utáhla si na vybledlém županu pásek. Přejela si prsty uvolněné, na temeni sepnuté lokny a zjistila, že jsou po koupeli ještě trochu vlhké.

„No, tak asi půjdeme. Svého budoucího pána a vládce přeci nechceme nechat čekat, ne?”

V doprovodu své natěšené eskorty vyplula z komnaty. Sofie slezla z postele a následovala je.

S poklusávající sestrou v patách vkráčela Pamela do tanečního sálu. S každým krokem v ní narůstala zloba a byla rozhodnutá za tu panovačnost, s jakou si ji dovolil povolat, Connoru Kincaidovi pořádně vynadat.

Když však překročila práh a spatřila, co na ni za ním čeká, veškerá zloba se vytratila a v hlavě jí nezůstala jediná souvislá myšlenka.

Sál se proměnil. Nebýt třpytících se křišťálových lustrů a řady francouzských oken v protilehlé zdi, vůbec by v něm nepoznala místnost, kde včera došlo k souboji.

Skoro každý kousíček místa pokrývaly nařasené štůčky látek v závratné směsi materiálů a barev. Po místnosti byly rozestavěné krejčovské figuríny a smyslné tvary jim zakrývaly nekonečné metry hedvábí a saténu. Dokonce i to starobylé brnění, které stálo na stráži u vzdálené zdi, posloužilo jako figurína. Honosilo se norkovou pelerínou a nabíraným, vyzývavě žlutým kloboučkem korunovaným bohatým chocholem pávích per.

„Ale to.,” vykřikla Sofie a stoupla si hned vedle Pamely. Zírala na akvarelové návrhy rozložené po celé místnosti na

zlacených stojanech a vrávorala, jako by měla každou chvilku omdlít. „Klidně se vsadím, že je propašovali přímo z Paříže! Nejsou to nejskvostnější věci, jaké jsme kdy viděly?”

Pamelu přivítalo celé moře napjatých tváří, ale ona měla oči jen pro jednu z nich. Když jí Connor vyšel v ústrety, zůstala stát na místě jako přimrzlá.

„Co to má být?” žasla a zněla přitom skoro stejně bez dechu a na pokraji mdlob jako Sofie.

Pokrčil rozložitými rameny, jako by poshánění armády krejčíků, švadlen a obchodníků s prádlem bylo pro lupiče denním chlebem.

„Poslal jsem pro ně, aby se pustili do přípravy toho tvého trousseau. “

„Máš aspoň tušení, co to slovo znamená?”

„Je to francouzské slovo pro věno.,” vyhrkla Sofie.

„Pšt!” okřikli ji oba zároveň.

Sofie se nejdřív uraženě ušklíbla, ale v dalším momentu zalapala po dechu, protože zahlédla celou přehlídku elegantních hedvábných střevíčků všech velikostí a barev duhy. Drahými kameny zdobené přezky se jim ve slunečním jasu jen blyštěly.

„Nejtěžší na tom všem bylo přesvědčit je, aby na dva dny všechno zavřeli a pracovali bez přestávky jen pro nás,” připustil Connor, „ale dost rychle se učím, jak přesvědčivý umí být titul a příslib bohaté odměny.”

Pamela už velmi dobře věděla, že umí být přesvědčivý i bez titulu nebo nějakých finančních příslibů. Pokud mohla soudit podle slastí, které jí přivodil jen konečky prstů během minulé noci, byl pravděpodobně schopen přesvědčit ženu, aby udělala téměř cokoliv, co by od ní chtěl. A to bez ohledu na to, nakolik by to bylo delikátní, nestydaté nebo zhýralé.

„Tohle já nemůžu,” ucouvla prudce.

„A proč ne?” Přivřel oči a povystrčil čerstvě oholenou bradu způsobem, který až příliš dobře znala. „Neopovažuj se mi odporovat. Sama sis o to, má drahá, řekla. Moje nevěsta se nebude stydět., ani já za ni, . před celým Londýnem.”

Jeho nevěsta.

Bylo až příliš snadné představit si ten opojný moment, jak si do něj zavěšená vykračuje, na sobě jeden z těch elegantních modelů

načrtnutých na návrzích a vrhá na něj přitom okouzlené pohledy. Příliš snadné, aby zapomněla, že to celé je jen přetvářka a že její role v té malé frašce skončí dlouho předtím, než se zvedne opona posledního jednání.

S otevřenou dychtivostí se zadívala na štůček měňavého, azurově zeleného krepu a připomněla si, že i ta nejmenší z rolí vyžaduje aspoň nějaký kostým.

„Dobře, můj drahý,” pronesla tiše, „budu se snažit, abych ti neudělala ostudu.”

Connor se potěšené zašklebil a pokynul všem těm nohsledům prstem.

Vrhli se na Pamelu, která hned zmizela pod záplavou špendlíků, peří, krejčovských metrů a bruselských krajek, a Connor s ní na krátkou chvíli soucítil. Všichni švitořili zároveň anglicky i francouzsky se záblesky italštiny. Než ji zcela pohltili, vrhla na něj vyděšený pohled.

Věděl, že tady jeho úloha skončila, a vykročil ke dveřím. Tam našel osamělou Sofii s krásnou tvářičkou téměř zelenou závistí.

Nejdřív si ujasnil, že se roztouženě dívá směrem k oslnivé záplavě střevíčků, a pak se k ní naklonil a zašeptal: „Proč si pro sebe nevyberete jeden nebo dva pěkňoučké páry a nepředstíráte, že jsou pro vaši paní? Když vám těma svýma obrovskýma nohama zničila váš nejlepší pár, určitě vám to odpustí.”

Sofie se celá rozzářila a Connor se na minutku bál, že zapomene na svou roli komorné a pověsí se mu kolem krku. Na poslední chvíli se ale zarazila, sklopila oči a předvedla ukázkové pukrle. „Ano, pane. Jak si přejete, pane.”

Connor sledoval, jak peláší k té výstavce střevíčků, a přál si, aby se její sestra taky nechala tak snadno svést taftovou stužkou nebo blyštivou přezkou.

Pamela měla pocit, jako by po rozlehlém schodišti jen tak splývala. Nohy jí jemně objímaly bílé saténové střevíčky, které vůbec nikde netlačily, a navíc se o jejich perlovou sponu při každém kroku otřel lem nových večerních šatů. Šaty byly ušity z azurového krepu a měly skládanou sukni, která jako by kolem ní při každém ladném zhoupnutí boků tančila. Měly oblý, světlou krajkou lemovaný živůtek, který nejvyšší možnou měrou zdůrazňoval smetanovou oblinu jejích ňader.

Nehrozil přitom ale, že je vystaví světu pokaždé, kdy se trošku zhluboka nadechne.

Za tohle byla ještě dvojnásob vděčná, když zahlédla u paty schodiště čekajícího Connora. Zajíkla se a srdce ji svým škobrtavým tepem málem zradilo.

Bylo jasné, že zatímco její nová francouzská švadlena dávala dohromady celou náruč nových šatů, aby jich bylo dost, dokud nedorazí celá svatební výbava, navštívil Connora jeho krejčí.

Přerod z lupiče v gentlemana se tím dovršil. Měl na sobě elegantní semišové kalhoty, zlatě proužkovanou vestu a černý žaket. Seděly, jako by se v nich narodil. Přiléhavé kalhoty mu sahaly pouze pod kolena a statná lýtka vězela v jednoduchých hedvábných punčochách. Na nohou měl naleštěné černé boty a u krku sněhobílou kravatu uvázanou do jednoduchého uzlu, který krásně ladil s dobronzova opálenou tváří.

Bylo zvláštní, že nevypadal o nic méně nebezpečně než tehdy, když se potkali poprvé. Všechny ty módní doplňky mu nijak neobrousily drsné hrany, naopak ještě je přiostřily.

Když zjistila, že se nevzdal přelétavým módním vrtochům a nenechal se ostříhat, vydechla úlevou. Vlasy měl stále stažené dozadu. Prsty ji zasvrběly nestydatým pokušením stáhnout mu z nich sametovou stužku a pořádně se jimi prohrábnout.

Sestupovala pomalu ze schodů a prsty v rukavičce lehce přejížděla po mahagonových sloupcích zábradlí. Elegantně se jí uklonil. „Dobrý večer, slečno Darbyová.”

„Dobrý večer, mylorde,” odpověděla škrobeně, když sestoupila z posledního schodu, a přidala podobně elegantní úklonku.

Napřímil se a v očích mu svítilo uznání. Naklonil se, aby jí něco pošeptal do ucha. Ucítila ten horký dech ve vyčesaných vlasech a po páteři jí přeběhlo příjemné zachvění. „Věřím, že jsi konečně mohla vyhodit všechno to rozedrané spodní prádlo.”

„Kdepak, nové kousky nebudou hotové dřív než příští týden. Tak jsem si radši nevzala žádné,” informovala ho se sladkým úsměvem.

Úžasem otevřel ústa, ale než stihl cokoliv odpovědět, ozval se skřípavý zvuk, který je upozornil, že k nim po mramorové podlaze tlačí komorník vévodovo křeslo.

„Přišel jsem vás jen vyprovodit,” sdělil jim vévoda. „Astrid už je skoro hotová. Bude tu za pár minut.”

Pamela si s Connorem vyměnila opatrný pohled. Vévoda si zamnul ruce a oči mu zářily emocí, která mohla být radostí stejně jako zlobou:

„Jsem možná příliš starý, abych si vyrazil s vámi, ale nemysleli jste si snad, že vás tam pustím bez garde? Tak hluboko v hrobě ještě nejsem, abych si nepamatoval, jaké to je být mladý a tolik zamilovaný.”

Pamela sklopila zrak ke slonovinově hedvábné dlouhé rukavičce a smetla si z ní neviditelné smítko, aby se nemusela podívat ani na jednoho z nich.

„Takže je pravda, co se o ní říká? Že byla její matka sboristka?” „Já slyšela, že byla herečka. “

„Já zase slyšela, že její matka byla obyčejná malá.” Ztišený šepot následoval příval zlomyslného ženského chichotání. „S touhle informací přišla přímo manželka lorda Biffledowna. Zdá se, že její muž měl s tou ženskou nějaké pletky. “

„Co taky čekat,” vstoupil do debaty nový hlas, který byl tak kyselý, že člověk skoro ucítil ve vzduchu ocet. „Konec konců žil celá léta mezi těmi divokými Skoty. Pravděpodobně věří, že lady je

jakákoliv žena, která nosí boty, a aniž by ji někdo nutil, koupe se alespoň jednou za měsíc.”

Jeden z hlasů přešel do potutelného šepotu: „Slyšela jsem, že Skoti trpí nenasytně živočišným apetitem. Třeba se bál, že by mu skutečná lady nestačila.”

„Jestli je pravda to, co o jeho rozměrech vypráví po městě jeho krejčí, docela ráda bych to zkusila.”

Po tomhle podivném prohlášení zabublal šokovaný smích následovaný za třepotáním vějířů.

Connor naklonil hlavu k Pamele a zašeptal: „Vsadím se, že to je o nás.”

Stáli ve foyeru majestátného městského domu na Wimpole Street, který patřil lordu Newtonovi, a čekali, až je červenolící sloužící ohlásí. Pamela se dívala přímo před sebe, tváře jí hořely ponížením a snažila se stát hrdě zpříma. Nijak ji nepřekvapilo, když lady Astrid vytáhla

hned u domovních dveří z taštičky králičí nožku a opustila je s tím, že si potřebuje přepudrovat lesklý nos.

Connor nabídl Pamele rámě. Rukou v rukavičce se do něj zavěsila.

Když se v klenutém prostoru dveří objevil olivrejovaný lokaj a uvedl je do přijímacího pokoje, rozprostřelo se nad hlavami hostů tiché očekávám. „Markýz z Eddywhistlu a slečna Pamela Darbyová,” ohlásil a hlas mu při tom přeskakoval jako nedospělému chlapci.

Pamela pocítila malý záchvěv uspokojení, protože se kroužek žen až dosud shromážděných u vchodu do sálu rozprchl do všech stran. Jako hejno krys, které s vyvalenýma očima prchají, protože nad sebou právě spatřily kroužícího jestřába.

V prostorném přijímacím salónu byla shromážděna už pěkná směsice hostí. Na stěnách hořely voskovice a jejich štiplavý zápach se v přetopené a přeplněné místnosti mísil s opojným aroma čerstvě nařezaných květin, které zdobily stoly, a množstvím parfémů, takže vytvářel nasládlé potpourri. Pamela byla velmi ráda, že jí korzet nových šatů ponechává dost prostoru, aby mohla volně dýchat. Kdyby na sobě měla jedny ze Sofiiných šatů, pravděpodobně by omdlela.

Proud je unášel dál do místnosti. Z lokajova podnosu si vzali flétny s francouzským šampaňským, které se teď za války muselo pašovat. Znovu se rozproudilo lenivé brebentění, ale zvědavých pohledů ještě přibylo. Stejné ženy, které jen před minutou tvrdily, že je Connor divoký Skot, na něj teď hleděly s otevřeným zájmem. Pamela měla podezření, že kdyby do něj nebyla zavěšená, našel by tu libovolný počet svolných a ochotných žen ještě dřív, než by večer skončil.

Zvedla hlavu a odvracela jejich dychtivé pohledy svým vlastním, chladným a dlouhým. V té chvíli si všimla známé tváře poblíž krbu.

„Ale to ne,” vydechla a jediným douškem vyprázdnila sklenku.

„Copak?”

„To je vikomt Pemberly. Ten muž, o kterém jsem ti říkala. Ten, který se pokoušel donutit Sofii, aby se stala jeho milenkou.” Sevřela mu pevněji předloktí a chtěla ho nasměrovat jinam.

„Nespěchej tak, miláčku,” pronesl žoviálně a v očích mu zlomyslně zablesklo. „S tím chlapíkem se chci seznámit už od té chvíle, co jsi mi o něm řekla.”

„Nabídl jsi mi, že ho pro mě zabiješ,” připomněla mu.

„Přesně tak,” řekl a ještě víc se zašklebil.

Odložil zpola vypitou sklenku sloužícímu na tác a vydal se přímo ke krbu. Nedal jí přitom na vybranou, protože ho musela bud doprovodit, nebo se nechat vláčet v závěsu přes celou místnost. Ukázalo se, že do vikomta je zavěšena jeho žena, a Pamela nevypadala, že má z její přítomnosti větší radost, než z té jeho.

„Ale slečno Darbyová,” řekl a vycenil v grimase úsměvu bělostné zuby. „Je milé zase vás potkat. Právě jsem slyšel, jaký neuvěřitelně šťastný obrat nastal ve vašem životě.”

„Kdepak ses tady se snoubenkou pana markýze seznámil?” zeptala se ho s ledovou zdvořilostí jeho žena.

Vikomtova pohledná tvář zrudla: „Ale drahá, víš přece, že jsem zapálený mecenáš umění…, především divadla. Byl jsem velkým obdivovatelem talentované matky slečny Darbyové.”

„A její okouzlující mladší sestry, podle toho, co jsem zaslechl,” dodal Connor a vysloužil tak šlechtici u jeho manželky ještě ledovější pohled. Zdálo se, že Pemberly má náhle velký problém polknout. Zaťal prsty do kravaty - očividně si ji potřeboval povolit. „Jakpak se má

drahoušek Sofie?”

Pamela se ohlédla a oddechla si, že do sálu ještě nevstoupila lady Astrid. Nemohla dost dobře sdělit vikomtovi, že sestra právě trucuje na sedátku u okna kvůli tomu, že si Pamela vyrazila v krásných nových šatech na večírek, zatímco od ní se očekávalo, že zůstane doma a půjde spát.

Než mohla Pamela odpovědět, přitočil se k vikomtovi Connor. Když stáli vedle sebe, bylo jasně vidět, o kolik je vyšší. „Drahoušek Sofie je teď pod mou ochranou. Pokud té dívce zkusí jakýkoliv muž dělat nějaké nevhodné návrhy, potká ho v životě taky neuvěřitelný obrat., možná i takový, že ho ani nepřežije.”

Vikomt zamrkal, jak mu manželka zaryla prsty do paže. „Pojď, Shermane,” řekla a její hlas zazněl jako švihnutí bičem. „Chci, abys mě ihned doprovodil domů. Máme mnoho věcí, které musíme prohovořit.”

Connor sledoval, jak odcházejí, a na tváři mu pohrával lenivý úsměv. „To bude pomalé umírání. A mnohem bolestnější, než bych kdy dovedl vymyslet já.”

Pamela se zasmála a zakroutila hlavou, bylo jí vikomta skoro líto.

„Neustále mi připomínej, že si tě nikdy nesmím znepřátelit.”

Connor jí přejel hřbetem ruky po tváři a podíval se jí do očí: „A zamilovaný do tebe být můžu?”

Pamela si nejdřív myslela, že ji jen škádlí, ale všechny známky vtipkování už mu z očí vyprchaly. Jediné, co v jejich temné hloubce zahlédla, byl její vlastní rozmlžený pohled. Když se k ní Connor naklonil, zavřela pevně oči. V předtuše známé chuti jeho úst i hedvábného laskání jeho jazyka jí úplně vyschlo v ústech.

„Ts, ts,” zamlaskal jí někdo těsně u ucha. „Přesně tohle byl ten důvod, proč strýček poslal matinku, aby vám dvěma dělala garde. Bude dost zklamaný, až se dozví, že předstírala záchvat migrény a proležela celý večer se studeným hadrem na čele v šatně lady Newtonové.”

Odskočili od sebe a zjistili, že se o krbovou římsu líně opírá Crispin. V očích mu zářilo zlomyslné potěšení, kterým Pamele připomínal vévodu.

Rozzlobeně na něj pohlédla: „Vás vévoda taky poslal, abyste nám

dělal garde, nebo máme my dělat chůvu vám?”

„Ani jedno. Abych řekl pravdu, doufal jsem, že mi tady bratránek pomůže vyřešit jeden spor.”

„Jaký spor?” zeptal se opatrně Connor.

„Takový, že jestli se ho nepovede včas a nadobro zažehnat, skončí možná krveprolitím.”

Crispin popadl Pamelu za ruku a táhl ji na vzdálený konec přijímacího pokoje ke skupince hostů, kteří postávali u vysoko sahajících polic s knihami. Connor neměl jinou možnost než je následovat.

„Byron versus Burns,” pronesl Crispin k zaujaté skupince mladých lidí, která ho obklopila. „Kdo z nich vládl větší výmluvností? Přesvědčivějším perem? Dosud žijící prostopášník, nebo dnes už mrtvý Skot? To je otázka, kterou vám musím dnes večer položit.”

„Já budu hlasovat pro kteréhokoliv básníka, který tady mou Emily rozněžní natolik, aby mi ukázala kotníček,” vykřikl pihovatý mladík a vysloužil si tím od přátel výbuch smíchu a od červenající se Emily plácnutí po lokti.

Smích pomalu odezníval a Crispin vytáhl z police útlý, v kůži vázaný svazek. „Experiment dnešní noci zahájím ukázkou z Byronova

,Když jsme se rozloučili’.” Projížděl stránky palcem, až našel, co hledal. Pak si odkašlal a začal číst:

Setkání naše bylo tajné a já trápím se teď tiše,

že zapomnělo srdce tvé zrádné, že podvést zná tvá duše…

Ze svého místa na divanu, kde seděla vedle Connora, musela Pamela uznat, že Crispin by byl na pódiu úžasný. Ve chvíli, kdy se nemusel dělit o pozornost, jako by povyrostl a nabyl na sebedůvěře. Zvučný témbr jeho hlasu zaujal i další z hostů, kteří přerušili hovor a přidávali se pomalu ke skupince.

Potkat-li mám tě

po zimách lezavých, zdravit jak mám tě? Tichem a slzami.

Po posledních slovech zazněl nadšený aplaus. Crispin se uklonil a vrátil knihu do police.

„Jak už většina z vás ví, vrátil se po dlouhé době tady můj bratránek, který strávil většinu svého života u těch živelných, bouřlivých lidí, kterým říkáme Skoti.” Crispin se vypočítavě zadíval na Connora a Pamely se zmocnila neblahá předtucha. „Není nad to, poslechnout si báseň v její původní podobě. A kdo by pro nás mohl lépe vzkřísit slova Roberta Burnse, nejznámějšího Skota všech dob, než můj milý bratránek!”

Crispin rychle vytáhl z police v plátně vázaný spisek a hodil ho Connorovi. V Pamele ztuhla krev. Postarala se o to, aby se nemusel stydět za její z módy vyšlé šaty, a ani zdaleka ji nenapadlo, že mu jeho zrádný bratranec připraví mnohem větší ponížení. Byla rozhodnutá, že ho naučí číst dřív, než si toho nedostatku někdo všimne, ale od jejich příjezdu do Warrick Parku rozhodně neměli k jakémukoli studiu příležitost.

Než se po knize stačil natáhnout Connor, chytila ji ve vzduchu sama. Probodla Crispina pohledem a pronesla: „Pevně věřím, že markýz má na práci důležitější věci než hrát tyhle směšné hry.”

Connor jí knihu z ruky jemně vzal: „To je v pořádku, miláčku. Jakmile dojde na poezii, uvítá Skot každičkou možnost dovzdělat Angličana.”

Jeho slova přivítaly pobavené pohledy a nervózně přidušený smích. Když se zvedl, aby zaujal Crispinovo místo u knihovny, rozhostilo se ticho. Jeho impozantní vzhled k sobě přitáhl zraky všech hostů v místnosti.

„Mohu si vybrat sám?”

Crispin mu vlídně pokynul: „Posluž si.”

Connor stránky několikrát rychle prolistoval a pak se prstem zastavil na vybraném místě. Pamela zadržela dech. A on začal bez jakéhokoliv úvodu číst:

V dál od tebe se musím brát a z vlasti milené,

a mezi námi bude lkát jen moře zbouřené…

Slova byla stejně prostá a upřímná, jako když je básník poprvé sepsal, ale Connorův přízvuk změnil každičkou slabiku v melodii. Pohlédl na Pamelu a už nijak neskrýval vášeň, která mu planula v očích. Oproti Crispinovi mluvil k publiku, které sestávalo z jediné osoby. Když začal znovu číst, ucítila Pamela, že se jí oči zalévají slzami, kterým se nedokáže ubránit.

Však nech to moře lkát

a hřmít až do dne soudného, přec nikdy němuž oddělit tvé srdce od mého?

Dozněla ozvěna posledních slov a celá místnost vybuchla bouřlivým potleskem. Podle počtu kapesníčků, které se objevily hned vzápětí, nebyla Pamela jedinou ženou, kterou báseň dojala až k slzám. Pihovatého mladíka dokonce jeho Emily odměnila něžným polibkem na tvář.

Crispin i Byron byli zapomenuti a sbor dychtivých hlasů prosil Connora o další Burnsovu báseň.

„Pro dnešek to stačí, páni a dámy,” sdělil jim, „ale slibuju, že se hned po svatbě vrátím a přednesu vám strhující báseň Já bit jsem od své ženy.”

Kolem Connora se shlukli rozesmátí muži, poplácávali ho po zádech a gratulovali mu. Pamela zahlédla Crispina, jak se zkamenělou tváří mizí v davu, a rozhodla se pro totéž. Ve chvíli, kdy se Emily nechala přemluvit svým milým, aby usedla za piano a přednesla okouzlující Bachovo Concerto, zvedla se Pamela a proklouzla tlačenicí hostů ven. Chtěla utéct veselému brebentění i slídivým pohledům.

Nebyla ještě nijak daleko, když za sebou zaslechla klapot Connorových kroků. Chytil ji za ruku a otočil k sobě.

Vytrhla mu ruku, a protože si všimla, že se k nim stočilo několik pohledů, ztišila hlas do chraplavého šepotu: „Proč jsi mi neřekl, že umíš číst?”

„Nikdy ses na to neptala. Můj otec pocházel z dobré rodiny. To on

mě to naučil.”

Pro Pamelu to bylo takové překvapení, že skoro nemohla promluvit.

„Z dobré rodiny? Já myslela, že tví rodiče byli…”

„Farmáři?” pomohl ochotně, když jí došla slova.

Cítila, jak v ní narůstá provinilý pocit: „Farmáři. Pastýři. Snad s vlastní půdou.”

Connorovi zmizel z hlasu jakýkoliv výraz, byl plochý, bez emocí:

„Můj otec byl Skot, ale narodil se a vyrůstal v Anglii. To jeho otec prodal naši půdu v Cullodenu.”

„Za třicet anglických stříbrných,” řekla s něhou v hlase, protože si vzpomněla, že ho tehdy na nádvoří hradu MacFarlanů těmi slovy proklel.

„A titul hraběte,” přiznal.

Pamele začalo zvonit v uších. „Jestli se nepletu, o hraběcím titulu ses taky zapomněl zmínit.”

Connor zbrunátněl: „Ten titul si koupil za krev našich lidí. Když se otec vrátil do Skotska a pokusil se jako legitimní vládce klan Kincaidů znovu sjednotit, odmítl zároveň všechno, co ten titul představoval. Vzdal se bohatství i výsad, aby mohl žít v chatrči a vzít si chudou holku, která ho bezmezné zbožňovala.” Obrátil se k rozesmátému davu, který zůstal shromážděný kolem knihovny. „I kdybych číst neuměl, dokázal bych tu báseň citovat zpaměti. Robbie Burns byl otcův oblíbený básník. Ani bych nedokázal spočítat, kolikrát jsem ho slyšel recitovat přesně tahle slova matce, když jsme večer sedávali u krbu.”

Pamela zavrtěla bezmocně hlavou a cítila se jako čím dál větší blázen: „Jak jsem tohle všechno mohla vědět?”

„Nemohla, protože jsi prostě předpokládala, že mí rodiče byli ignoranti, nevzdělaní burani. To si totiž Angličani o Skotech automaticky myslí.”

Napřímila se, protože ji jeho nespravedlivé obvinění zabolelo.

„Neudělal jsi vůbec nic, abys mě té představy zbavil. Když jsme se potkali poprvé, mířil jsi mi na srdce pistolí. To tě taky naučil otec?”

„Ne, to mě naučili angličtí vojáci, kteří ho pověsili.”

Stáli tam a propast mezi nimi se prohlubovala, až byla hlubší a širší než nejrozlehlejší oceán. Tak rozlehlý, že by se nevešel ani do Burnsovy básně. Pamela vnímala jeho slova, ale bez ohledu na

jejich srozumitelnost i přesvědčivost už neměla sílu tu propast zažehnat. O krok k němu přistoupila. „O co ti jde, Connore?” zeptala se tiše. „Chceš mě trestat? Chceš, abych zaplatila za jejich hříchy?”

Než stačil odpovědět, objevil se ve dveřích do sálu sluha a Pamela zahlédla koutkem oka pár, který ho následoval.

Sluha si významně odkašlal, aby měl jistotu, že mu všichni věnují pozornost, a téměř zazpíval: „Sir Simon a Catriona Wescottovi.”

Zlatovlasý muž, který stál ve vstupních dveřích, byl štíhlejší než Connor, ale výškou i šíří ramen se mu téměř vyrovnal. Dostal do vínku onu nenucenou eleganci a oslnivě mužnou krásu, které k sobě přitáhly ženské pohledy z celé místnosti.

I přes všechny ty rychle kmitající vějíře a řasy i sbor toužebných povzdechů, které jeho příchod přivítaly, bylo však zcela nepochybné, že on má oči pouze pro lady Wescottovou.

Bohužel, když Pamela pohlédla na svého průvodce, zjistila s úžasem, že Connor je na tom úplně stejně.

Pamela zůstala jako opařená. Connor zíral na ženu ve dveřích, jako by právě spatřil ducha. Krásného ducha se svěží tvářičkou, vzhůru vyčesanými světle rusými loknami a záplavou skořicově zbarvených pih rozsypaných po nosíku a lících. Její manžel se sehnul, aby jí něco pošeptal do ucha, a ona mu stiskla paži a nahlas se zasmála. Šedé oči jí zasršely obdivem.

Connor pozvedl ruku k hrudi, ale Pamela neměla šanci zjistit, jestli se dotkl medailonu, který tam pod košilí choval na srdci, nebo přímo srdce, které mu zřejmě divoce bušilo.

Rytíř a jeho dáma se vydali napříč sálem a vyměňovali si úsměvy a pozdravy s každým, koho míjeli. Pamela si uvědomila, že jim s Connorem stojí přímo v cestě. Connor zůstal na místě a i Pamela měla pocit, jako by jí nohy vrostly do podlahy.

Když se žena přiblížila, zadržela Pamela dech a čekala na chvíli, kdy si Connora všimne. Čekala, až ta žena Connora pozná a rozbije její tiché naděje, která si potají hýčkala v srdci.

Pár prošel kolem, ale věnoval jim jen letmý pohled. Muž mumlal pozdravy a žena každému, koho míjeli, pokynula hlavou a usmála se. Pamele se podařilo vyloudit ze sebe na oplátku zdvořilý úsměv, ale Connorův výraz se nijak nezměnil. Jednoduše ji sledoval, jak prochází kolem, a tvář měl nepohnutou, jako by byla vytesaná z kamene.

Až ve chvíli, kdy pár dorazil ke krbu, vrhla žena na Connora tázavý pohled.

„Vypadněme odtud,” utrousil, popadl Pamelu za ruku a vyrazil ke dveřím.

Když zvážila, s jakým zaujetím tu krásnou cizinku sledoval, mohla být ráda, že si stále ještě pamatuje, že vedle něj stojí.

„A co lady Astrid?” zeptala se při úprku, ve kterém musela stihnout dva kroky, zatímco on udělal jeden.

„Ta domů trefí,” odvětil a netrpělivě čekal, až lokaj dohledá Pamelin kašmírový šál a rukávník z labutěnky. „Třeba jí lady Newtonova půjčí na cestu nějaké koště.”

Zatímco čekali, až kočí předjede s kočárem, neřekl Connor ani slovo. Jeho chladné mlčení trvalo i po celou dlouhou cestu do Warrick Parku. Pamela se ve svém rohu kočáru teple zachumlala a byla s každým metrem rozmrzelejší. Ve chvíli, kdy kočár projel dlouhou kroucenou cestou a zastavil před domem, začala už pochybovat, jestli na ni vůbec někdy promluví.

Connor prudce rozrazil dvířka a ve vteřině, kdy kočár zastavil, vyskočil ven. Nevšímal si překvapeného sluhy, který mu už už chtěl pomoct vystoupit. Pamela napůl očekávala, že ji tam prostě nechá, zapomenutou a osamělou, ale natáhl svalnatou ruku, chytil ji v pase a stejně jako toho odpoledne, kdy přijeli do Warrick Parku poprvé, ji vytáhl z kočáru.

Zatímco kočár odrachotil ke stájím, zůstal stát zahleděný na světlem zalitá okna domu. „Dnes v noci v té kleci být uzavřený nedokážu.”

Otočil se na podpatku a vyrazil dolů z kopce, k rozkymáceným vrbám. Za chůze si rozvazoval kravatu. Pamela vteřinu váhala, ale pak ho následovala. Při každém kroku cítila, jak jí noční vláha prosakuje tenounkými podrážkami střevíčků. Connorovy kroky byly stejně rázné

a jisté, jako bývaly v horách, zato ona cestou z kopce nabrala nechtěnou rychlost, zakopla o lem šatů a jemnou látku natrhla.

Connor prošel kolem elegantních sloupů dórského pavilónu až dozadu za vrby, protože v tuhle noc chtěl být co nejdál od lidí a civilizace. Nezastavil se, dokud nedorazil až k samému okraji jezera. Založil si ruce v bok a dlouze hleděl přes měsícem zalité vody.

Pamela ho následovala až k okraji vody. Ve snaze zastavit zimomřivé chvění si objímala ramena. Kašmírový šál i rukávník z labutěnky zapomněla v kočáře.

Když už nedokázala snést Connorovo mlčení, zeptala se tiše: „To je ona, že ano? Ta, co ti dala ten medailon, který nosíš na srdci.”

Connor se po ní podíval, v očích mu jako rtuť problesklo překvapení: „Medailon mám od matky. Byla to poslední věc, kterou mi dala.”

Pamela postoupila jeho směrem, ale stále se ještě neodvažovala doufat. „Nerozumím. Viděla jsem, jak ses na ni díval. Jako bys nemohl odolat a musel se jí dotknout, aby ses ujistil, že je to skutečná lidská bytost.”

Zahleděl se znovu přes vodu, oči vzdálené jako stříbrný prstenec měsíce vysoko na východním nebi. „Ale já dobře vím, že je skutečná. Je to moje sestra.”

„Sestra?” Pamela dosedla do zvlhlé trávy. Ze srdce jí spadla taková tíha, že jí v tu chvíli bylo úplně jedno, jestli mu připadá směšná. „Ta žena byla tvoje sestra?”

„Ano,” pokýval hlavou a na rtech se mu rozlil hořký úsměv. „Viděla jsi ji? Podívala se přímo na mě a vůbec netušila, kdo jsem. Ačkoli to bych jí asi neměl mít za zlé. Od té noci, kdy přišli vojáci, mě neviděla.”

Pamela si objala koleno. Teď když Connor konečně prolomil mlčení, se bála promluvit; neodvážila se nic víc než dýchat, aby se nevrátil do té své neproniknutelné skořápky. Cítila, že neprolomil jen mlčení posledních okamžiků, ale posledních let.

Měl teď výraznější přízvuk, jako by se každým slovem vracel zpátky v čase. „Když jsme slyšeli, že se blíží Angličani, prosil jsem otce, abych tam směl zůstat. Byl jsem vytáhlý patnáctiletý kluk, přesvědčený, že už je dospělý. Chtěl jsem nějakou zbraň, abychom se

jim mohli postavit bok po boku. Jenže otec trval na tom, abych vzal Catrionu a schoval se s ní. Že prý jsem její jediná naděje. Chtěl, aby s námi šla i matka, ale ta ho tam odmítla nechat samotného.”

„Už byli skoro u nás,” pohodil Connor hlavou, jako by i teď slyšel klapot blížících se kopyt a cítil, jak se země otřásá pod nohama vojáků.

„Tehdy jsem se poprvé v životě otci vzepřel. Křičel jsem na něj, že jsem skoro dospělý a on mi nemá právo říkat, co mám dělat. A můj otec., můj laskavý otec, který nikdy nezesílil hlas ani na mě nevztáhl ruku, mě udeřil tak silně, že mi zlomil zub.”

Přejel si prstem po okraji uraženého zubu, kvůli kterému tak milovala jeho úsměv.

„Popadl mě za rameno a pořádně mnou zatřásl. Řekl mi, že jestli Catrionu pořádně neschovám, provedou s ní vojáci strašné věci., věci, které ani nedokáže vyslovit. Bude jim jedno, že jí je teprve deset. Tehdy jsem už nedokázal nic říct. Jen jsem přikývl. Když jsem to udělal, přitiskl mě k sobě, málem mi při tom vyrazil dech. Pak mě popostrčil, abychom vyrazili. ,Honem, honem chlapče. Hned!’. “

Connor si rozepnul knoflíky u krku a vytáhl jemný řetízek, na jehož konci se houpal zlatý medailon. „To byl moment, kdy mi matka vtiskla tohle do ruky. Řekla mi, abych to opatroval jako svůj život, aby zůstala navždycky se mnou. Abych nikdy nezapomněl, kdo jsem.” Sevřel medailon v pěsti. „Pak jsem popadl Catrionu a vyrazil. Na kraji lesa byl dutý strom, hrávali jsme si tam. Zatáhl jsem ji dovnitř a přitiskl k sobě. Schoval jsem jí tvář v mé košili a zakryl jí uši rukama, aby neslyšela, co se děje kolem.” Pamela by si nejradši zakryla uši úplně stejně. „Pak přišli vojáci. Lampy ještě svítily, takže jsem okny domu všechno viděl.” Z hlasu se mu vytratila veškerá energie, byl teď tvrdý a ostrý, jako pazourek. Absolutní nedostatek emocí umožnil Pamele pochopit jeho muka i bezmocnou zuřivost. „Popadli otce a střídavě ho bili, dokud nezůstal mezi dvěma z nich bez vlády viset. Zkrvavený a zbitý, ale stále při vědomí. Pak si vzali do parády matku. Smáli se a dělali vtípky, jak si s ní užijou.”

Connor se k ní otočil a měl v očích tak čistou nenávist, že mrazila až na kost. „Kdybych se k nim mohl v tu chvíli dostat, přísahám bohu, že bych je všechny pozabíjel holýma rukama.”

„Nemohl jsi opustit Catrionu,” odpověděla Pamela se stejnou zarputilostí. „Slíbil jsi to otci. Hluboko uvnitř víš, že měl pravdu. Kdybys dopustil, aby ji vojáci našli.” Nedořekla to. Nemusela.

„Když přišla na řadu matka, vytrhla ze sukně pistoli a zamířila na

ně.” Jeden z koutků Connorových úst se zvedl v náznaku úsměvu.

„Vypadala tak krásně, když tam tak stála., vysoká, hrdá. Dívala se na ně, jako by byla královna a oni nic víc než banda ukoptěných skřetů. Na moment nebo dva jsem zadoufal.”

Úsměv mu zmizel z tváře. „Jenže měla jen jeden náboj a jich byl skoro tucet. Obkroužili ji jako smečka vlků.”

Pamela vstala, i když o tom ani nevěděla. Chtěla ho obejmout a líbat, aby ho umlčela, stáhnout do vlhké trávy, prostě podniknout cokoliv, aby už jí nemohl říct, co se stalo pak.

„Přiložila si zbraň ke spánku a já zaslechl otcův výkřik: ,Ne!’ Ale ona se na něj jen usmála. Stejně jako se usmívala na mě, když mě hladila po vlasech, než jsem šel spát, nebo když mi vyčítala, že chodím po domě v zablácených botách. Víš, bylo jí jasné, že je oba zabijí, a nechtěla, aby se otec musel dívat, jak se předtím na ní ta zvířata střídají.”

Connorovy oči byly suché a prázdné jako poušť, ale Pamela cítila slzy, které horce stékaly po jejích vlastních tvářích.

„Když zmáčkla spoušť, ucítil jsem, jak sebou sestřino tělíčko v mé náruči škublo, jako by zastřelili ji. Uvědomil jsem si, že jsem po celou tu dobu v duchu křičel, ale přitom jsem nevydal ani hlásku. Když matka upadla, otec se vojákům vytrhl a pokusil se k ní dostat, ale udeřili ho do hlavy pažbou pistole. Pak ho vyvlekli ven a pověsili. Zabořil jsem tvář Catrioně do vlasů a zůstal tak, dokud všechno neutichlo.”

Bylo ticho, krásný jarní podvečer, kdy zní vrzání cvrčků a nad hladinou jezera povívá jemný větřík. V té dávné noci tenkrát nebylo nic, jen zvuk tlumených vzlyků malé holčičky, děsivé povrzávání provazu a vítr, který vzdychal ve větvích borovic ve svém nekonečném žalozpěvu.

„Když jsme se vyplížili ven, zbyly z domku jen doutnající ruiny. Otcovo tělo stále viselo na větvi. Ještě jednou jsem Catrionu schoval v

náručí, protože jsem ji chtěl toho pohledu ušetřit.” Sklonil hlavu. „Pak jsem pohřbil rodiče a posadil sestru do poštovního kočáru do Londýna s lístkem, aby se o ni postaral strýc.”

„Zůstal jsi úplně sám,” zašeptala Pamela a polknutím se pokusila zbavit se knedlíku v krku. „Jak jsi to vydržel?”

Pozvedla paži, ale chytil ji za zápěstí dřív, než mu mohla konečky prstů pohladit tvář. „Nestojím o tvoji lítost, má milá. A rozhodně nepotřebuju tvoji dobročinnost.”

Uniklo jí bezradné zasmání: „Tak to ti podle tebe nabízím? Lítost?

Dobročinnost? Protože tě rozhodně můžu ujistit, že to, co

jsem cítila, když jsem večer sledovala, jak se díváš na Wescottovu ženu, nemělo s dobročinností nic společného.”

Rychle na ni pohlédl, její slova ho viditelně překvapila. „A co jsi cítila?”

Vrátila mu podmračený pohled: „Cítila jsem pořádný vztek.”

„Vztek?” Stisk na jejím zápěstí zeslábl, ale popudil ji náznak pobavení, který zaslechla v jeho hlase. „Protože sis myslela, že od ní mám ten medailon? Protože sis myslela, že jsem s ní v minulosti něco měl a pořád k ní něco cítím?”

Vykroutila se mu ze sevření. „Kromě jiného.”

Její mrazivý tón jen ještě prohloubil jeho dolíček. „A když teď víš, že je to moje sestra,” zeptal se tiše, „co cítíš teď?”

Rozhodla se, že mu své pocity nebude popisovat, že mu je radši předvede. Stoupla si na špičky, zabořila mu ruce do vlasů a přitáhla si jeho ústa ke svým.

Connor zasténal a tu její nevyslovenou výzvu plenit její sladké rty

přijal. Zajížděl sametovým jazykem hloub a hloub. Pamela tlak

horkých, hladových úst vítala. Zabořila mu prsty do vlasů a uvolnila mu prameny ze sametového vězení tak, jak po tom toužila celý večer.

Roli gentlemana možná dokázal hrát s přesvědčivým nadáním, ale hluboko v srdci věděla, že vždycky zůstane tím divokým klukem, který se po smrti rodičů uchýlil do hor. V ruce zbraň a v očích nebezpečný lesk. Cítila tu divokost v jeho polibku, v té svěží, pižmové vůni borovic a páleného dřeva, kterou nedokázala překrýt ani vůně voskovníku.

V tu chvíli si uvědomila, že ho nechce krotit. Naopak - chtěla, aby byl ještě divočejší.

Podle zachrčení, které mu zadunělo hluboko v hrdle, když mu opřela měkká prsa o svalnatou hruď, byl více než ochotný jí v tom vyhovět. Přejela mu špičkou jazyka po zubech a ostrou hranu toho uraženého si teď, kdy věděla, co ho stála, vychutnávala ještě víc než dříve. Zatímco pozvolna sbírala kuráž a něžně se mazlila s jeho jazykem, sjel jí rukama po zádech a dlaněmi ji popadl za oblé hýždě.

„Jsi celá mokrá,” zamumlal jí do koutku úst.

„Nedokážu si pomoct.” Už se nechtěla stydět za to, jak moc po něm touží. „Stává se mi to vždycky, když mě líbáš.”

Zvedl hlavu a pobaveně se na ni zadíval. „Myslel jsem sukni, sukni máš mokrou.” Podržel si ji na vzdálenost paží, a jak jí klouzal pohledem po šatech k urousanému lemu, vystřídal jeho pobavení úlek. Jako by ji od chvíle, kdy odešli ze soirée, poprvé opravdu vnímal. „Co to je s těmi nádhernými šaty, miláčku? A co ty nové boty?”

Pamela se na sebe podívala a zjistila, že střevíčky už nejsou bílé, ale pokrývá je vrstva bláta. Jedna perlová spona visela jen na nitce a od podrážek už se odchlipoval jemný satén. „Já nevím, opravdu. Snad když jsem šla za tebou dolů z kopce, musela jsem…”

„A kde máš šál?” ptal se dál a energicky ji masíroval husí kůži na nahých pažích. „O co se to pokoušíš, blázínku? Uhnat si nějaké zákeřné nachlazení?”

Než si Pamela připomněla, že to byl on, kdo ji vytáhl z kočáru a nedal jí ani chvilku, aby si vzala šál nebo rukávník, popadl ji do náručí, jako by nevážila víc než dítě, a zamířil s ní k pavilónu.

Ovinula mu ruce kolem krku a hlavu si opřela o rameno. Horko, které vyzařovalo z jeho velkého silného těla, jí dodávalo pocit, jako by jí už nikdy neměla být zima. Byly to stejné ruce, kterými objímal třesoucí se tělíčko mladší sestry, kterými se jí pokoušel zakrýt uši před brutálními ranami pěstí a ostrým štěknutím pistole, které ukončilo život jejich matky. Udělal tehdy vše, co bylo v jeho silách, aby ji ušetřil hrůz té noci, takže celou tu tíhu pak nesl sám.

Pamela přitiskla rty na blednoucí jizvy po oprátce, které mu hyzdily svalnatý krk. Tohle bude noc, kdy nebude sám.

Vynesl ji po širokých rovných schodech pavilónu. Měsíční světlo, které filtrované kymácejícími se větvemi okolostojících vrb prosvítalo dovnitř, pokrylo oválný vnitřek stíny.

Svezl se na jednu ze širokých lavic uvnitř toho zveličeného altánu a kolébal ji na klíně. Byla ráda, že se už předtím sám zbavil kravaty, a sázela mu na pevnou bradu jeden měkoučký polibek za druhým.

Lehce zasténal, sáhl dolů, stáhl jí zničené botky a odhodil je stranou.

„Koupím ti jiné,” slíbil. Vlastnický lesk v jeho očích ji rozechvěl

očekáváním. „Stovku párů, jeden krásnější a dražší než druhý.”

„Co jsi to za zloděje? Proč bys je kupoval, když je pro mě můžeš prostě ukrást?”

Zpola šílený laškovným svitem v jejích očích jí Connor zvedl hlavu, aby se dostal k jejím vlhce hedvábným ústům. V tu chvíli by za jediný její medový polibek dokázal ukrást korunovační klenoty.

Ale poté, co se této rozkoše několikrát zhluboka napil, věděl, že tohle mu už nikdy stačit nebude. Chtěl víc. Chtěl všechno.

Když ji položil na lavici, zasténala, aniž by ho přestala líbat, a on přilehl k ní, aniž by polibek přerušil. Doufal, že pro něj rozevře náruč, ale když se místo toho rozevřela její stehna a pozvala jeho ztvrdlé, hladové mužství do svého lůna, touhou málem explodoval.

Přenesl váhu těla na ruce, aby se na ni mohl dívat, a snažil se udržet kontrolu nad svým dechem i touhou. Už dříve ten večer, když sestupovala ze schodů, si říkal, že je krásná, ale teď, s rozcuchanými loknami, které se vymanily ze spon a hřebenů, byla přímo omračující. V zářivých očích se jí zrcadlil měsíc a plné rty měla zvlhlé rosou jeho polibků.

Pozvedl se na kolenou, aby ze sebe shodil kabát, ale už tam našel její malé, pevné ruce, které z něj oblečení netrpělivě stahovaly. Za košili zabrala s takovým zápalem, až se perlové knoflíčky rozletěly po podlaze pavilónu.

„Tohle ti můj krejčí nikdy neodpustí,” varoval ji, když se mu košile rozevřela na prsou.

„A ty?” zašeptala s pohledem na jeho skvěle formovanou hruď. Když mu konečky prstů projela chloupky na hrudi a pak se její ruka vydala níž, až mu pohladila napjaté svaly na břiše, ostře vdechl. „Ty mi odpustíš?”

Chytil ji za ruku a drze ji přitiskl na ztvrdlý úd, který se vzpínal proti těsné látce kalhot. „Už jsem ti odpustil.”

Pamela jeho šířku a délku stydlivě osahala přes těsnou jelenici a teď bylo na ní, aby šokované vtáhla dech. Když konečně zase vydechla, byla tam Connorova ústa, která ten dech zachytila. Znovu se na ni položil a zkoupal jí rty hlubokým, omračujícím polibkem. Rukou jí mezitím vklouzl pod sukni a jel jí nahoru po noze a výš. Když se konečky prstů dotkl navlhlého hedvábí mezi jejími stehny, zasténala.

„Tvrdila jsi, že nebudeš žádné prádlo nosit, ty lhářko,” zašeptal a slova mu ze rtů splývala jako pohlazení.

„A nebyl jsi to ty, kdo mě varoval, že mezi zloději se na pravdomluvnost moc nehraje?”

Za tu lež ji potrestal tím, že se jí začal přes látku dotýkat a hladký materiál přitom používal k tomu, aby zjemnil tření mezi svým palcem, ukazováčkem a pulzujícím pahorkem pod nimi. Brzy vzlykala rozkoší a prosila ho o slitování. V odpovědi na její bezdeché prosby protlačil nejdelší a nejsilnější prst úzkou škvírou pod hedvábí, pak do ní a jemně, ale důkladně ji dobýval. Myslela, že umře zklamáním, když se jí náhle dotýkat zcela přestal. Jednoduše prst vytáhl, a tam kde byl, zanechal dutou prázdnotu.

Nevšímal si jejích vzlykavých protestů, popadl ji dlaněmi v bocích a zvedl ji na nohy. Byla tak vláčná touhou, že mu dokázala všehovšudy jen obtočit paže a nohy kolem těla. Lhala by, kdyby řekla, že nepocítila první záchvěv vzrušení už v tom, jak bez námahy ji zvedl, jak lehce si ji

přivlastnil. Být takhle v moci muže., i kdyby jen na jednu noc., bylo víc, než v co kdy doufala.

Když ji položil na tabuli hladkého chladného mramoru, který tvořil kamenný piedestal v samém středu pavilónu, překvapeně vyjekla.

„Zdá se, že tu vévoda připravil stůl k piknikům pod širým nebem,” roztančil jí Connorův vlčí úsměv po páteři kaskádu záchvěvů. „To od něj bylo pozorné, že?”

Nedošlo jí, jak pozorné, dokud jí Connor nepřetáhl šaty přes hlavu a nepoložil ji jemně na záda. Prsty se hravě vypořádal s křehkým hedvábím spodního prádla, a tak zůstala nahá, vystavena chladnému nočnímu vzduchu. A pozornému pohledu jeho očí.

Díval se na svou měsíční bohyni a noční vánek, který povíval mezi graciézními sloupy, nedokázal zchladit horečku, která mu kolotala v krvi. Horečka i krev se mu sbíhaly v rozkroku, který narůstal a těžkl, až skoro roztrhl látku kalhot.

Nemohl uvěřit tomu, že se jeho sen nakonec uskutečnil a má před sebou Pamelu nahou. Tedy až na uzardělé punčochy a krajkové podvazky, které jí objímaly smetanové nohy, ale dosáhly jen pod kolena. Usmál se. Byl velkorysý - tohle si směla nechat.

„Tohle ti moje švadlena nikdy neodpustí,” zamumlala, když uviděla v jeho rukou potrhané kousky hedvábí, které kdysi bývaly jejím prádlem.

Odhodil kousky látky. „A co ty, má milá? Ty mi to odpustíš?” Než stačila odpovědět, rozevřel jí stehna, sklonil hlavu a začal ji líbat.

V té chvíli by mu Pamela odpustila všechno.

Pro Connora se ta mramorová deska proměnila v pohanský oltář, kde mohl Pamelu uctívat zároveň k uspokojení svého srdce i těla. Chutnala po ambrózii, nektaru a všech požitcích, které byly kdysi člověku zapovězeny. Vychutnával si každý smetanový doušek s vědomím, že se jí nikdy nenasytí.

Brzy se na stole prohnula a začala ztěžka vzlykat jeho jméno. Malými zaťatými pěstmi mu pevně svírala vlasy. Pokračoval, a věnoval se jí rty, zuby i jazykem., nekonečně ochotný vyplnil všechny její tužby.

Pamela netušila, že by něco mohlo překonat rozkoš, kterou jí poskytovaly Connorovy ruce. Ale tenhle jemný, ale devastující polibek jí kroužil rozechvělým tělem a přiváděl ji k jedné extázi za druhou.

Neustal ani ve chvíli, kdy ji přivedl téměř k šílenství. Už by měla být uspokojená. Měla být tím rozbolavělým pulzováním zcela nasycená. Ale jí to nestačilo. Chtěla víc. Chtěla jeho.

„Prosím, Connore,” zavzlykala. „Vezmi si mě.” O to nemusela žádat dvakrát.

Nejdřív ji přikryl jeho stín, hned potom to udělalo jeho tělo. Zakryl tak její nahotu před tváří měsíce.

Cítila, jak v měsíční záři pohnul hřbetem ruky, jak si rozepínal kalhoty. A pak byl v ní. Nořil se do jejího lůna, potápěl se do té rozbolavělé prázdnoty, jako by zkoušel hloubku vody.

Začal si do ní jemně, ale rozhodně razit cestu a Pamela sténala. Tvrdost toho, co do ní pronikalo, se s pevností prstu nedala srovnávat. Na tak neobvyklou invazi její nezkušené tělo nikdo nepřipravil.

Začala se svíjet a těžce oddechovat, chladný mramor pod zády byl absolutním kontrastem k horečnatému tělu, které se ji snažilo uchvátit shora. Connor se vzepřel na rukou a celý se nad ní nahrbil. Provazy svalů na krku a vypouklé svaly na předloktí prozrazovaly cenu jeho sebekontroly, cenu za to, jak se ovládal.

Ucítila ostrou, prudkou bolest, jako by ji roztál tupou holí. Connor dokončil, co začali.

Pamela se k němu přimkla a po tvářích jí stékaly slzy. Teď už nebylo cesty zpátky. Byl v ní ponořený tak hluboko, že už nikdy nic nebude stejné. Ani ona nikdy nebude stejná.

„Moje Pamelo,” zašeptal a šilhával jí slzy jednu po druhé. „Můj statečný, krásný anděli.”

Našel svými rty její a dal jí ochutnat sůl z jejích vlastních slz. Pocit bezmoci v ní vzrostl, když se v ní začal hýbat. Ostrá bolest brzy otupěla a ona jen víc vnímala, jak hluboko do ní se dostal, jak moc ze sebe jí dává. Z bolesti vykvetl brzy nový pocit., požitek, temný, tělesný a nepřekonatelný.

Connor se bál, aby Pamelu navždy nevystrašil. Většina žen s ním spala právě díky jeho rozměrům, ale bylo i pár takových, které se ho

kvůli tomu stranily a šly až tak daleko, že odmítly i peníze a poslaly ho ke kolegyním, které si víc potrpěly na dobrodružství.

Takže když ho Pamela ovinula nohama a zabořila mu paty do zad, aby ho povzbudila, radostně jí vyhověl. Přestal se pokoušet zklidnit své útoky něhou a nořil se do ní znovu a znovu., hluboko a divoce. Nic nezadržoval, ani tlukot svého srdce.

Pamela mu zaťala do zad nehty a přinutila ho, aby ani za nic nepřestával. V tu chvíli věděla, že nebude prvním milencem z mnoha, ale tím jediným, kterého kdy bude chtít. Není jako její matka. Jestli zítra vstane a opustí ji, nikdy už nikomu své srdce neotevře. Ani svůj klín. Stráví zbytek svého života tím, že bude péct sladkosti, starat se o spousty koček a bude si pamatovat tu měsícem zalitou noc, kdy jí lupič jménem Connor Kincaid ukradl nevinnost i srdce.

Pak už nezbylo na další myšlenky místo. Nezbylo místo pro nic než pro Connora a neodbytný rytmus jeho přírazů. Toužebně si přála přivést ho do extáze, ale on byl tím, který ji zpola připravoval o rozum. To on vyvolával jiskření v tom malém ohnisku, které se nacházelo přesně uprostřed jejího klína. Přesně v tu chvíli, kdy jí jako blesk, jako požár projela žhavá, pálící extáze, Connor hrdelně zasténal. Cítila, jak se jeho mocné tělo zachvělo a trhlo sebou, jak vypustil své semeno, do ní, do samého středu jejího těla.

Když se mezi jejími roztaženými stehny zhroutil a zabořil jí tvář do zpoceného krku, jemně mu rukou pohladila záda a nechala ho, aby se na ni položil plnou vahou.

„Probůh,” utrousil nakonec, když se mu nepravidelný dech ustálil natolik, aby mu dovolil mluvit. „Ty jsi tak pevná.”

„Promiň,” zašeptala a nespokojeně se zamračila. „To jsem nechtěla.” Connor se na ni s úžasem podíval: „Já si nestěžoval. Měl jsem říct,

že jsem něco tak nádherného za celý svůj život nezažil.”

„No, to slyším mnohem radši.” Zaplavila ji vlna ulehčení, ovinula mu ruku kolem temene a přitiskla si k sobě jeho hlavu.

A jejich jazyky se zase propletly, až ucítila, že v ní zase začíná pulzovat, mohutnět a dorážet.

Odtrhla se od něj, oči vykulené překvapením: „To v sobě nemáte trochu studu, pane Kincaide?”

Zakřenil se. „Copak jsi neslyšela, že my Skoti jsme stižení nenasytným apetitem?”

Za vířila řasami. „Tak to asi nemůže plachá anglická dívka ani doufat, že by mohla takového urostlého a divokého Skota uspokojit.”

„To asi ne,” uzavřel temně, „ale rozhodně by to neměla přestat zkoušet. Nemám pravdu? Když ho nechá, aby bylo po jeho, kdykoliv si zamane, možná ten Skot nakonec prodá ovce.”

Zase se v ní začal pohybovat a Pamela se rty nalepenými na jeho vzdychla: „Proč mi je těch ubohých ovcí líto?”

Crispin se protáhl ztemnělými chodbami Warrick Parku tiše jako duch. Bývaly doby, kdy by se tu bál, kdy by poté, co zhasly lampy, jednoduše nedokázal vylézt z postele. Když ho sem po smrti otce matka přivezla s tím, že tu budou žít, zdálo se mu v tom obrovském domě všechno strašidelné a cizí.

Bydleli tam teprve pár měsíců, když byl strýc upoután na pojízdné křeslo, ze kterého už nevstal. Pro bolestně stydlivého, na svůj věk drobného devítiletého chlapce ztělesňovalo to křeslo cosi nestvůrného. Míval noční můry, ve kterých prchal chodbami plnými stínů jednou za druhou a nebyl schopen uniknout pronikavému skřípění jeho kol.

Věřil, že jestli ho jednou to křeslo

dostihne, schlamstne ho a nezůstane po něm víc než skvrnka krve na drahém koberci.

Matka mu dávala každodenní lekce, jak se musí snažit získat strýcovu přízeň. Slibovala mu, že jestli si jako hodný chlapec strýcovu lásku získá, budou jednoho dne Warrick Park a všechny poklady jeho. Taková vyhlídka ho děsila víc, než by si kdy dokázala představit. A tehdy přišly ještě jiné noční můry. Sny, ve kterých byl v onom křesle navěky uvězněn sám.

Crispin strašně toužil matce vyhovět, ale zjistil, že si strýcovu oblibu získat nedokáže. Mohl se snažit, jak chtěl, ale nikdy nedokázal sedět dostatečně rovně, jíst dostatečně uhlazeně ani pokládat otázky dost rychle, aby byl strýc spokojen. Každý jeho pokus, bez ohledu na to, jak byl poctivý, zmařila posměšná poznámka nebo kousavé odseknutí. Po nich navíc obvykle následovalo matčino plísnění v soukromí nebo

štiplavý pohlavek -to ve chvílích, kdy došla k závěru, že se toho dne choval obzvlášť neohrabaně nebo nechápavě.

Ve čtrnácti si konečně uvědomil, že si strýcovu oblibu nikdy nevyslouží. Od toho dne se přestal snažit. Starcovy jízlivé urážky odrážel ironickým odseknutím a postupně zdokonaloval ostří vlastního jazyka řízné jako rapír. Obklopil se kroužkem známých, kteří věřili, že je uhlazený, chytrý a má vždy po ruce vtipnou poznámku nebo pohotový bonmot. Dal se na pití a hazard a sváděl ženy lehčích mravů. Cizí mu nebyly žádné podobné dekadentní radosti, které by mohly vrhnout alespoň malý stín skandálu na strýcovu dobrou pověst. Nakonec byla i jeho matka nucena uznat, že si ho strýc nikdy nezamiluje, přestože je Crispin zřejmě jeho jediným zákonným

dědicem. Syna, kterého ztratil, mu zkrátka nikdy nenahradil.

Toho syna, který se teď vrátil, aby Crispinovi sebral dědictví přímo

před nosem.

Crispinovy kradmé kroky se zastavily před bratránkovou komnatou. Přitiskl ucho na dveře a snažil se za nimi zaslechnout jakýkoliv náznak pohybu.

Místo toho uslyšel přidušené zasténání, jako by byl někdo v poslední fázi předsmrtné agónie. „Kuchařinko!” vykřikl nějaký muž s tak těžkým skotským přízvukem, že mu skoro nebylo

rozumět. „Dyž mě takhle popadneš, mám dojem, jako bys mi chtěla

přelomit páteř vejpůl. Ale i tak v žádným případě nepřestávej!”

Crispin se napřímil a přemýšlel, jestli se náhodou nezbláznil. Dojel do Warrick Parku na koni jen pár minut předtím, než vjel do vjezdu vévodův kočár opatřený erbem. Proklínal to špatné načasování do chvíle, kdy zahlédl bratránka se slečnou Darbyovou vystupovat z kočáru. Pak viděl, že se vydali směrem k dórskému pavilónu na kraji jezera. Než vyrazil za svým vlastním cílem, ujistil se, že jejich dostaveníčko pod dohledem měsíce neskončí jen několika zdrženlivými polibky. Tak jak se pak ti dva dokázali protáhnout po schodech a do ložnice, aniž by si toho kdokoliv všiml?!

Znovu přitiskl ucho na dveře: „Ty moje sladká kuchařinko,” předl hrdelní mužský hlas, „jak jen budeš moje, budeme hrát ,schovej párek do pudinku’ každou noc.”

Tentokrát se Crispin napřímil rázněji, rozpolcený mezi úžasem a zděšením. Jen stěží si dovedl představit, že by taková slova vypustil z pusy jeho stoický bratranec, kdyby chtěl zalichotit té půvabné slečně Darbyové.

Jeho zmatek ještě umocnily tlumené, ale rytmické údery, které jako železné beranidlo opakovaně narážely do zdi. Až v té chvíli si uvědomil, že zvuky nevycházejí z hlavní ložnice, ale z přilehlé šatny kousek dál po chodbě. Z šatny, kterou momentálně obýval bratrancův mohutný komorník.

Crispin potichu zaklel. Ty vášnivé vzdechy a divoké funění mohly dost dobře zamaskovat hluk, který vznikne, až bude prohledávat bratrancovu ložnici, ale co když ne? Rozhodně si nemohl dovolit nechat se chytit při činu tím barbarem se zlatým zubem. Kdyby se musel příliš brzy vzdát svého pudinku, mohlo by to toho svalnatého giganta rozhodně dostat do velmi nedobré nálady.

S vědomím, že mu zbývá jen jediná šance, se Crispin otočil a vklouzl zpátky do stínů.

Crispin potichoučku otevřel dveře pokoje slečny Darbyové. Vloupat se do dámské ložnice uprostřed noci s sebou neslo zároveň

cosi lákavého i nestoudného, i když dáma nebyla v tu chvíli v posteli. Měsíční světlo koupalo místnost v perlové záři. Ve vzduchu se vznášela vůně zároveň záhadná i květinová, ale nezpochybnitelně ženská.

Dlouhou dobu stál s rukama v bok a zkoumal místnost pohledem. Popravdě ani nevěděl, co vlastně hledá. V nejlepším případě mohl doufat, že najde nějaký důkaz, který by mohl použít, aby dokázal, že jeho bratranec není tím mužem, za něhož ho považuje strýc. Ani tím mužem, kterému hosté na večírku u lorda Newtona lichotili tím svým nechutným obdivem.

Povzbuzen tou myšlenkou se vydal k vysoké skříni a začal rychle prohledávat její zásuvky. Přesunul se k nočnímu stolku, ale pokud by někdo za dobrý úlovek nepovažoval plnou hrst spon do vlasů, napůl prázdný flakón šeříkové vody a pár želvovinových hřebenů, nepřinášela jeho snaha nic zajímavého ani důležitého.

Jeho zklamání narůstalo. Otočil se a zadíval se přímo na samotnou postel. Nedokázal by říct, co ho k ní vlastně táhlo. Snad to, že si pamatoval, že kdysi jako chlapec ukrýval pod polštář poklady, které by mu matka rozhodně neschválila: kus blyštivého křemene, který našel v zahradě, peříčko z ocásku červenky, knížečku nemravných leptů, kterou ukradl ve strýcově knihovně.

Zasunul ruku pod polštáře a podhlavníky opřené o čelo postele. Nic. Už ruku vytahoval ven, když z jednoho z velkých péřových polštářů zaslechl usvědčující zašustění. Vsunul ruku do saténového povlaku a prsty rychle našel přeložený list papíru.

Když ho rozložil, pocítil, jak mu tělem proběhl záchvěv primitivního vzrušení.

Byl to velmi potrhaný plakát, jeden z těch, které úřady připevňovaly na stromy a sloupy, když stíhaly někoho, kdo měl na svědomí nějaké závažné zločiny. Někoho, jako byl bezejmenný lupič načrtnutý na papíře.

Bezejmenný lupič s ocelovým pohledem a mnoho prozrazujícím zrádným dolíčkem v ostře řezané tváři.

Méně pozorný pozorovatel by možná zločince na obrázku nepoznal, ale Crispin už tenhle ocelový pohled viděl. Viděl ho na druhé straně ostří, o kterém věřil, že ukončí jeho život.

Vrátil polštář na místo a urovnal jeho saténový povlak. Pokud slečna Darbyová spala s tímhle plakátem pod polštářem, musí pro ni rozhodně mnoho znamenat. Ale pro skotské úřady bude jistě znamenat ještě mnohem víc. Na rtech se mu rozlil hořký úsměv. A pro něho bude znamenat všechno.

„Co tu děláte?”

Crispin zasunul plakát pod vestu a otočil se. Spatřil, že ve dveřích šatny stojí komorná slečny Darbyové.

Ačkoliv by to Crispin považoval za nemožné, vypadala mladá komorná ještě kouzelněji než tehdy na schodišti.

Máslově zlaté vlasy měla pocuchané a temně modré oči měly od spánku ztěžklá víčka. Noční košilkou jí prosvítalo měsíční světlo, takže látka zprůhledněla a odhalovala štíhlé křivky.

V první chvíli Crispin jen němě zíral, znovu omráčen její oslnivou krásou. Pořád se nemohl zbavit dojmu, že už se na sebe tímhle způsobem někdy v minulosti dívali, v jiném čase, na jiném místě.

Založila si ruce na prsou a ospale se na něj zamračila. „Ptám se vás, co tu děláte.”

„Přišel jsem za tebou,” vyhrkl první slova, která mu přišla na mysl.

„Za mnou?”

Přikývl, talent používat jazyk a improvizovat se mu vrátil: „Když jsem dnes večer zahlédl tvou paní na večírku, uvědomil jsem si, že tu budeš sama.”

Tvář se jí rozzářila. „Vy jste byl na tom večírku? Řekněte mi, jaký byl, prosím. Byla jsem strašně zklamaná, že jsem taky nemohla jít. Tančilo se tam? Bylo francouzské šampaňské? A led ve tvaru srdíček?”

Crispina její reakce překvapila. I u zvlášť oddané služebné by bylo podivné doprovázet paní při takové události.

Nedokázal tomu pokušení odolat a přistoupil k ní: „Kdybych byl tušil, že máš ráda francouzské šampaňské a ledová srdíčka, trochu bych ti jich z toho večírku propašoval.” Natáhl k ní ruku. „Obávám se, že jediné, co ti teď mohu nabídnout, je tanec.”

Nedůvěřivě na jeho ruku hleděla. „A jak budeme tančit, když tu není žádná hudba?”

Naklonil hlavu. „Všude je hudba. Copak ji neslyšíš? Já ji slyším pokaždé, když se ti zadívám do očí.”

„Možná vám ještě zvoní v uších od té chvíle, kdy jsme se srazili hlavami na schodech.”

Crispin se zakřenil a ruku stáhl. Kupodivu ho potěšilo, že se nedá jeho lichocením jen tak lehko opít. Po jejích dalších slovech však prudce vystřízlivěl.

„Já vím, proč jste doopravdy dnes v noci přišel.”

„Opravdu?”

„Přišel jste mě svést. Řekl jste si: ,Ta malá služtička je tam sama. Vplížím se k ní do pokoje, zatímco je její paní pryč, a užiju si s ní.’” Pozvedla jedno hedvábné obočí, čímž ho vyzvala, aby její slova popřel.

„Nemám pravdu?”

Podíval se na ni zpod řas a snažil se vypadat zaraženě. „Obávám se, že máš. Jsem nenapravitelný lump a tobě nezbývá než mě vyhodit ze dveří s důrazným pokáráním a pořádnou fackou.”

„A co kdybych vám dala pusu?”

Prudce vzhlédl, protože určitě špatně slyšel: „Co kdybys… co?”

„Vám dala pusu. Svést se nenechám, ale snad bych se dala přesvědčit, abych vás vyhodila ze dveří s důrazným pokáráním a polibkem.”

Přiblížil se k ní. Voněla spánkem i ženstvím. „A jak bych tě tak nejlépe přesvědčil?”

„Nejdřív bych asi měla začít tím pokáráním.” Mávl rukou: „Posluž si.”

Položila si ruce na štíhlé boky a ostře se na něj podívala. „Jak se opovažujete vplížit se v tak nekřesťanskou hodinu do mého pokoje? To, že jste moc hezký, bohatý gentleman, kterému ženy padají k nohám, vám ještě nedává právo zneužívat bezradnost nějaké komorné. I když jsem jen služka, neznamená to, že zároveň nejsem dáma a nezasloužím si, aby se se mnou tak zacházelo!”

„Opravdu působivé,” zamumlal Crispin, který měl stále pocit, že tuhle roli už jednou hrál. „Takhle nemilosrdně mi ještě nikdo nikdy nevynadal. Uši mě budou brnět ještě pěkných pár dní!”

„To by tedy měly,” souhlasila s šelmovským úsměvem.

Když ale postoupil až těsně k ní, pohladil ji po tváři a vychutnával přitom její hebkost, vrátila se jí do očí ostražitost. „Snad mi odpustíš, když dokážu, že se k tobě jako k dámě chovat umím. Tím, že nebudu chtít víc než jen nevinné políbení.”

Crispin lhal, až se hory zelenaly. Velmi dobře věděl, že takový polibek jeho chuť jen vybudí. Naklonil se a políbil ji. Zapomněl na plakát, na bratrance, na všechno kromě něžně růžových úst, která měl teď tak blízko.

Nevinný polibek se brzy změnil v dlouhé objetí. Ve chvíli, kdy Crispin zvedl hlavu, už oba prudce dýchali.

Couvla od něj a kouzelně se červenala. „Teď už byste měl radši jít. Kdyby se paní vrátila, určitě by nebyla moc nadšená, kdyby vás tu našla. Nerada bych, aby mě. poslala sbalit si věci.”

„To bych já taky nerad,” přiznal a přitiskl si ruku na prsa: „Asi by mi to zlomilo srdce.”

Popadla ho za loket a rázně ho postrčila ke dveřím. „Měl byste se stydět! Už to děláte zase!”

„Co?”

„Pokoušíte se mě svést! Možná tyhle květnaté promluvy zabírají na vaše lehce přístupné známé, ale musím vás varovat, že na mě neplatí.”

„Víš to jistě?” zeptal se a čertovsky se pousmál.

Místo odpovědi doširoka otevřela dveře a ukázala mu do chodby:

„Nepokoušejte se sem vracet.” Provinile se ohlédla přes rameno a zašeptala: „Dokud si nebudete zcela jist, že je má paní mimo dům.”

Krátce a oslnivě se na něj usmála a přibouchla mu dveře před nosem. Crispin si o ně na chvilku opřel čelo a tiše se pochichtával, když si náhle vzpomněl, že se toho dráždivého stvoření zase nezeptal na jméno.

„Takže, Crispine?”

Srdce mu vynechalo. Otočil se a na konci chodby uviděl matku, která tam stála jako strašidelná bílá paní z některého z jeho zlých snů.

Neslyšitelně se k němu blížila a lem šatů se za ní jen vlnil. Natáhla ruku a řekla: „Vím, proč jsi sem přišel. Našel jsi, co jsi

hledal?”

V mysli mu vyvstala sladká tvář komorné slečny Darbyové. Zadíval se na matčinu nataženou ruku a až příliš jasně si vzpomínal, co nastalo, když ji naposledy nechal s důvěrou řídit svůj osud.

„Ne. Nic jsem nenašel.”

Matka mu vyťala políček. „Jsi můj syn,” zasyčela. „Myslíš, že nepoznám, když mi lžeš?”

Cosi v jeho pohledu ji přinutilo couvnout. Chytila se za hrdlo a ruka se jí třásla jako bledá holubice. „Odpusť. Víš, že se snadno nechám unést.” Zamrkáním zahnala z temných očí záblesk slz. „Ale stává se mi

to jen ve chvílích, kdy si připomenu, co jsem musela přetrpět, abych tě ochránila a zajistila ti budoucnost., co jsem obětovala.”

Crispin vytáhl pomalu zpod vesty svitek a podal jí ho.

Rozložila jej a přejela pohledem, ruce se jí rozrušením roztřásly. Když zvedla hlavu, zářily jí oči pýchou: „Tentokrát sis, chlapče, vedl výborně. Nad tímhle už Archibald rukou mávnout nemůže. Bude muset světu přiznat, že udělal strašlivou chybu a že jeho skutečným dědicem jsi ty. Vše, co jsme kdy chtěli, bude konečně v našich rukou.”

„Všechno, co jsme chtěli, matko? Nebo všechno, co jsi chtěla ty?”

Než stihla odpovědět, Crispin se jí krátce uklonil a zmizel ve stínech chodby.

Pamela se opřela temenem Connorovi o rameno. Uvelebila se mu v klíně mezi roztaženýma nohama a sledovala, jak se na východním nebi objevují první levandulové paprsky. Connor seděl opřený zády o jeden ze sloupů pavilónu. S ranní mlhou se po trávníku přikradl vlhký chlad, ale Pamela se bát nemusela. Měla kolem sebe pevně ovinut Connorův kabát i jeho paže.

Věděla, že se musejí proplížit do domu dřív, než je zahlédne nějaký příliš horlivý sloužící, ale nechtěla, aby tahle noc skončila. Jestli měla ještě někdy v životě spát, chtěla, aby to bylo v Connorově objetí.

Pozorovala, jak řídké mraky mění barvu z levandulové do broskvové, a trvalo jí několik ospalých krásných okamžiků, než si uvědomila, že jí Connor jemně píská do ucha.

Na tváři se jí rozlil úsměv. „Tu melodii si pamatuju. Tu sis pískal během cesty na hrad MacFarlane ,Dívka a loupežník.’ Tvrdila jsem tehdy, že to je určitě tragédie, protože Skoti jsou strašní, ale ty jsi mi řekl, že ten lupič dívku svedl a pak zjistil, že je v posteli pěkně divoká a nemůže se ho nabažit.”

„Zní to přesně jako někdo, koho znám,” zamumlal, zabloudil rukama pod kabát a hladil jí měkká plná prsa. Když rozkošnicky zavrněla, řekl: „Abys věděla, vynechal jsem tehdy poslední sloku. Tu, ve kterém jí prostřelí srdce, protože uvěří, že mu byla nevěrná. A když se potom ukáže, že muž, kterého ji viděl líbat, byl její bratr, sám se udá a žádá, aby ho poslali na šibenici.”

„Já to věděla!” otočila se v jeho objetí, aby se na něj přísně podívala.

„Existovala někdy nějaká skotská balada, která by neskončila tragicky?”

Jemně jí z tváře shrnul neposlušný pramen a v očích měl tolik něhy, že se jí až sevřelo srdce: „Snad bychom takovou mohli napsat my dva.”

„Máš štěstí, že jsem tě nezastřelila, když jsem viděla, jak házíš očima po svojí sestře.”

Z očí mu vymizela jiskra. „U ní sis aspoň nemusela dělat starosti, že by mi to oplatila.”

Pamela si povzdechla: „Nemůžeš ji vinit z toho, že tě nepoznala. Pokud sis nevšiml, dávno už nejsi vytáhlý patnáctiletý kluk. A vážně bych pochybovala, že by ji napadlo, že potká bratra v roli markýze na večírku v Londýně.” Pohladila ho po zarostlé tváři. „Včera jsi ji viděl, Connore. To, že jsi ji poslal pryč, bylo správné. Díky tobě vyrostla v krásnou mladou ženu, která se provdala za muže, který ji zcela otevřeně zbožňuje.”

Connor zavrčel: „Angličana. Je vidět, že když člověk spí s nepřítelem, nese to své ovoce. Byli v Londýně jen na návštěvě. V současné době žijou na našem dědičném hradě Kincaid. Chovají ovce a starají se o své dvě děti, které jsou skoro tak krásné jako jejich rodiče. Většina mužů, které jsem tehdy vedl, se teď vrátila k normální práci a slouží u sestry.” Hořce se na ni podíval: „Strávil jsem skoro deset let tím, že jsem se pokoušel tu zem dobýt z rukou Angličanů zpět, a ona je porazila bez jediného výstřelu.”

Pamela otevřela úžasem ústa: „Jak to všechno víš?”

Fascinovaně sledovala, jako se mu po hrdle rozlévá ruměnec, který ho v perlově zbarveném světle svítání prozradil. „Říkal jsem jen, že mě neviděla od doby, kdy přišli vojáci. Netvrdil jsem, že já ji taky ne.”

„Connore Kincaide, ty jsi ji špehoval, přiznej se!”

„Jen jednou,” přiznal váhavě. „Před dvěma lety, když jsem zaslechl, že se provdala za Angličana. Vypravil jsem se na Kincaid, abych ho zabil.”

„Víš,” řekla opatrně, „mnoho lidí se spokojí s tím, že novomanželům

přivezou dary.”

Odpovědí jí byl zamračený pohled: „Stál jsem venku ve tmě a sledoval je oknem jídelny. Chtěl jsem toho parchanta nenávidět, ale jak můžeš nenávidět muže, který se na tvou sestru dívá, jako by byla nejdražším pokladem světa? Jediné, co jsem mohl udělat, bylo nasednout znovu na koně a odjet.”

„Nenapadlo tě zaklepat na dveře? I to je zvyk, který se v civilizované společnosti vysoce cení.”

„A co jsem měl říct? ,Dobrý večer, koťátko, já jsem tvůj starší bratr. Na mou hlavu je vypsaná odměna a na rukou mám krev, a když mě u sebe necháš, vtrhnou sem vojáci a zničí všechny a všechno, co jsi kdy milovala., stejně, jako už jednou’?”

„Takže ses jí vzdal,” zašeptala Pamela, „znovu.” Rozzářila se. „Ještě není úplně pozdě! Můžeš za ní jít teď! Než se s manželem vrátí do Skotska.”

„A říct jí mám co? Že jsem si příhodně vypůjčil život někoho jiného? Že mi pořád ještě hrozí, že se nakonec budu houpat na oprátce, jen snad za jiný druh zločinu?”

Pamela poprvé pocítila ranní chlad, který se vplížil do jejich teplého útulného objetí i jí do srdce. „Dokud bude vévoda věřit, že jsi jeho syn, nikdy se to nestane. Zůstane ti všechno, slibuju. bohatství, respekt.”

„A všechny svolné ženy, po kterých zatoužím?” dokončil zlehka. Naklonila hlavu a ztuhla mu v náručí. „Byla to součást naší dohody.

A já ji hodlám dodržet.”

Shrnul jí stranou hedvábnou clonu vlasů, aby za ni nemohla schovat zaťaté zuby a horko, které, jak sama cítila, se jí rozlilo po tvářích. „A co když toužím jen po jediné?”

„Pak by sis ji měl najít,” polkla a srdce ji po jeho slovech zabolelo. Představa, jak si Connor namlouvá budoucí ženu, ji bolela víc, než když si ho představila s celým procesím milenek. „Až budu pryč, bude

od tebe vévoda čekat, že si najdeš vhodnější nevěstu. Podle toho, jak po tobě dnes večer koukaly ženské, budeš mít určitě z čeho vybírat.”

„Kohopak bys považovala za vhodnou nevěstu pro bezcharakterního loupežníka přestrojeného za syna vévody? Protože podle mě by nemanželská dcera herečky, která dokáže lhát lidem do očí, aniž by hnula brvou, mohla být přesně to, co si ten chlap zaslouží.”

Pamela zvedla hlavu a zůstala na něj užasle hledět.

„Když na něj přijde trudnomyslnost, což bývá pro Skoty typické, probere ho z ní rychle její ostrý jazyk. A když se ten chlap někdy přestane ovládat a začne řičet a dupat jako raněný medvěd, vybuchne i ona a zařve na něj taky.” Přejel jí palcem po tváři.

Trošku pokřiveně, bolestně něžně se usmál. „Chci tím myslím říct, že si pro takového chlapa nedokážu představit lepší nevěstu, než prchlivou, potměšilou malou potvůrku, která má víc odvahy než rozumu a lehké sklony k nezákonným činům.”

Úsměv mu z tváře zmizel a Pamela se utopila v tmavé hlubině jeho očí: „Zůstaň se mnou, Pamelo. Zůstaň tu se mnou v té pozlacené kleci. Jako markýza. A jednou i vévodkyně.” Ačkoliv by to považovala za nemožné, klesl témbr jeho hlasu ještě hloub: „Vezmi si mě.”

Rozechvěle se nadechla. Oči se jí zalily slzami, takže se před ní teď jeho tvář trochu vlnila. V tu chvíli pochopila, co musela cítit její matka, když se jí obecenstvo nahrnulo k nohám a propuklo v bouřlivé ovace.

„Nemyslím, že mám nějakou jinou možnost,” řekla a skrývala přitom příval emocí za upjatou škrobenost. „Konec konců, už jsi mě kompromitoval. Nikdo jiný už by si mě nevzal.”

„Párkrát,” souhlasil a vůbec nevypadal, že by toho byť jen maličko litoval.

„Těžko bych mohla jít do postele s někým jiným, když jsem nechala

nějakého zlodějského horala, aby mě celou osahával.”

„I zevnitř…,” zašeptal a vzal ji jednou rukou kolem krku, přitáhl si její ústa a druhou rukou vklouzl pod kabát, kde si s ní hrál. Ve chvíli, kdy ji přestal líbat, byli oba bez dechu. „Víš jistě, že chceš tu svou odměnu utratit za věno?”

Pamela si přesunula štíhlou nohu přes jeho stehno a zakryla mu tak klín, kde jeho ztopořený úd už zase hrozil protrhnout napjatou látku

kalhot. „Z toho věna si budeš muset každičkou minci zasloužit. Nejsi jediný, kdo rád zaplatí za trochu radosti.”

Dychtivýma rukama zajela mezi jejich těla, aby mu rozepnula kalhoty, aby se mohli znovu pomilovat. Zasténal. „Měl jsem pravdu, miláčku, že? Spát s nepřítelem rozhodně nese své ovoce.”

Pamela se nadzvedla v kolenou a zvolna dosedla. Dech se jí chvěl a tiše sténala, když do ní centimetr po centimetru vnikal, dokud ji tím hladkým, intenzivním žárem nenaplnil až po okraj.

Zakryla si rukama tvář a zůstala bez pohnutí, aby mohla vychutnat pulz, který se rozbušil v místech, kde byla jejich těla propojena. „Proč to neověřit?” zašeptala.

Ačkoliv už slunce vykukovalo nad horizontem a stáje i kuchyně se začínaly probírat, podařilo se Pamele proklouznout po zadním schodišti, aniž si jí někdo všiml. Jen poblíž odpočívadla v patře zaslechla tlumené, dolů směřující kroky a měla jen tak tak čas, aby vběhla do uzoučké místnůstky na košťata.

Znovu se pak objevila s pavučinami ve vlasech a zahlédla už jen široká záda kypré kuchařky, do které se zamiloval Brodie. Sestupovala po schodech a Pamela by mohla téměř přísahat, že si ta žena potichu pobrukovala přisprostlý skotský popěvek.

Vyšla zbytek schodů a na rtech jí pohrával úsměv. Když pak byla v bezpečí pokoje, zavřela s úlevou dveře, opřela se o ně zády a zhluboka si oddechla.

Výdech se jí ale vzpříčil v krku, když si všimla Sofie stočené na divanu s nohama pod sebou. Na sobě měla jeden z Pameliných županů a oči se jí trochu zvláštně leskly. Podobný pohled Pamela obvykle vídala jen v situacích, kdy Sofie spatřila čokoládový bonbón nebo obzvlášť pěknou stuhu, kterou chtěla mít bez ohledu na cenu.

Pamela dobře věděla, že pokud ji k tomu někdo nepřemluví nebo ji nedonutí hrozbami, nevstává sestra nikdy před desátou. Lekla se: „Co tu děláš tak časně?”

„A co ty tu děláš tak pozdě?” povytáhla obočí Sofie.

Pamela otevřela ústa, připravená přednést nějakou vymyšlenou historku o opilém kočím nebo zlomené nápravě, ale zase je zavřela,

protože si řekla, že nemá cenu sestře lhát. Možná se většinu doby hašteřily jako staré panny, ale lépe než Sofie ji nikdo neznal. Dokonce i v době, než zemřela matka, trávily většinu času spolu.

Pomalu přešla místnost, zabořila se do vysokého křesla u okna a upustila zničené střevíčky vedle na koberec. Connor trval na tom, že ji přes trávník přenese, aby ji uchránil před čerstvou rosou.

Vzpomněla si na všechny ty chvíle, kdy Sofie už spala, ale ona seděla a čekala, až se matka za úsvitu vkrade domů - střevíce v ruce, rty rozbolavělé od polibků nějakého neznámého muže, na očích ještě lehký opar z milování, takže se zdálo, že děvče, které trpělivě čekalo, až se vrátí domů, možná ani nevidí.

„Nemyslím, že se s tím dá něco dělat,” řekla pak tiše. „Asi si říkáš, že jsem stejná jako máti.” „Říkám.”

Pamela sklonila hlavu, Sofiina slova ji bodla ještě víc, než čekala.

„Jsi hrdá. Vášnivá. Odhodlaná prosadit si svou vlastní cestu životem, aniž by ses sklonila před nějakým mužem.”

Pamela zvedla hlavu a sledovala, jak se Sofie zvedla, došla k ní a poklekla vedle jejího křesla. Sestra jí hleděla do tváře, modré oči široce rozevřené a bezelstné. „Máš její silné stránky, ale ne ty slabé. Maman vždycky myslela hlavně na sebe, zatímco ty si děláš pořád starosti o ostatní a na své vlastní štěstí myslíš jen málo. Jsi věrná a laskavá a velkorysá a nejoddanější sestra, v jakou by člověk mohl doufat.”

Pamela se zadívala na sestřinu tvář přes závoj slz.

Sofie jí stiskla ruku. „Asi bývala miláčkem londýnských divadel, obdivovala ji spousta bohatých mužů, ale nikdy jsem neviděla jediného podívat se na maman tak, jak se na tebe dívá on.”

Usmála se přes slzy a pokusila se zastrčit Sofii za ucho neposlušný pramínek. „Víš., až se stanu markýzou, určitě tě povýším na hospodyni.”

Zbytek dne prožila Pamela v agónii očekávání nadcházející noci. Připomínku milování, ze kterého jí stále ještě trnul klín, smyly dlouhá koupel a vydatný spánek, ale mučivá bolest zůstávala. Bolest, o které už věděla, že ji dokáže zahnat pouze Connor.

Nebyla si jista, co bude nejtěžší - hodiny, které budou muset přežít jeden bez druhého přes den, nebo ta jediná hodina, kdy proti němu

bude muset sedět u stolu při večeři, hrát roli cudné dámy a sledovat jeho hru na dvorného gentlemana.

Odpověď poznala v okamžiku, kdy toho večera vstoupila do jídelny a Connor povstal, aby ji uvítal. V tmavých očích měl obdiv a na širokých ramenou přesně padnoucí nový kabát.

„Dobrý večer, mylorde,” zamumlala a krátce se mu uklonila, ačkoliv by se mu nejraději vrhla do náruče a zlíbala ho až do bezvědomí.

„Dobrý večer, mylady,” odpověděl prkenně a nabídl jí rámě, aby ji doprovodil ke stolu.

I ten kratičký kontakt byl mučivý. Když vklouzla do židle, naklonil se blíž: „Kéž bys byla hlavní chod.”

Přešel ke své židli přímo naproti a zanechal Pamelu s provokativní představou jí samotné, jak leží zcela nahá na čistě prostřeném stole a Connor si ji podle svého vychutnává.

Zatímco sloužící servírovali první chod a vévoda se sestrou pokračovali v obvyklých žabomyších válkách, pozvedl Connor jejím směrem sklenku vína v tichém přípitku. Pamele chvilku trvalo, než si uvědomila, že u stolu probírají ples, který se měl konat za několik dnů a měl vévodova dlouho ztraceného dědice uvést mezi nejvybranější londýnskou společnost.

„Archibalde, už bys měl přestat protestovat a vztekat se. Nech veškeré přípravy na mně,” říkala právě lady Astrid.

Vévoda vrhl rošťácký pohled směrem ke Connorovi a vypadal přitom jako podivně seschlý malý kluk. „S tím bych samozřejmě souhlasil, ale nezapomeň, že mám pro toho chlapce dárek.”

„To přece máme všichni,” zapředla lady Astrid jako kočka, která narazila na hrnec obzvlášť tučné smetany. Zdála se být v pozoruhodně dobré náladě, což Pamele spustilo v hlavě alarm.

Connor odložil sklenku na stůl. „Slečna Darbyová a já jsme se rozhodli, že ples bude ideální chvílí, kdy můžeme oficiálně oznámit naše zasnoubení.”

„Takže jsi nakonec tu maličkou okouzlil natolik, že je ochotná vzít si tě dřív než v prosinci?” zeptal se vévoda, zatímco na vidličku napichoval šťavnatý kousek hovězí rolády.

„Přesvědčoval jsem ji velice zapáleně,” odpověděl mu slavnostně Connor.

Když si vzpomněla, jak ,zapáleně’, zakuckala se Pamela vínem. Položila sklenku na stůl. „Zjistila jsem, že když váš syn chce, umí být opravdu přesvědčivý.”

„Můžu vás ujistit, že je to vlastnost, kterou nepochybně zdědil po otci,” zamrkal na ni vévoda.

Pamela málem vyskočila z kůže, když položila sklenku a všimla si, že ji ze strany stolu velmi pozorně a s přívětivým úsměvem sleduje lady Astrid: „Klidně nechte všechno na mně, slečno Darbyová. Slibuju vám i vašemu snoubenci, že to bude večer, na který vy ani celý Londýn nikdy nezapomenete.”

Pamela přecházela ve své ložnici sem a tam před otevřeným oknem a při každé čtvrté nebo páté otočce se na chvilku zastavila, aby vyhlédla z okna a zahleděla se na rozlehlý opuštěný trávník pod ním.

Objala se rukama, protože do pokoje vnikal otevřeným oknem chladný větřík, ze kterého jí naskočila husí kůže. Co když za ní Connor nepřijde? Co když se rozhodl vzít roli gentlemana vážně a bude chtít čekat do doby, kdy se vezmou?

Povzdechla si a přešla k vysokému zrcadlu ve zlaceném rámu, které stálo vedle toaletního stolku. Zatímco si začala vytahovat vlásenky z účesu, její obraz si ji pozorně prohlížel. Potřásala hlavou, až se jí hustá hříva rozprostřela po ramenou, pak si rozepnula háčky na živůtku šatů a vyklouzla z něj. Všitý korzet jí zanechal na jemné kůži růžové otlačeniny a bylo příjemné, že z něj může konečně vysvobodit svá plná prsa.

Rozvázala stuhy v pase a nechala sukni i spodničky sklouznout, takže se jí u nohou zřasily do malé hromádky, a stála před zrcadlem jen v hedvábných kalhotkách a punčochách.

Dívala se na sebe do zrcadla už tisíckrát, než šla spát, ale dnes v noci vypadala jako nová bytost. Cizinka s mandlovýma očima, divoká a smyslná a i přes bezpočet chodů, které nanosili sloužící k večeři, stále zoufale hladová.

Z lesklých pletenců vlasů jí vykukovaly temné bradavky. Povzdechla si. Bývaly časy, kdy záviděla Sofii její krátký sestřih, ale její

vlastní vlasy byly příliš husté a hladké, aby se na takový účes hodily. Zvedla ruku a přidržela si těžké prameny v týle, čímž si v měsíčním svitu obnažila ňadra.

Když zaslechla ostré vdechnutí, ztuhla, protože zjistila, že už není sama.

Pamele se zrychlil dech, když zrcadlo odrazilo podobu muže, který stál těsně za ní. Muže, který byl oblečený celý v černém a splýval se stíny a brzy splyne i s ní.

Setkali se v zrcadle očima. Z těch jeho na ni hleděl dravec ukrytý ve stříbřitých hlubinách, který jí připomněl, jak umí být nebezpečný. Hlavně pro její roztoužené srdce.

Pohled mu sklouzl níž a připomínka panenského studu ji donutila zakrýt si ňadra rukama. Vklouzl jí pod ně vlastníma rukama a schoval její prsa do dlaní. Zavřela oči a prohnula se proti němu, zatímco on jí začal ňadra velice jemně masírovat. Přivlastňoval si je. Přivlastňoval si ji.

„Ve vedlejší místnosti spí sestra,” zašeptala, když jí začal palcem dráždit napjatá poupata bradavek.

Přejel jí drsně rty po dlouhém štíhlém krku a promluvil chraptivým hlasem, jehož vibrace pocítila až do palců u nohou: „Jsem zloděj. Umím být potichu.”

Nakonec se ukázalo, že ten, kdo by mohl Sofii vzbudit, je Pamela. Connor z ní možná nedokázal vykouzlit hlavní chod večeře, ale neměl nejmenší rozpaky udělat si z ní soukromý zákusek. Zanedlouho se pod jeho znalými ústy chvěla a třásla a málem si rozkousala ret do krve, aby v extázi nekřičela.

Když ji přehnul přes sedačku a začal do ní energicky vnikat zezadu, neměl jinou možnost než ztlumit její ostrý vášnivý křik dlaní.

A když konečně klesli na postel a on se s ní miloval pomalu a něžně, jako by na to měl nejen celou noc, ale i celý zbytek života, musel její vzlyky utlumit dlouhým polibkem. Sám při orgasmu nevydal ani hlásku, vypustil jí sperma hluboko do lůna a každý sval jeho urostlého těla se přitom napjatě chvěl.

Když pominulo nejsilnější napětí, padl Connor na záda, přikryl si oči rukou a potem zalitá hrud se mu prudce zvedala. „Už vím, kdo se mě tady pokouší zabít.”

Pamela se posadila a odhrábla si z očí zcuchané vlasy. „Kdo?”

„Ty,” sundal ruku z očí, aby na ni viděl. „Jsi nenasytná ženská, která nebude mít pokoj, dokud ze mě nevyždímá poslední zbytek sil a nezbude ze mě jen stín muže, kterým jsem kdysi býval.”

Rozpustile se na něj zašklebila. „To je naše nová strategie v boji proti Skotům. Je to rychlejší a mnohem účinnější než slunečníky.” Nadzvedla se na lokti a líně se druhou rukou prohrabovala zkadeřenými prstýnky na jeho hrudníku. „Víš, když se tě někdo opravdu pokouší zabít, neměl bys tímhle způsobem žertovat.”

Nevinně na ni zamrkal. „Takže si myslíš, že jsem měl odmítnout tu Crispinovu nabídku, že se trochu pocvičíme v lukostřelbě?”

Oči se jí rozšířily hrůzou, než si uvědomila, že si ji stále ještě dobírá.

Pořádně ho za trest zatahala za chlupy na prsou.

Zamrkal. „Včera u snídaně jsem se dověděl něco zajímavého. Zdá se, že milovaný manžel lady Astrid uhořel v posteli.”

„Stejně jako moje matka,” vydechla Pamela.

„Astrid to dává za vinu lahvi brandy a zapálenému doutníku, ale kdo ví?”

Pamela si zakryla ústa dlaní, jak ji zalil nefalšovaný děs. „Proboha!”

„Co se stalo?”

„Nevzpomínáš si? První noc, kdy jsme potkali Crispina, jsem z něj zkoušela vytáhnout, co ví o smrti mé matky, a zmínila jsem

,alkoholiky, kteří si lehají do postele se zapáleným doutníkem, a pak kvůli tomu uhoří’. V očích jsem mu tehdy zahlédla něco, co jsem považovala za náznak výčitek svědomí, ale možná jsem se ho jen dotkla.” Zavrtěla hlavou, pocit studu se v ní mísil s úžasem. „Určitě si pomyslel, že už o smrti jeho otce vím a že jsem neuvěřitelně krutá.”

„To ovšem, slečinko, neznamená, že je nevinný,” připomněl jí Connor. „Podobný tragický zážitek může někdy narušit myšlení dítěte.”

Pamela si připomněla tragédii, jejímž svědkem byl Connor, přitiskla mu tvář na prsa a s láskou poslouchala pomalý pravidelný tlukot jeho srdce. „Dokud nenajdeme matčina vraha, nebudeme v opravdovém bezpečí. Co jestli se do svatby neprozradí?”

„Vyhlášení našeho zasnoubení na plese by ho mělo popohnat.

Nemůže riskovat, že bys mi dala dědice.”

Po všem tom dekadentním potěšení, kterého se jí od něj za posledních pár hodin dostalo, byla Pamela překvapená, že se ještě umí červenat. „To říkal i Crispin první den u večeře. Že by ses měl snažit mi udělat dítě co nejdřív, dřív než by tě mohla potkat nějaká nemilá příhoda.”

Connor jí nadzvedl bradu, aby jí viděl do očí, ale dolíček ve tváři ho usvědčil, že není tak vážný, jak se tváří. „V tomhle měl ten panáček pravdu. To bych určitě měl.”

Pamela zalapala po dechu, protože ji popadl za boky a zhoupl se proti ní, přičemž dokázal, že je nejen povinen, ale více než připraven ten úkol splnit. „Myslela jsem, že už jsi pouhým stínem muže.”

Smutně zakroutil hlavou. „Obávám se, že ani ty jsi svou povinnost zemi i králi ještě nesplnila, má milá. Chceš-li porazit Skoty, nemáš jinou možnost než se vrhnout přímo zpátky do bitvy.”

Natáhla ruku a zlehka mu přejela prsty po jeho ztvrdlém údu. „A jak mám asi porazit nepřítele vyzbrojeného tak účinnou zbraní?”

Nadzvedl se na posteli proti její ruce a zatnul zuby, aby potlačil hrdelní zasténání. „Angličani byli vždycky velice vynalézaví. Jsem si jistý, že něco vymyslíš.”

„Už mě něco napadlo,” usmála se na něj Pamela uličnicky a začala mu teplými a vlhce sametovými rty sjíždět po těle. Postupovala níž, níž a níž, až mu nezbylo než kapitulovat.

Pozvánka na ples vévody z Warricku se brzy stala nejžádanější pozvánkou roku.

Mnoho lidí toužilo spatřit samotářského šlechtice, který kdysi tak pyšně a úspěšně proplouval společností. Po léta se kolem něj šířily fámy. Někteří přísahali, že z něj nelítostná nemoc udělala kňourajícího hrbáče, zatímco jiní tvrdili, že svou slabost pouze předstírá, aby k sobě znovu přilákal svou ženu.

Byli i tací, kteří věřili, že mladá vévodkyně kdysi vůbec neutekla, ale že ji vévoda ve výbuchu vzteku uškrtil a pohřbil někde na svém rozsáhlém panství. Dokonce existovali i lidé, kteří šeptali, že drží ženu i syna celé ty roky uvězněné na půdě, aby ho nemohli opustit.

Ačkoliv návrat jeho syna některé z oněch fám umlčel, rychle se objevily jiné, které je nahradily. Ti, kdo neměli to štěstí, aby získali pozvání na soirée lorda Newtona, se hladově vrhli právě na drby z této události. Vévodův syn má prý nesmírně atraktivní tvář i postavu a patří k tomu typu dobře stavěných mužů, kteří přivádí ženy k mdlobám a muže nutí skřípat zuby závistí. Lidé začali napodobovat jeho zpěvný skotský přízvuk a Burns se od té noci stal nejžádanějším básníkem na každém čtení.

Byli dosud i tací, kteří odmítali uvěřit, že se zaslíbil dceři herečky toužící pouze po jeho jmění. Když se objevila zpráva, že se ti dva docela zásadně pohádali přímo uprostřed přijímacího pokoje lady Newtonové, vyvolalo to mezi některými dosud neprovdanými dívkami a jejich ambiciózními matinkami radostné rozrušení. Snad ještě existuje naděje, že se mu vrátí smysly, zažene tu ženskou a vybere si vhodnější nevěstu z vyšší společenské vrstvy.

Když nadešel den plesu, byla už celá londýnská společnost ve stadiu frenetického očekávání.

A pro Pamelu to platilo dvojnásob.

Právě toho dne jí doručili zbytek objednaného věna, takže si mohla na večer vybrat z omračujícího množství věcí. Se Sofiinou pomocí se nakonec rozhodla pro plesové šaty s vysokým pasem, ušité ze vzdušného francouzského organtýnu, pod kterými byla spodnička v barvě zralých moruší, obroubená ne jedním nebo dvěma, ale třemi volány, jež se s každým jejím krokem rozhoupaly jako zvon. Nabírané rukávy začínaly těsně pod rameny, aby daly vyniknout klenutým obloukům klíčních kostí a elegantní křivce krku. Čtvercový výstřih odhaloval pouze svůdný náznak rýhy mezi ňadry.

Sofie se překonala při úpravě Pamelina účesu. Zvedla těžké kadeře do samostatných loken a na vrcholu hlavy jí je upevnila perleťovými hřebeny do účesu, o kterém ji ujišťovala, že je to přímo vrchol francouzské módy.

Pamela vypadala každým coulem jako dáma, což nevysvětluje, proč ztuhla, když stanula v klenutém vchodu do plesového sálu, ledové pěsti v hedvábných rukavicích zatnuté a saténové střevíce jakoby vrostlé do parketové podlahy. U své matky nikdy neviděla ani náznak trémy, ale slyšela vyprávět o nešťastných hercích, které dokázala úplně ochromit.

Přeběhla zpanikařeným pohledem po hostech hromadících se v prostorném sále a představila si, že za chvíli na ni všichni budou upírat zraky, budou si o ní šeptat a zjistí, že na ní nic není. Před očima se jí začaly dělat malé černé skvrny. Nepatřila na jeviště. Patřila za kulisy, kde mohla tleskat úsilí druhých a bezpečně se skrýt před světly ramp.

Pak se ale hosté rozestoupili a odhalili muže, který čněl hlavou i rameny nad většinou z nich. Pamela se zhluboka nadechla. Černé skvrny zmizely a zrak měla zase křišťálově jasný.

Kdyby byl býval přítomen Connorův krejčí, byl by zdrcen. Connor se vzdal svého pracně proměřovaného a střiženého elegantního večerního oděvu ve prospěch bohatých záhybů svého kiltu a plédu. Několik z přítomných dam už se mu zpoza vějířů pokradmu dívalo na nahá kolena a nepochybně hádaly, co má asi pod kiltem oblečené. Dělal tradičnímu skotskému oděvu takovou čest, že druhý den ráno bude polovina londýnských gentlemanů

horečně shánět své krejčí, aby si mohli objednat vlastní kilt i podkolenky.

Zdálo se, jako by si Connor rozruchu, který způsobuje, vůbec nebyl

vědom. Měl oči jen pro ni.

Když se jejich pohledy setkaly, zvlnil mu koutek úst ďábelský úsměv, který jí připomněl, že to je jen pár hodin, co vklouzl do její ložnice i do ní. Povolila zatnuté pěsti. Nohy ji nesly vpřed, jako by měly svou vlastní vůli.

Předstoupil před ni ustaraný komorník. „Moment, slečno. Nehodí se, abyste předstoupila sama. Musíte mi dovolit, abych vás hostům představil.”

Když v něm poznala stejného sluhu, který se jí pokoušel zabránit ve vstupu v den, kdy přijeli do Warrick Parku, poplácala ho po paži: „To je v pořádku, Petře. Já už vím, kdo jsem.”

Prošla kolem něj a začala si propracovávat cestu mezi hosty. Hlavu držela vzhůru, na rtech koketní úsměv. Kdo je, věděla úplně přesně.

Byla dáma, Connorova dáma.

Tou dobou, kdy k němu došla, mu úsměv zmizel z tváře a mračil se na její dekolt.

Zmatená jeho výrazem se na sebe podívala, ale nic podle ní v nepořádku nebylo.

Nikdy dřív ho ale neviděla, že by jí hleděl na prsa jinak než s nejupřímnějším obdivem. „Nemáš žádné šperky,” řekl nakonec a ještě víc se zamračil.

Dotkla se sebevědomě nahého hrdla. „Vím, že to asi vypadá poněkud podivně, ale nechtěla jsem poničit ten krásný komplet šňůrou falešných perel.”

„Neomlouvej se, miláčku. To je moje chyba. Mělo mě napadnout, abych spolu se všemi těmi ďábelskými švadlenami zavolal i zlatníka.” Rozhlédl se skrytě po místnosti, a když zahlédl zářivý diamantový náhrdelník zdobící přebujelé poprsí šedovlasé matróny, zasvítila mu v očích hrabivá záře: „Chtěla bys, abych pro tebe něco ukradl?”

Pamelin chraplavý smích k nim přitáhl několik zvědavých pohledů:

„Podle toho, jak se na tebe ta žena dívá, bys s ní jistě nějakou transakci domluvil.”

Connor se otřásl. „Ne, díky. I tak mám lepší nápad.” Pamele odumřel smích v hrdle ve chvíli, kdy si sáhl na šíji, odepnul jemný zlatý řetízek, který nosil, a vytáhl zpod košile medailon své matky. Zůstala zcela nehybně stát, skoro se ani neodvážila dýchat a on ji obešel a přetáhl jí náhrdelník přes hlavu. Medailon, stále ještě zahřátý jeho kůží, jí spočinul na hrudní kosti, jako by byl přímo pro ni určený.

Dotkla se hladkého zlata třesoucími se prsty. Věděla, že od té noci, kdy mu ho dala matka, aby nikdy nezapomněl, kdo je, se medailon od jeho srdce nevzdálil.

Stiskl jí jemně paži. „Až se vezmeme,” zašeptal jí do ucha, „zahrnu tě královskými poklady, diamanty, perlami a rubíny. Můžeš je pro mě nosit, když na sobě nebudeš mít nic jiného.”

Otočila se k němu s rukou stále přitisknutou na medailonu: „Takové cetky mi koupit můžeš, jestli ti to udělá radost,” řekla jemně, „ale tohle pro mě bude vždycky znamenat víc než jakýkoliv královský poklad světa.”

Jako z udělání spustili hudebníci usazení v rohu místnosti první tóny vídeňského valčíku.

Nadšená možností spočinout mu v náručí, aniž by tím vyvolala skandál, se na něj Pamela široce usmála: „Chcete si se mnou zatančit, můj pane?”

Connor se usmál, založil si ruce na prsou a se stejnou něhou odpověděl: „To teda opravdu nechci.”

„Tvoří nádherný pár, nemyslíš?” poznamenal Crispin, který se u zábradlí obrazové galerie nad tanečním sálem připojil k matce.

Opět byla oblečená celá v bílém. Jako nevěsta. Jako duch.

„Jistě,” souhlasila tónem, který byl překvapivě souhlasný.

Connor teď stál za Pamelou. Crispin sledoval, jak jí jemně hladí paže a pak sklání světlou hlavu k té její tmavší a něco jí šeptá do ucha.

„Co jsi udělala s tím plakátem, který jsem našel?” zeptal se Crispin matky.

Pokrčila bledými rameny: „Nic důležitého. Jen jsem se trochu poptala kolem.” „A co jsi zjistila?”

Rty jí zkřivil úsměv. „Všeho do času, můj milý, všeho do času.”

Její intriky už ho unavovaly, a tak jen potřásl s nechutí hlavou a obrátil se k odchodu.

Položila mu zlehka ruku na paži. „Nikdy, můj drahý, nezapomínej, že všechno, co jsem kdy udělala, bylo pro tebe. Všechno, “dodala a nebylo pochyb, jak to myslí.

Otočil se, aby jí viděl do tmavě modrých očí, a zamrazilo ho, když v nich spatřil absolutní absenci citů. „To je přesně to, čeho jsem se vždycky bál.”

Sofie přitiskla ucho na zeď ložnice, a když zaslechla z přízemí přicházet vzdálené tóny vídeňského valčíku, otráveně zavrčela. Když zavřela oči, mohla skoro vidět sama sebe, jak se v tanečním sále zalitém světlem svic otáčí v Crispinově náručí a všechny obdivné pohledy se upírají jen k nim.

Hodila sebou na sedačku a upřeně se zadívala na dveře. Crispin neměl jedinou další možnost, aby ji znovu v noci navštívil. Pamela za poslední týden skoro nevycházela z komnaty, z domu už vůbec ne. Ale vzhledem k nezaměnitelně rytmickým úderům, které vycházely skoro každou noc ze sestřiny ložnice poté, co zhasla světla a Pamela uvěřila, že Sofie už spí, jí to Sofie snad ani neměla za zlé.

Začala netrpělivě přecházet po místnosti. Pamela jí slíbila, že hned jak se s Connorem vezmou, prozradí vévodovi i světu, že Sofie není její komorná, ale sestra. Sofie se objala pažemi a představila si užaslý výraz na Crispinově tváři, až zjistí, že není žádná neurozená služka, ale sestra - sestra markýzy.

Pohled jí padl na odložené šaty, které se stále ještě bez ladu a skladu povalovaly na posteli. Usoudila, že nemá smysl se nějak trápit. Mnohem lépe využije času, když je pověsí v šatně dřív, než se pomačkají. Rozhodně neměla v úmyslu je všechny žehlit.

Posbírala plnou náruč šatů a cítila se trochu jako Popelka poté, co se zlé nevlastní sestry odjely bavit na princův ples. Když jí ale zrak sklouzl na perlami obroubený živůtek, upustila zbylé kusy bez zájmu na podlahu.

Hedvábí šatů s vysokým pasem bylo obarveno na intenzivní odstín chrpově modré, který se přesně hodil k odstínu jejích očí.

Nedokázala odolat pokušení. Přiložila si šaty k tělu, aby mohla v zrcadle obdivovat svůj obraz. Pro Pamelu se šaty vůbec nehodily, ale pro ni byly úplně přesné. Nebo by tedy byly, kdyby našla nějaký kus látky, kterým by je vycpala v prsou.

Pobrukovala si melodii, která sem pronikala z tanečního sálu, točila se před zrcadlem sem a tam a nakonec svůj improvizovaný valčík zakončila elegantní otočkou.

Když se znovu podívala do zrcadla, měla na tváři šelmovský úsměv. „Půjčila si moje šaty,” připomněla si, „proč bych si já nepůjčila její?”

Než stihla ztratit odvahu, nahrnula se do šatny a stáhla z police nad vikýřovým oknem jednu z otlučených cestovních tašek. Byla plná odložených propriet, které během let sebraly v divadle. Byla tam i melodii hrající pistole, kterou Pamela použila, aby zajala Connora. Sofii netrvalo dlouho, než našla přesně to, co potřebovala, a její převlek byl dokonalý.

Pamela se prodírala davem hned za Connorem a nevšímala si lačných pohledů, které se k nim obracely. „Co chceš říct tím, že neumíš tančit? Nerozumím. V životě jsem neviděla muže, který by se pohyboval tak elegantně a lehce jako ty. Vždyť ty tančíš vlastně při každém pohybu,” dodala potichoučku a vzpomněla si na obzvlášť pozoruhodné kreace, které předvedl zrovna dnes ráno v její posteli. Rozhodně se nedalo tvrdit, že mu chybí smysl pro rytmus.

„Matka se mě pokoušela naučit tančit, když jsem byl ještě kluk. Moc to nefungovalo.”

„Ale každý muž, který umí šermovat a recitovat poezii jako ty, by

měl umět tancovat!”

Vrhl na ni přes rameno křivý pohled, čímž beze slova poukázal na nelogičnost podobného tvrzení.

Pamela přidala do kroku, aby stačila jeho rychlému tempu. „Proč jsi nic neřekl vévodovi? Nepochybuju, že by ti našel tanečního mistra.”

„Málem jsem zabil učitele šermu. Dovedeš si představit, co bych udělal s tím tanečním?” zavrčel Connor a prudce zatočil kolem mramorového sloupu. Za ním mu cestu zastoupil Crispin.

„Potřebuju s tebou mluvit,” řekl bratranec a tvářil se velmi zasmušile.

Pak vrhl ostražitý pohled na galerii, ale kromě generací zamračených Warricků se zdála být prázdná.

Connor k té přehlídce jeden zamračený pohled přidal. „A co to má být tentokrát? Souboj slovní, nebo šermířský? Obávám se, že dnes jsem si svůj sborník Burnse nepřinesl, ale jsem si jistý, že jestli by mělo hosty pobavit, jak ti ufiknu tu tvoji pitomou hlavu, určitě bychom k tomu nějaký ten meč sehnali.”

„Prosím,” Crispin k nim přistoupil blíž a hlas měl tichý a naléhavý.

Otevřel ústa, ale než mohl promluvit, ozvalo se z davu kolektivní užaslé polknutí.

Všichni tři se otočili jako jeden a uviděli zlatovlasou bohyni oblečenou v modrém šatu, která stála v rámu klenutého vstupu do místnosti.

Benátská škraboška, kterou měla na tváři, jí jen přidávala nesnesitelnou auru záhadnosti.

Zatímco ji sledovali, stoupla si ve svých líbezných střevíčkách na špičky, přiložila ceremoniáři ruku k uchu a něco mu pošeptala.

Muž si trochu nejisté odkašlal a pak oznámil: „Komtesa ďArbyová.”

„Jako by se někdo snažil sebrat ti hlavní roli,” zamumlal Connor a potichu se přitom zasmál.

Pamela zúžila jantarové oči do nebezpečných štěrbin: „O to se ten někdo pokouší od té doby, co se narodil. A ta malá potvora má na sobě moje nové šaty!”

Během několika vteřin si všichni mezi sebou šeptali a ukazovali a zírali na záhadnou krásku, která měla tolik odvahy, že si vzala masku na ples, který nic takového nevyžadoval.

Crispinovi spadla čelist, stejně jako skoro všem lidem v sále. Jako by zapomněl na vše spojené se svým posláním i jeho naléhavostí.

„Promiňte prosím…,” zamumlal a odplul od nich k úchvatnému stvoření u dveří jako náměsíčník procházející se během krásného snu.

Pamela se vydala za ním, ale Connor ji popadl za ruku a stáhl ji zpět. „Nikomu to neublíží. Nech ji, ať se baví.”

Uprostřed parketu se rychle vytvořil shluk obdivovatelů, kteří s otevřenou pusou civěli na novou příchozí. Ještě než si Crispin prorazil cestu jejich řadami, začaly davem proudit fámy.

Ta záhadná komtesa se sametovým obojkem připnutým kolem štíhlého krku je francouzský sirotek, jehož rodiče zemřeli pod gilotinou. Je to neznámá kurtizána, která by ráda získala pozici markýzovy milenky. Jde o francouzskou špiónku, kterou poslali, aby vytáhla tajemství o domobraně tím, že svede její velitele.

Že by někdo uhodl, že jde o běžnou komornou převlečenou za komtesu, co si troufla vzít si šaty, které ukradla své paní, Crispin nikde nezaslechl.

Když se nějaký natěšený mladík pokusil Crispina předběhnout, aby byl u komtesy dřív, zahákl mu Crispin odborně nohu za kotník, až se dotyčný rozplácl po parketách.

„Omlouvám se za nešikovnost. Je mi to strašně líto,” zamumlal a

překročil ho, aniž by zpomalil.

Očekávala ho. Nehnula ani brvou, když ji vlastnickým způsobem uchopil za loket a popostrčil ji do tlačenice. „Jestlipak tě paní pošle, aby sis sbalila, když si takhle střílíš z lidí?”

Skousla si horní ret, ale vypadala spíš ostýchavě než ustaraně. „To ne, ale možná by mi mohla dát pětadvacet na zadek.”

„Ona tě bije?” nemohl uvěřit Crispin. Pokud šlo o něj, vztáhnout na to krásné tělo trestající ruku pokládal za zločin.

„Ne, ani když si to zasloužím,” připustila s povzdechem. „Ale ví se o ní, že mě klidně pošle spát bez čaje a sušenek, pokud se chovám obzvlášť nevhodně.”

Crispinovi blesklo hlavou několik provokativních obrazů, jak zcela nevhodně by se mohla chovat v jeho posteli. Uchopil ji za loket ještě

pevněji a odvedl za závěs do malé alkovny, pryč od pátravých pohledů strýcových hostů.

„Kdo jsi?” chtěl vědět a obrátil její tvář k sobě.

Teď když spolu byli sami, se už nezdála tak troufalá. Pomalu ji zatlačoval ke zdi a peří na její masce se viditelně začalo mírně chvět.

„Víte, kdo jsem. Jsem přece…”

„.komorná,” zakončil místo ní. „A já jsem princ regent.” Opřel se jí po stranách hlavy dlaněmi o zeď, takže jí znemožnil uhnout pohledem.

„Kdo jsi?”

„Sofie,” zašeptala.

„Sofie,” zopakoval. A pro tu chvilku, než ji začal líbat, to oběma tak

nějak stačilo.

Crispin pocítil záchvěv triumfu, když ucítil, že ho vzadu popadla za kabát ne proto, aby ho odstrčila, ale aby si ho přitáhla.

„Sofie,” vydechl jí do rozevřených rtů. A najednou mu přišlo, že to je nejúchvatnější jméno na světě.

Odtáhl se první a snažil se zklidnit zdivočelou krev dřív, než udělá

něco, čeho by oba litovali.

„Jak jste mě dnes poznal?” Zamrkala na něj a její smyslné modré oči se napůl ztrácely v kočičích průřezech očí masky. „Jak jste věděl, že ta komtesa jsem já?”

I přes nejlepší snahu se jí nedokázal nedotýkat. Přejel jí prstem po ladné křivce brady: „Celý život jsem tě hledal. Poznal bych tě kdekoliv. Kdykoliv.”

Sklonila hlavu. Její nečekaná stydlivost byla stejně úchvatná, jako její troufalost. „Asi jsem jako komtesa nebyla moc přesvědčivá.”

„Naopak. Myslím, že to bylo vynikající představení. Být v divadle, vyskočil bych a z plných plic volal ,Bravo!’”

Pozvolna zvedla hlavu a oči se jí zúžily. „Co jste to řekl?”

11Řekl jsem…,” nedořekl a vyděšeně sledoval, jak jí z viditelné půlky tváře pod maskou mizí barva. „Co se děje, drahoušku?”

„Vy!” vydechla a couvla od něj.

Krok za krokem sledoval její pohyb, zcela zmatený náhlou změnou její nálady. Dřív než si to stačil uvědomit, byli na druhé straně závěsu a získali si malé, ale velmi pozorné obecenstvo.

Ukázala na něj třesoucím se prstem. Stačil mu jen kratičký pohled do očí metajících blesky, aby si uvědomil, že se netřese strachem, ale vzteky. „Vy! Já vím, kdo jste! Vy jste jeden z těch mizerných darebáků z divadla, kteří po mně házeli shnilou zeleninu.”

Pozvedla ruku a strhla si masku, čímž celému světu odhalila tvář. Když si uvědomil, kde tu nádhernou tvář už viděl, spadlo Crispinovi srdce do kalhot.

Pro něj a partičku dalších mladých hejsků nebylo nic neobvyklého terorizovat o víkendech město. Jejich lumpárny se obvykle omezovaly na to, kdo do sebe dokáže nalít víc levného ginu, aniž si následně pozvrací boty, nebo strkání nic netušících kolemjdoucích do koňských kobližku. Ale jedné osudné páteční noci, kdy už byli notně přiopilí, vklopýtali do zakouřeného druhořadého divadla na Drury Lane.

Když se na jevišti objevila Sofie, byl její krásou úplně unesený, stejně jako teď. Pak otevřela ty své krásné rty a bylo po kouzlu.

Koktala své repliky prkenně monotónním hlasem a divadlo vypuklo v pískot a výbuchy smíchu. Než se vzpamatoval, strčil mu někdo do ruky shnilé rajče. Bez rozmýšlení je hodil a pak se cítil hrozně, když viděl tu krásnou tvář zapatlanou rajčatovou šťávou a kousky té měkké zeleniny. V tu chvíli se otočila a podívala se přímo na něj, tvář hrdou a bledou, modré oči potemnělé obviněním přesně tak jako teď.

„Vy jste po mně hodil rajče!”

Zvedl obě ruce, jako by odrážel útok. „Tu noc jsem byl namol opilý levným ginem. Kdybych nebyl, vzpomněl bych si na to celé už dřív.”

Ušklíbla se: „Jistě, protože jste mě celý život hledal. A poznal byste mě kdekoliv. Kdykoliv. Až na tu noc, kdy jste mě vy a vaši hnusní kumpáni zasypali odpadky a vyhnali z města!”

Zavrtěl hlavou, protože neměl šanci ubránit předem ztracené pozice. „Musíš aspoň uznat, že jako herečka jsi byla příšerná.”

Rozzuřeně se nadechla: „Radši budu příšerná herečka než příšerný chlap!” Při těch slovech popadla z tácu kolemjdoucího sluhy sklenku šampaňského a vychrstla mu obsah přímo do obličeje.

Obrátila se na podpatku, vyrazila z místnosti a za sebou nechala vlnu šokovaných nádechů a tlumeného hihňání.

„Milenecká hádka,” zamumlal Crispin k nejblíže stojícímu muži, který na něj s porozuměním a pochopením kývl, zatímco si Crispin kravatou sušil tvář.

Než si stačil setřít šampaňské z očí, zmizela skvostná komtesa

ďArbyová stejně tajemně, jako se objevila.

Ve chvíli, kdy hudebníci zahráli první tóny dalšího vídeňského valčíku, popadl Connor Pamelu a namířil si to s ní doprostřed parketu. Měl už dost toho, jak závistivě sledovala páry kroužící elegantně po celém parketu. Rozhodl se, že nepůjde do žádného z těch směšných venkovských tanců nebo statických menuetů. Jestli ze sebe má udělat úplného pitomce před půlkou Londýna, ať je to ve chvíli, kdy ji drží v náručí.

„Kam jdeme?” zeptala se poděšená jeho zuřivě podmračeným výrazem. Vypadal, jako by se chystal někoho zabít.

„Jdu si s tebou zatancovat,” zavrčel. „Ale jestli ti zlomím palec, jako jsem to udělal matce, je to jen tvoje vina.”

Když ji vzal do náruče, jednou velkou tlapou popadl její ruku v rukavičce a druhou ji pevně chytil vzadu na zádech, cítila se jako v nebi. Jak s ní vplul do zvuků valčíku, přidaly se i jiné páry, které je chtěly špehovat.

Na omamný moment to vypadalo, jako by byli zpět v její posteli.

Hleděli si do očí a jejich těla se pohybovala v dokonalé souhře.

Vtom jí pořádně přišlápl prsty.

„Au!” vykřikla a nechte překvapeně nadskočila.

„Neříkej, že jsem tě nevaroval,” řekl zarputile Connor, zatímco další závratnou otočkou málem sestřelili jakýsi jiný pár.

Brzy bylo jasné, že jsou nebezpeční nejen sami sobě, ale i ostatním párům. Pamela se hlasitě smála, žasla nad tím, že muž s jindy tak elegantními pohyby, ať zrovna stál na nohou nebo nestál, může být tak strašný tanečník.

Zastavila ho. „Můžeme to nacvičit později,” řekla. „V soukromí.”

Její chraplavý příslib mu hned vymazal z tváře zamračený výraz. Místo aby ji pustil, silnou rukou spočívající na jejích zádech si ji přitáhl blíž. Shlédl na ni a oči se mu zamžily touhou. Bylo to, jako by se pro ně

dva zastavil čas, zatímco zbytek světa se kolem nich nepřestával otáčet v kaleidoskopu barev a pohybu.

Pamele by bývalo stačilo, kdyby tak zůstali navždy, jenže hudebníci náhle přestali hrát a nechali tanečníky zmateně stát.

Než se stačili zklidnit, oznámil od klenutého vchodu do sálu komorník, hlasitě a s podtónem hrdého triumfu: „Jeho Milost vévoda z Warricku.”

Objevili se dva statní sloužící, kteří mezi sebou nesli vévodův vozík, jako by to byla nosítka nějakého paši nebo trůn mocného antického krále. Z davu zazněl užaslý vzdech.

„Myslím, že teď chce někdo vzít hlavní roli tobě,” zamumlala Pamela a vrhla na Connora jízlivý pohled.

Ušklíbl se: „Překvapuje mě, že si nepřivedl za anděly převlečené trubače, aby ho ohlásili fanfárou.”

Spolu s ostatními hosty pozorovali, jak sloužící přenesli křeslo přes sál a pak je opatrně položili na podlahu. Hned za nimi přicházeli další dva muži, kteří trochu klopýtali pod váhou vysokého, v sametu zabaleného předmětu. Hosté v zadní části místnosti natahovali krky, aby získali lepší výhled na výstředního samotáře a tajemný náklad jeho sluhů.

Vévodovy vyhublé tváře zrůžověly, ale nebylo možné odhadnout, jestli mu v propadlých očích svítí horečka, nebo rozrušení. Hladce učesané vlasy mu splývaly po ramenou jako lesklý závěs. Troška šedin na skráních mu dodávala na vznešenosti.

Ačkoliv byl upoutaný na křeslo, seděl velmi vzpřímeně. Jeho elegantní večerní oblek zakrýval, jak je ten starý muž sešlý.

Prohlížel si dav přivřenýma oříškovýma očima a Pamela v něm zachytila náznak muže, který si získal srdce vévodkyně a pak byl natolik bláhový, že ho zahodil jako něco bezcenného.

„Většina z vás už ví, proč jste sem dnes večer byli pozváni,” řekl.

Dav podle očekávání ztichl, ale Pamela byla přesto překvapená, jak dobře se nesl jeho hlas.

„Po mnoha dlouhých letech, kdy jsem světem putoval sám, se domů konečně vrátil můj syn, můj dědic.”

Tato věta vyvolala několik kradmých pohledů směrem ke Connorovi a závan zdvořilého potlesku.

„Teď bych ho rád požádal, aby zaujal své místo po mém boku, které mu po právu náleží.”

Vévoda napřáhl ruku směrem ke Connorovi. Její churavý třes prozradil slabost, kterou se tak moc pokoušel skrýt. Pamela cítila napětí, které Connorovi proběhlo tělem, a věděla, že by v tu chvíli nejraději zmizel. Místo toho si s ní propletl prsty a vykročil. Dal tím jasně najevo, že nemá v úmyslu podstoupit tohle martyrium sám.

Dav se ochotně rozestoupil a vytvořil jim cestičku. Ve chvíli, kdy se s Connorem přiblížili k vévodovi, pocítila Pamela, jak jí po páteři přeběhl mráz. Otočila se a přes rameno zahlédla lady Astrid, která je sledovala z galerie a oči jí svítily skoro stejně horečně jako bratrovi.

Pamela se zamračila, zmatená ženiným škodolibým výrazem. V téhle chvíli ale nemohla udělat nic jiného než vyhovět vévodově výzvě. Když došli k vévodovu křeslu, nezbylo Connorovi než Pamelinu ruku pustit. Ustoupila o uctivý krok a krátce se uklonila. I Connor se uklonil, ale vévoda ho rychle chytil za ruku a přinutil, aby se zase

napřímil.

Pamela se znovu ohlédla. Zaznamenala, že se v davu poprvé od chvíle, kdy vévoda tak velkolepě vstoupil, něco pohnulo. Jako by přišlo několik nových lidí, kteří proklouzli podél stěn do sálu. Než mrkla, zmizeli v davu a rozptýlili se do různých stran.

Její nepokoj vzrostl, ale obrátila se zpět k vévodovi. Modlila se, aby nemluvil příliš dlouho, aby mohla varovat Connora, že něco není v pořádku.

Vévoda stále držel Connora za ruku a přitáhl si ho k sobě tak, aby stáli oba čelem k davu. „Hned od chvíle, kdy se můj syn vrátil do Warrick Parku, jsem se pokoušel vymyslet správný dar, kterým bych ho mohl uvítat doma. Jak většina z vás ví, mé bohatství je -aniž bych se chvástal - tak velké, že bych mu mohl položit k nohám nejeden ze světových pokladů. Ale když jsem ho v posledních dvou týdnech viděl s jeho krásnou snoubenkou, uvědomil jsem si, že můj syn je mnohem moudřejší, než jsem býval já v jeho věku. On už cenu největšího pokladu, který na světě existuje, poznal.”

Když vévoda udělal pauzu a souhlasně kývl jejím směrem, ucítila Pamela, jak ji v očích pálí nečekané slzy.

Jako na předem domluvený signál přistoupili všichni čtyři sluhové k objektu zabalenému v sametovém obalu.

„Hledal jsem hluboko v srdci, nebo aspoň v tom, co mi z něj zbylo, a rozhodl jsem se, že mu věnuji věc, kterou vzdám čest nejen jemu, ale také památce jeho matky.”

Vévoda mávl rukou v dramatickém gestu, sloužící zatáhli za čtvero zlatých šňůr a sametový závěs se v záhybech svezl na podlahu.

Objevil se nadživotní portrét na zlaceném podstavci, portrét dámy v prvním rozpuku něžného ženství. Místností zazněl ohromený šum.

Vlasy měla vyčesané na temeni a lehce přepudrované, jak to nosila minulá generace, takže nebylo možné určit jejich odstín. Někdo by řekl, že její neobvyklá krása pramení z nápadně šedých očí, plných rtů nebo pěkného rovného nosu, ale Pamela věřila, že to dělal šelmovský dolíček v pravé tváři. V tom, jak držela hlavu, byl náznak svůdné tvrdohlavosti, která dávala tušit, že nebyla ženou, se kterou by si muž chtěl zahrávat. Pamela povzdychla při myšlence, jak strašně tragické bylo, že se v tomhle vévoda poučil příliš pozdě.

Pokud měla soudit podle slz, které se třpytily v jeho očích, myslel asi právě na totéž.

„To je moje matka.”

Pamela zmatená Connorovým výrazem i tím, že mu z tváře zmizela všechna barva, vrhla nervózní pohled na vévodu. „Jistě, drahý, samozřejmě, že je to tvoje matka,” řekla opatrně. „Právě proto nechal vévoda ten portrét přinést. Aby uctil tebe a její památku.”

„Ne,” reagoval a jen stěží pohnul rty. „Ty to nechápeš. Tohle je opravdu moje matka.”

Když na něj i pak zůstala hledět, jako by přišel o rozum, rychle k ní přikročil a v očích měl tak divoký výraz, že bezděky o krok ustoupila. Ignoroval její úlek, natáhl ruku a popadl jemný zlatý řetízek, na kterém visel matčin medailon.

Otevřel ho palcem a se zamračeným pohledem jí ho podal.

Pamela zírala na miniaturu uvnitř. Žena na této podobence měla světle hnědé vlasy sepnuté v týle v mnohem jednodušším účesu. Tvář

jí zářila štěstím. Vypadala zralejší, moudřejší a víc spokojená sama se sebou i se světem. Něčím jiná, ale stále nepochybně stejná žena z vévodova portrétu.

Pamela zvedla ke Connorovi ohromený pohled, jak jí pomalu začínalo svítat. Byl-li synem této ženy, byl zároveň synem vévody a jeho skutečným dědicem. Byl vším, čím předstíral být, zatímco ona nebyla vůbec nic.

Aniž si to uvědomila, začala od něj couvat.

Měla po celou dobu pravdu. To ona byla tím, kdo sem nepatřil, tím, kdo sem nikdy skutečně patřit nebude. Možná celou tuhle absurdní frašku spustila, ale měla v ní nakonec roli, se kterou nepočítala. Měla zůstat v zákulisí, daleko od záře ramp a dychtivých pohledů obecenstva.

Connor pozoroval, jak od něj couvá, a oči mu temněly zmatkem.

Když Pamela postřehla stíny, které se k nim přikradly z davu a obklíčily je, bylo už pozdě.

Z galerie zazněl ostrý hlas lady Astrid a protrhl uctivé ticho, které předtím v tanečním sále panovalo: „Okamžitě toho muže zatkněte! Je to podvodník!”

Vévoda seděl ve svém křesle za obrovským stolem ve své pracovně. Soudce, porota i kat, vše v jednom. Plameny plápolající v krbu za stolem mohly stejně dobře sálat až ze samotné pekelné tlamy.

Ani konstábl, kterého povolala lady Astrid, aby zatkl Connora, ani Pamela si nedovolili vzdorovat starcově autoritě, i když konstábl, soudě podle nesouhlasného výrazu jeho tenkých rtů, by to velmi rád udělal. Stál ve strnulém pozoru u dveří, připraven zasáhnout na sebemenší vévodův pokyn.

Na vévodův rozkaz byli konstáblovi pomlácení a zkrvavení muži vykázáni na chodbu, kde trávili čas tím, že si ošetřovali šrámy a počítali vyražené zuby.

Connor se nevzdal bez boje. Jako lev se bil především od chvíle, kdy zahlédl, jak muži zkroutili Pamele křehká zápěstí za záda a zacvakli na nich pouta. Bylo třeba téměř tuctu mužů, aby ho přemohli, a kdyby mu jeden z nich prozíravě nevykroutil nabitou pistoli, kterou vytáhl z plédu, dřív než stihl zamířit a vystřelit, vynesli by ze sálu někoho nohama napřed.

Connor a Pamela seděli před stolem v kožených vysokých křeslech jako pár neposlušných dětí, které čeká pokárání.

Pamela si třela křehká zápěstí, vděčná, že vévoda trval na tom, aby jí sundali želízka. Podle vražedných pohledů, které Connor vrhal na konstábla, jí je radši ani neměl dát nasadit.

Měla stále problém na Connora pohlédnout. Stále nemohla vstřebat, že to nakonec není žádný lupič, ale dědic velkého panství. Jak se taková věc mohla přihodit, bylo daleko za hranicí jejího chápání. Uhladila si pomačkanou sukni, aby aspoň něčím zaměstnala roztřesené ruce. Krásné nové šaty měla roztržené a pošpiněné, jak ji konstáblovi muži před očima šokovaných hostů vlekli ze sálu.

Vévoda složil prsty do stříšky pod bradou a dlouze a tvrdě se na oba zadíval. „Takže abych měl jistotu, že tomu rozumím přesně: vy dva jste přijeli do Warrick Parku, abyste mě podvodem připravili o jmění i titul. Beze studu jste lhali a podváděli, abyste si získali mou důvěru a náklonnost a okradli mého synovce o dědictví.”

„Tak nějak se to dá shrnout,” řekl Connor a povedlo se mu při tom vypadat celkem nezaujatě. Pohodlně se opřel v křesle a silné paže si založil na hrudi.

Vévoda na něj upřel pozorný pohled. „A když vás teď nachytali, tvrdíte, že jsi nějakým zázrakem zjistil, že jsi přesně tím, za koho ses vydával - Percy Ambrose Bartholomew Reginald Cecil Smythe, markýz z Eddywhistlu a budoucí vévoda z Warricku.”

Connor sebou viditelně trhl: „Proč by probůh jakýkoliv normálně uvažující muž pojmenoval prvorozeného syna Percy?”

Vévoda ztuhl. „Bylo to jméno mého otce a rád bych, abys věděl, že Percy bylo po generace jméno, které nosili hrdinové ze severní hranice Anglie. Percyové strávili léta bojem se Skoty a…” Když zahlédl Connorův výraz, zarazil se.

Connor se v křesle zpříma posadil a chytil se pevně madel:

„Nemám z téhle situace o nic větší radost než vy.” Ukázal na dveře.

„Pokud je ta žena na portrétu moje matka, znamená to, že vy jste.”

Vévoda ho chladným pohledem vyzval, aby větu dokončil. Connor polkl, než tiše dořekl: „To znamená, že jste mizerný starý sukničkář, který jí zlomil srdce.”

„To jsem nikdy nepopíral, vzpomínáš, synu?”

„Tak mi neříkejte! Nemáte právo!”

Když odezněla ozvěna Connorova výkřiku, řekl vévoda tiše: „To ještě zbývá zjistit, ne?” Obrátil se klidným hlasem k Pamele: „Prý jste to zase vy, slečno Darbyová, kdo mi podá důkaz, který mě přesvědčí, že vás dva nemám předat támhle konstáblovi k rychlému soudu a ještě rychlejšímu oběšení.”

Konstábl při zmínce o šibenici celý ožil a vysloužil si tím další Connorův pohled.

„Tak copak to bude tentokrát, má drahá? Dopis od samého krále dokládající původ tady toho mladíka, nebo snad za něj přijde

orodovat duch jeho matky?” Vévoda se hořce ušklíbl: „Ví bůh, že

mě ta žena za posledních dvacet devět let málem přivedla do hrobu.” Pamela si sáhla do výstřihu. Nebylo snadné nepřijít o medailon,

když ji zatýkali. Ale pevně zaťala pěst a držela jej jako o život, protože si vzpomněla, že matka žádala Connora, aby ho bránil vlastním životem.

Vstala a přistoupila ke stolu. Vévoda natáhl ruku, ale ona ještě váhala. Jakmile mu medailon vydá, nebude už pro nikoho z nich cesty zpátky.

Nechala ten třpytivý šperk pomalu proklouznout mezi prsty do jeho dlaně: „Věřím, že tohle nade vši pochybnost potvrdí, že tento muž je vaším synem.”

Vévodovi se tak silně třásly ruce, že otevřel medailon až napotřetí.

Seděl a několik minut na něj jen s neměnným výrazem zíral.

Když ale zvedl oči ke Connorově tváři, hořely pekelným ohněm:

„Kde jsi to sebral?”

„Dala mi to matka. Těsně předtím, než zemřela. Otec to nechal vymalovat, když byl v naší vesnici trh.”

„Takže nezemřela na cestě do Skotska?”

„Zemřela, až když mi bylo patnáct,” prohlásil Connor.

„Jak by.,” začal nevrle vévoda, „jak by tohle všechno bylo možné?”

„Jak to mám vědět?” odsekl Connor zvýšeným hlasem. „Možná ji otec našel, když byla nemocná. Možná si ji vzal i s dítětem. Vím jen, že jsem ženu na tom portrétu nikdy neznal jako nikoho jiného než jako svou matku a jeho ženu.”

„Byla mou ženou!” zařval vévoda a uhodil pěstí do stolu. „Neměl na ni žádné právo.”

Connor se na něj dlouze a intenzivně zadíval. „A jak je vidět, vy taky ne.”

Vévoda popadl kovová kola svého křesla a otočil se k nim bokem, jako by se už na nikoho z nich nedokázal dívat. Vlasy mu zplihle visely kolem tváře jako opona. „Takže jsi sem přišel obrat starého blázna o majetek, jen abys zjistil, že jsi přesně tím, za koho se vydáváš?”

„Tak,” přiznal Connor. „Zdá se, že je to tak.”

Konstábl přistoupil, klobouk v ruce. „Už jste nesmysly těch dvou trpěl dost, Milosti. Proč mi nedovolíte zavolat muže a dát je zavřít, než se rozhodnete, co by.”

Vévoda zvedl ruku a zarazil ho v půli věty. Ramena se mu začala třást. Z hrdla mu unikl přiškrcený zvuk, který vyústil do jednoho z jeho záchvatů kašle. Pamela v židli poposedla, protože se lekla, že jim zemře přímo před očima a Connor se stane vévodou.

Když ale křeslo zase otočil a uviděli mu do tváře, uvědomila si, že nekašle, ale že se směje. Smál se beze stopy hořkosti. Smál se tak moc, že mu po strhaných tvářích tekly slzy.

Jen s námahou nabral dech a ukázal zchromlým prstem na Connora:

„Tomu říkám vynalézavost! Tomu říkám drzost! Není pochyb, že jsi

můj syn, nemýlím se? Ale nakonec se to obrátilo proti tobě. A vsadím

se, že jsi ještě nedomyslel to nejhorší. Pokud já jsem tvůj otec, znamená to, že je Astrid tvoje teta a Crispin

tvůj.”

„. bratranec,” dokončil za něj Connor a se zaúpěním se chytil se za hlavu.

„Vaše Milosti,” štěkl konstábl a napochodoval ke stolu, „snad nechcete ten jejich ohavný plán nechat jen tak?” Vytáhl z kabátu kus papíru a zamával jím ve vzduchu: „Co tenhle plakát? Všechno to dokazuje, že tento muž je vinen celou řadou zločinů proti Koruně.”

Vévoda mu sebral plakát z ruky a zběžně se na něj podíval. „Tohle nedokazuje vůbec nic. Je tady snad nějaká přibližná podoba, ale ten muž na obrázku má masku. Může to být kdokoliv.” Zmačkal papír do koule a hodil ho přes rameno do plamenů.

Konstábl se rozkoktal: „A co., co. A co s tou ženskou? Tu mi snad zavřít dovolíte. Není nic víc než obyčejná kriminálnice!”

Connor strnul a začal se zvedat ze židle, ale vévoda ho mávnutím zastavil a pokynul prstem Pamele.

Váhavě se zvedla a přistoupila před stůl jako neposlušná školačka, ruce sepjaté před tělem.

„Co můžete říct na svou obranu, děvče?”

Zvedla hlavu a troufale se mu zadívala do očí podobně, jako to udělala tehdy první den v soláriu. „Neřekli jsme úplnou pravdu, Vaše Milosti.”

Znovu se zasmál: „To je mi šokující přiznání.”

„Nepřišla jsem sem jen proto, abych vás obrala o majetek. Přišla jsem sem najít vraha své matky. Mám veškeré důvody věřit, že oheň, který ji zabil, nebyl náhodný. Že ho někdo založil, aby zničil dopis vaší ženy. Někdo, kdo vám je velmi blízký, kdo chtěl mít jistotu, že se váš skutečný dědic nikdy nenajde.”

Vévodův úsměv pohasl a on teď vypadal znepokojeně, snad až zádumčivě.

„To já jsem přesvědčila Connora,” Pamela si celá nesvá odkašlala, „. tedy Jeho lordstvo, aby mi pomohl. Prostě jsem zahrála na jeho smysl pro galantnost.”

Connor vyskočil: „To děvče lže! Hrála na mou hrabivost a chuť pomstít se Angličanům. To ona je nevinná. Šel jsem do toho jen pro peníze.”

Vévoda se na Pamelu s přivřenýma očima zadíval. „Já bych řekl, že jsi do toho šel ještě pro něco víc.” Zavrtěl hlavou. „Chytré, pohotové děvče. Líbila jste se mi hned, jak jsem vás poprvé uviděl.”

Překvapilo ji to. „Řekl jste mi, že jsem drzá a lehkomyslná. Přidrzlé pískle.”

„A vyvrátila jste nějak mé tvrzení?” Sklonila hlavu: „To asi ne.” „V pořádku. Můžete jít.” Konstábl zrudl. „Ale Vaše Milosti.”

Vévoda si povzdychl. „Pokud je tenhle muž můj syn a tohle děvče nás svedlo dohromady přesně tak, jak slíbilo, jakého zločinu se podle vás dopustili?”

Konstábl několikrát otevřel a zavřel ústa, než ho napadlo: „A co to její nesmyslné tvrzení, že snad někdo zabil její matku?”

„Já myslím, že o tuhle situaci se dokážu postarat sám. Budete mi prostě muset věřit.” Přejel pohledem i Connora a Pamelu: „Vy všichni.”

Konstábl si narazil klobouk, nesouhlas z něj přímo sálal.

„Měl bych pro vás jeden úkol, který můžete splnit, než odejdete,”

řekl mu vévoda.

Muž se rozzářil. Viditelně zadoufal, že se v domě přece jen skrývá někdo, koho bude třeba pověsit. „Co pro vás můžu udělat, Vaše lordstvo?”

Pobavený svit z vévodových očí zmizel, třpytily se jako právě vybroušený diamant. „Až budete odcházet, požádejte majordoma, aby sem poslal mou sestru.”

Astrid vklouzla do pracovny a ze všech sil se snažila vypadat soustrastně a zdrženlivě, zakrýt pocit divokého vítězství. Její bratr seděl sám za stolem a zabýval se něčím, co vypadalo jako zlaté kapesní hodinky. Plameny, které za ním tančily v krbu, mu vrhaly na tvář stín.

Elegantně usedla do jednoho z vysokých křesel proti jeho stolu a už už si představovala, jak s grácií odmítá jeho komplimenty chválící její ostrovtip. „Viděla jsem odcházet konstábla a jeho muže. Můžu předpokládat, že ti odporní podvodníci jsou pod jejich dozorem na cestě do Newgate?”

Její bratr sklapl hodinky a strčil si je do kapsy u vesty. „Můžeš předpokládat, cokoliv chceš. Ale ocením, když nebudeš o mém synovi mluvit jako o podvodníkovi.”

„Tvém synovi?” I přes útulné teplo, které v místnosti panovalo, Astrid zamrazilo. „Doufám, že tím nemyslíš toho podvodníka? To není tvůj syn. Ten plakát, který jsem předala úřadům, dokazuje, že není nic víc než nenapravitelný kriminálník, který naposledy utekl katovi z oprátky. Prosím, ujisti mě, že jsi jim znovu nenaletěl.”

Podíval se na ni s lítostí, ale beze stopy odpuštění. „To jsem nebyl já, kdo naletěl, Astrid. Ty sis opravdu myslela, že mě přinutíš uvěřit, že ke mně ten chlapec nepatří? K ní? V první chvíli, kdy jsem mu pohlédl do očí, jako bych uviděl jeho matku. Hned jsem věděl, kdo to je. Ani na minutu jsem o tom nepochyboval. Ani ve chvíli, kdy jsi vyla po jeho krvi a konstábl mu dával želízka.”

Astrid se začal třást spodní ret. Skousla ho zuby a ucítila na jazyku slaně teplou chuť vlastní krve. „Jen jsem tě zkoušela chránit. Vždycky jsem se o tebe pokoušela starat, to víš,” řekla mu a snažila se potlačit kňouravý tón v hlase.

„Samozřejmě. Ale v posledním týdnu jsem objevil něco velmi zvláštního. Kdykoliv nepiju ten čaj, který mi připravuješ, mnohem méně kašlu a nepotřebuju tolik spát. Ve skutečnosti mám pocit, jako bych každý den nabýval na síle.”

Astrid zalapala šokované po dechu, když se chytil hrany stolu a pomalu, centimetr po centimetru, se ztěžka postavil, až stál na vlastních nohách. Připomínal k smrti unavený stín muže, kterým kdysi byl.

Položila si ruku a hrdlo: „Co tím chceš naznačit?”

„Že je podle mého načase, aby sis sbalila a opustila tento dům,” řekl jemně. „Neboj se, postarám se o to, aby ti nic nechybělo. Už jsem ti pronajal domek a osobní ošetřovatelku. Budu ti poskytovat štědrou apanáž až do dne tvé smrti.”

„A co můj syn?” zasyčela. „I svého synovce vyhodíš na ulici?”

„Myslím, že tohle rozhodnutí ponechám na svém synovi. Pokud Percy., pokud Connor bude chtít, aby tu Crispin zůstal, dovolím to.”

Napřímila se, až měla páteř rovnou jako pravítko. Poprvé po mnoha letech stála bratrovi tváří v tvář. „Jak velkorysé,” řekla s pohrdáním.

„Jsi úplně stejný jako otec, že? Ten se taky nemohl dočkat, až se mě zbaví.” Viděla samu sebe jako z velké dálky, slyšela, jak jí hlas přechází do ostrého jekotu. Viděla ošklivé bublinky slin, které jí odletovaly od rtů. „Otec jako by mě ani nevnímal. Díval se skrze mě, jako bych tam ani nebyla. Provdal mě za toho ožralu a já musela noc co noc vydržet to jeho ošmatávání, dokud jsem mu nedala haranta. Napsala jsem otci desítky dopisů, ve kterých jsem ho prosila, aby mě vzal domů. Ale on si ani nenašel čas, aby na ně odpověděl. Nikdy mu na mně nezáleželo. Jediné, na čem mu záleželo, jsi byl ty, jeho drahý dědic!”

„Měla bys jít, Astrid. Dřív než budu nucen zavolat zpátky konstábla a požádat ho, aby vyšetřil tragickou smrt Marianne Darbyové.”

Astrid cítila, jak se jí tělem rozlévá ledový klid: „Budeš toho litovat, Archie. Slibuju, že budeš litovat dne, kdy jsi mě vyhnal ze svého života!” S těmi slovy se otočila na podpatku a prkenně odkráčela ke dveřím.

Teprve když za ní s bouchnutím zapadly, sklouzl její bratr zpět do křesla a přejel si unaveně rukou přes tvář. „Já toho lituju už teď, Astrid,” zašeptal. „Ze srdce lituju.”

Pamela seděla v šatně na kraji Sofiiny postele a dívala se na spící sestru. Podle umouněných stop po slzách na Sofiiných jemných tvářích a zmačkaných modrých šatů přehozených bez zájmu přes opěradlo židle se zdálo, že sestřin pokus zahrát si na někoho jiného neskončil o nic úspěšněji než její vlastní.

Odhrnula kadeř ze Sofiiny tváře a přemýšlela, nakolik jí zlomí srdce, až zjistí, že přišla o jeden ze skandálů století. Drbny a bulvár budou těmi novinkami nepochybně žít celé nadcházející týdny. Konec konců, nestává se často, aby byli markýz a jeho snoubenka odvedeni v želízkách z plesu, který se měl konat na jejich počest.

Jemně přitáhla pokrývku Sofii kolem ramen. Prozatím ji může nechat spát. Stejně ji bude muset brzy vzbudit.

Vrátila se do ložnice k úkolu, který před ní teď stál. Úmyslně se

přitom nutila nedívat se na pevně zajištěné okno. Ale vyhnout se

pohledu na postel, kde ji až do časného rána držel Connor v náručí, tak lehké nebylo. Nebo na vysoké zrcadlo, u kterého stála, když ji zezadu objal a dodal jí odvahu sledovat jejich zdvojený obraz, zatímco ji uspokojoval. Nebo na sedačku, kde.

Pamela pevně zavřela oči a srdcem jí projelo ostří nové bolesti. Mohla nechat rozsvícené lampy a zajištěné okno, ale dveře ke svému srdci nijak zabezpečit nedokázala. Nebyl způsob, jak zabránit vzpomínkám, aby se jí proti její vůli vkrádaly do hlavy a zpochybňovaly její rozhodnutí.

Odhodila na postel oblečení a pomalu přešla k oknu. Noc za ním se zdála ještě temnější než dřív, světlo měsíce bledší a odměřené. Žena, která na ni zasmušilýma očima hleděla ze skleněné tabulky, se nepodobala nikomu, koho znala. Opřela si čelo o chladné okno, zavřela oči a ucítila, jak jí po tváři stéká horká slza.

Zvedla ruku, aby ji setřela dřív, než se k ní přidají další, když vtom se dveře její ložnice prudce rozlétly. Přitiskla si ruku na tlukoucí srdce a prudce se otočila. Ve dveřích spatřila velikého a velmi rozzlobeného Skota.

Kdyby byl oblečený v černém a v ruce držel pistoli, vypadal by přesně jako tehdy na měsícem zalité silnici ve Skotsku za noci, kdy se setkali. „To sis vážně myslela, že když si dáš na okno háček, udržíš mě venku?”

Ztuhla. „Jednou budeš v tomhle domě pánem. Předpokládám, že si

můžeš chodit, kam chceš.”

Vyrazil k ní a ona obezřetně couvla. Zastavil a nevěřícně si ji prohlížel. „Co si myslíš, že se chystám udělat? Vztáhnout na tebe ruku?”

Nemohla mu přece říct, že se víc bojí toho, že na ni tu ruku nevztáhne. Pamatovala si, jak přesvědčivé a neodolatelné ruce má.

Založil si je na bocích a zkoumal rozházenou místnost, všiml si otevřeného kufru na podlaze, otlučené přepravní bedny na sedačce, šatů a bot poházených po posteli. Nakonec se vrátil pohledem k ní. Neměla na sobě elegantní plesové šaty ani noční košili, ale prosté zrzavě hnědé šaty z merina, šaty s roztřepenými švy a vysokým límečkem, které byly už minimálně tři roky vyšlé z módy.

Celkový pohled mu pochopitelně náladu nezvedl.

Zakroutil hlavou: „Mělo mi být jasné, že to povede k tomuhle. Jak typicky anglické - otočit se a utéct při prvním náznaku boje.”

Prudce se nadechla: „A mně mělo být jasné, že Skoti jsou známí tím, že nebojují fér. Pokud sis náhodou nevšiml, bitva už je vyhraná. Vévodův milovaný syn se vrátil do náruče rodiny. Teď může zaujmout své právoplatné místo ve společnosti a dělat si všechno podle svého.”

„Podle svého?” Connor znechuceně zavrtěl hlavou. „Nic si nebudu moct dělat podle svého. Strávím zbytek života zavřený v téhle pozlacené kleci.”

Nemohla si pomoct, popostoupila k němu. „To není pravda,

Connore. Teď budeš opravdu dělat všechno po svém. Budeš podle svého cestovat po světě, studovat. Podle svého si vybereš svou roli

ve společnosti, aniž by ses musel ohlížet, jestli nemáš za zády kata.” Naklonila hlavu a tiše dodala: „Podle svého si vybereš nevěstu, která bude dělat čest tvému postavení.” „To už jsem udělal.”

Zvedla hlavu. Ať už jí v očích viděl cokoliv, donutilo ho to udělat ty dva zbývající kroky, které je dělily. Zabořil jí prsty do paží a rázně s ní zatřásl: „Sakra, Pamelo, já jsem pořád stejný! Ten, kterého jsi měla včera v posteli, ten, který ti musel rukou zakrýt pusu, abys nevzbudila celý dům, když…”

„Nejsi!” vykřikla a slova jí vyšla přímo z bolestně krvácejícího srdce.

„Nejsi ani trochu stejný. Tamten muž byl lump, podvodník stejný jako já. Ty jsi markýz. A jednou budeš vévoda, zatímco já nikdy nebudu nic víc než nemanželská dcera herečky. Ty teď máš dva otce. Já nikdy neměla ani jednoho!”

Connor ji pustil a o krok ucouvl, aby mezi nimi vzniklo trochu místa. Pamela na něj obezřetně hleděla, vyvedená z míry tím, jak lehce se vzdal a jak nebezpečně mu zasvítilo v očích.

Založil si paže na hrudi. Ten pohyb zdůraznil vrozenou aroganci, které si v jeho způsobech všimla už při jejich prvním setkání. „Jestli už si nepřipadáš dost dobrá, abys mohla být má žena, můžeš být moje milenka.” Líně po ní přejel nahoru a dolů temnýma očima, které zapalovaly vše, na co se podívaly. „Že mě umíš potěšit, už jsi prokázala.”

Polkla, na něco takového nebyla připravená.

Jakoby bez zájmu pokrčil rameny: „Není třeba tvářit se tak šokovaně. Pro dceru herečky snad není tak neslýchané, aby zahřívala postel nějakému markýzi. Budu mít na to, abych si mohl vydržovat tebe i Sofii. Koupím vám někde nějaký solidní dům, pár pěkných šperků a možná i nějakého psíka, aby vám lépe ubíhal čas, když se budu muset věnovat svým povinnostem nebo manželce.”

Zvedla bojovně bradu: „A co by se očekávalo, že bych vám mohla nabídnout za tu čest být vaší milenkou?”

„Cokoliv budu chtít.” Naklonil se, aby jí mohl šeptat do ucha, a z jeho hrdelního šepotu se jí zachvěla i duše. „A kdykoliv budu chtít.”

„Skvěle,” řekla chladně. „Nabídku přijímám. Nemohla jsem se dnes stát vaší nevěstou, ale od toho, abych se stala vaší milenkou, mě nic neodradí.”

Napřímil se a tvář mu ztuhla tak, že byla jako vyřezaná ze žuly.

„Nic?”

„Jistěže ne. Není třeba víc než si říct, co přesně vás potěší.” Pohodila hlavou a temně, hrdelně se zasmála. „Nebojte se, já vím, jak se má chovat kurtizána. U matky jsem dost často viděla jak na to, na jevišti i mimo. Mám si lehnout na postel a vyhrnout si sukni? Nebo se mám přehnout přes sedačku?”

„Přestaň,” zavrčel Connor.

„Mám si lehnout na záda?” provokativně po něm šlehla pohledem.

„Nebo kleknout?” „Okamžitě přestaň. Hned!” „Jen jsem vás chtěla potěšit.”

Vzal jí hlavu do dlaní a v pohledu měl stejnou upřímnost jako v hlase: „Jestli mě chceš potěšit, přestaň s těmi nesmysly a vezmi si mě.”

Connorova prudká upřímnost byla mnohem nesnesitelnější než jeho krutost nebo výsměch. Pamela sklonila hlavu, aby nezahlédl slzy, které se jí hromadily v očích. „Myslím, že takovou věc udělat nesmím, mylorde. Nemůžu jinak než vám vrátit slib, který jste mi dal, když jste ještě neznal všechny okolnosti svého původu. Jakékoli závazky, které by vám bránily převzít titul a všechna s tím spojená práva a povinnosti, včetně povinnosti najít si odpovídající nevěstu a zabezpečit si vhodného dědice.”

Když ji Connor pustil, nedokázala už zadržet slzy, které jí stékaly po tvářích.

Krátce a smutně se zasmál: „To byl přeci náš plán od samého začátku, ne? Že zrušíš zasnoubení a zlomíš mi srdce. Určitě se na mě budou dívat jako na tragickou postavu. A určitě se najde dost žen plných porozumění, které budou celé žhavé mě utěšit.”

Jeho slova jí ranila u srdce, ale Pamela věděla, že nemá právo mu

něco vytýkat. Nebyl krutý, říkal jen pravdu.

„Pořád máš právo na tu odměnu, vzpomínáš?” řekl.

Roztřeseně se nadechla a donutila se zdvihnout hlavu a podívat se mu do očí: „Já ji nechci.”

Měl oči stříbřité a vzdálené jako měsíc. „Ty ji možná nechceš, ale Sofie si ji zaslouží. Můžeš to klidně považovat za odměnu za prokázané služby.”

Když se otočil, vyšel z místnosti a jemně za sebou zavřel dveře, sesunula se na kolena vedle sedačky a zabořila tvář do polštářů, aby nebylo slyšet, že pláče.

Pamela plakala dlouho, když si náhle uvědomila, že ji někdo něžně hladí po vlasech. Trhla hlavou a srdce jí poskočilo divokou, ale marnou nadějí.

Na sedačce, hned vedle místa, kde měla opřenou hlavu, seděla stočená Sofie, zlatavé kudrny zcuchané a oči napuchlé spánkem.

Dotkla se Pameliny slzami zmáčené tváře: „Co se děje? Takhle plakat jsem tě nikdy neslyšela. Dokonce ani když zemřela maman. “

„To jsem nemohla,” přiznala Pamela a škytla. „Musela jsem být silná kvůli tobě.”

„Ale no tak,” utěšovala ji Sofie a znovu ji pohladila vlasy. „Tak teď budu zase chvíli já silná kvůli tobě, jo?”

Pamela by byla přísahala, že už jí nezbyla ani slza, ale sestřin soucit otevřel další příval. To byla chvíle, kdy jí překotně převyprávěla celý příběh. Doprovázený vzlyky, popotahováním, skytáním a několika krátkými pauzami, kdy hlasitě zatroubila do opraného kapesníku, který jí Sofie pohotově podala.

Když domluvila, měla oči nateklé tak, že skoro neviděla, a pláčem byla tak vyčerpaná, že nedokázala zvednout hlavu sestře z klína.

„Takže jestli tomu dobře rozumím,” zamumlala Sofie a prsty se jemně probírala Pamele ve vlasech, „dokud to byl nebezpečný zločinec, na kterého byla vypsaná odměna, a bylo velmi pravděpodobné, že vás kvůli němu oba pověsí dřív, než stačíte uskutečnit své plány, souhlasila jsi, že si ho vezmeš. Zatímco teď, když jsi zjistila, že je to ohromně bohatý šlechtic, který ti může dopřát cokoliv, o čem jsi kdy snila, jsi ho odhodila jako starý škrpál.”

Aniž zvedla hlavu, Pamela kývla, pak hlavou zakroutila a nakonec zase kývla.

„A všechno proto, že jsi tak zoufale čestná a nesobecká, že jsi odhodlaná zahodit svoje i jeho štěstí, jen aby o těch tvých ctnostech nemohlo být pochyb.”

Pamela pomalu zvedla hlavu a podívala se na sestru.

Sofie nad ní pokrčila nosík: „Ty to opravdu nevidíš? Connor je to nejlepší, co tě za celý život potkalo. Naučil tě nespokojit se s málem. Myslet na sebe. A bojovat, abys dostala, co chceš, ať to stojí, co to stojí. A vzhledem k těm zvukům, které ke mně poslední týden každou noc pronikaly zpoza dveří, bych řekla, že to, co chceš, je on.”

„Jasně, že ho chci! Je pro mě víc než vlastní život! Jenže ze mě nikdy nemůže být vévodkyně.”

„Prosím tě! Ten chlap tě prostě zbožňuje. Je mu úplně jedno, jestli jsi princezna, nebo holka od krav. A kromě toho,” dodala Sofie pevně,

„jestli si ho nevezmeš ty, udělám to já.” Na rtech jí zahrál zlomyslný úsměv. „A to bude ten jeho zatracený bratranec valit oči!”

Vstala, protáhla se, zívla jako elegantní malá kočka a odkráčela zpátky do šatny. „Jestli se ti ho povede nalákat zpátky do postele, až mu vysvětlíš, jaký jsi byla idiot, zkuste nebýt moc hluční, ano? Potřebuju se trochu prospat do krásy.”

Když sestra odešla, vyškrábala se Pamela na nohy a v srdci se jí rozlila radost. Najednou se opravdu nehodlala spokojit s málem. Chtěla být divoce sobecká. A bojovat za to, aby dostala, co chce, ať to stojí, co to stojí. Bez ohledu na to, jak to může být dábelské a neřestné. A to, co chce, je Connor. V náruči. V posteli. V životě, každý den a noc, které před sebou měla.

Vykročila ke dveřím a pak zkoprněla. Vykřikla hrůzou, když se zahlédla ve vysokém zrcadle.

Connor tušil, že taneční sál nebude prázdný. Přesto tam šel. Kráčel přes světlé a tmavé čtverce měsíčního svitu a stínu, až se ocitl před portrétem elegantní mladé vévodkyně, kterou znával pouze jako matku.

Vévoda se nedíval nahoru na portrét, ale na otevřený medailon v ruce. „Kéž bych býval tuhle ženu znal,” řekl potichu.

„Vypadá tak vyrovnaně. Jako by přestala usilovat o všechny ty věci, které nikdy nemohla mít.” „Jako vaši věrnost?”

Vévoda zaklapl medailon. „Pravděpodobně zaplatila té staré čarodějnici ve Strathspey, aby každému tvrdila, že zemřela. Byla to chytrá holka,” usmál se teskně. „Příliš chytrá pro někoho jako já. Nakonec, jak lépe mohla zmizet a chránit tě, než vytvořit si nový život? Pod jiným jménem. S jinou rodinou. Jiným mužem.”

„Dobrým mužem,” ujistil ho Connor. „Měli spolu dceru. Moji sestru Catrionu.”

Vévoda se na něj úkosem podíval: „Takže byla šťastná? Opravdu

šťastná?”

Connor přikývl. „Jen zřídka jsem viděl, že by si nezpívala nebo se neusmívala.”

„To jsem rád. Chtěl jsem, aby byla šťastná. Je mi líto, že jsem nebyl mužem, který ji uměl.” Vévoda se odmlčel a palcem jemně hladil víčko medailonu. „Ona mě milovala, víš? Kdysi.”

„Jistěže. Bez toho byste jí býval nedokázal zlomit srdce.”

„Měla. dobrou smrt?”

Connor na chvilku pevně zavřel oči a zase uviděl ten poslední slzami podbarvený úsměv, který jeho matka věnovala muži, kterého milovala. V paměti zaslechl vzdálenou ozvěnu výstřelu. „Ona by si to myslela. A konec konců, to je to, na čem záleží.”

Oba muži se zadívali na tu krásnou mladou ženu na portrétu, která jim oběma ovlivnila život. Nejdřív svou přítomností a pak tím, že odešla.

Byl to Connor, kdo nakonec porušil ticho. „Měl byste se zasmát - ukazuje se, že jsem synem svého otce. Pamela mě chce opustit.”

Vévodovu tvář pokřivil nefalšovaný úžas. „Ale to ne! Nesmíš ji nechat jít!”

„A jak ji mám asi zastavit?” prohrábl si Connor vlasy a zoufale vybuchl: „Kdybychom byli u nás ve Skotsku, prostě bych ji unesl a s pistolí v ruce přinutil, aby si mě vzala. Pak bych si ji řetězem uvázal k posteli, dokud bych ji nepřesvědčil, že tam patří. Ale co mám dělat sakra tady, mezi civilizovanými lidmi? Zkusit ji zastrašit? Pohrozit jí, že ji dám k soudu, že zrušila zasnoubení?”

Vévoda se opřel o obě madla křesla a pomalu se zvedl. Connor s úžasem sledoval, jak udělal nejistý krok směrem k němu. Jeden, pak další, až se nakonec přiblížil natolik, aby ho mohl pevně uchopit za rameno.

Chytré světlehnědé oči měl plné emocí. „Synu, neudělej stejnou chybu, jakou jsem udělal já. Nedopusť, aby se ti do cesty postavila pýcha. Nezastrašuj. Nevyhrožuj jí. Miluj ji. Prostě ji miluj.”

Pamela seděla na stoličce u toaletního stolku. Něco si pro sebe mumlala a horečně si nanášela zaječí pacičkou na nos rýžový pudr. Nikdy nebyla zářivá kráska jako Sofie a po dnešní nekonečné plačtivé epizodě byla napuchlá a samý flek.

Už si zkoušela opravit obličej skoro půl hodiny, ale výsledek nebyl nic moc. S povzdechem se na židličce narovnala a vrazila zaječí tlapku do nádobky s pudrem. Nedalo se prostě nic dělat. Jestli ji má Connor milovat, bude ji muset milovat i s očima vyvalenýma jako humr.

Pokud bude mít štěstí, už si v ložnici zhasl svíce. Znovu pocítila jemné rozechvělé očekávání. Usmála se, když si představila jeho překvapení, až mu vklouzne do pokoje a do postele. Zadoufala že ji snad nezastřelí. Ačkoliv když se zváží, jaký byla předtím mamlas, ani by mu to nemohla vyčítat.

Zrovna se zvedala ze stoličky, když zaslechla za zády podivný vrzavý zvuk. Srdce jí poskočilo radostí, když jí došlo, že ten zvuk přichází od okna.

Měla vědět, že umanutý Skot jako Connor se jen tak lehce nevzdá.

Rozhodně ne obdobně umíněné anglické slečince.

Doletěla k oknu, aby je odjistila, a nedočkavě otevřela. „Polez rychle dovnitř, ty Skote bláznivý, než tě zahlédne nějaký sluha a pokazíš mi reputaci. No, ona už je určitě stejně na cucky, když půl Londýna vidělo, jak mě odvádějí v poutech, takže s tím málem, co z ní zbylo, si asi není třeba dělat starosti.”

Couvla od okna, a zatímco se postava v černém soukala dovnitř, radostně se šklebila.

Ale když se ten člověk narovnal, úsměv jí z tváře zmizel. Vetřelec byl o dobrých patnáct centimetrů menší než Connor a

podsaditější, široký v ramenou i bocích. Přes hlavu si přetáhl jednoduchou plátěnou masku s úzkými štěrbinami pro oči.

Sáhl po ní a rukou jí hrubě přikryl ústa, takže uťal její výkřik dřív, než ho Sofie mohla zaslechnout.

Connor stál před Pamelinými dveřmi a užasle zíral na křišťálový knoflík pod svými prsty. Ještě jednou jím zkusmo pootočil a pak divoce zacloumal. Nic. Ta umíněná malá potvora zajistila nejen okno, ale i dveře.

Opřel se o dveře a ztěžka si povzdechl. Když už mu ten starý rozumbrada dával rady, měl ho varovat, že bude možná jenom žadonit před zamčenými dveřmi. Starý pán s tím má asi dost zkušeností.

„Pamelo?” zavolal a snažil se tišit hlas, aby ho neslyšel žádný ze zvědavých sluhů. „Já vím, že mě slyšíš, takže nemá smysl předstírat, že ne.”

Slova se rozplynula v tichu.

„Já vím, že sis v té své pěkné hlavince umanula, že nejsi pro někoho jako já dost dobrá. Ale pravda je, že já nejsem dost dobrý, abych ti čistil boty. To, že jsem se narodil jako šlechtic, ještě neznamená, že jsem šlechetný člověk. Můžeš mi říkat Vaše lordstvo, jak se ti zlíbí, ale já jsem pořád ten samý skotský zloděj, který ti ukradl kalhotky. Ženu jako ty si nezasloužím, ale jestli mi to dovolíš, strávím zbytek svých dnů tím, že se o to budu snažit.” Připomněl si vévodovo varování, aby se nenechal zastavit pýchou, a opřel se čelem o dveře: „Já nejsem jako otec. Já tě miluju, děvče, a nemám v úmyslu užírat se po zbytek života tím, že jsem tě ztratil.”

Poslouchal se zatajeným dechem, ale nezaslechl z místnosti ani nejtišší šepot. Zvedl hlavu a zamračil se na dveře. Nikdy ho nenapadlo, že by Pamela mohla být tak bezcitná. Cítil, že v něm roste zlost. „K čertu s tím, ženská, jsem markýz a jednou budu vévoda. Tohle je můj dům a já ti nařizuju, abys ty dveře okamžitě otevřela a sakra si mě vzala.”

Connor se neuměl moc ovládat a teď toho měl právě dost. Rozkopl dveře, takže se na vyvrácených pantech rozletěly a práskly o zeď.

Místnost byla prázdná. Nejdřív si ohromeně pomyslel, že Pamela už odjela, ale na zemi stále trůnil otevřený kufr a na posteli byly stále poházeny šaty a boty. Než stačil dojít ke dveřím šatny, aby si vyžádal pár odpovědí od Sofie, prudce se otevřely.

Sofie si s rozespalýma očima rázně zavazovala pásek na županu, pohyby měla rychlé a zuřivé. „To, že vy dva holoubci máte lepší věci na práci než spát, ještě neznamená, že my, zbytek osamělých duší, nepotřebujeme…” Zmlkla, když spatřila, že tam Connor stojí sám. Užasle se zamračila. „Kde je Pamela?”

„Právě to bych rád věděl,” řekl temně. „Dveře měla zamčené.

Zevnitř.”

Sofie na něj zírala a jemný vánek jí cuchal vlasy.

Connor se pomalu otočil a po páteři mu sjelo mrazivé tušení. Okno, které bylo předtím tak pečlivě zajištěné, bylo otevřené dokořán.

Když Crispin otevřel oči a zjistil, že se nad ním sklání Sofie jako anděl nebeský, oděný v průsvitně bílém župánku, bylo mu jasné, že pořád ještě sní. V očích měla tázavý výraz a kolem zlatých loken jemnou svatozář.

Ospale se zašklebil a natáhl se, aby si ji přitáhl do náruče, a těšil se, kam ho asi ten sen zanese.

Ale pak ho z postele prudce vytáhly dvě tvrdé ruce a praštily s ním o nejbližší zeď. Výhled mu zakryla tvář jeho bratrance. Drsné rysy měl zkřivené do nemilosrdného výrazu. „Kde je?”

Crispin zamrkal a pokoušel se pochopit, jak se mohl jeho krásný sen tak rychle změnit v noční múru. Stále ještě byl napůl opilý spánkem a vším tím šampaňským, kterým ho nejdřív polila Sofie, než vyletěla z místnosti, a pak dalším, které do sebe nalil, když opustil taneční sál s plnou lahví v každé ruce. Rychle se s nimi vypořádal v soláriu, pak doklopýtal do svého pokoje a padl stále ještě oblečený do postele.

Pořád ještě nebyl schopen dát dohromady nějakou souvislou myšlenku, o slovech nemluvě. Connor ho podruhé připlácí na zeď, takže mu už předtím pulzující hlava začala tepat ještě víc. „Kde

je?”

Crispin se zmateně podíval na Sofii: „Vždyť stojí hned vedle tebe.

Copak ji nevidíš?”

„Nemyslím Sofii,” zavrčel Connor. „Mluvím o Pamele. Kde sakra je?”

„Jak bych to měl krucinál vědět? Je to snad tvoje snoubenka, ne?”

Crispinova noční můra se ještě prohloubila, když se ze stínu vyloupla nějaká velká figura. Měla na sobě dlouhou noční košili a

čepičku s bambulkou. Zpod ní vykukovaly zrzavé kudrny jako kroutící se klubko měděných hadů. V přední části pusy jí zářil zlatý zub.

Dívala se chtivě na Crispina a prolamovala si mohutné klouby, jako by si přála, aby to byla Crispinova páteř. „Pučte mi ho na deset minut a já už ho naučim mluvit.”

Zmatený Crispin se chytil Connora za náprsenku: „Není to tvůj komorník?”

Sofie si povzdechla: „Jste oba k ničemu. Radši s ním promluvím sama.”

Musela se protlačit pod Connorovou paží, protože nemínil pustit Crispinovu kravatu. Přestože byl Crispin dost zmatený, na její krásnou tvář neměl problém zaostřit.

„Moje sestra Pamela zmizela,” řekla a pečlivě vyslovovala každé slovo, jako by mluvila k dítěti. „Máme důvody si myslet, že byla unesena.”

„Tvoje sestra? Aha! Já věděl, že nejsi komorná.”

„Ano, to asi byla průhledná lež. Ale teď doufáme, že byste vy nebo snad vaše matka mohli mít nějaké informace, kde by mohla být. Vaší matky se bohužel zeptat nemůžeme, protože její postel je prázdná.”

Když si Crispin představil, že by vpadli do matčiny ložnice a zacházeli s ní tímhle způsobem, bezděky se uchichtl.

Connor s ním zatřásl, až mu zacvakaly zuby, a donutil Sofii rychle ucouvnout. „Jestli nám nejsi schopen říct, kde najít Pamelu, pak bych hodně ocenil, kdybys nám řekl, kde najdeme tvou matku,” zavrčel.

Crispin zachrochtal smíchy. „Pravděpodobně někde venku shání netopýří krev nebo stahuje kůži z koťátek, aby si udělala pár nových rukavic.”

Connor potichu zavrčel a vyzvedl ho nad zem. Na kratičký okamžik si Crispin pomyslel, že vyletí nejbližším oknem a nebude mít ani tolik štěstí, aby ho někdo nejdřív otevřel. Ale Connor ho pouze odhodil zpátky na postel a pak si znechuceně projel vlasy prsty.

Crispinův sen nabral ještě podivnější směr, když do místnosti vpadl udýchaný komorník v plné livreji. „Tady jste, mylorde,” uklonil se rychle Connorovi. „Hledám vás po celém domě. Právě

dorazil tenhle dopis. Muž, který ho doručil, tvrdí, že je to naléhavé.

Otázka života a smrti.”

Connor mu vytrhl z ruky složený kus pergamenu. Zatímco rychle pročítal naškrábané řádky, prohlížel si komorník jejich podivnou skupinku s jistými pochybnostmi. Connorův sluha na něj zamrkal, což jeho znepokojení jen prohloubilo.

Sofie stála na špičkách a nakukovala Connorovi přes rameno, pěkné čelo zamračené. „Tuhle adresu já znám. To je Královské divadlo na Drury Lane. To, kde umřela mamon. “

Crispin ignoroval tepající protesty v hlavě a rázně se na posteli posadil. „Já to místo znám taky. Jednou jsem tam vzal matku, aby viděla na jevišti Marianne Darbyovou. Později za ní matka párkrát zašla na čaj. Myslím, že byla poslední, kdo ji viděl v den, kdy zemřela.”

Když je Crispin radostně poinformoval, zjistil, že na něj všichni hledí, jako by mu vyrostla druhá bolavá hlava.

I po všech těch měsících byl ve vzduchu stále cítit zápach spáleniny a zkázy. Connor překročil rozpadající se trám a v duchu se divil, že tahle spoušť mohla někdy být úspěšným divadlem. V plamenech, které budovu strávily, se propadla střecha a zbyly jen tři zdi tyčící se k otevřenému nebi.

Brzy mělo svítat, ale podle temných břichatých mraků, které se nad divadlem stahovaly, s sebou ráno nepřinese slunečný svit, ale déšť.

Connor si probíjel cestu mezi zčernalými sloupy a náhle zjistil, že hledí do prázdných očí sádrového cheruba. Kdysi byl pozlacený, ale teď se nátěr odchlipoval a loupal.

Brodie za ním užasle hvízdl. „Teda hele, jesli někde existuje echt místo pro strašidla, tak to je tady.”

Connor se ohlédl na dívku v pláštěnce, která si za nimi opatrně hledala cestu. To ona spíš než kdokoli jiný měla důvod bát se duchů, kteří tu prodlévají. Vzal Sofii s sebou, i když věděl, že to není správné. List, který dostal, ho varoval, že jestli oznámí vévodovi nebo úřadům, že Pamela zmizela, dívka zemře. Jenže Sofie vyhrožovala, že jestli ji nevezmou, předvede jim scénu, jakou ještě neviděli. Mohl se jen modlit, aby Pamela dostala příležitost

vynadat mu za to, že se nechal vydírat takovou rozmazlenou malou holkou.

Nalevo zaslechli kroky. Connor se prudce otočil a vytáhl pistoli.

Z ranní mlhy, která se plazila mezi poničenými trámy propadlých chodeb, se pomalu vyloupl Crispin. Zvedl ruce do vzduchu a vypadal vystřízlivěle ve více směrech než jen v jednom.

„Co tu děláš?” zeptal se Connor, aniž sklonil pistoli.

„Chci vám pomoct. Je to má matka. Třeba ji dokážu přivést k rozumu.” Když Connor pochybovačně pozvedl obočí, dodal: „Nějak se začít musí.”

„Máš zbraň?”

Crispin přikývl a rozevřel kabát, pod kterým se objevil rapír a dvě soubojové pistole.

Sofie popotáhla: „Copak? Zelináři došlo shnilé zelí?”

Crispin zapomněl na Connora i jeho výhružně namířenou pistoli. Sklonil hlavu a podíval se na ni. „Takže ty jsi schopná odpustit mi fakt, že má matka pravděpodobně upálila tvou matku, když spala, ale mně ten zatracený tuřín jaktěživa nezapomeneš?”

„To bylo rajče. ” Sofie si založila ruce na prsou a otočila se k němu zády, štíhlá ramena upjatě strnulá.

Connor zastrčil s povzdechem pistoli zpátky za pas. „Tak zůstaň. Ale čekám od tebe, že mě budeš poslouchat.” Kývl směrem k Sofii.

„Jestli něco zkusíš, nechám ji, aby tě zastřelila.”

Crispin vážně přikývl a pak je následoval. Když se pokusil pomoct Sofii přes přeražené prkno, ucukla loktem tak, aby na ni nedosáhl.

Jak postupovali hlouběji do zčernalého srdce divadla a při každém kroku byli tak opatrní, jako by mohl být jejich poslední, cítil Connor, že mu srdce buší až v krku. Od té doby, kdy viděl umírat své rodiče, se nikdy ani na chvíli nebál o vlastní život. Ani tehdy, když mu kat přehodil přes hlavu tu špatně uvázanou oprátku. Bez ohledu na to, jak bezvýchodně některé situace vypadaly, míval vždycky jisté ruce a jasný cíl. Teď bylo ale v sázce něco cennějšího. Něco, co kladl daleko nad svůj zpackaný život.

Blížili se k přední části divadla, když tu Sofie zalapala po dechu, jako by zahlédla stín mrtvé matky. Connor a Brodie instinktivně vytáhli pistole.

Na jevišti před nimi nestál žádný přízrak, ale lady Astrid. Už nevypadala jako dokonalá dáma. Vlasy měla stejně divoké jako oči a bílé šaty pomačkané a ušpiněné. Connor se mohl jen modlit, aby ty skvrny byly od sazí, a ne od krve.

„Lady Astrid,” řekl chladně. „Nebo snad lady Macbeth?”

Pozvedla hlavu a usmála se na něj, skoro jako by flirtovala: „Věřím, že to byl Shakespeare, kdo řekl: ,Celý svět je jeviště a všichni muži a ženy jsou jen herci.’ Předpokládám, že to zahrnuje i vás a tu vaši kurvičku.”

V prstu na spoušti mu zacukalo. „Kde je má snoubenka?” Pokynula bledým prstem k jevišti, na které se přištrachal podsaditý muž v narychlo vyrobené masce. Před sebou vlekl Pamelu. Ruce měla svázané za zády a pánská kravata jí ucpávala krásné rty jako roubík. Když Connor spatřil na její sametové tváři ošklivou podlitinu, musel se hodně držet, aby lady Astrid i toho nohsleda nezastřelil hned na místě. Nemohl to ale riskovat, protože Pamelin věznitel ji jednou rukou držel kolem těla a do jemné kůže čelisti jí zarýval hlaveň pistole. Byla to droboučká pistole na jeden náboj, skoro stejná jako ta, kterou ho zajala Pamela. Podle dívčina vyděšeného pohledu tohle ale žádná

hračka nebyla.

Connor očekával, že až ho uvidí, zahoří jí oči nadějí, ale místo toho ztemněly strachem. Třásla freneticky hlavou a snažila se něco přes roubík říct.

Crispin vystoupil ze stínu, v ruce pistoli a ve tváři odpor: „Co jsi to udělala, matko?”

Lady Astrid vypadala chvilku překvapená, že tam syna vidí, ale rychle ji to přešlo. „To, co jsem musela dělat odjakživa, chlapče. Starám se o tvé zájmy.”

„Moje zájmy? Nebo svoje? Velmi dobře víš, že jsem se o strýcův titul nebo majetek nikdy ani za mák nezajímal. Býval bych to obojí milerád vyměnil za to, kdyby mě aspoň někdy někdo láskyplně pohladil.”

Rty se jí zkroutily opovržením. „Tak to jsi úplně stejně tupý, jako byl tvůj otec, že? Neměl v celém těle ctižádosti, ani co by se za nehet vešlo. Ale zato měl v sobě vždycky pořádnou dávku brandy. Vždycky jsem si říkala, jestli právě kvůli té brandy hořel tak rychle, když jsem mu v posteli nechala ten zapálený doutník.”

Sofie zbledla, ale Crispin se ani nepohnul. Connorovi bylo v tu chvíli jasné, že Crispin tajil matčin zločin většinu svého mladého života. Že ho nejspíš kdysi jako zkoprnělého a vyděšeného kluka nějak přesvědčila, aby nic neprozradil, protože to udělala jen kvůli němu. Že otcova smrt je jeho vina.

Sofie se posunula ke Crispinovi a jemně ho pohladila po paži. Díval se nahoru na matku a tiše řekl: „Ani jako malý kluk jsem nevěděl, jestli se mám modlit, abys nebyla šílená, nebo jestli mám naopak doufat, že jsi.”

„Budeme mít spoustu času rozhodnout, jestli patří do Bedlamu, nebo do Newgate, až propustí Pamelu,” řekl temně Connor. „Co ode mne chcete?” zeptal se jí.

Hlas lady Astrid byl ledově klidný. „Jste ze Skotska. Výměnnému obchodu tedy asi rozumíte. Podmínky jsou jednoduché: její život za váš.”

Connor se ušklíbl: „Co máte v plánu, ženská? Zastřelit mě tady před všemi těmi svědky, včetně vašeho vlastního syna? To snad není váš styl, ne? Vy si obvykle ty své liliově čisté ručičky špinit nechcete, nemám pravdu?”

„To nebude potřeba.”

Pamela se začala ještě víc cukat, oči plné slz ho prosily.

„Vím, jak přecitlivělé umějí být londýnské úřady, především, když je má pod palcem muž jako můj bratr,” řekla lady Astrid. „Říkala jsem si, že by dnešek nemusel proběhnout podle mých představ, tak jsem radši kontaktovala starého rodinného přítele, muže, který vždy respektoval zákon a odpovědnost, jež mu byla králem propůjčena.”

Connorova ruka pevně sevřela pistoli, když se z trosek znenadání vyrojily dva tucty rudokabátníků, muškety připravené k výstřelu. Za malou chvilku byl i se svou skupinkou nenáviděnými

vojáky obklíčen. Jejich řady se rozestoupily jen natolik, aby mohl projít jejich velící důstojník.

„Na plukovníka Munroea si jistě pamatujete,” řekla lady Astrid, jako by je představovala na čajovém dýchánku. „Jak jsem vyrozuměla, velmi jste ho během vašeho posledního setkání zaujal.”

Connor viděl v důstojníkově tváři škodolibou radost a vzpomněl si, jak stál s Pamelou po boku na sluncem zalité louce. Vzpomněl si, jak odvážně se plukovníkovi postavila a vášnivě Connora bránila, ačkoliv neudělal nic, čím by si to byl zasloužil.

Plukovník si založil ruce za zády a postavil se do svého typického postoje, ve kterém vynikly jeho křivé nohy. „Musím říct, že mám radost, že vás zase vidím.”

Connor se na něj ušklíbl: „Já bohužel něco podobného říct nemůžu.” Lady Astrid se na oba zářivě usmívala. „Plukovník Munroe se laskavě uvolil odvézt vás zpátky do Skotska, kde se budete před

soudem zodpovídat za své četné zločiny.” Brodie potichu zavrčel.

„A být vámi,” dodala, „nedoufala bych, že vás můj bratr zachrání. Ani jeho prsty nedosáhnou až do Skotska. Ale nedělejte si starosti, postarám se, aby vaše malá kurvička dostala odměnu, kterou měla slíbenou. Věřím, že si z ní v posteli vysloužila každičkou minci.”

Connor se otočil v širokém kruhu, rozhlížel se, pistolí při tom mířil posupně na všechny vojáky, kteří je obklíčili, a zvažoval, jak na tom jsou.

„Ale jistě, pokud chcete, klidně bojujte,” ujistila ho lady Astrid a lehce přitom mávla rukou. „Ale musím vám připomenout, jak lehce by mohl některý z výstřelů při přestřelce zasáhnout vaši snoubenku.”

Connorovi bylo jasné, že by k žádné přestřelce nedošlo. To by jen nohsled lady Astrid zmáčkl kohoutek a prostě by Pamele tu její krásnou a chytrou hlavu ustřelil.

Ve chvíli, kdy se jeho pohled vrátil k Pamele, neviděl už žádného Munroea. Ani vojáky. Ani lady Astrid. Byli tam jen oni dva.

Connor se na ni usmál stejně, jako se jeho matka usmála na Daveyho Kincaida v momentě, než vypálila kulku, která ukončila

její život. Celým srdcem, celou svou duší a s hlubokou nadějí, že jednou budou znovu spolu, když ne v tomhle, tak určitě v příštím životě.

Pamela dusila hluboko v hrdle vzlyky, slzy se jí řinuly po tvářích a vsakovaly se do roubíku. Vrtěla hlavou a snažila se svému vězniteli vytrhnout a tiše prosila Connora, aby to, k čemu se chystal, nedělal.

Zaslechl, jak Brodie zavrčel a Sofie polkla, když položil pistoli a pomalu zvedl ruce. Vojáci se kolem něj začali hemžit, zkroutili mu silné ruce za záda a zaklapli mu na nich želízka.

Když ho vyváděli z divadla a z Pamelina života, už se na ni znovu nepodíval; hleděl jednoduše přímo před sebe.

Catriona Wescottová zírala na dopis ve svých rukách přes třpytivý závoj slz. Sluha ho doručil jen před malou chvílí. Zrovna se s manželem chystala připojit k jejich dvěma malým zlatíčkům a jít si na chvilku odpočinout. Děti byly ještě pořád zachumlané v pokrývkách a tvrdě spaly. Šťastné, beze špetky tušení, že matku něco rozrušilo.

„Copak se děje, drahoušku?” zeptal se Simon. Stál vedle postele, zelené oči ztemnělé starostí.

Vzhlédla, aby viděl, že to jsou slzy radosti, ne smutku: „To je od bratra. Od Connora. On žije!”

Simon se naklonil nad postel a zatímco třesoucíma se rukama otvírala dopis, mírně jí tiskl rameno. Connor zmizel z jejího života před více než čtrnácti lety a z jeho vlastního před více než pěti. Od té doby, co se vrátili do Skotska a nastěhovali se do hradu Kincaid, snažila se po něm Catriona pátrat, ale neuspěla. Muži z klanu, kteří ho dříve více než deset let doprovázeli při výpravách a kteří teď pracovali pro ni, ji všichni varovali, že když Connor Kincaid nechce být nalezen, nebude.

Roztrhla roztřesenýma rukama obálku a do očí se jí nahrnuly nové slzy, když uvnitř našla známý rukopis.

Koťátko,

nemám, jak bych zjistil, jestli ti došly všechny ty dopisy, které jsem ti posílal před lety, když jsi byla ještě malá holčička. Je mi jasné, že tenhle dopis může být trochu šok.

Chystají se mě za všechny mé zločiny pověsit, a až bude po mně, budou ti někteří tvrdit, že jsem byl špatný chlap. Já ti ale chci říct, že láska dobré ženy ze mě udělala lepšího člověka, i když snad jen na krátkou dobu.

Možná pro tebe taky bude šok, že jsem viděl, v jakou ženu jsi vyrostla ty, a že při tom moje srdce zpívalo pýchou. Řekni tomu svému pohlednému Angličanovi, že jestli na tebe nebude hodný, budu se vracet z hrobu a strašit ho. A pokud jde o ty tvoje dvě nádherné děti, nenech je nikdy zapomenout, že nejsou jen z rodu Wescottů, ale taky Kincaidú.

Až tu nebudu, možná uslyšíš taky nějaké řeči o naší matce, ale ty si jen pamatuj, že máš všechny důvody být na ni hrdá. Byla skutečnou dámou ve všech významech toho slova, stejně jako ty. Spánembohem, drahé koťátko,

navždy tvůj oddaný bratr Connor

Catriona pozvedla zoufalé oči k manželově tváři: „Simone, musíme

něco podniknout. To je dopis na rozloučenou. Oni ho chtějí pověsit!”

Když mu na zápěstích zaklapla želízka a vyvedli ho z vězení, zašilhal Connor na strohou siluetu šibenice. Byla mu stejně důvěrně známá jako blízký přítel nebo dlouholetá milenka. I během těch krátkých šťastných momentů, které našel v Pamelině náruči, tak jako tak stejně vždycky věděl, že si na něj někde počká, aby ukončila jeho cestu.

Tohle byl tanec, u kterého znal všechny kroky.

Šel mezi dvěma vojáky a mírný vánek mu cuchal vlasy. Bylo jedno z těch nádherných odpolední, jaká na Vysočině bývají. Po baldachýnu modrého nebe pluly nadýchané obláčky, někde v dálce zpíval skřivan a těžká vůně kaledonských borovic provoněla každičký nádech.

Connor se hluboce nadechl, věděl, že je to jedna z jeho posledních šancí. Zamračil se, protože mu přišlo, jako by ve větru zavoněl závan šeříku. Poslední, čeho bude ve svém životě litovat, bude to, že už nikdy neucítí tu omamnou vůni Pameliných vlasů, nikdy už neochutná její sladké rty.

Ani jí vlastně nikdy neřekl, jak strašně moc ji miluje. Řekl to dveřím její ložnice, ale tušil, že to se v konečném účtování tak úplně nepočítá.

On a jeho doprovod s kamennou tváří došli k šibenici příliš rychle. Connorův zrak zabloudil po širokých dřevěných schodech nahoru, kde uviděl kata v kápi, jak na něj čeká na vrcholu lešení. Uměl čekat dlouho, ale ne donekonečna. Connor na malý okamžik zavřel oči a znovu zaslechl vrzání oprátky, jak se proti modrému nebi houpalo tělo jeho otce. Musel oči zase otevřít, když ho jeden z vojáků tvrdě popostrčil vpřed.

Začal stoupat po schodech a kat si založil ruce na prsou. Měl vestu bez rukávů, která odhalovala vystupující svaly.

Connor už došel skoro nahoru, když zaslechl výbuch radostného brebentění a zabublání ženského smíchu. Otočil se a uviděl dav dobře oblečených čumilů, kteří proudili na trávník rozkládající se kolem šibenice, v rukách slunečníky a piknikové košíky. Všechny ženy měly na hlavě čepce a muži klobouky, aby měli obličeje ve stínu a chránili si světlou jemnou kůži před odpoledním sluncem.

Ušklíbl se. Měl vědět, že se Angličani přijdou podívat, jak ho budou věšet. Pokud šlo o ně, neznali lepší zábavu než se podívat, jak se skotský krk láme v oprátce. S tím se nedal srovnat ani hon na lišku, ani dostihy.

Nevěřícně a znechuceně zavrtěl hlavou, když si na klíně rozprostřeli ubrousky a začali chystat svačinky. Jestli nebude mít to štěstí, aby si zlomil vaz hned při počátečním pádu, budou moct sledovat, jak se dusí, škube sebou a z posledních sil kope nohama, zatímco oni budou upíjet víno nebo ukusovat čerstvé sušenky.

Zadíval se na muže, který celý proces klidně sledoval z balkónu vězení, a věděl, že plukovníka Munroea ohromně těší, že bude mít pro jejich malou frašku publikum. Třeba z toho dokonce vy tříská povýšení od nadřízených.

Vojáci ho dovedli k propadlu a kat zaujal pozici u páky. Otvory v kápi, která mu zakrývala hlavu, mu svítily oči.

Když Conorovi nabídli podobnou masku, zavrtěl hlavou. Poté, co viděl umírat své rodiče, nehodlal se před svou vlastní smrtí skrývat. Opustí tento život tak, jak ho žil - s očima doširoka otevřenýma a upřenýma ke svobodě, kterou slibují oblaka.

Jeden z vojáků mu právě přetahoval smyčku přes hlavu, když dole vznikl nějaký rozruch.

Connor se zadíval proti slunci a uviděl štíhlou ženu, která se prodírala davem čumilů. Měla na sobě dlouhou černou pláštěnku s kapuci, jako by už držela smutek.

Běžela k vojákům rozestaveným pod lešením a jednoho z nich popadla za předek červeného kabátu. V hlasu jí zněla hysterie: „Musím ho vidět! Je to můj bratr a já ho neviděla dobrých patnáct let.” Její hlas hrozil přerůst v pláč: „Prosím, musíte mě nechat, abych se rozloučila!”

Connor cítil, jako by mu trhali srdce vedví. Neměl šanci zjistit, jestli jeho dopis ke Catrioně dorazí dřív, než zemře. Když viděl její muka, skoro ho mrzelo, že se to povedlo.

Když jí mladý voják pevně setřásl ruce z předku své uniformy a znechuceně se podíval na kolegu, padla na kolena a objala mu nohy.

„Prosím, pane, já prosím! Jestli v sobě máte aspoň kousek křesťanské lásky, necháte mě, abych ho na rozloučenou aspoň políbila.”

„Nechte tu žábu, ať se s ním rozloučí!” zavolal někdo z davu.

„Jedna pusa ničemu neublíží,” vykřikl někdo jiný. „Konec konců, víc už si jich neužije.”

Lidé se rychle přidali a začali pískat, protože ženiny prosby posunuly sympatie na Connorovu stranu.

„Plukovníku?” mladý voják se obrátil na svého velitele a tvář měl

zčervenalou nejistotou.

Connor věděl stejně dobře jako plukovník, jak moc by uškodilo velitelově pověsti, kdyby se rozneslo, že odmítl dát šanci sestře odsouzeného, aby se rozloučila. „Dobrá,” štěkl Munroe. „Ale ať si pospíší. Kincaid už mě stál až příliš mnoho času.”

Catriona pomalu stoupala po schodech - hlavu skloněnou, tvář stále zakrytou kapuci - a dav zdvořile zmlkl. Connor nechtěl, aby si ho

sestra pamatovala s rukama spoutanýma za zády a oprátkou na krku, ale nebylo nic, co by s tím mohl udělat.

Ztuhl, když mu obtočila štíhlé ruce kolem pasu a nos mu zaplnila v téhle situaci těžko uvěřitelná vůně šeříkové vody. Zaklonila hlavu a odhalila uličnický úsměv a dvě zářivé jantarové oči.

„Zdar, bratříčku,” zapředla chraplavě, „chyběla jsem ti?”

Na mučivý moment měl Connor pocit, že se mu zastaví srdce a ušetří tak rudokabátníkům námahu s jeho pověšením. Napjal ruce v poutech, protože mučivě toužil Pamelu obejmout, i když věděl, že by z ní měl za to, že podstoupila tak strašné riziko, vytřást duši.

Sklonil ústa k jejímu uchu a horečně zašeptal: „Ty ses zbláznila, miláčku. Jestli tě Munroe pozná, nebude se rozpakovat a skončíš hned vedle mě.”

Přejela mu rty po krku a neodolatelně měkce laskala staré šrámy po provaze, na které tam narazila. „A přesně tam chci skončit, vedle tebe… v posteli.” Aby zmátla vojáky, tlumeně zalkala, uchopila ho pevněji v pase a zabořila mu tvář do košile.

Connor se málem nahlas rozesmál. Stál tady, skoro u samých bran pekla, a stejně měla moc ho vzrušit. A co teprve měl říkat, když mu do ruky vsunula klíček od pout, který ukradla ubohému vojákovi pod lešením.

Pevně ho sevřel v pěsti, aby si ho nevšimli vojáci. „A teď mám udělat co?”

11Čekej,” zašeptala. Znovu zaklonila hlavu a zadívala se na něj s otevřenou touhou. „A co ten polibek, který mám slíbený?”

Connor věděl, že by ji měl políbit jen jemně, bratrsky. Tak se to od něj očekávalo. Jenže o tomhle momentu se mu během těch dlouhých dní, kdy ho od ní odvedli, zdálo příliš často. Příliš mnoho dlouhých

nocí se mu zdávalo o chvílích, které strávil v jejím náručí. a posteli. Jestli měl tohle být jejich poslední polibek, byl odhodlaný políbit ji tak, aby si to pamatovala po zbytek života.

Věděl, že riskuje úplně všechno. Předklonil se, otřel se rty o její, přiměl ji otevřít ústa a nechal se opájet její sladkostí. Odpovídala mu s něžnou prudkostí, která chutnala po lásce a naději a všech těch snech, kterých se musel vzdát té noci, kdy mu zemřeli rodiče.

Dav na trávníku začal hlučet a pískat a jeden z vojáků na lešení dloubl do žeber svého kolegu, který jen valil oči: „Ti dva si museli být fakt blízký.”

„Stačí,” houkl znechuceně Munroe. „Hned tu ženu odveďte. Taková divošská chátra, jako jsou tihle dva, jen ničí pověst slušným bohabojným Skotům.”

Dřív než se jí mohli vojáci dotknout a odtáhnout ji pryč, ucouvla Pamela od Connora sama. S důstojností sestry, která bude v nejbližší době truchlit, si upravila kapuci pláště, sklonila hlavu a sestoupila po schodech.

Zmizela v davu, aniž se ohlédla. Nebýt chladného klíčku, který Connorovi propaloval díru do dlaně, mohl by si myslet, že si ji jen představoval. Že kat už zatáhl za páku a jeho mozek hladovějící po kyslíku pro něj vykouzlil poslední nádherný, horečnatý sen.

„Vyřiďte to s ním,” křikl Munroe a pevně sevřel zábradlí balkónu.

„Chladne mi čaj.”

Vojáci ustoupili ke stranám lešení. Kat položil ruku na páku. Až teď zahlédl Connor, že se mu na vystouplých svalech svíjí povědomé tetování v podobě hada. Zvedla se v něm vlna naděje a lehce se pousmál.

Ten úsměv vymizel s prvním zlým výkřikem: „Pověste toho bastarda!”

„Natáhněte mu ten mizerný krk!”

„Pověsit! Pověsit!” začali unisono křičet přihlížející dav a pomstychtivost stále sílícího skandování znejistěla i vojáky.

Connor viděl, jak jeden z čumilů sáhl do piknikového košíku, vytáhl jasně červené rajče a hodil. Viděl, jak letí vzduchem, a připravil se na úder, protože nemohl uhnout.

Jenže rajče trefilo do tváře vojáka, který stál hned vedle, a ten překvapeně vyjekl. Stále si ještě vytíral rajčatovou hmotu z očí, když kolem Connora proletěla velká hlávka zelí a udeřila druhého vojáka tak tvrdě, že ho prostě z lešení smetla. Najednou byl vzduch plný létajícího ovoce a zeleniny a všechno to mířilo přímo na nešťastné vojáky. Zanedlouho se tam všichni motali a kleli, napůl oslepení a zcela vyvedení z míry.

Connor si okamžitě odemkl želízka. Jakmile pouta cinkla o lešení, stáhl si Brodie kápi a hodil mu pistoli. Uprostřed známého úšklebku mu zasvítil zlatý zub.

Connor užasle sledoval, jak dav využil zmatku, který vyvolal. Upustili slunečníky, jediným pohybem smetli z hlavy klobouky a čepce a najednou se ukázalo, že to jsou většinou muži. Když teď sáhli do piknikových košíků, nevytáhli zeleninu, ale pistole. Pistole, které hned namířili na anglické vojáky.

Connor zamířil vlastní zbraní na balkón, ale zjistil, že je prázdný. Pokud za sebou Munroe neměl batalión vojáků, byl vždycky zbabělec. Connor zahlédl koně s osamělým jezdcem oděným v červeném kabátě, jak kalupem mizí v oblaku prachu dolů silnicí, a věděl, že plukovník vychytrale a bez zaváhání utekl. Dal přednost útěku, aby přežil a mohli se utkat jindy.

Když Connor a Brodie pomalu sešli ze schodů, odhodili vojáci váhavě zbraně. Uvědomili si, že je protivník v početní převaze a má i víc zbraní. Pak už stačila jen hrstka mužů, aby je obklíčila a nahnala ke strážnici, kde je mohou držet pod zámkem dost dlouho, aby dav nepropadl vzteku a rovnou je všechny nepověsil.

Connor si zastrčil pistoli za pas kalhot. U paty kopce se objevila nějaká žena, odhodila těžkou černou pláštěnku a rozběhla se do stráně a do jeho náruče, tvář rozzářenou radostí.

Connor ji vyzvedl do výše, přitiskl ji k sobě a točil se s ní v divokém kruhu. „Ty blázínku! Vždycky jsem říkal, že máš víc odvahy než rozumu, a teď jsi to všechno potvrdila.”

Když ji váhavě postavil na nohy, zářivě se na něj usmála: „Neměli jsme jinou možnost. Vévoda pro tebe získal u krále milost a je na cestě sem, ale věděli jsme, že nedorazí včas. Museli jsme něco podniknout.”

Zamračil se na ní: „Takže ses rozhodla prostě sem rychle přijet a zachránit mě sama.”

„No, ne tak docela.”

Ustoupila stranou, aby se mohl poprvé pořádně rozhlédnout po všech zachráncích. Nejdřív zahlédl Crispina obklopeného asi tuctem sebevědomých hejsků, z nichž většina se pořád ještě nadšeně křenila.

Crispin se přiloudal a ukázal na kumpány palcem: „Bordely a hazard už je většinou nudí, tak stáli o nějakou vypečenější výzvu než jen házet kolemjdoucí do kobylinců.”

„A ty?” zeptal se Connor. „Ty ses taky nudil?”

Crispin pokrčil rameny a dal si záležet, aby se tvářil pokud možno nezúčastněně: „Podle mě to bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat po tom, co ti provedla matka.”

„S lady Astrid už si nebudeme muset dělat starosti,” ujistila ho Pamela a rozpačitě se podívala na Crispina. „Když vévoda zjistil, co udělala, nechal ji zavřít do Bedlamu. Má tam své vlastní pokoje a soukromou ošetřovatelku. Věřil, že je to laskavější než Newgate.”

Connor se zadíval na rozstříknuté rajče, jehož stopa se táhla Crispinovi od tváře až na náprsenku. „Trefil tě spojenec, bratránku?”

„Ne tak úplně spojenec,” zúžily se Crispinovi oči. „Obávám se, že

někteří z nás neumějí pořádně mířit.”

„Přesně naopak,” ozvala se Sofie, a zatímco se k nim elegantně nesla, točila si polámaným parapletem. „Někteří umějí mířit úplně přesně.”

„Takže jsme si kvit?” zeptal se Crispin a stíral si rajče z tváře. „To bych nemyslela. Pořád je tu ještě ta zmínka o příšerné herečce.”

„A o příšerném chlapovi.”

„Ale ty jsi příšerný chlap.”

„Jsem lepší chlap, než ty jsi herečka.”

Sofie v sobě potlačila rozzuřený výkřik, otočila se na podpatku a vyrazila pryč s Crispinem v patách.

Pamela povzdechla: „Myslíš, že mu to někdy odpustí?”

„Jestli je chytrá, tak ne,” odpověděl Connor se znalecky drzým mrknutím. „Ale měli jsme ho asi varovat ohledně toho slunečníku.”

Přestal se usmívat, když k nim došla druhá skupina a on začal pomalu rozpoznávat mnohé z mužů svého klanu. Byli to ti, se kterými podnikal nájezdy, než se z něj stal lupič. Mladý Callum, už ne vytáhlý kluk, ale muž. Pohledný Donel, kterého jeho proříznutá pusa nejednou dostala do maléru. Vytahovačný hromotluk Kieran, nejdražší přítel, jakého kdy měl. A celá řada dalších, kteří mu kdysi byli blízcí jako bratři.

„Kde…,” vypověděl mu hlas, „kde j ste se tu vzali?”

Pamela odstoupila a muži se rozdělili, aby mohl spatřit ženu ve stylovém růžovém čepci. Stydlivě k němu došla a za ní se držel vysoký ramenatý zlatovlasý muž, který se na Connora díval více než ostražitě.

Když žena zvedla hlavu, takže uviděl její tvář pod čepcem, zadrhl se Connorovi dech. Kdysi ji znával jako pihaté roztomilé dítě se spletí rudých vlasů. Teď z ní byla čarokrásná mladá žena se zbožňujícím manželem a dvěma vlastními roztomilými dětmi. „Koťátko,” zašeptal a třesoucí se rukou jí pohladil tvář.

„Jsi jediný, kdo mi tak kdy směl říkat, víš to?” řekla Catriona a v zamžených šedých očích jí zářily slzy. „Když jsem tě zahlédla v Londýně, myslela jsem, že jsem se zbláznila. Myslela jsem, že jsem si tě vyčarovala ze vzduchu, protože jsi mi pořád tak strašně chyběl. Ale pak jsme se rozjeli sem, abychom jim zabránili v té popravě, a cestou jsme narazili na Pamelu a její muže. A já zjistila, že jsi to byl skutečně ty.”

Nádherná tvář se jí stáhla, když se mu vrhla kolem krku stejně, jako to dělávala jako malá holka. Connor pevně zavřel oči a přitiskl ji k sobě. Když ji naposledy takhle držel, byli oba jen vyděšené děti, které v tom šíleném světě neměly nic než jeden druhého. Ale až teď od sebe odstoupí, mají ještě jiné náruče, do kterých se mohou uchýlit.

Váhavě ji vrátil manželovi a díval se, jak ten pěkný Angličan vytáhl z kapsy perfektně nažehlený kapesník a podal jí ho.

Muži se několik minut navzájem měřili, než Simon konečně promluvil: „Hodně se mi ulevilo, že se nemusím bát, že se budeš vracet z hrobu a strašit mě.”

Connor si ho prohlížel přivřenýma očima: „Kdyby ses k ní kdykoliv zachoval špatně, můžu tě na tomhle světě pronásledovat mnohem snáz.”

Simon se líně pousmál: „Víš, strašně se těším, až se uvidíš se svým jmenovcem. Když ho nutíme, aby si šel umýt uši, umí se náš malý Connor mračit stejně zuřivě jako ty.”

Ještě se pochechtával, když odváděl manželku do stínu blízkého jilmu. Connor zůstal stát s otevřenou pusou.

Pamela se do něj zavěsila a on řekl: „Mají syna jménem Connor. Ty jsi to věděla?”

„Věděla. A holčičku jménem Francesca,” dodala tiše.

„Francesca, “zašeptal.

Bylo to stejné jméno, pod kterým on i Catriona znali svou matku. Uchovávala si před ním své tajemství hluboko v srdci a nedovolila mu, aby se o ní dozvěděl tolik, kolik by býval chtěl. A zemřela příliš mladá, než aby ji znal tak dlouho, jak by býval chtěl. Ale to, že ji vůbec znal, si pokládal za velkou čest.

Něco ho napadlo a otočil se k Pamele: „Pokud tady Catriona celou tu dobu byla, proč jsi předstírala, že jsi moje sestra?”

„Ale no tak! Bylo mi přece jasné, že sehraju roli tvé sestry mnohem líp než ona.”

„To jistě. Ten polibek byl velmi přesvědčivý.” Dala si ruce v bok: „To ty jsi líbal mě.”

„Až poté, co sis o to řekla. A taky musím zdůraznit, že jsi mi to oplácela. S velkou dávkou sesterského nadšení.”

„Vždycky jsem si moc přála bratra,” připustila.

Vzal jí hlavu do dlaní a přejel jí palcem přes měkké rty. „A co manžela? O něco takového bys nestála?”

„Hmmmm. Nejsem si jistá. Teď když se tvému otci daří natolik dobře, že už nemusí jen sedět v křesle a stačí mu hůlka, ze mě asi ještě dost dlouho nebudeš moct udělat vévodkyni.” Povzdychla. „Nejsem si jistá, jestli mi za to titul pouhé markýzy stojí.”

Connor ji se zasténáním popadl do náručí. „Copak jsi zapomněla, že jsme zpátky ve Skotsku, ženská zlobivá? Jestli mou nabídku odmítneš tentokrát, umluvím Brodieho, aby mi tě pomohl unést a s pistolí v ruce

tě přinutit, aby sis mě vzala. A pak si tě řetězem uvážu k posteli, dokud tě nepřesvědčím, že tam patříš.”

„Což by, jestli mi správně slouží paměť,” řekla Pamela bez dechu,

„pravděpodobně zabralo maximálně tři minuty.” Stydlivě sklopila oči.

„Když už to musíš vědět, říkala jsem si, že bychom se asi měli zastavit na zpáteční cestě do Anglie v Gretna Green, v té vesnici, kde může kdokoliv oddávat uprchlé páry, a poprosit tam o tu službu nějakého kováře. Nerada bych, aby se naše první dítě narodilo jako nemanželské.”

„Naše první dítě?” zarazil se Connor. Pak mu to pomalu došlo a

zůstal v úžasu stát s otevřenou pusou.

Šťouchl ji prstem do brady, Pamela přikývla a v těch neobyčejných očích se jí třpytily slzy radosti. „Obávám se, že tvoje snaha získat ode mě dědice, jak nejdřív to bude možné, padla na úrodnou půdu.”

Opatrně natáhl ruku a sáhl jí na břicho v úžasu, že uvnitř jejího těla roste dítě, které spolu počali.

Usmívala se na něj skrz slzy. „Jestli to bude kluk, myslíš, že tvůj otec bude trvat na tom, abychom ho pojmenovali Percy?”

„Jestli ano, bojím se, že ho budu muset zastřelit.”

Pamela se nahlas rozesmála, když ji popadl do náruče a celou její vzhůru zakloněnou tvář jí zlíbal.

Jejich radostné objetí přerušil znechucený hlas: „Páni, v životě bych si nemyslel, že něco takového uvidim.”

„Co tím myslíš, Brodie?” zvedl Connor neochotně hlavu.

Skot potřásl hlavou, až mu v předstíraném nesouhlasu poskočily na hlavě copánky. „Connor Kincaid se vzdává Anglánům, aniž by se aspoň pokusil bojovat.”

„Ale on bojoval docela houževnatě,” ujistila ho Pamela a pohladila Connora po hrudi.

„To jsem teda bojoval,” řekl Connor. „Ale i ten nejudatnější a nejodvážnější bojovník pozná, kdy přišel čas složit zbraně.”

Nevěnoval pozornost Brodieho odfrknutí a drtil Pameliny rty v něžném i divokém polibku. Radostně se vzdával svobody a svou budoucnost vkládal do rukou krásné Angličanky, která dobyla jeho srdce.

EPILOG

Pamela zrovna nesla na terasu podnos s kusem kouřícího koláče, když se jí mezi kotníky přimotalo baculaté žluté kotě a ona o ně málem zakopla. Zatímco se snažila znovu nabýt rovnováhy a tiše si pro sebe sakrovala, sedlo si kotě stranou, začalo si olizovat přední tlapku a ublíženě se na ni dívalo, jako by sem schválně přišla s úmyslem rozdrtit ještě před polednem jedno nebo dvě koťata podpatkem.

Kotě a jeho čtyři sourozenci milovali, když se jim mohli motat pod nohama, a využívali k tomu doslova každou příležitost. Každých pár kroků nebo i kratičká pochůzka dolů po schodech se měnily v nácvik umění přežít. Aspoň že kočičí matka se spokojila s celodenním lenošením na nevysoké kamenné zídce obklopující terasu a blahem, které jí poskytovalo teplé zářijové slunce.

Pamela by možná nebyla tak nešikovná, kdyby se necítila tak obrovská. Ale dítě, které v sobě nosila, jako by rostlo stejně rychle jako koťata.

Přistoupila ke stolu z tepaného železa, kde Connor zapisoval čísla do sady účetních knih vázaných v kůži, přidržela plech před sebou a hrdě mu ho ukázala: „Koukni, miláčku, upekla jsem ti koláč.”

„Probůh, už zase?” lekl se Connor.

Odstrčila tácem knihy stranou a položila ho na stůl. „Tenhle se mi myslím povedl zatím nejlíp.”

„No, proti tomu se nedá nic namítat,” řekl a váhavě šťouchl prstem do kusu těsta. „Víš, já jen nechápu, proč nenecháš pečení koláčů na kuchařce. Konec konců, vévoda ji poslal z Londýna až sem k nám právě proto, aby nám vařila.”

„A kdy by to stihla? Co se s Brodiem potají vzali, nedokážu ani jednoho z nich dostat z postele.”

Connor ji objal kolem pasu, přitáhl si ji na klín a políbil na krk.

„Třeba bychom si z nich měli vzít příklad.”

Pamela ho objala kolem krku a zachvěla se radostí. Connor její tělo miloval, když pro něj bylo nové, a miloval ho ještě víc teď, když v něm

rostlo jejich dítě. Poznala aspoň jednoho Skota, který má nenasytně živočišný apetit, a velmi si užívala, že ho při každé příležitosti umí uspokojit.

Opřela mu hlavu o rameno, a když se zadívala na dech beroucí výhled před sebou, cítila se vyhřátá a spokojená jako ta kočičí matka.

Konečně měla svůj dům u moře. Kdo by si pomyslel, že jedno z vévodových sídel leží na východním pobřeží Skotska? Kamenné panské sídlo sedělo majestátně na útesu, shlíželo na Severní moře a bylo tak rozsáhlé, že se stále ještě ona nebo Connor občas ztratili a museli jeden k druhému hledat cestu.

Na napraveného lupiče se Connor celkem dobře přerodil do role majitele panství. Několik posledních měsíců strávil tím, že nabízel skotským nájemcům, aby se vrátili zpět na pozemky, a učil je, jak se starat o ovce, které je původně vytlačily. Po jeho příkladu se začalo několik místních anglických vlastníků půdy chovat podobně.

„Dostala jsem dnes dopis od Sofie,” informovala ho Pamela.

„Přijede na Vánoce.”

„No ne,” odpověděl, „já dostal dopis od Crispina. Prý taky přijede na Vánoce.”

„Neboj se, nic jí neřeknu. Bude to překvapení,” řekla Pamela a už si škodolibě představovala sestřinu reakci. „Myslím, že Crispin omdlí, až zjistí, že přemluvila vévodu, aby ji poslal do Paříže studovat herectví hned, jak válka oficiálně skončí.”

Connor se ušklíbl. „Jestli zase vyleze na jeviště, neomdlí jen Crispin.

Jen aby se Francouzi nerozhodli vrátit se ke gilotině.”

Pamela začala na prstech počítat potenciální hosty. „Takže jestli přijedou na Vánoce Sofie a Crispin a Catriona a Simon a jejich děti a lidi z tvého klanu i s rodinami a vévoda, bude nás tady docela dost.”

Connor jí jemně položil ruku na impozantně vyduté břicho: „Když budeme mít štěstí, přidáme k nim všem před svátky ještě jednoho hosta.”

„Jistě, malého Percyho!”

Podíval se na ni tak, že byla ráda, že už nenosí pistoli. Aspoň ne pořád.

Lehce ho políbila, aby se tak nemračil. „Když to bude kluk, bude se jmenovat po tvém otci David a říkat mu budeme Davey,” řekla s odkazem na muže, který kdysi poskytl jeho matce budoucnost a lásku, ve kterou doufala.

„A když to bude holka,” ujistil ji Connor, „budeme jí říkat Marianne po tvé matce.”

Opřela si o něj tvář a dívala se na bouřlivé moře. „Nenudíš se

někdy, miláčku? Nestýská se ti po loupežnickém životě?”

„To se ptáš vážně? Tady mezi těmi krvelačnými koťaty a tvými koláči přináší každičký den nová dobrodružství. To já se asi víc bál, že pro ženu jako ty, zvyklou okrádat muže o dědictví. a o srdce, bude tenhle způsob života příliš usedlý.”

„No, třeba teď v tuhle minutu se možná trošičku nudím,” přiznala a zlehka ho kousla do ucha. „Možná bych potřebovala nějakého velkého silného lupiče, aby mě odnesl a dělal si se mnou, co se mu zlíbí.”

„O to si nemusíš říkat dvakrát, miláčku.”

Vyjekla, když ji Connor popadl do náruče a vyrazil přes terasu. Nesl ji tak zlehka, že ani neměla pocit, že má teď rozměry malého slona.

„Pozor!” vykřikla, když se jim do cesty vyřítilo jedno z koťat. Překročil ho, aniž by zpomalil. Byl stejně jako ona lačný vrhnout se do dalšího dobrodružství.