Teresa Medeiros

Lennox Family Magic 1. - Tajemná nevěsta

Média nedala nástavbě, která zabírala čtyři sta metrů čtverečních na vrcholu Lennox Toweru, přezdívku Pevnost pro nic za nic, pomyslel si, když už potřetí přestoupil z výtahu do výtahu, zasunul kartu s bezpečnostním kódem do ovládací skřínky a stiskl tlačítko devadesátého pátého poschodí.

Výtahové dveře se s tichým zasyčením otevřely. Copperfield odolal pokušení zahledět se na třpytivý noční obzor Manhattanu. Přešel po neutrálně bezovém koberci a strčil do dveří na vzdálenějším konci apartmá.

„Pojď dál,“ ozval se suchý hlas. „Neobtěžuj se s klepáním.“

Copperfield hodil ranní vydání Timesů na chromovaný stůl a zabodl prst do titulku. „Právě jsem se vrátil z Chicaga. Zatraceně, co to má znamenat?“

Pár ledově šedých očí přelétl od blikajícího kurzoru na počítačové obrazovce k pomačkaným novinám. „Myslel bych, že to nevyžaduje žádné vysvětlení. Nemohl jsi přece být celá ta léta mým poradcem pro styk s veřejností, aniž by ses nenaučil číst.“

Copperfield hleděl rozzlobeně na muže, kterého považoval pětadvacet let za přítele a sedm za chlebodárce. „Číst umím docela dobře. Dokonce i mezi řádky.“ Aby to dokázal, popadl noviny a začal předčítat: „Tristan Lennox - zakladatel, ředitel a držitel největšího počtu akcií Lennoxových podniků - nabízí jeden milion dolarů komukoliv, kdo dokáže existenci magie za hranicemi vědy. Veřejná soutěž se uskuteční zítra dopoledne na nádvoří Lennox Toweru. Výstřední milionářský hoch hledá pouze seriózní uchazeče.“ Copperfield noviny zuřivě zkroutil, jako kdyby symbolicky škrtil svého zaměstnavatele. „Seriózní uchazeče? Proboha! Zítra

svítání budeš mít u dveří všechny provozovatele psychologických SOS linek, podvodníky a GeraMa-vyvrhovače!“

„Geraldo už volal. Dal jsem mu číslo tvého telefonu do bytu.“

„Jak můžeš být tak podlý, když jsem si málem ufaxoval prsty na kost při pokusech vytvořit ti pověst váženého člověka?“

V Tristanových přivřených očích zableskly jiskřičky pobavení: „Dám ti odměnu deset tisíc dolarů, jestli je přiměješ, aby mě přestali nazývat

,miliardářským hochem’. Kvůli tomu si připadám jako Bruče Wayne bez Batmobilu. Právě mi bylo dvaatřicet, takže už nejsem žádný ,hoch’.“

Přesunul svou vrtkavou pozornost na fax. Nepřirozené světlo obrazovky vytvářelo pod jeho lícními kostmi hluboké stíny a vrhalo tajuplnou záři na

nesmiřitelné rysy tváře. Když poklepával hbitým prstem na tlačítko, které mohlo odeslat fax opravňující k převzetí kontroly nad multimilionovým softwarovým konglomerátem, měl Copperfield zoufalou chuť zatahat se za ulízaný ohon vlasů.

„Jak dlouho se hodláš poddávat těmto směšným rozmarům? Než zcela zničíš svou důvěryhodnost? Dokud se ti nebude celý New York smát za zády?“

„Dokud nenajdu, co hledám.“

„Co to je? Nebo kdo to je?“

Tristan ignoroval důraznou Copperfieldovu otázku, jak ostatně činil celých uplynulých deset let. Jediným stiskem vypnul fax

1počítač a zvedl se z otáčecí židle.

Přistoupil k severní stěně, v níž se otevřely dosud neviditelné dveře do šatny dvakrát větší než Copperfieldův podkrovní byt. Skrytá řada svítidel se postupně rozsvěcovala a osvětlovala Tristanovy kroky do místnosti, která se podobala jeskyni. Jelikož se Copperfield obával, aby volání na takovou vzdálenost nevyvolalo skutečnou ozvěnu, neměl jinou možnost, než ho následovat.

Když Tristan spustil automatický nosič vázanek, Copperfield poznamenal: „Někdy si myslím, že záměrně pohrdáš konvencemi. Prostě si chceš každého držet od těla na délku paže, odkud tě nemůže zranit.“ Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. „Jen aby se nezapomnělo na ten starý skandál.“

Zavládlo krátké napětí, v němž bylo slyšet pouze šustění váza mechanicky kroužících po úzké kolejničce.

Tristan nevzrušeně pokrčil rameny a vybral si zeleně pruhovanou kravatu, která mu ladila s oblekem od Armaniho. „Diskreditace šarlatánů je koníček jako každý jiný. Nijak se to neliší od obchodování na burze či sbírání Picassových obrazů.“ Se zručnosti znalce si uvázal kravatu a vrhl na Copperfielda výsměšný pohled. „Nebo svádění bulimických supermodelek bonboniérami Giodiva.“

Copperfield si založil ruce na prsou. „Máš můj byt zase pod dohledem nebo sis tuto mrzkou představu vykouzlil ve své křišťálové kouli? Já jim dávám alespoň čokoládové bonbóny. Pokud si vzpomínám, tak poslední modelka, kterou jsem ti představil, nedostala za své ,ťuťuňuňu ani poděkováno!“

Tristanovým výrazem problesklo něco, co by u méně ostražitého muže mohlo znamenat stud. „Myslel jsem, že jí má sekretářka poslala nějaké květiny.“ Vybral si na mahagonovém podnosu platinové manžetové knoflíčky. „Jestli ti leží v hlavě ten milion dolarů, Cope, tak neplýtvej energií. Jsem poslední člověk, který by očekával, že o tuto prémii přijde.“

„Dobrá. Víš, jak se to říká: V hrudi každého cynika bije srdce vystřízlivělého optimisty.“

Tristan si zapnul manžetové knoflíčky a s nedotknutelnou maskou povznesené netečnosti na tváři se protáhl kolem Copperfielda. „Měl bys vědět lépe než kdokoliv jiný, že jsem v magii už dávno přestal věřit.“

„To tvrdíš ty, příteli,“ zabručel Copperfield pod nosem. „To ty.“ Zkušeným pohledem mrkl na řadu vázanek a vybral si jednoduchou od

Brooks Brothers, která dobře ladila s barvou jeho očí. Strčil ji do kapsy obleku, ale když se otočil, zjistil, že Tristanův odchod spustil automatické ovládání dveří šatny a ty se právě tiše zavřely.

Copperfield se rozběhl a zabušil pěstmi do stěny bez viditelných spár.

„Haló! Pusťte mě někdo odtud! Zatraceně, Tristane! Ty nafoukaný bast…“ Opřel se o neviditelné dveře ramenem a rozchechtal se nevěřícným smíchem. „Tak dobrá, ať se propadnu. Co jiného ještě může dneska dopadnout špatně?“

Zanedlouho to zjistil. Rozptýlené osvětlení naprogramované reagovat pouze na příchod a odchod jeho zaměstnavatele zablikalo a zhaslo.

Dívka ztěžka dosedla na násadu koštěte. Sukně zamotaná kolem kolen odhalovala štíhlá lýtka v černých punčochách. Zbloudilý poryv větru zašustil ve vadnoucím listí a rozcuchal dívce vlasy, takže si musela odhrnout tmavou kadeř z očí. Na pažích jí naskočila husí kůže.

Zahnala myšlenku na zlověstné mraky na obloze, uchopila násadu do obou rukou a pevně stiskla víčka. Jakmile se pokusila vyřknout pracně naučená slova, projela jí stehnem prudká křeč a narušila její soustředění. Zkusila kouzlo zakřičet, ale násada ho neráčila uznat, dokonce se neobtěžovala zareagovat ani sebemenším zachvěním.

Dívčin hlas se proměnil v poraženecký šepot. Narůstající zklamání jí sevřelo hrdlo, až jí vhrkly slzy do očí: Možná klame sama sebe. Možná je přece jen nechopná čarodějka, jak se vždycky obávala.

Uvolnila stažené tkaničky ručně tkaného živůtku, aby se dostala ke smaragdovému amuletu, který měla zavěšený na krku na jemném řetízku. Ačkoliv ho dobře schovávala před zvědavými zraky a kromě okamžiků strašlivého zoufalství si jeho přítomnost vůbec neuvědomovala, stále ji něco nutilo, aby smaragd nosila na srdci jako nějaké znamení hanby.

„Sacre bleu, chtěla jsem jenom letět,“ zabručela.

Násada škubla dopředu a zprudka zastavila. Amulet spočíval chladně a lhostejně na dívčině rozbušeném srdci.

Ze strachu, že si povšimne její nejistoty, pomalu přetáhla zlatý řetízek přes hlavu a sevřela amulet v dlani. Sklonila se nad používáním opotřebovanou násadou a zašeptala: „Chci letět.“

Nic.

Narovnala se a zavrtěla hlavou nad vlastní hloupostí.

Vtom se vrbové koště pod dívčinou nohou zvedlo do vzduchu zůstalo viset. Dívka balancovala na jedné noze. Chvění a divoká lila koštěte na ni tak zapůsobily, až sejí vzrušením naježily jemné chloupky na šíji.

„Leť!“ poručila napjatě.

Koště trčelo mrazivou věčnost nehnuté ve vzduchu. Pak se náhle rozletělo ke korunám vysokých dubů. Vyrazilo do závratné výšky a zase slétlo strmě dolů. Vleklo dívku několik metrů zády po zemi, než vystřelilo do dalšího divokého stoupání.

Dívka výskala radostí. Odmítala myslet na nebezpečí letu na chatrném koštěti nad malou mýtinou. Čím hlasitěji se smála, tím rychleji koště letělo, až se nakonec přece jenom začala obávat, že by skutečně mohlo mýtinu opustit a vydat se ke vzdálenému měsíci, který visel na podvečerní obloze.

S nesmírnou námahou se vytáhla a usedla na koště obkročmo. Trůnila v poměrném pohodlí tak půl tepu srdce. Pak se neobvyklý dopravní prostředek nečekaně zhoupl k cestě vzhůru. Vystřelil rovnoběžně s kmenem nejvyššího dubu a následně předvedl se stejným spěchem let střemhlav dolů. Země se nebezpečně přiblížila a při dopadu se dívka udeřila do překvapeného obličeje.

Lapala po dechu jak treska vyhozená na pláž a modlila se, aby se vzduch slitoval a naplnil její k prasknutí napjaté plíce. Když konečně mohla znovu dýchat, zvedla dunící hlavu a uviděla, že koště leží pár metrů od ní.

Vyplivla z úst kousky listí a nasupeně zírala na koště bez života.

Ale brzy na své znechucení zapomněla, protože pocítila, jak se |í v dlani rozlévá příjemné teplo. Rozevřela třesoucí se prsty. Amulet se koupal v jiskřivé záři. Údivem otevřela ústa, když na ni smaragd dvakrát zamrkal, jako by chtěl stvrdit jejich tajemství, a pak opět potemněl.

Dívka byla příliš zaujata svým objevem, než aby si všimla hubené mužské postavy, která se ukrývala ve stínu stromů. Muž se ušklíbl hrozivě triumfálním úsměvem a zamířil k vesnici. Slabé Světlo vycházejícího měsíce ozářilo elegantní stříbrné nitky na jeho spáncích.

Kdyby se kdokoliv odvážil slečnu Arianu Whitewoodovou upozornit, že provozování čarodějnictví v massachusettské kolonii v roce 1689 může být nebezpečné, pohlédla by mu s drzou nestoudností všech dvacetiletých výsměšně do tváře. Jedinou výjimkou byl její nevlastní otec, k němuž chovala značnou úctu a něco jako afektovanou náklonnost. A tak seděla na židli s vodorovnými příčkami v opěradle, tvář měla otočenou ke kamennému krbu, ruce ostýchavě složené v klíně. S očima otevřenýma dokořán poslouchala jeho tirády proti satanovým služebníkům a černé magii Zdálo se, že nacvičená řeč působí větší nesnáze jemu než dívce v jedné ruce svíral tenkou modlitební knížku a druhou si pročesával ocelově šedivé

vlasy. Pohledem neustále bloudil v místě nad její hlavou.

Arianiny střevíce s přezkami vyklepávaly na podlaze veselý zatímco se nevlastní otec rozčiloval kvůli jakési hloupé která odmítala dávat Goody Hubbinsové něco jiného než mléko. Arianiny oči zalétly k vrbovému koštěti, které nevinně odpočívalo vedle krbu. Veselou vzpomínkou jí pobaveně zacukalo v koutcích úst.

„Ariano!“ vykřikl Marcus Whitewood a jeho pohaslé modré OČÍ zachytily dívčin pohled. „Slyšelas aspoň slovo z toho, co jsem říkal? Dítě, copak si neuvědomuješ, že tvá duše je v obrovském Spolkla povzdychnutí.

„Odpusť mi, otče Marcusi. Zatoulala se v myšlenkách. Jen se modli dál.“ Její znuděná rezignace přiměla Marcuse znovu si pročísnout vlasy.

„Včera mi paní Burkeová tvrdila, že tě její dcera Charity zahlédla oknem, zrovna když si četla v katechismu, a údajně dostala záchvat.“

„Nejspíš záchvat z nudy,“ zamumlala Ariana pod nosem. Neodvážila se Marcusovi říci, že Charity s koňskou tváří zabušila před dvěma dny večer na její dveře a žadonila, aby jí Ariana předpověděla budoucnost z šálku s plesnivými čajovými lístky.

„Z ničeho tě neobviňuji, dcero. Ale myslím, že je pro tebe bezpečnější, když budeš vědět, co se ve vsi povídá. Není to jen tvá duše, co mě znepokojuje.“

Ariana zaúpěla. „Nikdy mě nepřesvědčí, abych se přidala k jejich novému puritánskému náboženství, a oni to vědí. Navštěvuji ta nekonečná shromáždění jen proto, abych ti ulehčila život. Nenávidí mě od prvního okamžiku, kdy jsem vkročila do Gloucesteru.“

Marcusovo zachmuření se rozplynulo. Živě si na ten okamžik vzpomínal, i když se to událo před více než deseti lety. Stál v doku a mačkal klobouk v rukou tak, že se pak už nedal použít. Ze rtů mu spontánně plynula tichá modlitba, když po lodním můstku sestupovala drobná postavička v šarlatové pláštěnce a s unuděnou sebejistotou zkušeného cestovatele svírala v ruce kufřík.

Slova“připravená na uvítanou mu uvízla v krku, když si ho holčičí trpaslík prohlédl od hlavy k patám a zeptal se hlasem o dvě oktávy nižším, než by odpovídalo drobné postavě: „Kde je maminka? Zase utekla?“

Nevlastní dcera od té doby o několik centimetrů povyrostla, ale její chraptivý hlas a pronikavé tmavé oči stále nutily muže, aby polykali slova.

Založila si ruce na prsou s gestem vzdoru, které Marcus moc dobře znal.

„Byla to moje plynná francouzština a nabírané spodničky, co neměli rádi. Moje babička se domnívala, že dítě na cestách má být pěkně oblečeno.“

„Tvoje babička také věřila v čarodějnictví, mladá dámo.“ Zahrozil jí prstem. „Byla to podivínská stará Francouzka, která nakazila tvůj nevinný rozum černou magií.“

„Bílou magií,“ odsekla Ariana. „Babička byla křesťanka. Zlomilo jí srdce, že mě musela poslat pryč. Nepřežila můj odjezd ani o rok.“

Ariana zamrkala, aby setřela záplavu horkých slz z očí. Její drahá tlusťounká babička nevěděla, že posílá Arianu k přísnému nevlastnímu otci, kterého nikdy předtím neviděla, a že dívčina matka zemře dřív, než k ní Ariana dorazí.

Marcus jí zvedl jedním prstem bradu a přinutil ji, aby mu pohltila do očí.

„Slíbil jsem matce, že ti poskytnu dům i jméno. Dokonce i ve chvílích, kdy byla Lilliana tak slabá, že nemohla protože vykašlávala krev, v myšlenkách byla stále s tebou. Chovala v sobě obrovskou naději, že tady pro nás tři vybuduje domov.“

nostalgický úsměv připomněl Arianě obdiv, jaký chovala li i volní matka k tomuto prostému a vyrovnanému muži. Odvrátila zrak, protože se cítila jako vetřelec, jenž pronikl do jeho vášně k ženě, kterou Ariana sotva znala a nikdy neměla ráda.

Marcus ostře odkašlal. „Jsi neviňátko, Ariano. Snadná kořist ďábla, který chce zneužít tvých dětinských lektvarů a hry na nikoho jiného. Je mi jasné, že nechceš nikomu ublížit, ale ves neví. vidí vzpurnou dívku, která se tolik odlišuje, že to v meh vyvolává strach.“

..Ale já neuvařila ani jednu dávku lektvaru od chvíle, kdy jsi mi spálil rozemleté myší nožičky a vylil netopýří krev,“ ujišťovala ho Zachvěl se a položil jí na rameno pevnou ruku. „Dovol mi, abych se modlil za tvou duši, dcero. Pojď, poklekneme a požádáme Všemohoucího, aby vyčistil tvé srdce od semene černé mářu-, které ti tam babička zasadila.“

Ačkoliv Ariana poslušně sklouzla na kolena, její srdce křičelo: Bílé magie!

vědomím, že každý protest je marný, si namačkala pod kole-n.i místo polštářku lemy sukně, protože obřad mohl trvat dlouhé Marcus ztišil hlas a pustil se do nepřetržitého mumlání modlitby za modlitbou, které četl z tenké modlitební knížky. Pod šaty z drsné hrubé látky stékal Arianě po boku pramínek potu.

Otevřela jedno oko, aby viděla Marcusovu sklopenou hlavu se zavřenýma očima. Dychtící prozkoumat své nově objevené nadání, přimhouřila oči a soustředila veškerou pozornost na cínový svícen na krbové římse. Svícen se ani nehnul, jako by si z ní ten kus bezduchého kovu dělal legraci. Zoufalá neúspěšnou zkouškou své síly, ale bez ochoty připustit si porážku, vsunula Ariana ruku pod šaty a sevřela do dlaně smaragdový amulet.

Prsty ji začaly pálit.

Mezi lesknoucím se podstavcem svícnu a dřevěnou policí se pomalu vytvářela škvíra. Ariana se nezbedně usmála. Zakývala hlavou ze strany na stranu a přiměla tak svícen k čilému poskakování.

„Ariano!“

Marcusův výkřik rozbil její soustředění. Mohutný svícen spadl na podlahu jen pár centimetrů od jeho klečící postavy.

Ariana zalapala po dechu. „Odpusť mi, otče Marcusi… Vůbec mě nenapadlo, že…“

Její omluva utichla, když Marcus s popelavě bledou tváří vyskočil na nohy. „Chtěla jsi mi ublížit, dcero?“ Zakryl si oči dlaněmi a zvolal: „Už to dál nesnesu!“

Vyklopýtal ze dveří do větrné noci a nechal Arianu přemýšlet, jestli se právě připravila o přízeň jediného spojence v této nemilosrdné zemi.

Měsíc už stál vysoko na obloze, když Ariana zaslechla Marcusovy kradmé kroky na schodišti. Seděla v setmělé podkrovní světničce před vysokým otáčivým zrcadlem a česala si husté vlnité vlasy. Při skřípavém otevření dveří Marcusovy ložnice a následném smutném zabouchnutí se jí kartáč bolestivě zamotal do jedné z kadeří.

Ariana zvedla svíčku, přistoupila k chvějící se okenní tabulce a vyhlížela do tmy venku, jako by hledala neznámou útěchu. Posadila se schouleně na úzký okenní parapet, svíčku postavila vedle sebe a přes ramena si přetáhla prodřenou deku. Přes měsíc se hnaly mraky a Ariana si přála, aby mohla letět s nimi.

Prahla po magii po většinu svého života. Věřila, že kouzelná moc by mohla uhasit touhu v její duši. Touhu stupňovanou celé roky, kdy ji tahali z jedné domácnosti do druhé podle rozmarů matčiných bohatých milenců.

Arianiným jediným pevným záchytným bodem byla oškubaná kniha pohádek, kterou dostala od babičky ke třetím narozeninám.

Hroužila se do exotických království ovládaných kouzelníky, čarodějkami a princeznami s havraními vlasy. Dávala jim přednost před vírem šíleného veselí, zvýrazňovaného zvonivým matčiným smíchem, cinkotem vinných sklenic a bzučením cizích mužských hlasů.

Arianin spánek často přerušil divoký štěkot hádky. Rozechvěle ležela ve tmě a pokoušela se rozpomenout, kde vůbec je. Když si pak později začala zapalovat svíčku a listovat zlatě oříznutými stránkami milované knížky, to už si pamatovala nejen kde je, ale také kým je. Nebo alespoň kým touží být.

Po takové noci se matka často objevila se svou nadpozemskou krásou poznamenanou tragickou bledostí, aby Arianě oznámila, že je čas balit. Než uplynul den, zabydlela se Ariana v jiném domě a matka v posteli jiného muže.

Ariana opřela čelo o chladivé sklo. Drahocenná kniha pohádek sejí během vyčerpávajícího putování do kolonií ztratila a matka nyní spala pod kamenitou massachusettskou půdou. Jediné, co Arianě z minulosti zůstalo, byl smaragdový amulet - laciný šperk, na který vždy pohlížela s podivnou směsicí pýchy a pohrdání.

Ariana vytáhla amulet zpod noční košile a dívala se na něj s nově nabytou úctou. Její nejisté pokusy s čarováním vždy selhávaly, až do dnešního odpoledne na mýtině. Při této vzpomínce se zachvěla smíšeným pocitem strachu i potěšení. Primitivní síla, která si pohrávala s jejími nervy, připomínala polibek blesku. Možná její přirozené nadání k čarodějnictví vyžaduje pouze plné soustředění. Četla mnoho příběhů o podobných kouzlech a talismanech,

které byly potřebné jen do té doby, než se u čarodějnické novicky rozvinula dostatečná víra v její schopnosti.

Ariana toužila odhalit, jakých dalších zázraků je schopna, ale po katastrofálním střetu s Marcusem se bála probouzet své schopnosti bez závažného důvodu.

Sevřela amulet do pěsti a přála si, aby byl nejen zdrojem sváru, ale i povzbuzení.

Zavrtala se hlouběji do přikrývky a skryla oči za víčky. Ale místo snu o princi s havraními vlasy, který má sílu zlomit jediným cudným polibkem temné gloucesterské kouzlo, se jí zdálo o muži s vlasy světlými jak slunce a očima z jiskřícího ledu.

Když knot lojové svíčky zaprskal v odkapaném tuku a utonul ve tmě, tiše zasténala ze spaní.

V modlitebně bylo chladno. Nad dusným letním vedrem už převládly podzimní větry. Ariana si uhladila sukně a kradmo pohlédla na muže vedle sebe.

Profil nevlastního otce byl stejně neproniknutelný jako u snídaně, kdy všechny veselé pokusy o hovor ztroskotaly na kamenném stisku jeho čelistí. Oblíbenou horkou kukuřičnou kaši politou cukrovou melasou nechal netknutou. Napil se pouze studniční vody ze džbánku a vstal od stolu. Beze slova se vydal k modlitebně a neposkytl Arianě jinou možnost, než nakřivo si narazit bílý čepec a klusat za ním.

Hlas reverenda Linneta sílil a jeho poutavé zabarvení se nezmenšilo, ani když se pustil do třetí hodiny kázání. Teprve když zdůraznil hrozbu strašlivých trestů bouchnutím pěstí do pulpitu, vytrhla jeho slova Arianu ze zamyšlení.

„Ano, mí bratři, Všemohoucí nás přivedl do Gloucesteru. Zachránil nás před zlem a vysvobodil nás od pokušení snadného života, vykupovaného krví existence naší víry. Přivedl nás přes moře do téhle nové země. Ochránil nás před bouřemi a nemocemi.“

Ariana smutně pomyslela na matku, která zemřela na chrlení krve.

„Ale ať se bohabojní lidé ocitnou kdekoliv na zemi, všude na ně číhá ďábel a pokouší je.“ Ztišil hlas do dutého šepotu, který se přesto rozléhal celým sálem. „Nikdy nezapomeňte slova Pána v knize Jób: ,Nastal pak den, kdy přišli synové Boží, aby předstoupili před Hospodina; přišel mezi ně i satan.’„ Ariana se rozhlédla po zahloubaných tvářích kolem sebe. Znechucovalo ji a současně jim mírně záviděla, že dokážou v teatrálnosti tohoto muže nalézt nějaké cenné poselství.

„Právě proto, že jsme zbožní, posílá satan své služebníky mezi nás. Satan je chytrý. Ví, co nás svádí. Musím vám rychle připomenout, že Lucifer byl nejkrásnějším andělem na nebesích. Žádná hvězda nezáří jasněji než Luciferova nádherná tvář. Nikdy nezapomeňte na obavy, že můžete být polapeni na krásnou vějičku. Copak by satan posílal ošklivost, aby nás svedla z cesty? Vyslal by snad odporného netvora, aby soužil náš dobytek a vyvolával u našich nevinných dětí záchvaty?“

Sál zahalila přikrývka hrozivého ticha. Lidé se otáčeli jeden na druhého,

oči naplněné otázkou.

„Ne!“ zaduněl reverendův hlas. „Mezi námi je krása. A je mezi námi i zlo. Právě v této místnosti.“

V lavicích se ozval hromadný povzdech. Ariana se přiškrceně nadechla, ale zjistila, že vydechnout už nemůže, protože reverend Linnet pohlédl nad hlavami věřících přímo na ni a ochromil ji svým pohledem.

„Plíží se k nám satanovi andělé. Divoká a bezohledná stvoření létají nocí a vyjí na měsíc. Obyčejné nástroje ožívají a tančí. Už to nemůžeme popírat.

Satan a jeho služebníci jsou v celém Gloucesteru.“ Pak mírněji dodal: „Nyní se mnou skloňte hlavy a modleme se Otčenáš.“

Arian seděla jak přimražená. Ztratila dech, když viděla, jak odevzdaně sklonil hlavu i Marcus. Jen jedna hlava zůstala nahoře. Jen jeden pár očí byl otevřený. Reverend Linnet stál u pulpitu, vysoký a vzpřímený. Jeho pohled ji hltal s nekřesťanskou hladovostí. Ze rtů mu hladce plynul Otčenáš, očividně zesměšněný jeho spalujícím zrakem.

Ariana polkla výkřik hrůzy, který se jí tlačil do hrdla. Vstala a rozběhla se dlouhou uličkou mezi lavicemi. Milosrdně si neuvědomovala prázdné ticho, které se sneslo na kongregaci, ani osamělou slzu, která skanula na sepjaté ruce Marcuse Whitewooda.

Ariana běžela k jedinému domu, který v této cizí zemi znala. Marcusův prkny pobitý dům stál klidně uprostřed mýtiny. Oslňující lhostejnost okenních tabulek se vysmívala jejímu rozrušení.

Zpola očekávajíc, že za sebou uslyší hněvivý řev davu, sevřela si dlaní píchající bok a vyběhla po schodech do podkrovní světnice.

Zlaté sluneční paprsky pronikaly oknem a odpařovaly otupělost její mysli. Procházela se po úzké mansardě a vybavovala si v duchu každý útržek myšlenek, jaké jí kdy ve vztahu k pohlednému pastorovi přišly na mysl.

Objevil se v jejich vesnici minulé jaro. Často s ní hovořil, když odcházeli ze shromáždění v modlitebně, a svíral její ruku v teplých suchých dlaních. Charity Burkeová se pokaždé, když se na ni usmál, uculila, zatímco paní Burkeová Arianě pošeptala, že pastor dostal předtím, než dorazil do Gloucesteru, několik nabídek k sňatku. Charity teď trpí záchvaty a označuje Arianu za svou trýznitelku.

Arianiny ruce se zachvěly bezmocným vztekem. Musela obdivovat Linnetovu prohnanost, s jakou dal přednost vznesení jejího obvinění před Otčenášem. Každý člověk v Gloucesteru věděl, že čarodějnice se nemůže modlit Otčenáš nahlas. To, že v minulosti tuto modlitbu stokrát odříkávala, bude zapomenuto, ale řeči o jejím nynějším útěku z kostela se roznesou na křídlech zloby.

Ale proč proboha ji chce Linnet zničit? Skutečně věří, že je satanovou služebnicí?

Ariana poklekla u postele a hledala v krabici s psacími potřebami list čistého papíru a brk. Čas byl to jediné, co měla, a utíkal jak písek v přesýpacích hodinách. S překypující inspirací začala zběsile škrábat a ve chvilkovém přerušení, když hledala vhodné slovo, které by se rýmovalo se slovem „mlok“, okusovala konec brku.

Ariana stála u okna, když se Marcus s rameny svěšenými v ostrém úhlu porážky vynořil za zatáčkou. Po kratší chvíli zazněly jeho olověné kroky na schodech. Když dveře zaskřípaly, Ariana se otočila.

Hleděl na podlahu s pažema bezvládně svěšenýma podél těla. „Minulý večer jsem hledal u ctihodného reverenda pomoc. Nenapadlo mě, že mou zpověď zveřejní.“

„Zdá se, že ctihodný reverend překvapil nás všechny.“

Marcus zvedl hlavu. Světlemodré oči mu ztemněly utrpením.

„Přesvědčil konstábla Ingersolla, aby pro tebe nešel. Souhlasil, že to budu já, kdo tě přivede k výslechu. Vesničané mi důvěřují.“ Břímě jejich důvěry mu snížilo ramena o další centimetr.

Ariana se bála jeho odpovědi, ale musela se zeptat: „Myslíš, že jsem

hříšnice?“

Nedokázal sejí podívat do očí. „Tvá matka byla rozmarná, než objevila Boží milosrdenství.“

Ariana pohrdavě zasupěla. „Boží milosrdenství musí být nepochybně štědré, jestli jí Pán odpustil hříchy.“

„Nepodléhej rouhání, dítě. Vzpomeň si na desatero přikázání. Musíš ctít svého otce a matku.“

„Byla bych velice šťastna, kdybych mohla uctívat svého otce. Jenže to by se má matka musela obtěžovat vzpomenout si alespoň na jeho jméno.“ Nemohla odolat a musela krátce pohladit amulet, když jí ta stará a dobře známá hořkost sevřela hrdlo. „Takže mě neshledáváš hříšnou, ale rozmarnou. Stejnou jako byla má matka.“

„Myslím, že si dětinsky zahráváš s tím, co tě naučila babička. Ale já vím, že máš zvláštní schopnosti. A takové schopnosti nepocházejí od Boha.“ Jeho hlas se zlomil napětím. „Bible se k čarodějnictví vyjadřuje jasně.“

„Jsem s Písmem seznámena. ,Čarodějnici nenecháš naživu.’„ Ariana mu položila ruku na paži v naději, že ho toto gesto uklidní. „Půjdeme?“

Vtiskl jí krátký polibek do vlasů. „Neplač, dítě. Nesnesl bych to.“

„Nebuď pošetilý, otče Marcusi. Čarodějnice nepláčou.“ Její rozechvělé rty však tato slova zrovna nepotvrzovala.

Arianiny kroky nezaváhaly, ani když došli na dohled rozblácené návsi, kterou lemovali čekající vesničané. Marcus ji jemně popostrčil kolem Charity Burkeové, která stála s matčinýma rukama na ramenou, oči sklopené k zemi. Skrývá radost, nebo stud? pomyslela si Ariana.

„Skloň hlavu, čarodějnice! Jsi odhalena! Lituj své bezbožnosti!“

Ariana se při chraptivém výkřiku Goody Hubbinsové zastavila a s vysoko vztyčenou hlavou se střetla s obviňujícím pohledem vrásčité staré panny.

Goody Hubbinsová uskočila. „Ta čarodějnice mě proklíná! Nemohu dýchat! Pomozte mi! Odveďte ji pryč!“ Pevně si sevřela volnou kůži na krku a svalila se do náruče jedné vdovy, která stála za ní.

Než se mohla Ariana ohradit, vytrhl ji konstábl Ingersoll z Marcusových rukou. Před kůlnou, která sloužila ve vsi jako vězení, stál osamělý muž. Jeho vysoký klobouk zastiňoval slunce. Ariana zápasila s chutí plivnout mu do tváře, když v něm poznala ctihodného reverenda Linneta. Reverend prudce otevřel dveře chýše, takže Ingersoll mohl Arianu strčit rovnou dovnitř.

Ariana byla jediná, kdo uslyšel reverendovo syčivé zašeptání: „Prodej mi svou duši, čarodějnice, a já tě zachráním.“

Dveře se zabouchly a zavřely ji ve tmě.

Ariana se roztřásla snahou potlačit příval hysterie.

Rozházená vlhká sláma v úzké cele páchla plesnivinou a byla plná havěti, skákající a hledající si potravu kolem zdí. Za Arianinými zády se ozvalo nesmělé zakašlání. Otočila se a překvapeně zamžourala. V potemnělém koutě místnosti se krčila drobná trpasličí žena s dlouhými rozcuchanými vlasy.

„Netřeš se hrůzou, děvče. Jsem zlodějka, žádná vražedkyně. Ty musíš být ta mladá čarodějnice. Slyšela jsem, jak se o tobě baví.“ Ariana si uvědomila, že i ona slyší zvedající se hlasy vesničanů na návsi. Veselé ráčkování babizny, prozrazující její původ, se rozplynulo v holčičím hihňání. „Nemají ze mě o nic větší radost než z tebe. Zítra šoupnou starou Beccu na hranici… nebo mě oběsí.“

Pro Arianu nebylo obtížné představit si, jak se scvrklá Skotka do vězení dostala. Přestože puritáni sami utekli před fanatickým pronásledováním, měli jen málo pochopení pro někoho, kdo nesdílel jejich úzké vidění světa.

Ale než Ariana stačila domyslet chmurný osud ženy, dveře se otevřely a do chýše vstoupili Marcus s Linnetem. Becca se zahrabala do slámy.

Marcus mačkal v rukou klobouk. „Dobrotivý reverend je tak laskavý, že nám nabízí pomoc.“

„Jak je to od něho šlechetné!“ Ariana se zabodla pohledem do Linneta, protože cítila, že nemá co ztratit.

Marcus si zlověstného Linnetova úsměvu nevšiml. „Ano dcero. Je tak laskav, že ti v této potřebné chvíli nabízí svůj dům.“ V Arianině hlavě se začalo rodit podezření plné ošklivosti. „Nabízí, že tě vezme k sobě a vyžene démony, kteří se tě zmocnili.“

Linnet se blahosklonně usmál. „Snažím se pouze následovat příkladu jednoho kolegy v Bostonu - reverenda Cottona Mathera. Nedávno otevřel svůj dům mladé dívce posedlé podivnými záchvaty.“ Ariana se při jeho hladovém pohledu zachvěla. „Se vší skromností musím říci, že přistoupit na podobnou výzvu si žádá velice zbožného muže.“

Marcus jen zářil. „Jestli souhlasíš, dcero, tak to oznámíme vesničanům. Dobrotivý reverend využije svého vlivu k tomu, aby je přesvědčil o správnosti našeho návrhu. Co si myslíš o jeho velkodušnosti?“

Ariana zavřela oči, aby se nemusela dívat na Marcusovu tvář plnou naděje. „Myslím si,“ prohlásila tiše, „že dobrotivý reverend může jít rovnou do pekla.“

Marcus otevřel ústa. Linnet sevřel čelisti a kůže se mu vypjala rytmickým tikem. Ariana slyšela slabé šustění slámy za sebou.

Linnet popadl Marcuse za límec a strčil ho ke dveřím. „Utečte, dobrý muži! Skrze toto vzpurné dítě promlouvá sám satan. Nesmíte být vystaven takové zrůdnosti!“

Marcus vyklopýtal ven. Linnet za ním zabouchl dveře a otočil se s přimhouřenýma očima k Arianě. Ta pevně stiskla kolena, aby se pod ní nepodlomila. Jak je možné, že Charity Burkeová pro samý obdiv jeho nádherného vzhledu přehlédla kruté vrásky, které ohraničují jeho smyslná ústa?

Tato ústa s pevně sevřenými rty se zvlnila v úsměvu nad její neposlušností. „Odvažuješ se mi vysmívat? Copak nevíš, co se ti bez mého zásahu stane? Budeš vyslechnuta před smírčím soudcem a porotou. Pokud tě shledají vinnou čarodějnictvím, pověsí tě.“ Dotkl se hřbetem ruky její tváře. „Byla by hanba, kdyby se tak nádherné tělo rozpustilo v pekelných plamenech.“

Ucukla před jeho dotykem. „Vy, pane, ochutnáte pekelné plameny dřív než já. Nemáte žádné důkazy, které by mě usvědčovaly.“

Jeho hrdelní smích ji zdrtil. „Ne? Zatímco tu spolu mluvíme, vesničané si už prohlížejí mé důkazy. Mají v rukou knížku s veršíky naškrábanými dětským písmem, které bez váhání považují za zaklínadla. K tomu pár

tajemných lahviček a jedno vrbové koště.“ Postupoval proti Arianě, až ji donutil opřít se zády o stěnu. Ošidně tichým hlasem jí řekl: „Každý ví, že Francouzi jsou mnohem přístupnější satanově pozornosti kvůli temné a hříšné povaze…, kvůli svému nenasytnému hladu…“

Když se dostal až k ní, odvrátila Ariana hlavu. Z vyhlídky na jeho dotyk cítila mravenčení v celém těle.

„Potřebuji tě, Ariano,“ zašeptal ochraptěle. „Hledal jsem tě po celém světě.“

Otřeseně zalapala po dechu, když jí vsunul ruku pod živůtek. Když se jeho ruka opět vynořila, svírala smaragdový amulet. Jediným prudkým škubnutím utrhl řetízek. Pohrával si s amuletem na dlani s nevyzpytatelným výrazem v očích.

Ariana chňapla po amuletu. „Dejte mi ho zpátky, vy darebáku! Nemáte právo mi ho brát!“

Ale on jen houpal smaragdem na řetízku mimo její dosah a oči mu zlomyslně jiskřily. „Už mi nemůžeš uletět, čarodějničko.“

Strčil amulet do kapsy a pootevřel dveře. „Nestarej se, slečno Whitewoodová. Budeš pouze oběšena, pokud tě dřív nedostane dav.“

Práskl za sebou dveřmi. Ariana na ně zírala a zoufalství zdusilo její vztek. Obávala se, že ukradením amuletu ji reverend připravil o jakoukoliv naději na útěk.

„Čím strašným jsi se provinila, děvče?“ ozval se hlas z rohu.

Ariana se vyděsila. Úplně zapomněla, že není sama. Sklouzla zády po zdi, opřela lokty o kolena a zabořila bradu do chvějících se dlaní. „Létala jsem za úplňku na koštěti.“

Ariana stála ve třpytivě bílých šatech na parapetu majestátní věže a mávala zbožňujícím obdivovatelům, kteří ji zdravili. Zvýšenými hlasy vychvalovali její krásu a čarodějnickou dovednost. Když jim poslala milostivý polibek, jejich obdivný chorál zesílil v mocný řev.

„Zabijte čarodějnici!“

Sen zmizel a Ariana prudce otevřela oči. Chatrnou chýší otřásala bouře blížících se kroků. Vyskočila a nevšímala si protestů svalstva, které jí při schoulení se v ochranném klubíčku ztuhlo, protože Linnet zabouchl dveře za jejími nadějemi už před několika hodinami.

Dveře se rozletěly. Objevili se v nich dva muži, jimž se v měsíčním světle zřetelně rýsovala statná ramena. Ariana vyrazila výkřik čiré hrůzy. Když ji popadli za ruce a táhli ke dveřím, zahlédla na okamžik drobnou postavičku, která vyklouzla z chýše ven do noci.

Muži vlekli Arianu úzkými uličkami za povzbuzujícího řevu davu. Záštiplné škubnutí za vlasy jí vehnalo do očí palčivé slzy. Zamrkáním je zahnala a stačila ještě zahlédnout zkřivenou tvář Goody Hubbinsové. Ariana

marně kopala nohama a vzpírala se, když opouštěli vesnici a mířili do krajiny. Slaná vůně moře se změnila v tíživou hrozbu blížící se bouřky. Bez jakéhokoliv předchozího varování hodili muži Arianu na břicho do orosené vlhké trávy.

„Teď tedy leť, ty tvrdohlavá čarodějko!“ zasyčel nad ní čísi hlas.

Ariana pomalu zvedla rozbolavělou hlavu. Jen několik centimetrů od jejího nosu stály v trávě pyšně rozkročené střevíce se sponami. Setřásla paže, které ji držely, a vysoukala se na nohy. Stanula tváří v tvář Linnetovi. Měl vyhrnuty rukávy košile, jako by byl připraven vykonat velké Boží dílo. Arianiným tělem projela hrůza, když spatřila, že za ním už je jen prázdná černota.

„Přineste pochodeň,“ poručil, „ať podrobíme tuto čarodějnici zkoušce.“

Vztek nalil Arianě odvahu do žil. Popadla Linneta za naškrobený kolárek a strhla mu hlavu tak, aby sejí díval do očí. „Co jste udělal s mým nevlastním otcem? Tohle by nikdy nedovolil.“

Linnet jí sevřel zápěstí a bolestivě jimi kroutil tak dlouho, až ho pustila.

„Je na cestě do Bostonu, aby přivezl smírčího soudce k tvému procesu.“

„Jak jste, vy zrádný bas…“

„Svažte ji!“ zavelel.

Nějaký hoch jí omotával provaz kolem rukou, zatímco další muž

přiklekl, aby jí svázal nohy.

Linnet vyskočil s pochodní v ruce na balvan. Dav neklidně zašuměl.

„Všichni dobře znáte právoplatnost zkoušky vodou. Hodíme děvče do tůně. Bude-li plavat, zachránil ji satan. Potopí-li se, je nevinná.“

„A utopená dřív, než se vy, imbecilové, stačíte vyjádřit!“ vykřikla Ariana, zápasící s pouty.

„Utište ji. Ještě bude mít příležitost promluvit,“ přikázal Linnet. Chlapec jí přitiskl zpocenou dlaň na ústa a Ariana musela vší silou uklidnit zvedající se žaludek. „Nevlastní otec dívky za mnou přišel se slzami v očích a při zpovědi vyznal, že se ho pokoušela zabít vržením svícnu na jeho hlavu, zatímco se modlil za spásu její duše.“

Dav vydechl zděšením.

Linnetův hlas zesílil. „Ale svícen, který toho zbožného muže málem připravil o život, nebyl veden lidskou rukou. Tančil ve vzduchu o vlastní vůli a tahle satanova hampejznice se radostně smála.“

Počestná žena Burkeová zaječela a omdlela v manželově náruči. Ariana znechucením obrátila oči v sloup a divoce se zakousla do mladíkovy ruky. Vykřikl a odstrčil ji, ale než mohla utéci, seskočil Linnet z balvanu a objal ji paží kolem pasu.

Jeho dech ožehl Arianě ucho, když zařval: „Mluv, čarodějnice! Řekni, co můžeš, na svou obranu! Popři, že tyto ďábelské hračky patří tobě.“

Ariana bezmocně sledovala, jak několik žen prochází kolem a ukazuje její lahvičky a moly prožraný herbář s drahocennými bylinami, nasbíranými za mnoho let hledání v lese. Poslední šla Goody Hubbinsová a triumfálně mávala vrbovým koštětem.

„Viděl jsem na vlastní oči tuto dívku, jak obkročmo létá na tomto ďábelském vynálezu,“ vykřikoval Linnet. „Plula přes tvář měsíce na schůzku se svým pánem.“

Pokračoval ve vykřikování o kopulaci s ďáblem, což vehnalo Arianě ruměnec do tváří. Dav odpovídal na jeho slova posměšky a smíchem. Pochodně vrhaly hrozivé stíny na známé tváře a deformovaly je v démony z nočních můr. Hrůzou mučená Ariana se zmítala v Linneíových pažích a její vědomí viselo na tenounké nitce.

Linnet zaryl prsty do jejích ramen. „Mluv, čarodějnice! Prohlas se za nevinnou, jestli se opovažuješ.“

Pokleslou odvahu převážil spravedlivý hněv a Ariana otevřela oči. Její hrdelní hlas spustil na mýtinu příkrov ticha. „Nejsem žádnou satanovou služebnicí! Jsem nevinná!“

„A co to ďábelské náčiní?“ ozval se výkřik. „Chceš popřít, že bylo nalezeno ve tvém brlohu?“

„Představují snad ty předměty nějaké zlo? Těch pár špatně napsaných básní? Krbové koště? Bylinky, které používám na ochucení jarních salátů?“ Nějaká žena zamávala ve vzduchu lahvičkou s kalným obsahem. „Vím,

že existuje dost druhů salátů, které volají po ,drceném hadím jazyku’.“

Ariana čekala s hrdě vztyčenou hlavou, až se utiší smích. „Já se věnuji

bílé magii. Jsem dobrá čarodějka, žádná satanova služebnice.“

Několik vesničanů si vyměnilo nejisté pohledy.

Linnet jim uštědřil shovívavý úsměv. „Církev nezná žádnou bílou magii. Každá magie pochází od satana a představuje zlo.“ Ariana mu z nemohoucího vzteku dupla podpatkem na palec. Linnet ji za to bolestivě štípl.

Pokud vůbec někdy zamýšlela uvěřit ve své schopnosti, tak teď nastala ta pravá chvíle, pomyslela si chmurně Ariana. Uvolněně se opřela o Linnetovu hruď, aby tak dala najevo očividné podrobení.

„To je tvá poslední příležitost, ma chérie“ zašeptal. Ztuhla překvapením, když se bez většího zadrhávání uchýlil k její rodné francouzštině. „Jestli se svěříš do mých rukou, můžeme oba společně vládnout tomuto poněkud smutnému světu.“ Obrátil svou pozornost zpět k davu a otázal se nyní již úsečnou angličtinou: „Máš ještě něco přesvědčivého na svou obranu, slečno Whitewoodová?“

Ariana věděla, že Linnet jí poskytuje poslední šanci k veřejnému odsouzení magie a odevzdání se do jeho rukou. Poslední šanci prodat svou

duši ďáblu mnohem úskočnějšímu, než je jakýkoliv sudokopytný netvor, jakého se bojí tito vesničané.

„Ano, chci vám říct ještě něco přesvědčivého,“ vykřikla odvážně. „Čas stojí, ale přesto plyne. Vítr ustane, však přesto vane.“

Mýtinou se přehnal poryv prudkého větru.

„Láska nenávistná je, přesto stále žije,“ křičela Ariana a přemáhala plíživý strach, že bez amuletu nemá žádnou naději na úspěch. Dokonce ani její rozmarná matka nedokázala víc, než pouze si pohrávat s bylinkami a nořit se do toužebného snění.

Linnet hodil pochodeň nejblíž stojícímu muži a vlekl Arianu vysokou trávou k temné tůni. Arianin hlas přerostl v ječení.

Dveře s bouchnutím se zavírají. Nůž napřed přitlačí, až potom krájí. Čarodějka něco poví… něco tají…

Vítr nabral na síle a přehodil jí vlasy přes obličej. Ozvalo se zadunění hromu. Oblohou prosyčel blesk. Goody Hubbinsová mrštila vrbovým koštětem do tůně, padla na kolena a přikryla si uši dlaněmi.

Ariana se naposled zhluboka nadechla, když ji Linnet zvedl nad strmý břeh a hodil do mrazivé vody. Její ruce zápasily s pouty. Odkopla těžké boty a ve vyděšeném hledání rovnováhy sejí nohy zamotaly kolem koštěte. Zoufale se snažila rozpomenout na zbytek kouzla dřív, než jí vybuchnou plíce.

Ach, ano. Přísady. Cemeřice a oko mloka, rulík a zázvoru trocha, gryfa spáry, něco sazí, popelové škváry. Jenže v Gloucesteru se žádný gryf nenacházel, napadlo zkormoucenou Arianu. Pokud věděla, gryfové se nevyskytovali ani nikde jinde, jen v té její komické pohádkové knížce. A

„trocha“ se vlastně s „mloka“ ani moc nerýmuje, nebo snad ano?

Klesala dolů a zápasila s bytostným nutkáním otevřít ústa a nadechnout

se.

Kdyby tak… uvažovala.

Kdyby tak Linnet nezahlédl její nešťastný let… Kdyby ji Marcus dostatečně miloval, aby jí věřil…

Jako ve vzdáleném snu slyšela Linnetův rozlícený řev a zpěvavá slova

Beccy: „Ty jsi šikovná čarodějka a já jsem šikovná zlodějka. Využij svého kouzla. Máš k tomu právo.“

V uších jí šplouchalo. Kolem očí jí proplul smaragdový amulet a mířil

někam za ni. Zachytila řetízek a sevřela ho rychle odumírajícími prsty.

Kdyby tak…

Arianina ústa se proti její vůli otevřela. Zalapala po dechu, ale všude kolem byla pouze voda.

Ariana odříkávala jednu modlitbu za druhou, na kterou si dokázala vzpomenout, ať katolickou, nebo puritánskou. Ale bezvědomí se nedostavovalo. Tlak se neustále zvyšoval. Voda jí sevřela vzduch v plicích, krev v žilách, morek v kostech. Koleny narazila do hrudi úderem zastavujícím srdce. Řítila se kupředu a její tělo závratně vířilo kolem osy, až se obávala, že si ukroutí krk.

Tlak se zvyšoval nekonečně dlouhou dobu. Pak ji náhle obklopilo uši rvoucí burácení rozbíjeného skla. Náraz uvolnil pouta a poskytl jí volnost. Volnost dýchat. Volnost sevřít prsty kolem milované, důvěrně známé násady koštěte. Volnost létat.

Otevřela oči. Zjistila, že sedí obkročmo na koštěti a plachtí vysoko nad členitou vrstvou mraků. Řetízek s amuletem měla stále omotaný kolem trnoucích prstů. Sukně jí pleskala za zády a ve svěžím větru rychle usychala. Inkoustová čerň noci se rozplývala do měkkého ranního svítání. Byla tak nadšena úlevným zjištěním, že je stále naživu, až na okamžik zapomněla na opatrnost. Vítězně zavýskla a těšila se z melodie svého hlasu, než ho stačil odnést čerstvý vánek.

Koště se naklonilo dolů a prolétlo mraky, aby odhalilo přízračnou rozlehlost země a vody. Kdyby Ariana nesvírala koleny násadu, rozklepala by sejí hrůzou.

Kamenitá massachusettská krajina zmizela. Místo ní se objevilo rozlehlé opevnění s mnoha věžemi, které se táhlo až k vodní hladině.

„Ach, dobrý Bože, jsem mrtvá,“ mumlala Ariana a zklamaně se zamračila.

Obrovské stavby ze skla a oceli ale vůbec nepřipomínaly perlami zdobené nebeské brány, jaké si optimisticky představovala.

Tam daleko dole se po spletité síti cest pomalu plížily spousty žlutých vozů. Arianě se z nepředstavitelné výšky zatočila hlava a zmocnila se jí závrať. Raději zavřela oči a sevřela násadu koštěte ještě pevněji. Kdyby se čirou náhodou ve věci svého stavu po smrti mýlila a začala by klesat stejně střemhlavě jako tenkrát na mýtině, pak by jí koště nebylo moc platné.

Nanejvýš by mohlo zamést její na prach rozbité kosti.

Koště prudce zabočilo doprava. Ariana rychle otevřela oči a viděla, že míří rovnou do ústí širokého komínu. Vyděšeně vyjekla a na poslední chvíli strhla násadu vzhůru. Zahalil ji mrak kouře.

Divoce kašlající se vynořila z nažloutlé mlhy a volnou rukou mlátila do vzduchu. Zdálo se, že s nápravou směru koštěte nemůže moc udělat. Nekompromisně mířilo k jedné z nejvyšších věží, třpytivé stavbě, která se jak hladká jehla zabodávala do tkaniny oblohy.

Ariana sebrala odvahu a uvázala na řetízku hrubý uzel. Navlékla si amulet na krk a pak trhnutím hlavy odhodila vlhké vlasy dozadu způsobem, který považovala za dostatečně důstojný pro létající čarodějku. Ať ji bude v konečném cíli vítat svatý Petr nebo Belzebub, nehodlala tam dorazit jako roztřesená hromádka strachu.

To se však stalo o pět sekund dříve, než si uvědomila, že štětiny jejího koštěte se ocitly v plamenech, a deset sekund předtím, než z mraků vyplul drak a snášel se s mohutným řevem přímo na ni.

Ohlušující řev helikoptér dunících nad obezděným akrem travnaté plochy u Lennox Toweru, skromně nazývané nádvořím, donutil Copperfielda křičet: „Jsi teď šťastný, Tristane? Tady máš ten svůj vytoužený mediální cirkus a jsi jediným principálem ve městě.“

Tristan, který seděl na scéně v koženém křesle za konferenčním stolem,

přeškrtl černou čarou jméno na seznamu a zavolal: „Další!“

Jeden z účastníků tohoto soutěžního klání, žena oblečená v květovaném domácím úboru a mávající nad hlavou titěrným růžovým svetříkem, vyklusala dopředu: „Jestli mi dáte dvanáct hodin, pane Lennoxi, přísahám, že najdu pekinéze, kterému tenhle svetřík patří.“

Zena začala nadávat, protože nějaký reportér ji odstrčil loktem, aby mohl nastavit mikrofon před Tristanův obličej: „Je pravda, pane Lennoxi, že počítačová simulace potvrdila, že Richard Rastasi z Iráku ohnul držadlo lžíce o triliontinu centimetru použitím pouhé síly mysli?“

Tristan chladně odstrčil mikrofon stranou: „Další.“

„Ale já jsem našla manželovy klíčky od auta pod polštářem na pohovce, a to je postrádal celý rok!“ ohradila se soutěžící. Když ji jeden z asistentů zdvořile odváděl pryč, spustila plynnou hebrejštinou příval nadávek.

Copperfield si mnul bušící spánky. „Kdybych to věděl, tak jsem si dal dnes ráno pět extra silných aspirinů místo pouhých tří.“ Z přelévajícího se davu vystoupil jakýsi jogín v turbanu a s košíkem, kobrou a flétnou. Copperfield zasténal: „Nebo raději láhev whisky.“

Vrhl znechucený pohled k obloze. Řev helikoptér jeho hlavě určitě nepomáhal. Oba vrtulníky, jak Global Inquireru, tak Prattleru, tam kroužily jak supi už od svítání. Z otevřených dveří viseli parazitičtí fotografové s teleskopickými objektivy v rukou. Zauvažoval, kdo měl u

Prattlera takový nápad, aby pomalovali svou helikoptéru tak, že

připomínala poněkud krátkozrakého žraloka.

„Další,“ ozval se Tristanův klidný příkaz. Metodickým gestem škrtl další řádek v seznamu jmen a jogín se schlíple plížil pryč. Slehnutí fotografického blesku přimělo kobru k mrzutému zasyčení.

„Jak můžeš být tak klidný?“ otázal se Copperfield. „Tvá důvěryhodnost je v troskách. Na ředitelství právě zaznamenali hovory od manažera Rickiho Lakea, Sdružení nejzáhadnějších občanů Ameriky a čtyř největších akcionářů. Všichni ti nabízejí doporučení ke svým psychiatrům.“

Tristan dokreslil do stenografického bloku pekinéze, který vypadal spíš jako nějaký mrak s nohama, a teprve pak vystřelil zpod zvednutého obočí pohled ke Copperfieldovi. „Možná bys mohl čísla těch psychiatrů ověřit. Vypadáš na to, že by se ti nějaká analýza docela hodila.“

Zoufalý Copperfield rozhodil paže. „Ach, promiň mi, že noc strávená na podlaze tvé šatny mi rozjitřila nervy.“

Tristan pokrčil rameny a zatvářil se všelijak, jen ne kajícně. „Domníval jsem se, že víš, kde se spouští pohotovostní otevírání.“

„Najít ho ve tmě bylo poněkud obtížné. Kdybys ráno neposlal Svena, aby mě pustil ven, ještě teď bych se motal mezi tvými hedvábnými pyžamy. Mimochodem, k čemu potřebuje normální mužský padesát kusů hedvábných pyžam?“

Tristan zamířil pohledem ke Copperfieldově hrudníku a rty se mu zvlnily vědoucím úsměvem. „Hezká kravata. Hodí se ti k očím.“

Výměnu jejich názorů přerušil horečnatý rozruch nedaleko řady skleněných výtahů. „Pusť mě, ty Vizigóte!“ křičel nějaký školený hlas.

„Mačkáš mi mou pelerínu.“

Postava s cylindrem na hlavě se vytrhla strážcům a hnala se na scénu. Tristan se pohodlně opřel v křesle a jeho pověstně klidný výraz nabral ještě hrozivější podobu. Na dav padlo nepřirozené ticho. Reportéři s cukajícím chřípím predátorů, kteří cítí měděnou pachuť čerstvé krve, se přihnali blíž.

Aniž by marnil čas teoretickým řečněním, strhl si nově příchozí cylindr z hlavy a odhalil lví hřívu sněhobílých vlasů. „Wite Lize, pozoruhodný iluzionista, k vašim nejponíženějším službám.“ Švihl hůlkou do dna cylindru; objevila se kytice karafiátů.

Starodávný trik byl odměněn slabým potleskem.

Helikoptéry na chvíli zmizely a Tristanova slova rozbila napjaté ticho na ostré střepiny. „Odveďte ho.“

Vyrazila Tristanova legie všudypřítomných tělesných strážců, kterou vedl statný Nor Sven, jehož nadějná herecká kariéra skončila tragicky a předčasně, když ho pro neodolatelné nutkání hledět láskyplně do kamery vylili z Pobřežní hlídky. Od ostatních diváků byli strážci snadno

rozeznatelní podle podezřelých boulí pod šedivými saky a na světlo samočinně reagujících slunečních brýlí, které nosili i při zamračené obloze.

Vetřelec jim zahrozil prstem. „Na vašem místě bych to nedělal, pánové. Podle novin je tato soutěž otevřena každému. Mám stejné právo na ten milion dolarů jako kdokoliv jiný. Pokud mi způsobíte třeba jen náznak duševní trýzně, zavolám svému advokátovi.“ Za-šátral v cylindru a vylovil z jeho nitra prvního zmítajícího se králíka, po něm mobilní telefon. Nějaká malá holčička, držící se za ruku matky, radostně zavýskla.

Tristan zkřivil prsty a zlomil pero na dvě části.

Copperfield se usmál, poněkud potěšen neklidem svého zaměstnavatele.

„Je ve výhodě. Další soudní pře by vyvolala ještě víc nežádoucí publicity.“

„Možná má výhodu, ale my máme stanoveno pořadí. Nebo raději chceš, abych Svenovi přikázal, ať ho na místě zastřelí?“

„Svene,“ zavolal Copperfield, už si představující ty příšerné titulky.

„Mohl bys laskavě doprovodit pana Lize k nejbližšímu východu?“

Malá holčička se rozplakala, když viděla, jak tělesný strážce uchopil kouzelníka za ramena.

„Musíš panu Lennoxovi prominout, dítě,“ kvílel Lize. „Nelíbí se mu vytahování věcí na světlo.“ Jeho pozlátko zdvořilosti se však zhroutilo, když ho táhli k východu. „Ty, Lennoxi, umíš věci nechávat jen zmizet, že ano?“ Otočil obličej k jedné z televizních kamer a vyhrkl: „Zeptejte se ho na mého syna. Zeptejte se ho, jak to udělal, když můj syn před tolika roky zmizel!“

Dobře známé obvinění viselo ve vzduchu ještě dlouho poté, co Wite Lize zmizel, ale Tristan jen otočil v poznámkovém bloku novou stránku, vytáhl z náprsní kapsy zlaté pero Cross a zamumlal: „Další.“

Prolomení nepříjemného ticha dutým huch-huch vracející se helikoptéry znamenalo téměř úlevu. Matka holčičky vrhla na Tristana vyčítavý pohled a poklekla, aby pohladila dcerku po tvářičce. „No tak, zlatíčko, říkala jsem ti, než jsme odešly z domova, že tu nebude nic kouzelnického. Ubohý pan Lennox má prostě víc peněz než rozumu…“

Zbytek jejích slov se utopil v zaječení čiré hrůzy, jehož pronikavost

přehlušila dokonce i rytmický lomoz vrtule helikoptéry.

Malá holčička ukázala k obloze a na její slzami smáčeném obličejíčku se objevila grimasa, která odhalovala ulomený zub. „Podívej, maminko, zlá kouzelnice ze Západu!“

Tristan vyskočil. „Co to k čertu…?“

Copperfielda tak zaujal pohled na udivený výraz jeho zaměstnavatele, že se podíval vzhůru teprve potom, až dav vyrazil kolektivní povzdech.

„To je divné,“ zabručel Tristan sledující nepravidelný pás kouře, který putoval po obloze. „Nevzpomínám si, že bych schvaloval nějakého pisatele na oblohu.“

I Copperfieldovi poklesla čelist, když zjistil, že stopa kouře a popele vychází z letícího koštěte pilotovaného drobnou brunetkou, jejíž strašlivý křik téměř zbavoval sluchu.

Copperfield sebou trhnul, když ten vynález provedl několik neobratných smyček střemhlav kolem helikoptéry a těsně minul vířící listy vrtule. Fotograf Prattleru, který nikdy nepohrdl jakoukoliv příležitostí ke zhotovení snímku, se vyklonil, aby měl prostor pro lepší záběr. Vtom však fotoaparát upustil a na poslední chvíli chňapl po bezpečnostním pásu, protože helikoptéra prudce změnila směr, aby zabránila kolizi s vysoko čnící věží Chrysler Building, kterou minula jen o vlas. Pilot dal přednost rozvaze před srdnatostí a moudře odletěl pryč.

Koštěte se zmocnil podivný spodní proud a zpomalil jeho let tak, že se podobal spíš plachtění. Pak se ale koště začalo střídavě naklánět dopředu a dozadu a zamířilo si to rovnou na nádvoří. Výkřiky jeho jezdkyně s každým závratným saltem sílily, aby pak skončily hrozivým žuchnutím.

Tristan byl u ní jako první. Než se Copperfield vůbec stačil vzpamatovat ze šoku a seskočit z jeviště, klečel jeho zaměstnavatel v trávě a choval hlavu cizinky v klíně.

Ze spěchu, s jakým Sven klesl na jedno koleno, odhodil sluncem vybledlou hřívu dozadu a vytáhl lesklou devítku, nabyl Copperfield dojmu, že tělesný strážce čekal po celou svou filmovou kariéru přesně na tuto příležitost. „Odstupte od ní, pane,“ zavelel se snahou co nejvíc se podobat Schwarzeneggerovi. „Může to být úkladný vrah.“

Jeho zaměstnavatel však nedal najevo, že by varování slyšel, a také neprojevil sebemenší úmysl je uposlechnout. S něhou, o níž se Copperfield domníval, že jí Tristan už dávno není schopen, odhrnul z bledého dívčina čela kadeř vlasů.

Její víčka se rozechvěle otevřela a odhalila tmavé, jiskrné oči. Dívka zamrkala vzhůru k Tristanovi a se zmateným výrazem v obličeji zvedla roztřesenou ruku, aby se dotkla jeho tváře. Roztáhla rty širokým úsměvem.

„Dobré nebe. Vy musíte být Lucifer.“

Když se jí pak prsty stočily zpět do dlaně a znovu zavřela oči, zvedl Tristan bezradně hlavu a umožnil tak Copperfieldovi na kratičký okamžik spatřit v přítelově pohledu cit, který tam neviděl už přes deset let.

Zázrak.

Arianiny prsty hladily přikrývku. Setkání s hříšnou hladkostí saténu místo škrábající hrubě tkané a odřené deky je nečekaně zmátlo. Jeden z matčiných milenců trval na saténovém ložním prádle. Byl to netýkavka Pierre, nebo Jacques s knírkem? Vévoda, či mušketýr?

Stulila se ještě hlouběji pod přikrývku a mumlala si něco napůl anglicky a napůl francouzsky. Může spát celé dopoledne, jestli chce. Matčiny nálady jsou přinejmenším rozmarné, a pokud se ji Ariana odváží rušit před polednem, pravděpodobně jí přistane na hlavě kartáč na vlasy. Hlava ji bolela už teď, jako kdyby se někde zapomněla sehnout a praštit se do zárubně.

Překulila se na záda a pootevřela oči. Očekávala, že spatří vyřezávaného cherubína, jak na ni shlíží z nebes nad postelí.

Ale nebeské stvoření, které se na ni mračilo, nevlastnilo žádné důlky v tvářičkách ani se neculilo sešpulenými rtíky. Jeho medově tónované vlasy byly nad ušima zastřiženy a zdůrazňovaly zřetelně tesané a panovačně svraštělé obočí. Bradu, která by jinak byla velice hezká, hyzdil provokativní náznak rozštěpení. Mírně vybočený nos doplňovala usmívající se křivka rtů. Tam zůstaly Arianiny oči viset, lapené bezstarostným šarmem těchto úst. To nebyl cherubín, ale spíš odbojný anděl - dostatečně božský, svůdný

a nebezpečný, aby ohrozil její zranitelnou duši.

Jako kdyby vlastnil schopnost číst její myšlenky, řekl: „Mám dojem, že jste čekala Lucifera? Moji konkurenti mě příležitostně nazývají ještě daleko hůř, ale ani oni mě nikdy neobvinili ze ztělesnění Prince temnot.“

Odtrhla pohled od jeho rtů a podívala se mu do očí. Prudký pohyb jí vyvolal bušení v hlavě. Dotkla se špičkami prstů spánků a zamlženou myslí jí prolétla vzpomínka na závratný let, zoufalý pokus uniknout ocelovým spárům draka a hazardní střemhlavý pád z oblohy.

Přísahala by, že tento muž čekal, aby ji zachytil. Silnýma, teplýma rukama ji hladil po čele a cínově šedé oči mu zamlžovala něžná starostlivost.

Nyní byly tyto oči přimhouřeny a mlha v nich zmrzla v jinovatku. Ariana se kdysi v dětství probudila a zjistila, že jeden /, matčiných milenců sedí na kraji její postele a dívá se na ni dravčím pohledem. Vyděšeným

křikem probrala matku z otupění šampaňským. O tři dny později ji matka poslala žít k babičce.

Vytáhla si přikrývku až k bradě s vědomím, že tato nečekaná vlna puritánské zdrženlivosti by Marcuse určitě potěšila. „Měl byste se stydět, pane. Pošilhávat po bezmocné panně, zatímco spí. Copak nemáte žádné ohledy?“

„Přestaňte mluvit.“ Promnul si hladce vyholenou bradu. „Tvář anděla. Hlas Sirény. Okouzlující.“ Ocelový lesk jeho očí ji upozorňoval, že se rozhodně nedá jen tak lehce očarovat.

Ariana se odvážila nakouknout pod přikrývku. Uklidnila se zjištěním, že její šedohnědé puritánské šaty jsou neporušeny. Ještě víc se jí ulevilo, když našla na krku zavěšený amulet. Vysoko na stěně svítila lampa, jejíž plamen hořel se stejně odzbrojujícím klidem jako cizincův zrak.

„Kde to jsem?“ zašeptala a rozhlédla se kolem v marném pokusu uniknout jeho zkoumavému pohledu. „Co je to za místo?“

„Lennox Tower.“

Neschopna odolat magnetismu těch očí, podívala se na něho nenápadným kradmým pohledem. „A vy, pane, vy jste…?

„Tristan Lennox. Zklamala jste mě. To jste se neobtěžovala žádnou domácí přípravou, než jste se pustila do tak hloupého akrobatického kousku?“

„Domácí přípravou?“ papouškovala Ariana a přemýšlela, jestli jeho francouzština bude stejně nesrozumitelná jako angličtina.

„Zdá se mi nemožné uvěřit, že vás zaměstnavatel neseznámil podrobněji s materiály o Lennoxových podnicích. Skladba akcionářů? Akciové portfolio? Nejčerstvější fotografie ředitele?“

Zavrtěla hlavou, ale on si spletl její zmatek s popřením. Zvedl jedno hnědé obočí. „Pravidla a omezení soutěže magie?“

Ariana se dychtivě chopila jediného slova, kterému rozuměla. „Magie?“ Hodil jí do klína pomačkaný list papíru. Poznala, že jde o noviny.

Podobaly se pamfletům, které jako dítě roznášela do zastrčených koutů Paříže. Pamflety odhalovaly podrobnosti o extravagantním výslužném, které rozděloval Ludvík šlechtě, nebo se posmívaly výstřelkům jeho poslední milenky. Stále s opatrným pokukováním po Lennoxovi se nejisté posadila a sklonila se nad novinami, aby si je mohla přečíst. Vyskočila proti ní výrazná písmena - Nabídka odměny jednoho milionu dolarů za důkaz existence magie.

Ariana ze strachu, že její oči odhalí hrabivost, prudce zvedla noviny k nosu. „Jeden milion dolarů? To je obrovské bohatství, nebo ne? Kolik to může být franků?“

„Lituji. Nedělám přepočty cizích měn z hlavy.“

Spustila noviny níž a nadějně na něho vystrčila zkrabacený nos.

„Vyhrála jsem?“

Výbuch jeho smíchu jí setřel ostýchavý úsměv z tváře. Tristan se chechtal tak, až se musel předklonit. Arianu zašimrala v nose chladivá kořeněná vůně jeho kolínské. Klesla zpátky na polštář.

„To se teprve uvidí.“ Tón jeho hlasu přešel s ohromující lehkostí od výhrůžného ke konverzačnímu. „Ale jelikož vám nejsem schopen prokázat mazaný podvůdek, kterého jste se viditelně dopustila, jaké jméno mám napsat na šek - Glenda, čarodějná zlatokopka ze severu?“

Arianě vyprchala barva z obličeje. Sotva dorazila do tohoto podivného místa a už ji ten namyšlený cizinec obviňuje z čarodějnictví. Soudil ji a odsoudil bez řádného procesu. Náznak darebáctví pohrávající kolem jeho úst ji varoval, že je schopen mnohem vybranějších ďábelských trestů, než jaké by dokázal reverend Linnet vůbec zosnovat.

Jenže Linnet byl dokonalý učitel. Už se nikdy nedá zastrašit, aby se k něčemu přiznala. Rozhodně ne bez předchozího zvážení možnosti, že soutěž magie tohoto muže nemusí být nic víc, než pouhá vějička k vlákání nic netušící čarodějky do jeho pasti.

Založila si paže na prsou a chladně prohlásila: „Mé jméno není Glenda. Zní Ariana. Slečna Ariana Whitewoodová.“ Povýšeně ohrnula nos a přála si, aby vypadal méně drze a víc aristokraticky. Pak utrousila větičku, kterou Marcus tak často používal, když zdůvodňoval její výstřednosti: „Jsem z Francie.“

„A kolik kilometrů přes Atlantik jste už na svém koštěti nalétala, slečno

Whitewoodová?“

Když na něho pouze zamrkala, aby skryla svůj zmatek, Tristan tiše zaklel a zvedl se z pelesti postele. Arianin pocit úlevy zmařilo mrazení v zádech. Jako by se vzduch v jeho nepřítomnosti naplnil nepřirozeným chladem. Zatímco procházel rozlehlým salonem, sklouzl Arianin zrak zpátky na noviny a utkvěl na bezvýznamném řádku, který byl vytištěn v záhlaví stránky.

25. říjen 1996.

Arianě vypadly noviny ze zmrtvělých prstů právě ve chvíli, kdy se rozhrnuly od podlahy ke stropu sahající závěsy a odhalily za stěnou z čirého skla zářivou galaxii hvězd.

Její hostitel nebyl ve svitu hvězd o nic méně tajuplný než v pološeru. Pokynul rukou k oslnivé vyhlídce. „Tak, slečno Ariano Whitewoodová, vítejte ve městě New York.“

Kdyby řekl: „Vítejte v ráji,“ nebyla by Ariana o nic méně ohromena. Sevřeným hrdlem nedokázala vypravit ani slovo. Uplynulých deset let žila ve světě zbaveném krásy. Přitahována neodolatelným lákadlem, vyklouzla z postele a stáhla si sukně níž, aby skryla kotníky před zkoumavým Lennoxovým pohledem. Prošla kolem něho a zůstala stát, až když se dotkla dychtivými špičkami prstů studeného skla.

Teprve potom si uvědomila, že světla venku nejsou žádné hvězdy, ale tisíce a tisíce lamp zářících v oknech vysokých věží. „To je zázrak, že nespálí město až do základů,“ poznamenala, užaslá tímto odhalením. „Ani v Paříži neměli tolik svíček.“

Shlíželi na tu nádheru z nepředstavitelné výšky. Ariana se dopustila chyby, když pohlédla dolů, aby odhalila nesmírné množství podobně osvětlených procesí, plížících se po širokých cestách pod nimi. Zaplavila ji vlna závratě, protože teprve nyní si uvědomila, jak daleko od domova zabloudila. Začalo jí hučet v uších. Vidění se rozostřilo. Vystrašena pokořením, jaké by utrpěla mdlobami přímo před tímto lhostejným cizincem, zatápala po okenní petlici a jako posedlá hledala čerstvý vzduch, kterého by se mohla nadechnout.

Zapotácela se, ale než se jí mohla podlomit kolena, jeho paže, jejichž teplo cítila i přes hrubou tkaninu rukávů, ji objaly kolem ramen.

„Okna jsou hermeticky uzavřena,“ řekl tiše. „Nedají se otevřít.“

I když Ariana přijala jeho nevyslovenou nabídku, aby se o něho opřela, nemohla si pomoci a musela se divit, jak může být nějaký člověk tak výstřední, že si postaví stěny z oken, a přesto tak bláznivý, že je zavírá před všemi příjemnými věcmi, které by okny přicházely - svěží podzimní vánek, veselé písně drozdů, vůně zimolezu za parného letního dne. Její ostražitost oslabila nevítaná stopa lítosti.

Nezvykle důvěrná blízkost cizince ještě zvýšila neznámou podobu krajiny. Projel jí zřetelný pocit osamění, když si uvědomila, že všichni lidé, které kdy znala, jsou už po staletí mrtvi -Marcus, Charity Burkeová, dokonce i reverend Linnet. Nikdy by si nepomyslela, že bude po Gloucesteru toužit, ale teď se jí zdálo, že by dala přednost dokonce i nekompromisní nevlídnosti té vesnice.

Neměla jsem však na vybranou, připomněla si přísně. Než přijde na chybu ve svém kouzlu, která ji dostala na toto místo, musí jednoduše setřít slzy a dělat to, co dělala celý život - předstírat, že patří někam, kam nikdy patřit nechtěla.

Zvedla hlavu a zjistila, že hostitel vůbec neobdivuje nádhernou vyhlídku, ale její trudnomyslné přemítání. Jejich pohledy se setkaly ve skle a osamělost, odrážející se v jeho studených šedých očích, v ní na krátký okamžik vyvolala zneklidňující představu, že je ještě víc ztracen než ona. Než si stihla domyslet, že jde o něco víc než hru světla, sjel pohledem k jejímu amuletu.

„Co to tam máte?“ otázal se a otočil ji tváří k sobě. „Kříž, který odhání upíry a olupuje majitele firem?“

„Nic to není,“ zakoktala a zasunula amulet pod živůtek. „Jen bezcenná tretka.“

Příliš pozdě, napadlo ji. Schování amuletu pod šaty znamenalo pro hrabivost pana Lennoxe neodolatelnou výzvu. Ztuhla v očekávání, že zasune nenasytnou ruku mezi její prsy stejně, jako to udělal Linnet. Ale teplé prsty se skoro ani nedotkly její krční páteře, když chytil řetízek s jemnou zručností, která byla rozhodně mnohem nebezpečnější než Linnetovo drsné hrábnutí. Jako by jí kradl nejen amulet, ale současně i srdce, které spočívalo pod ním.

Zvedl smaragd a prohlížel si ho. „Neobyčejný kousek. Je to starožitnost?“

„Dá se tak říci.“

„Opracování je poněkud neobvyklé. Kde jste ho získala?“

Nenucená otázka Arianu neoklamala. „Neukradla jsem ho, pane, jestli máte na mysli právě tohle.“ Sklopila oči v obavách, že jeho diamantově tvrdý pohled by mohl vykutat hluboko pohřbené semínko lsti. „Je to dárek od mé matky.“

Smaragd vrhal jiskry duhového světla na Lennoxovu neúprosnou tvář.

„Ach, žena s neomylným vkusem.“

„Pokud jde o muže, rozhodně neomylná nejsem.“ Zatímco si Ariana prohlížela Lennoxovu štíhlou postavu, oblečenou v dokonale střižených kalhotách, světlé vestě a hnědé košili, která byla u krku rozepnutá a odhalovala jemné zlaté chloupky na hrudi, šeptala si v duchu děkovnou modlitbu, že sama není stižena podobným prokletím.

Amulet se otáčel před jeho hypnotickým zrakem, jako by mu patřil, což Arianu na krátký okamžik vyděsilo. Co když nevědomky vyjádří tiché

přání, aby se na ni nebyl nikdy podíval? Co když se pak supem vrátí zpátky na dno temné gloucesterské tůně nebo jednoduše přestane existovat?

Vytrhla mu amulet z ruky, i když si uvědomovala, že bude působit směšně. Lennox je jen obyčejný smrtelník. Ona je čarodějka. Amulet je pouhým prostředníkem jejích schopností, nikoliv jejich zdrojem.

Lennox očividně nebyl zvyklý na to, aby mu někdo vyrval cokoliv, čeho se zmocnil. Obličej mu ztuhl v chladnou masku. „Tak, a teď mi řekněte, slečno Whitewoodová, jak jste provedla svůj laciný trik? Bylo koště řízeno dálkově? Digitalizováno? Mělo motor? Proto začalo hořet? Vytékalo palivo? Trhlina v motoru? Uvědomte si, že zatímco tady hovoříme, rozebírají vše, co z toho zařízení zůstalo, v mé laboratoři.“

Ariana byla příliš zmatena záplavou jeho otázek, než aby dokázala zformulovat odpověď, která by měla hlavu a patu. „Já nevím… nepamatuji se…“

Jak ji tlačil zády proti sklu, čišelo z něho nebezpečí jak z kouřícího lesa, a Ariana najednou byla vděčná, že se okno nedá otevřít. „Kdo k čertu vůbec jste? Podfukářská artistka? Špiónka nějaké korporace? Jedna z těch bulvárních pijavic? Nebo vás poslal Wite Lize?“ Nedomnívala se, že by to bylo možné, ale jeho výraz se chmuřil stále víc. Začala se jí opět třást kolena, ale její hostitel tentokrát neučinil žádný zdvořilý pohyb, aby ji podepřel. „Takový směšný trik se bezesporu zamlouvá jeho smyslu pro dramatičnost.“

Ariana nevěděla, jestli má být vděčna, nebo zneklidněna, když se za Lennoxovými zády ozvalo zdvořilé zakašlání. „Jestli jde o formální vyšetřování, Tristane, neměl by být přítomen advokát té dámy?“

Lennox se prudce otočil. „Zatraceně, Cope! Zaklepal jsi už vůbec

někdy?“

Arianinu úlevu z toho, že se Lennoxovo rozhořčení obrátilo proti nové oběti, zastínila hrůza, když spatřila muže stojícího za ním. Přitiskla si dlaň na ústa příliš pozdě, než aby udusila zděšený výkřik.

Oba na ni hleděli, jako by přišla o rozum.

Stáhla dlaň z úst a roztřeseným prstem ukázala na vetřelce. Jeho černé, nenapudrované vlasy byly staženy dozadu koženým řemínkem. „T-t-to je indián!“

Oba muži si vyměnili pobavený pohled.

„Neznepokojujte se,“ prohlásil Lennox a komicky vyklenul obočí. „Je zcela zkrocen. Od doby, kdy mě Wall Street Journal v osmdesátém osmém obvinil ze zneužití důvěrných obchodních informací, nikoho neskalpoval.“

Divoch k ní pomaloučku napřáhl opálenou ruku, jako by se obával, že jakýkoliv prudší pohyb ji může přimět k útěku. „Jak se máte, madam? Jsem Michael Copperfield - Tristanův právní poradce, zástupce pro styk s veřejností a typický rodilý Američan.“

Ariana stále váhala, protože si pamatovala kázání reverenda Linneta o indiánech, kteří uctívají ďábla jako svého pána. Ale ctnostný reverend ji také obvinil ze smilstva se satanem a pokusil se ji utopit.

Uchopila sukně a ostýchavě se uklonila, než vložila svou ruku do Copperfieldovy dlaně. Místo aby ji zvedl ke rtům, jak očekávala, zapumpoval jí rukou tím nejpodivnějším způsobem nahoru a dolů. V porovnání s ledovým Lennoxovým zrakem zářily divochovy hnědé oči hřejivě.

„Cop má jako hlavní obor práva, styk s veřejností bere jen jako vedlejšák,“ informoval Lennox. „Je to zkrátka takový můj poskok.“

Ariana zalapala z jeho očividné hrubosti po dechu. „Ten ubohý člověk za to nemůže, jestliže jeho důvtip není tak úžasný jako váš. Není třeba ho pro to urážet.“

Lennox se na ni dlouze zahleděl. Pak se jemně usmál, což odpovídalo jeho sarkasmu lépe než jízlivý úšklebek. „Zdá se, že mezi námi existuje menší jazyková bariéra. Slečna Whitewoodová tvrdí, že pochází z Francie.“

Indián pohrdavě zasupěl. „Stejně jako Coneheadsové.“

„Takže předpokládáš, že je cizinka?“

„Ne, ale Prattler ano. Global Inquirer trvá na tom, že je Elvisovou nelegitimní dcerou. Oba listy žadoní o exkluzivní interview.“

Oba muži Arianu značně převyšovali a vyvolávali tím u ní pocit, že je trpaslice z pohádkové knížky od babičky. Zatímco o ní dál debatovali, jako kdyby v místnosti vůbec nebyla, podívala se dolů na svá chodidla, jestli se náhodou nestala neviditelnou.

Pak ale našpicovala uši, protože Copperfield prohlásil: „Praštila se pořádně do hlavy. Možná si tvrdé přistání na nádvoří skutečně nepamatuje. Mohla ji postihnout dočasná amnézie.“

„Dočasná a částečná. Díval ses na příliš mnoho televizních seriálů, Cope. Možná má i nějaké zlé dvojče.“

„Jasně, a ty můžeš někde mít nějaké hodné,“ odsekl indián a Ariana

měla chuť mu za jeho vzpouru zatleskat.

Lennox se otočil.

„Kam jdeš?“ otázal se Copperfield.

„Najít nějakou odpověď,“ úsečně odvětil Lennox a vrhl na Arianu krátký pohled plný hrozby. „Jsem si zatraceně jist, že tady žádnou nenajdu.“ Copperfield za ním hleděl s pobaveným úsměvem. „Blahopřeji, slečno Whitewoodová. Začínám věřit, že jste rozbila princovu ledovou fasádu. V

takové náladě jsem ho neviděl už celé roky.“

„Já měla dojem, že je to jeho obvyklá nálada,“ odpověděla zasmušile a divila se, proč se o to vlastně stará.

Pokrčil rameny. „Tristan není tak špatný. Nikdy nezapomíná na přátele.“ Indiánův úsměv ztratil něco ze své hřejivosti, když na ni pohlédl. „Nebo na nepřátele.“

Tristan vešel do velitelského centra bezpečnostní služby Lennox Toweru a strážce noční služby se málem zalknul právě konzumovanou koblihou.

Bývalý námořník strhl nohy v masivních botách z půlkruhového řídícího panelu, vyskočil ze židle a se vtaženým břichem se zahlásil: „K službám, pane!“

V současné náladě to nebyl pro Tristana výrok, který by si vynutil jeho úsměv. Ještě že mu strážce nezasalutoval. „Pohov, Deluthi. Máte na horním rtu moučkový cukr.“

Deluth si otřel ústa a opět uvolnil břicho. „Promiňte, pane. Nečekal jsem vás.“

Tristan neztrácel čas poukazováním, že kdyby tento muž dělal svou práci bezpečnostní kamerou číslo 638, by musel vidět šéfa, jak se blíží k velitelskému centru , což by mu poskytlo dostatek času ke schování krabice s koblihami i pomačkaného výtisku Playboye, který vykukoval zpod jeho židle. Neměl však v úmyslu strážce překvapeného jeho nečekaným příchodem obviňovat. Ačkoliv Tristan osobně navrhoval každý okruh ze skleněných vláken v místnosti, nikdy neuznal za vhodné vydat příkaz, aby ostatní zařízení používali.

Řada svítících monitorů odhalovala vzhledem k pozdní noční době jen prázdné kanceláře, potemnělé výtahové šachty, opuštěná schodiště a početné vchody hlídané uniformovanými strážci. Tristan se už dávno naučil nevšímat si obvinění z duševní choroby. Žil s vědomím, že ani všechny bezpečnostní stráže a nejmodernější sledovací vybavení na světě nedokážou zastavit jeho nepřítele, aby ho nezničil.

„Zapněte kamery v nástavbě,“ přikázal a posadil se do otáčecí židle, kterou strážce uvolnil.

„Ale, pane, mám přísný příkaz nezapínat tyto okruhy, pokud neopustíte budovu.“

Tristan ho i nadále spaloval pohledem. „A kdo podle vás ten příkaz vydal?“

Deluth se poškrábal na hlavě a začal se potit na zdravě růžovoučkém

čele. „V-v-vy, pane,“ vykoktal.

„Správně. A kdo podepisuje vaše výplatní šeky?“ „Vy, pane.“

Tristan na něho nepřestal zírat.

Deluth se naklonil nad panel a změnil obraz dvou monitorů z panoramatického záběru na nádvoří za pohled do nástavby. Tristan se

předklonil a manipuloval s kloubovým ovladačem tak dlouho, dokud nedostal ostrý snímek ložnice svého apartmá.

Tajemná návštěvnice přecházela prostorným pokojem s rukama spojenýma za zády na drobném zadečku, jako by byla zvědavým dítětem, které se bojí dotknout něčeho, co by mu mohlo dát nepříjemnou ránu. Když Tristan zaostřil přímo na ni, zasáhl takový nepříjemný úder právě jeho. Ariana Whitewoodová nebyla žádné dítě. Byla sice oblečena jako nějaká chudá příbuzná Addamsovy rodiny, ale dokonce ani děsný střih jejich šatů nedokázal skrýt skutečnost, že její drobné tělo se vyznačuje bujnými ženskými křivkami.

Tristan se zašklebil, protože ucítil vzadu na krku nějaké funění. Otočil se i se židlí a přistihl Deluthe, jak mu vyvalenýma očima plnýma živého zájmu nakukuje přes rameno.

Odmítl blíže zkoumat náhlé nutkání nacpat statnému námořníkovi koblihy, krabici a vše ostatní do krku a vyštěkl jediné slovo: „Ven!“

Tentokrát to nemusel opakovat. Strážce popadl krabici s koblihami pod paži a vytratil se, očividně spíš s pocitem úlevy než dotčen.

Tristan se obrátil zpět k monitoru. Klidně pozoroval předmět svého zájmu a přemýšlel, jaký bláznivý podnět ho přiměl, aby dívku umístil do svého apartmá. Do své postele. Když se zhroutila na nádvoří, Sven přispěchal, aby mu ji vzal z náruče. Ale první Tristanovou reakcí bylo ochránit dívku před vrčícími kamerami a pokřikujícími reportéry. Přitiskl si její křehké tělo na hruď, doběhl nejkratší cestou k rychlovýtahu a stiskl tlačítko devadesátého pátého poschodí. Udělal jsem to ze zvyku, předpokládal. Nástavba inu vždycky sloužila jako jediný úkryt před zarputilou vytrvalostí lišku.

Ale toto bezstarostné jednání mohlo pracovat i v jeho prospěch. Dokud bude dívka ubytována v Toweru, může sledovat každý její pohyb, takže má dost času vymyslet plán, jak ji odhalit.

Podivné stvoření bylo samé vlasy a oči. Spousta spirálovitých kadeří jí spadala až k pasu v přirozené spleti, jakou by nedokázala napodobit ani ta nej dražší trvalá ondulace. Skřítkovská jemnost rysů ještě víc zdůrazňovala výrazné tmavé oči. Zachmuřeně pozoroval její obraz. Připomínala mu dojemné snímky odložených dětí se smutnýma očima, které zdobily stěny sirotčince, v němž vyrůstal. Její obočí tvořilo nápadné linky na pokožce tak bledé, až téměř světélkovala.

„Copak ve Francii nemají žádná solária?“ zamumlal.

Přes své přesvědčení, že dívka je tím nejhorším druhem podvodnice, nedokázal se ubránit okouzlení galským přízvukem jejího chraptivého hlasu a starosvětskými způsoby. To děvče udělalo před Coppcrficldem pukrle. Před Coppcrfieldem, kristepane!

Když se probudila a našla ho. jak se nad ní sklání, přitáhla si přikrývku pod bradu, jako kdyby byla dcerou nějakého vikáře a on představoval zlosyna s nakroucenými kníry, který je rozhodnut ji znásilnit. Při vzpomínce na její podobu ve spánku, na pootevřené růžové rty a na tmavé vlasy přirozeně rozprostřené po polštáři Tristan neklidně poposedl.

Dokonce ještě víc matoucí než její způsoby chování byla nenápadná vůně, ulpívající na její pokožce. V duchu provedeným rozborem ji nedokázal rozeznat, dokonce ani přes svou podrobnou znalost všech možných parfémů,. Nešlo o Beautiful ani Obsession či dokonce Chanel nějakého málo známého čísla. Tristan se nedal odradit žádným hlavolamem, který nemohl rozluštit. Její prchavá vůně v něm vyvolávala nevysvětlitelný hlad, vábila ho, aby odsunul stranou to okouzlující mračno jejich vlasů a přitiskl tvář na její hrdlo, dokud nebude moci spolehlivě určit značku par-fému.

Př;mhouřenýma očima pozoroval, jak zvedá dálkový ovladač a naprázdno po něm přejíždí prstem. Její ústa se sešpulila do udiveného „o“, když se šustivě otevřel stěnový panel v protější zdi a odkryl třicet pět palců širokou obrazovku s bláznivě skotačícími postavami Samanthy Stevensové a jejího zcela prvního Darrina. Dívka přiběhla k televiznímu přijímači. Oči se jí rozšířily do obrovských rozměrů, podobně jako mladé Elizabeth

Montgomeryové, když píchla nosem Dicka Yorka a vyvolala tak u něho záchvat zuřivosti, při němž obrátil oči v sloup a dupal nohama. Možná by měl pověřit Copa, aby zjistil, jestli nedošlo v poslední době k nějakému útěku z Bellevue.

Následovně byl zmaten ještě víc, když dívka nejdřív přitiskla nos k obrazovce a potom otáčela hlavou a nakukovala do stran. Jednou viděl kočku, jak provádí totéž, aby nakonec obešla televizní přijímač a ujistila se, že ti chutní malí lidičkové, kteří jsou lapeni uvnitř, nemohou utéci zadem. Když se dívka narovnala, měla drzý nosík špinavý od prachu. Tristan si v duchu poznamenal, že má vyhodit uklízečku.

Stále vrhajíc k televizi nenápadné pohledy, plížila se teď dívka k nočnímu stolku, na kterém stál elegantní švédský telefon.

Jeho nejhorší podezření se potvrdilo. Tristan zapnul tlačítko, které umožňovalo odposlech hovorů a zjištění volaného místa.

Uspořádal soutěž v magii s hubenou nadějí, že uloví smrtelně nebezpečného žraloka. Teď se tedy pohodlně opřel, aby pohýčkal bodavé píchnutí škodolibé satisfakce, a jeho metodické myšlení probíralo dívčiny možné kontakty.

Zavolá redaktorovi Řediteli některé z konkurenčních obchodních firem? Witu Lizeovi? Nebo možná dalšímu partnerovi v jejím mazaném plánu, jak ho obrat o milion dolarů -nějakému milenci bez tváře, který nejdříve

zesměšní Tristanovu lehkověrnost a pak jí pošeptá všechny ty něžné, šibalské větičky 0 tom, co všechno jí udělá, až budou spolu sami?

Tristan strnul a přemýšlel, kde se tato poslední myšlenka vzala. Nikdy nebyl mužem, který se nechá unášet fantazií, zejména ne ve vztahu k ženám.

Dívka držela telefon s napjatou pozorností několik minut, než stiskla první tlačítko. Ostré pípnutí rvalo Tristanovi nervy. Jak panter připravený ke skoku čekal, až dokončí volbu.

Tóny se vinuly jeden po druhém. Zamračený Tristan se naklonil dopředu. Dlouhé číslo neodpovídalo žádné telefonní ústředně -ani mezinárodní.

Jeho hluboké zklamání se změnilo v ohromení, když se směsice tónů spojila v příjemnou melodii. Klesl zpět do židle, zaskočen poznáním, že dívka vyťukala na číselníku kostrbaté ztvárnění „Frére Jacques“, přesně tak, jako když nějaké batole neuměle zahraje „Pec nám spadla“ na telefonním přístroji na hraní. Hruď se mu sevřela tak neslýchané, až si chvíli pohrával s myšlenkou, že má možná srdeční záchvat.

„Pokud chcete volat, zavěste prosím…“

Automatický hlas ho vyděsil skoro stejně jako dívku. Upustila sluchátko, jako kdyby ji kouslo, a přerušila tak spojení. Zhroutila se na postel.

Zatímco se rozhlížela po velkém pokoji, Tristan se neubránil myšlence, jestli ho shledává tak sterilní, jakým ho úmyslně navrhl. K jeho zklamání však ledová elegance místnosti jen zvýrazňovala dívčin neuhlazený šarm. Zvedla ramena a s dlouhým povzdechem je zase spustila. Tristan nikdy neviděl nikoho, kdo by vypadal tak opuštěně. Zápasil s krátkým přívalem strachu při vyhlídce, že se stane bezmocným svědkem jejích slz.

Ale místo aby se rozplakala, stočila se jednoduše doprostřed postele, aniž by se obtěžovala přetáhnout přes sebe přikrývku. Záře televizní obrazovky ji koupala neosobním světlem.

Štíhlé nohy složené do obranného půlměsíce jejího těla mu proti jeho vůli přitahovaly zrak. Jednu hrubou černou punčochu měla těsně pod kolenem roztrženou, takže bylo vidět proužek bílé kůže na lýtku. Překvapil ho zrychlený tep touhy ve slabinách.

Kdyby měl jisté sklony, věděl, že by mu stačilo zalistovat Deluthovým značně opotřebovaným výtiskem Playboye a najít oslňující ženy v různém stupni odění a svlečení, jejich bujné, silikonem vycpané tvary vystavené ve všech možných dráždivých pozicích, o nichž jako opuštěný pubertální mladík tolik snil. Neexistoval žádný důvod, aby mu zahlédnutí tak nevinného kousku těla zrychlilo dech nebo aby mu při tom touhou vyschlo v ústech.

Tristan se opřel v židli a otřel si ústa vlhkou rukou. Zřejmě je to tím, že vidí jen tak malý kousek těla, když byl zvyklý vídat mnohem více. Nebo

možná příliš mnoho pracuje. Právě se chystal využít Copperfieldovy nabídky ke sjednání schůzky s některou z těch jeho vyzáblých modelek s propadlými tvářemi.

Skoro jako kdyby ji jeho nepřirozená hladová touha vyrušila, sáhla dívka na svou prostou sukni a přetáhla si ji přes nohy. Tristan jediným prudkým pohybem vypnul kameru, protože se cítil jako ten nej horší druh voajéra.

Když se Ariana druhý den ráno probudila, protáhla se jak kočka a spokojeně zívla. S myšlenkou na další hodinku spánku se zabořila ještě hlouběji do polštáře, ale pak se zprudka posadila, protože si vzpomněla, kde vlastně je.

Město New York. Devatenáct set devadesát šest. V posteli Tristana Lennoxe.

Na saténovém povlečení stále ještě lpěla svěží vůně jeho kolínské.

Svižným pohybem vyskočila z postele, sužovaná absurdním pocitem viny. Nemohla přece za to, že ji ta dekadentní vůně opíjela. Nejexotičtější aroma, jaké za posledních deset let u nějakého muže ucítila, připomínalo směsici potu z těžké práce, pachu tresky a zemitého pižma krav a vepřů.

Prosklenou stěnou pronikaly sluneční paprsky a rozháněly sklíčenost, kterou pociťovala večer. Nebylo možné dívat se dolů na životem kypící ulice a necítit příval radostné nálady. Nikdy neviděla tolik lidí na jednom místě. Všichni někam spěchali jak přičinliví mravenci, což bylo ještě podmanivější. Přitiskla nos na sklo a přála si, aby se dalo otevřít a ona mohla vstřebávat zvuky a pachy tohoto vzrušujícího století.

Nadějný úsměv se náhle vytratil, jako když mrak skryje slunce, protože si připomněla znepokojující dojem z cínově šedých očí, které pozorovaly její odraz ve skle. Z jejího hostitele vyzařovala od špiček nablýskaných střevíců až po hnědý lesk vlasů tak silná mužská sebejistota, až hraničila s arogancí. Ariana se zachvěla, protože si vzpomněla na jiného arogantního muže, muže, který byl ochoten ji ponížit a dokonce utopit, když se odmítla sklonit před jeho vůlí.

Tristan nikdy nezapomíná na přátele. Ani na nepřátele.

Copperfieldovo zdvořilé varování přilétlo zpátky, aby ji vystrašilo. Ariana neměla v nejmenším úmyslu stát se pro Tristana Lennoxe přítelem, ale ani nepřítelem. Chtěla pouze zjistit, jakým způsobem tak kolosálně zpackala kouzlo, s jehož pomocí vtrhla do Tristanova života.

Večer, s tělem zničeným vyčerpáním a myslí zatemněnou šokem, o tom nedokázala přemýšlet, ale dnes jí to myslelo pronikavě jak sluneční svit.

„Čas,“ mumlala, když přecházela po tlustém koberci a snažila se rozpomenout na spěšně naškrábaná slova zaklínadla: „Čas stojí, ale přesto plyne…“

V okamžiku útěku se s poněkud přehnanou ctižádostí snažila zchladit Linneta a jeho krvežíznivost, ale ani v koutku mysli ji nenapadlo, že by ji její neobratná kouzla mohla přenést o tři sta let do budoucnosti. Vždyť se téměř zajíkala, rozrušena opožděným údivem a narůstajícím rozhořčením. Nu ano, její schopnosti musí být mnohem větší, než se kdy odvažovala doufat! Ale jsou dost velké k tomu, aby ji vrátily zpět do roku 1689, kam patří?

Duše jí však poklesla, když si vybavila chmurný osud, jaký ji tam čeká. Jestli jí vydrží dosavadní štěstí, tak by mohla dorazit právě včas, aby vyslechla Linnetovo deklamování pokryteckých slov nad čerstvě vykopaným hrobem pro ni.

Čas, pomyslela si Ariana a pohodila hlavou. Už jednou s ním manipulovala. Co ji může zastavit, aby to neudělala znovu? Co kdyby se vrátila do Gloucesteru o den dřív, než se stal Linnet svědkem jejího nešťastného letu na koštěti? Mohla by vyzkoušet několik dalších zaklínadel, ale kdyby byla úspěšná, podlý duchovní by neměl žádný motiv k jejímu pronásledování a ani žádný důkaz, který by ji usvědčoval. Místo aby zemřela předčasnou a tragickou smrtí, pokračovala by v nudném životě gloucesterského vyděděnce ze společnosti.

Zasténala a rychle si promnula spánky, protože cítila, že jí hrozí návrat příšerné bolesti hlavy. Bylo tak snadné představit si vlasy pokryté prachem, ruce plné mozolů a oděrek z dojení krav

;i odstraňování šupin z kůže tresek, duši zlomenou zápasem s puritánskou nesnášenlivostí kvůli každé malichernosti. Jak dlouho by jí trvalo, než by uvadla a stala se vyschlou a zatrpklou babiznou, jako je Goody Hubbinsová?

Prohlížela si neznámou krajinu za oknem novýma očima. Možná je pro ni nachystána jiná budoucnost než ta, jakou si právě představila - budoucnost v budoucnosti. K minulosti ji toho vázalo moc málo. Babička už nebyla naživu. A i když měla Marcuse bezpochyby ráda, svou přítomností v jeho domě ohrožovala Marcusovo vážené postavení v puritánské komunitě. Gloucester jí teď připadal jen jako matná vzpomínka z nějakého mlhavého a znepokojivého snu.

Musí se spolehnout na svůj důvtip a přesvědčit pochybovačného pana Lennoxe, že patří do tohoto století. Rty se jí zvlnily hořkým úsměvem. Vlastní otec pro ni nebyl ničím víc než nějakým bezejmenným komediantem, ale aspoň po něm zdědila herecký talent. Výborně jí sloužil, když putovala z jedné domácnosti do druhé, z Francie do kolonií a z dekadentní nádhery dvora krále Ludvíka do skličující puritánské vesnice. Přizpůsobovala řeč, typické způsoby a chování tak, aby odpovídaly očekávání jiných lidí, s takovou dokonalostí, až někdy zapomínala, kým vů-bec je.

Když se posadila na okraj postele, aby promyslela svůj plán, zašustilo jí něco pod nohou. Podívala se dolů a uviděla noviny, kterými ji Lennox včera večer mával před nosem.

Za důkaz existence magie nabídnuta cena jednoho milionu dolarů.

Zvedla noviny a přimhouřila oči s takovou vychytralostí, která by přiměla Marcuse klesnout na kolena a modlit se za spásu její duše. Chce-li přežít v této neznámé době, aniž by byla na závislá na někom jiném kromě sebe, bude potřebovat něco víc než pouhý důvtip a nevypočitatelně umění čarovat. Bude potřebovat prostředky na obživu.

Zahloubala se do článku a tiše si mumlala věty, kterým nerozuměla. S každým přečteným slovem ale chápala čím dál lépe.

Splnila podmínky Lennoxovy soutěže. Dokázala mu, že magie existuje. Odměnu si zaslouží.

Přitiskla si noviny k hrudi a srdce jí bušilo vzrušením. Jeden milion dolarů bude určitě stačit, aby mohla dát rychle sbohem panu Lennoxovi a zaplatit si cestu do Francie. Může si, stejně jako její babička, najmout nějakou chalupu uprostřed odlehlého lesa. Roztouženě vzdychla, protože už měla před očima obraz břečťanu, který se pne po větrem ošlehaném zdivu.

Tam bude mít dostatek volnosti, aby pěstovala vlastní byliny, skládala zaklínadla a zkoumala hranice svého daru od Boha, aniž by se musela neustále obávat odhalení. Po deseti letech magické praxe v Marcusově chmurném sklepě ve společnosti lhostejných pavouků sevřela Arianě tato vidina touhou hrdlo.

Toužebný úsměv vyprchal, když vytáhla amulet ze živůtku. S vlastním majetkem nikdy nebude závislá na rozmařilých zálibách mužů v jídle, bydlení či štěstí. Nikdo ji nebude nutit, aby se stala milenkou nějakého bohatého šlechtice a musela strpět, když ji předá jinému muži a do jiné postele, protože sejí nasytil. Nikdy se nestane tím, čím byla její matka.

Smaragd zářil v slunečním světle neobvykle jasně. Co by se stalo, kdybych si přála bohatství? pomyslela si jen tak. Obávala se, že při zvráceném sklonu amuletu působit zkázu by se mohla ocitnout v divokém proudu zlatých dublonů nebo začít vyplivovat franky. Pokud jde o něco tak světského, jako jsou peníze, raději poskytne šanci Lennoxovi, než aby důvěřovala vlastnímu nepředvídatelnému talentu.

Jak ho ale přesvědčí, že není žádná podvodnice, která chce vy-škemrat nabídnutou odměnu? Odložila noviny a pustila se s novou naléhavostí do procházky po pokoji. Řešení jejího dilematu bylo poměrně jednoduché - předvést mu nějaké kouzlo. Ale po střetu s reverendem Linnetem se bála důvěřovat jakémukoliv muži. Zejména muži tak nebezpečnému, jako je Tristan Lennox. Prohlašoval, že hledá magii, a potom mluvil o čarodějnicích s posměchem. Klidně mohl být jen dalším ctižádostivým lovcem čarodějek, který jí chce navléknout kolem štíhlého krku oprátku.

Dotkla se hrdla a potlačila nechtěné rozechvění. Musí být nějaký způsob, jak zjistit, jestli jsou čarodějnice stále ještě pronásledovány. Kdyby zjistila, že pan Lennox je osvícenější než jeho předkové, pak by mohla svobodně předvést své schopnosti, shrábnout odměnu a začít nový život, který by jí snad díky modlitbám vydržel navždy. Než se bude moci do něčeho takového pustit, aniž by vzbudila podezření,, musí najít knihovnu. Zamířila pohledem k vysokému stropu. Tak vznešené sídlo má určitě velkou knihovnu.

Když Ariana schovávala amulet zpět za živůtek, nepříjemné bodnutí jí připomnělo, že v tuto chvíli má mnohem nutkavější potřeby, než jsou vědomosti nebo peníze.

O dvacet minut později, když Sven Nordgard nedostal na své nesmělé zaklepání žádnou odpověď a pootevřel dveře ložnice v apartmá, našel návštěvnici svého zaměstnavatele klečet na čtyřech a nakukovat pod postel.

„Přece musí někde tu zatracenou věc mít, nebo ne?“ zaslechl její poněkud znepokojené bručení. „Neboje snad jeho lordstvo tak vznešené, že žádný nepotřebuje?“

Sven si posunul sluneční brýle na čelo, aby si podrobněji prostudoval úchvatný úhel Arianina pikantního zadečku. Nejisté uvažoval, jestli.má vycouvat nebo jít dál. Vždycky se cítil jistější při jednání s teroristy než se ženami.

„Slečno?“ zavolal ostýchavě.

Trhla sebou a praštila hlavou do lakované pelesti postele takovou silou, až musel mrknout.

„Promiňte, mohu vám nějak pomoci, slečno?“

Vyškrabala se na nohy. Třela si hlavu a upřeně na něho zírala. I při omezených schopnostech dedukce si nemohl nevšimnout, že dívka přešlapuje z nohy na nohu. „Mohl byste přestat tajně se za mnou plížit, pane.“

Spustil sluneční brýle na oči a sklopil hlavu. „Pan Lennox mě poslal, abych zjistil, co si přejete na snídani. Je tam jogurt a čerstvé pečivo s nízkokalorickým smetanovým sýrem, oplatky z pšeničných klíčků, otrubové vdolečky, a mohu vám vymačkat čerstvou ovocnou šťávu. Pomerančovou. Grepovou. Rajčatovou. Ananasovou. Nektarinkovou Jablkovou. Hruškovou…“

Zatímco recitoval nekonečnou řadu oblíbených nápojů svého zaměstnavatele, křehce bledá pleť ženy ještě více zbělela. Když se dostal k mangové šťávě, začala se kymácet. Vyplašeně se rozběhl, aby ji podepřel.

Chopila se jeho mohutné paže s tváří staženou nejhorším zoufalstvím.

„Co se stalo, slečno? Jste nemocná?“

Prohlédla si jeho tvář, jako by zvažovala, jestli se mu může svěřit či ne. Její bledost vystřídal ruměnec. Stoupla si na špičky a pošeptala něco zhruba směrem k jeho uchu.

Zamračil se dolů na ni. „Promiňte, slečno. Moje angličtina není moc dobrá. Nic o tom hrnci nevím.“

Podrážděně vzdychla, přitáhla si jeho ucho níž až k ústům a zašeptala mu něco jednoznačnějšího.

„Ach!“ Jeho klidnou tvář prozářil široký úsměv. „Rozumím.“

Vděčný za to, že našel úkol, k jehož splnění se cítil kompetentní, vsunul si Arianinu ruku do nabídnutého rámě a vedl ji ke stěně potažené textilní tapetou. Stiskl lesklé černé tlačítko, neschopen přitom odolat, aby se trochu nenaparoval.

Stěna se otevřela a vyvolala tak u jeho společnice výdech čirého úžasu.

Předběhla ho a vstoupila do prostorné místnosti.

Proklouzla bez podrobnějšího prohlížení kolem mramorové vířivé vany, zapuštěné do podlahy, a umyvadla s nohou ze stejného materiálu. Nevěnovala žádnou pozornost plyšovému koberci slézové barvy ani dvojici mosazných sprchových hlavic, ohrazených zástěnami z ledového skla. Dokonce ani mohutné, světle zelené osušky, zavěšené na elektrickém ohřívači ručníků, nebyly dost lákavé, aby upoutaly její nadšenou pozornost, jakou věnovala lesklému objektu, umístěnému pod elegantním tiskem od Andrewa Wyetha.

Odpoutala od něj pohled jen na takový okamžik, aby stačila vyslat ke Svenovi úsměv plný nesmírného potěšení: „Páni, to je ten největší nočník, jaký jsem kdy viděla.“

*

Tristanovy mokasíny od Gucciho nevydaly ani hlásku, když procházel širokou chodbou k zasedací síni správní rady Lennoxových podniků. Jelikož bylo nedělní dopoledne, bludiště kanceláří bylo až na pár nejsvědomitějších zaměstnanců opuštěno. Navzdory své pověrčivosti umístil Tristan ředitelství společnosti na třinácté poschodí Toweru.

Copperfield kráčel po Tristanově boku a divoce listoval ve složce s papíry. „Tisk se dožaduje nějakých odpovědí ve věci té dívky. Dostal jsem požadavky na interview od Timesů, Postu, People magazínu a Jaye Lena. Co jim mám oznámit?“

„Řekni jim, že v tuto chvíli nemám co sdělit.“

Rytmus Copperfieldových kroků se narušil. „Jedno mi laskavě vyjasni. Nejdříve nabídneš milion dolarů prvnímu podvodníkovi, který bude dost mazaný, aby tě obalamutil. Pak přiletí na hořícím koštěti jakási ženská, oblečena jak mrtvola z Amishových pohřebních ústavů, před zraky tisíců svědků se ti zřítí do náruče, a ty nemáš, co bys řekl?“

„Správně. Dokud nebudu mít nějakou konkrétní odpověď, nevidím žádný důvod, proč jim zvyšovat chuť k jídlu. Víš stejně dobře jako já, že pach krve je přiměje k šílené nenasytnosti.“

Copperfield si udělal nějakou poznámku na okraj papíru, než složku zavřel. „A co s ní hodláš udělat? Držet ji ve vězení nástavby Toweru jako nějakou princeznu ze středověkého milostného románu?“

„Dívka není žádným vězněm,“ odpověděl Tristan. Zachovat prázdný výraz tváře ho tentokrát stálo mnohem víc úsilí než obvykle. „Může odejít, kdy sejí zlíbí.“

„Takže potom předpokládám, že jen čirou náhodou je její chůvou metr osmdesát vysoký Nor s devítimilimetrovou bouchačkou, o které je přesvědčen, že kdysi patřila Jamesi Bondovi.“

Trvalý sarkasmus v Tristanově hlase ještě víc uzrál. „Vzdávám se. Prokoukl jsi mě. Dal jsem Svenovi přísný příkaz střelit ji do zad, jestli se pokusí odejít, a potom shodit její tělo do nejbližší výtahové šachty.“

Ačkoliv by to Tristan nikdy nepřiznal, nebyl si jist, jestli Svenova přítomnost měla zabránit Arianě v odchodu, nebo jemu v tom, aby netrávil v její společnosti víc času, než bylo nezbytné. Po krátké hře na špióna strávil Tristan bezesnou noc na pohovce v kanceláři.

Zamítl pokušení na další noční špehování a před odchodem z centra bezpečnostní služby nastavil kamery tak, aby nemohly do nástavby nahlížet. Možnost hladového okukování pomilováníhodných nohou slečny Whitewoodové Deluthem nebo některým jiným strážcem mu sice nevadila, ale protivila se mu myšlenka, že by pronikli do její samoty - že by se vetřeli do jejího osobního smutku stejně, jako to hanebně udělal on sám. Touto špinavou prací raději pověřil Svena.

Rychle uhasil zážeh studu cynismem a řekl: „Slečna Whitewoodová zřejmě nemá žádné naléhavější úkoly, než zinkasovat svůj milion dolarů.“ Otevřel dveře do zasedací místnosti. „Jestli bude schůze probíhat dle plánu, poskytnu ti to potěšení, abys ji osobně vyklidil z mého apartmá.“

Sotva vkročili do místnosti, bylo jasné, že podle plánu nic nepůjde. Místo rozjasněných tváří, jaké Tristan očekával, ho vítaly všechny možné výrazy, vztekem počínaje a naprostou sklíčeností konče. Stažené těžké závěsy, které bránily vstupu dopoledního slunce, ještě přidaly na pochmurné atmosféře. „Dobrý den, dámy a pánové,“ pozdravil svižně Tristan a usadil se do křesla z hladké kůže v čele dubového konferenčního stolu.

Zatímco si Copperfield sedal po jeho pravici, vynořila se za tmavým obložením asistentka a postavila k Tristanovu loktu šálek kouřící černé kávy.

Tristan si prohlížel pět mužů a tři ženy, kteří seděli kolem stolu. Věděl, že tvoří nejschopnější tým počítačových programátorů, fyziků, chemiků a

strojařů, jaký kdy byl ve Spojených státech sestaven. Ale v tuto chvíli se všichni vyhýbali jeho pohledu, jako by si z celého srdce přáli mít jednosměrnou letenku do zemí svého původu.

„Očekávám, že máte výsledky, o nichž jsme hovořili,“ řekl s ošidně zdvořilým úsměvem.

Několik členů týmu se usilovně prohrabávalo horami počítačových sjetin, které zabraly celý stůl. Byl to však Gordon Montgomery, kdo vstal.

Tristan vždycky obdivoval upřímnost tohoto Skota. Montgomery byl jediným člověkem v místnosti, který měl vyšší IQ než Tristan. Vypouklé čočky brýlí zvětšovaly zarudlé oči. „Je mi hrozně líto, pane. Pracovali jsme celou noc, ale nezjistili jsme nic, o čem by mělo smysl podávat zprávu.“

„Vůbec nic? Ani chemické složení toho zařízení? Teorie o metodikách letu, které přicházejí v úvahu?“

Montgomery zavrtěl hlavou a neučesaná hříva zázvorově zbarvených vlasů ještě umocnila jeho vzezření šíleného vědce. „Odebrali jsme křížové mikroskopické vzorky, prováděli jsme magneloakustická zobrazení, až nám lezly oči z důlků, ale musím říct, pane, že to není nic jiného než hromada třísek a kupka ožehnuté slámy - úplně normální, pitomé koště!“

Tristan se napil kávy. Cítil spíš zklamání než rozhořčení.

Když včera večer selhal jeho pokus vytvořit si nějaký úsudek díky špiclování, potřeba dokázat Arianě Whitewoodová její vědomý podvod mu připadala o to naléhavější. „Pak tedy musíme dojít k závěru, že motor odpadl během letu a tím způsobil i zřícení.“

Copperfieldův úsměv byl o zlomek nafoukanější, než aby se Tristan cítil dobře. „Je to k zlosti, že většina standardních kuchyňských košťat není vybavována letovými záznamy a černými skříňkami.“

Tristan mu uštědřil krátký, ale ledový pohled. „V pořádku, Montgomery. Uložte technikům, aby rozdělili nejbližší městské čtvrti na menší části a aby začali pročesávat okolí a hledat další trosky. Zítra ráno -“

„Ehm-hm, promiňte mi, pane Lennoxi.“ Ve štěrbině pootevřených dveří se objevila světlovlasá Svenova hlava.

„Co je, Svene?“ zeptal se Tristan, neschopen potlačit lehké znepokojení. Věděl, že jedině hrozba bombového útoku nebo povolání k natáčení Pobřežní hlídky by mohly přimět jeho ostýchavého strážce, aby v sobě sebral všechnu odvahu a vstoupil do nějaké kanceláře společnosti bez dovolení.

Vzdor stavu značného rozrušení si Sven nemohl pomoci, aby nevrhl svůdný pohled směrem k bezpečnostní kameře v rohu místnosti, když obcházel kolem stolu. Složil mohutné dlaně do mušle kolem Tristanova ucha a něco mu pošeptal.

Tristan se zamračil a doufal, že snad špatně slyšel. Sven se narovnal a pokynul hlavou k oknu. Copperfield, téměř se chvějící zvědavostí, předběhl

oba muže kolem stolu a roztáhl závěsy. Dosud v přítmí sedící skupinu zaplavilo sluneční světlo.

Se zmatenými pohledy se vědci připojili k Tristanovi, který vyhlížel z třináctého poschodí dolů na nádvoří. Na první pohled se zdálo, že je všechno tak, jak má v poklidném nedělním dopoledni být.

„Tam, pane,“ ukázal Sven zavalitým prstem. „Vodotrysk.“

Tristan přimhouřil oči a uvědomil si, že majestátní gejzír, který měl být dominantou nádvoří, zvadl v pouhé líné vyplivování. Dokonce i nyní, když se díval, zmenšil se proud vody v ještě slabší pramínek a nakonec v pouhé žalostné ukapávání.

Gordon Montgomery, vždy nejpragmatičtější z vědců, mu položil ruku na rameno. „Zdá se, že něco snížilo tlak spodní hladiny vody, pane.“

„Něco?!“ vyprskl Tristan s vědomím, že ani maximální sebekázní nedokáže skrýt zamračený výraz své tváře. „Spíš někdo.“

Zatímco se otočil na podpatku a mířil ven ze zasedací místnosti, vyměnili si Sven s Coperfieldem chápavé pohledy, potvrzující nevyslovený souhlas, že bude moudřejší Tristana nenásledovat.

Když Tristan vyšel v nástavbě z výtahu, snesla se na něho mračna páry. Jeho podráždění ještě stouplo zjištěním, že oblek z čistého hedvábí na něm visí jak deštěm zmáčená sedmikráska.

Jakmile zabouchl dveře soukromé kanceláře, aby ochránil počítače před útokem vlhkosti, zamířil s tichým mumláním zoufalých kleteb do ložnice. Z otevřených dveří koupelny se ozývala bouře, která připomínala Niagarské vodopády.

Procházel závojem mlhy příliš rozezlený, než aby se staral o to, jestli je slečna Whitewoodová oblečená nebo má na sobě pouze pěnu a úsměv. Když ji tedy našel stále oděnou ve starých chatrných šatech, nedalo se to považovat za pramen jeho zklamání.

Voda tryskala kouřícím proudem z mosazných vanových kohoutků. Obě umyvadla přetékala, stejně tak dvojice sprch. Hluk utlumil jeho příchod, takže mohl svobodně pozorovat návštěvnici, jak rozdováděně potahuje za splachovač a pak kousek ustupuje, aby obdivovala výsledek. Jakmile se nádržka naplnila, opakovala celý rituál znovu - zrudlá a vítězoslavně se smějící radostí, když pozorně sledovala vodu, jak mizí z mísy.

Tristan zastavil proud vody do vany a chvilku čekal, až se poněkud zklidní tlak vody, aby se obrátil ke sprchám. Právě když začal divoce otáčet skleněnou koulí kohoutku, druhé sprchové rameno vychrlilo proud teplé vody, která mu vzápětí stékala po hlavě. Hluk přitékající vody ve splachovači se změnil v pouhý pramínek a v místnosti utichly veškeré zvuky, kromě pravidelného padání kapek z jeho nohavic, které vsakovaly do nového, nedávno nataženého perského koberce.

Ariana se pomalu otočila. Prohlédla si ho od hlavy k patám, než se opatrně uklonila. „Dobrý den, pane Lennoxi. Venku prší?“

Její zmatený pohled nepřipouštěl žádné pochybnosti, jak směšně asi musí vypadat s pečlivě naneseným tužidlem na vlasy, které mu stékalo na límec, a v obleku od Valentina za dva tisíce dolarů, připláclém těsně na tělo. Na rozdíl od něj vypadala Ariana úžasně: pára vytvořila z jejích vlasů okouzlující svatozář prstýnků a její orosená pleť připomínala okvětní lístky lilie. Tato nespravedlnost ho rozzuřila.

„Samozřejmě že neprší! Přišla jste snad o rozum?“ Jeho řev se odrazil od obložených stěn tak, až sebou trhla.

Očividně se domnívajíc, že jeho otázka byla jen rétorická, vrhla poslední lítostivý pohled na toaletu a protáhla se kolem něho. „Pozoruhodná instalace. Samozřejmě jsem slyšela, že podobné zázraky mají v novém paláci ve Versailles, takže si o mně nesmíte myslet, že jsem naprostý venkovský balík.“

Venkovský balík bylo to nejlichotivější označení, jaké Tristana v tuto chvíli napadalo. „Copak ve Francii nemáte solária nebo vnitřní instalace vody?“ zavrčel, popadl osušku z ohřívacího ramínka a kráčel za ní.

Vyhnula se odpovědi na jeho otázku, protože se málem srazila se služebnou s vykulenýma očima, která přinášela podnos se snídaní a několik novin. Tristanova nálada ještě více zčernala, když si uvědomil, že ta žena zaslechla jeho netypické vzplanutí.

Ariana se zmocnila podnosu s chraptivým vzdychnutím, vyjadřujícím její očekávání. Tristana zašimrala do nosu vůně šťavnaté slaniny. Sven to musel objednat v lahůdkářství v přízemí, pomyslel si Tristan a podvědomě si olízl rty, když spatřil tenoučké plátky vepřového. Ve své soukromé kuchyni si podobné blivajzy, které způsobují zarůstání cév, nedovolil.

„Mockrát vám děkuji,“ řekla Ariana a vsunula si noviny pod paži, zatímco Tristanův úšklebek přiměl služebnou spěšně odklusat.

Stále ještě nasupený Tristan si vytíral ručníkem mokré vlasy. Ariana se posadila se zkříženýma nohama na postel a začala se cpát smaženými vajíčky, které nabírala vrchovatě na vidličku, jako kdyby nikdy neslyšela o nezdravých tucích. Nevzpomínal si, kdy naposled spatřil jíst nějakou ženu, která by si svou chuť k jídlu nevyčítala.

„Ach, Bože, to jsem ale byla hladová,“ mumlala Ariana a ukousla si pořádné sousto slaniny. „Mám pocit, jako kdybych nejedla tři sta…“ Než stačila sousto hlasitě polknout, vzhlédla a spatřila Tristanův mrazivý pohled. „.. .hodin.“

Vypila hrnek horké čokolády a vyvolala v Tristanovi touhu po vzrušujícím knírku že smetanové pěny, který nyní zdobil její horní ret.

„Vezmete si kousek?“ zeptala se a nabídla mu nadýchaný skořicový závin plněný rozinkami.

„Ne, děkuji,“ odpověděl škrobeně. Suchary z pšeničných klíčků, které pracně polykal v pět hodin ráno, mu ležely v žaludku jak cihly. „Už jsem jedl.“

Zalitoval svého spěchu ve chvíli, kdy Arianin mlsný jazýček láskyplně dlabal do ledové polevy na lístkovém těstě. Její potěšené vzdychání mu způsobilo křeče touhy v břiše. Měl chuť vyrvat jí závin z ruky a zhltnout ho jedním polknutím. Otřesen tak bizarním nutkáním zmačkal ručník do koule a mrštil jím do rohu.

„Nepřišel jsem na snídani, slečno Whitewoodová. Přišel jsem vám položit pár dotěrných otázek.“

„Pak tedy doufám, že budete s mou odpovědí spokojen, protože mi vždycky říkají, že jsem strašlivě nezdvořilá.“

Raději odvrátil zrak od jejího roztomilého úsměvu. „Moji technici teď pročesávají ulice kolem Toweru a hledají pozůstatky vaší havárie. Doufal jsem, že byste jim mohla ušetřit něco z jejich drahocenného času, kdybyste mi vysvětlila, jak se vám podařilo plachtit kolem mé budovy přesně v okamžiku konání soutěže v magii.“

„Nepamatuji se.“ Dojedla skořicový závin a začala si olizovat rty jak dobře nasycená kočka.

Tristan, upoután nevinnou ukázkou erotiky, měl najednou potíže vzpomenout si na původní otázku. „Nepamatujete se na co?“ opakoval omámeně.

„Nepamatuji se, jak se stalo, že jsem letěla kolem. Obávám se, že jsem se při pádu praštila do hlavy a postihla mě naneštěstí ta…

manézie.“ Odložila podnos stranou a zdálo se, že je sama se sebou nesmírně spokojena.

Tristan nevěděl, jestli se má smát nebo odejít a zatelefonovat do centrální evidence nemocných v Atlante. „Neměla jste náhodou na mysli

,amnézii’?“

Jedno musel uznat. Ke vzpamatování jí stačilo jediné mrknutí oka.

„Správně. Amnézie. Když ji máte, tak si někdy nemůžete vzpomenout, jak se to vlastně jmenuje.“

Arianin bezelstný výraz jen zesílil Tristanovu chuť ji uškrtit. Založil si ruce za záda, aby něčemu podobnému zabránil, a začal přecházet kolem nohou postele. „Dovolte mi vyjasnit vaše tvrzení. Udeřila jste se do hlavy. Máte amnézii. Ale přitom si pamatujete, že se jmenujete Ariana Whitewoodová a pocházíte z Francie. A také nepochybně chcete, abych vám poskytl odměnu milion dolarů.“

Otočil se na podpatku a zjistil, že místo aby pozorně visela na každém jeho slovu jako všichni jeho poddaní, zaměřila pozornost na rozházené noviny. Uvažoval, jestli to Copperfield považoval za bezva vtip, když jí poslal nejen ranní vydání Timesů a Postu, ale také zvláštní vydání bulvárních plátků. Zdálo se, že Arianu její vyobrazení od Prattlera, na němž díky vypouleným očím vypadala jako sestřenice E. T, nijak nevzrušuje, protože pozorně zírala na obálku Global Inquireru.

„Tady píšou, že bych mohla být dcerou tohohle muže,“ poznamenala s podivně dychtivým výrazem ve tváři. „Vypadá jako dost příjemný člověk. Vidíte nějakou podobnost?“ Přidržela si obálku blíž u obličeje a odkryla tak snímek zakaboněného Elvise v době rozkvětu jeho předpolyesterové kariéry.

Roztoužený tón v jejím hlasu zadržel Tristanův cynický smích. Ohrnul horní ret v úsměšku, který soupeřil s Elvisovým, aby tak skryl nepříjemný

otřes. „Snad se mi nesnažíte naznačit, že jste zapomněla rovněž jméno svého otce?“

Spustila noviny a klidně se mu podívala do očí. „Myslím, že jsem ho ani nikdy neznala.“

Tristan by mohl shledat její přiznání méně zneklidňující, kdyby bylo zbarveno alespoň náznakem smutku, který cítil on sám.

Dychtil uniknout těm obrovským, uslzeným očím. Zamířil proto ke stěně s náladou tak rozbouřenou, až se dveře šatny prudce rozevřely s hlasitým zaduněním, místo aby jen tiše zašuměly.

Popadl hezký slamák, který hodlal nosit na pláži na Martiniku během dovolené, na kterou stejně nikdy nenašel čas. Vrátil se do pokoje a hodil klobouk Arianě do klína. „Vytáhněte z mého klobouku králíka.“

Uchopila klobouk do rukou a pokukovala po něm přes jeho stříšku. Potom mu dopřála jeden z těch opatrných úsměvů, jaké si člověk schovává pro případného uprchlého šílence. „Víte, nemohu žádného králíka vytáhnout, pokud jste tam předtím nějakého nestrčil.“

Zamrkal na ni, vyděšený tím, že začíná její logice rozumět. „Nechci, abyste vytahovala králíka, který už tam je. Chci, abyste ho vyčarovala ze vzduchu, jako to dělají špatní kouzelníci už celá staletí.“ Pokynul ke klobouku. „Tak do toho. Luskněte prsty. Nakrčte nos. Založte si paže a mrkněte. Je mi úplně jedno, jak to uděláte, ale jestli dokážete během pěti minut vytáhnout z klobouku nějakého, třeba i miniaturního králíčka, okamžitě volám Copperfielda, aby vám přinesl šek na milion dolarů.“

Tristana zaskočilo, když si uvědomil, co to pro něho vlastně znamená. Pečlivě střežený klid mysli byl pro něho mnohem cennější než nějaký mizerný milion. Už si ani nepotřeboval dokázat, že tato žena je podvodnice. K pocitu uspokojení by mu bohatě stačilo, kdyby ji konečně dostal pryč ze svého života. A ze své postele.

Podívala se napřed na Tristana a pak znovu na klobouk, jako by zápasila s nějakým silným pokušením. Přitiskla dlaň k hrudi na neobvyklý náhrdelník, pak ji ale stiskla v pěst a spustila zpátky do klína.

„Nechci,“ zašeptala a sklonila hlavu, takže její tvář skryl závoj vlasů.

Tak snadno se z toho nedostane. Tristan natáhl ruku a odstranil tmavou záplavu kadeří. Okamžitě tohoto obyčejného pohybu zalitoval, protože ucítil, jak se mu hedvábná masa vine kolem prstů.

K nozdrám mu dolétla prchavá vůně. která v něm vzbudila primitivní hlad.

„Nechcete, nebo nemůžete?“

„Já…“ Jejich pohledy se setkaly a Ariana větu nedopověděla.

Sklonil se k ní tak blízko, až byly jeho rty vzdáleny od jejích jen na zašeptání, a jemně jí nabídl pomoc: „Problémy s pamětí?“

Ucouvla a její černé oči vystřelily. „To je pravda, pane. Ať věříte, nebo ne. A pokud odmítáte uznat létání na koštěti za magii, pak nechápu, jak by vás mohlo přesvědčit vytažení králíka z klobouku.“

Tristan nechal pramen vlasů vyklouznout z prstů, neschopen vzpomenout si, kdy naposled se mu někdo odvážil odporovat. Dokonce i Copperfield zahaloval urážky tak, že byly pouhým netrpělivým dloubnutím do šéfovy ješitnosti. A ještě víc ho překvapilo, že Arianina malá vzpoura v něm vyvolala závistivý respekt místo znechucení.

Napřímil se a ve své bezmoci přinutil ramena k pouhé parodii pokrčení.

„Tak tedy, slečno Whitewoodová, budu pokračovat ve vyšetřování vašeho tvrzení. Ale pokud byste náhle pocítila neovladatelnou potřebu ohýbat želatinové lžičky pouhou myslí, levitovat housky či dokonce předvést jeden nebo dva triky s kartami, pošlete pro mě Svena.“

Arianino vzteklé vydechnutí mu prozradilo, že se mu ji konečně podařilo urazit. Se zřejmou nelibostí sešpulila plné rty. „Hraní karet, pane Lennoxi, je nejen ztráta času, ale přímo nástroj ďábla.“

Na to Tristan neměl odpověď. Otočil se proto a utíkal do nejbližšího útočiště. Popadl telefon a vyštěkl: „Po zbytek dne budu pracovat v soukromé kanceláři. Nechci být rušen.“

Ale v okamžiku, kdy k překvapení spojovatelky praštil sluchátkem, věděl, že tento příkaz přichází o den později, než bylo třeba. Ariana Whitewoodová už stačila narušit jeho přísný řád, který vylepšoval celých deset let. Rozbila vnější pozlátko zdrženlivosti, která ho udržovala při zdravém rozumu, když hrozilo, že ho ovládne vztek nebo lítost. Dokonce ho přiměla, aby ji nutil provádět magii. Proboha! Víra v takový nesmysl nebyla v podstatě víc než čiré šílenství. Jaké pitomosti se dokáže dopustit příště? Žadonit, aby před svoláním nadcházející konference začarovala jeho obchodní protivníky? K čertu, možná by jí stačilo políbit ho na špičku nosu a proměnit ho v nějakého prince. Nad touto představou se vůbec neusmál, ač by měl.

Otočil se v židli a položil nohy na okenní parapet. Zachvěl se, když mu studený vzduch z podlahy profoukl vlhký oblek. Podzimní slunce sice koupalo kouřová skla oken zlatou září, ale jeho teplo nestačilo zahřát klimatizované prostředí.

Nebyl takovým skeptikem vždycky. Kdysi věřil v magii jiného druhu. Čarodějnictví utkané mikroprocesory a binárními kódy, za-říkávané jednotkami megahertzů a gigabytů. Ale to bylo ještě předtím, než mu realita ukradla dětinskou víru v technologické zázraky a výsledky jeho vlastní plodné představivosti.

Roky nutnosti být neustále ve střehu způsobily, že téměř neslyšitelné vrznutí otevíraných dveří mu znělo jak výkřik. Tristan se otočil, připravený seslat na Arianu hromobití, jestli se opovážila vniknout do jeho soukromého království.

Ve dveřích stál Cop s úzkostným úsměvem na tváři. „Myslel jsem, že bych tě měl informovat o ukončení zasedání.“

„Měl Montogomery ještě nějakou náhlou inspiraci?“

„Lituji. Jenom pořád vrtěl hlavou a bručel: ,Ubohá holka. Udělat tak strašný kotrmelec.’„

Tristan vyhrkl šťavnatou nadávku. „Takže jak se mám té ,ubohé holky’ vlastně zbavit?“

„Nemohl bys třeba na ni vylít kbelík vody a podívat se, jestli se nerozpouští?“ Při Tristanově pohledu Cop rychle dodal: „Nebo bys jí mohl vyplatit odstupné. Nabídni jí pár tisíc dolarů za předvedení kouzla zmizení. Tohle přece platilo na tu ženskou, která na tebe loni na podzim podala žalobu na určení otcovství.“

„Ale zabralo to jen proto, že jsem se jí ani nedotknul a ona to věděla. Potřást si rukou s činovnicí nadace AIDS se nedá hodnotit jako pohlavní styk, dokonce ani v New Yorku ne.“ Tristan vstal, vrazil ruce hluboko do kapes a nevidoucím pohledem hleděl na vzdálené ulice pod sebou.

„Sven dokázal získat hodnotnou sadu jejích otisků prstů ze zubního kartáčku, který jsi jí půjčil. Už jsme požádali newyorskou policii, Interpol a naše soukromé detektivy, aby je porovnali se všemi zločinci, falešnými artisty a pohřešovanými osobami, které odpovídají jejímu popisu. Něco definitivního bychom mohli vědět do konce týdne.“

„A jestli nechci čekat tak dlouho na spaní ve vlastní posteli?“

Cop si přitiskl velkodušnou dlaň na prsa. „Hele, s velkým potěšením zamluvím okouzlující slečně Whitewoodové pokoj v hotelu Plaza nebo ji dokonce uklidím do vlastní mansardy. Adresa Pátá Avenue s úchvatným výhledem na Central Park…“ Tristan se k němu otočil tak navztekaně, až Copperfield spěšně ucouvl o dva kroky zpátky, přestože mezi nimi stál kancelářský stůl. „Jako bych nic neřekl.“

Napětí opustilo Tristanovo tělo stejně rychle, jak se objevilo, a zanechalo mu únavu v kostech. Neschopen strávit Copperfieldův hloubavý pohled, otočil se zpět k oknu a projel si rukou vlhké vlasy. „Máš naprostou pravdu. Hned ráno si s ní promluvím. Musí se přestěhovat někam jinam, dokud si neprověříme pravdivost jejího tvrzení.“

Ačkoliv Tristan věděl, že se rozhodl správně, přemýšlel, proč ho náhle zachvátil zvláštní pocit prázdnoty.

Pondělí se vyznačoval svěží modrou říjnovou oblohou a mediální kampaní ještě šílenější, než jakou Copperfield předvídal. I ‘rival novinářů donutil Tristana uzavřít kapradinami chráněné atrium Lennoxových podniků veřejnosti, ale nestačil tak učinit dřív, než se do jeho doupěte vetřelo několik pohotových reportérů. Sven mu musel prorážet cestu, když se vynořil ze své kanceláře. Tristan věděl, že stačí dát příkaz, Sven spustí rameno a prorazí dav jak Emmitt Smith, demolující v líném nedělním odpoledni obrannou linii obrů.

„Pane Lennoxi, můžete potvrdit, že slečna Whitewoodová přiletěla na obyčejném domácím koštěti?“ „Bez komentáře,“ odpověděl.

„Mohl byste oznámit značku koštěte? Byla to Zlatá štětina, nebo Perfektní smeták?“ „Bez komentáře.“

„Pane, hodnotíte slečnu Whitewoodovou jako dobrou, nebo špatnou

čarodějku?“

Tuto otázku odmítl vůbec nějak komentovat.

Už se málem dostal k výtahovým dveřím, když ho na okamžik zastavilo ostré kuřácké zakašlání. Nemusel se dívat, aby s plnou jistotou věděl, jaká otázka bude následovat a kdo ji položí. Eddie Hobbes od Prattlera trávil posledních deset let tím, že se stal prokletím Tristanovy existence. Tristan dokonce poznal šustění Hob-besova poznámkového bloku, který žurnalista vytáhl v plané naději, že dostane interview.

„Pane Lennoxi, je pravda, že pan Wite Lize alias pan Leopold Finch neustále naléhá na místní úřady, aby se znovu otevřelo vyšetřování vraždy jeho syna?“

Tristan se otočil a jeho tajuplný klid ztišil dav ve zlomku vteřiny. Hobbes měl na sobě zmačkané sportovní sako a potahoval z tlustého cigára s okatou nevšímavostí k tabulce Zákaz kouření, která mu visela přímo nad holou hlavou.

„Hobbesi, jak dobře víte,“ prohlásil Tristan, „žádné vyšetřování vraždy se nekonalo. Arthur Finch zmizel téměř před deseti lety a dostal se na oficiální seznam nezvěstných osob.“

Jakmile ho Tristan chladně propustil tím, že se otočil zpět k výtahu, reportér se zahihňal a strčil loktem do vedle stojícího fotografa. „Jeho fotku

ale nikdy neuvidíme na žádné krabici s mlékem, kam se dávají snímky pohřešovaných.“

Výkřiky ožily s novou silou. „Pane Lennoxi! Pane Lennoxi!“

Tristan vkročil do azylu výtahu, který právě dorazil, a nechal Svena, aby zastavil novinářské pronásledovatele. Jakmile se dveře výtahu zavřely, uvolnil toporné držení těla. Sklesle se opřel o stěnu kabiny a mnul si zadní část krku v marné snaze rozmasírovat strnulost. Kožená pohovka v jeho kanceláři vypadala mnohem pohodlněji, než jaká ve skutečnosti byla. S jistým sebezapřením doufal, že slečna Whitewoodová, uhnízděná v saténových povlacích jeho královsky prostorné postele, strávila příjemnou noc. Byl rozhodnut ji ujistit, že byla také poslední.

Kdo by si pomyslel, že ta drobná ženská uvrhne jeho impérium do takového zmatku? Telefonní linky v Toweru byly přetížené už od rozbřesku a způsobovaly, že většina z jeho patnácti tisíc zaměstnanců se bezmocně snažila věnovat se svým povinnostem. Mrhání lidskými silami mu způsobovalo téměř stejně silný žlučníkový záchvat jako brutální obléhání novináři.

Mezi příslušníky bezpečnostní služby Toweru a obtěžující hordou novinářů už vypukly tři hádky, jejichž výsledkem byla řádka rozbitých fotoaparátů a magnetofonů. Očekávání přívalu obvinění z násilí a porušování občanských práv přimělo Copperfielda vypít půl lahvičky zvláště silného aspirinu.

Copperfield ho mohl obviňovat, že se vrhl zpět do středu zájmu veřejnosti, který tak nenáviděl, ale Tristan byl dobře připraven složit břímě viny tam, kam patřilo - na líbezná ramena Ariany Whitewoodové. Kdyby neuspořádala tak okázalé představení, zájem tisku by už dávno vyprchal nebo by ho přilákal nějaký nově propukly skandál či šťavnaté sousto jakéhosi drbu. Měl sto chutí stáhnout Arianu po schodech dolů a nechat ji novinářům napospas.

Vyjel do nástavby a vycházel z výtahu s pevným rozhodnutím lak učinit. Obývací pokoj byl opuštěný, dveře do jeho soukromé kanceláře zavřené tak, jak je zanechal.

Rytmický řev přitáhl jeho zájem k ložnici. Zrychlil krok a děsil se, jakou novou pohromu si slečna Whitewoodová vymyslela, aby na něho učinila dojem. Nechtěná návštěvnice nebyla nikde vidět. Řev zesílil, a když se Tristan otočil, mohl se málem dotknout nosem helikoptéry, která visela těsně za oknem.

I kdyby helikoptéra Prattleru nenesla logo dravě vyceněných zubů s plácajícím jazykem, poznal by ji podle predátorsky samolibého úšklebku fotografa, vyklánějícího se ze dveří, aby ho vyfotil co nejzřetelněji.

Potlačil pubertální nutkání toho chlapa sundat a spokojil se s tím, že zatáhl závěsy. Bouře rotorů helikoptéry brzy utichla.

Tristan se rozhlédl zastíněným pokojem. „Slečno Whitewoodová?“

Nic. Zkontroloval koupelnu, ale kromě ukapávajícího kohoutku a vlhkého zubního kartáčku nenašel nic inkriminujícího. Zřejmě si uvědomila, že její podvod nemůže vědecké přezkoumání přežít. Proto se ho rozhodla ušetřit nepříjemností s jejím vyháněním. Posadil se do nohou postele a rukou si pročísl vlasy. Náhle se cítil mnohem unavenější, než se mu prve zdálo.

Trvalo mu snad minutu, než si povšiml, že postel vibruje, jako by do ní právě spadl plný sud. Dočista zmatený přitiskl dlaně na matraci, ale podivné chvění nepřestalo. Sklonil se, nejisté zvedl okraj prostěradla a nakoukl pod postel.

Když se jeho zrak přizpůsobil přítmí, spatřil chodidla v černých punčochách. „Slečno Whitewoodová?“

Postel se roztřásla s novou divokostí. Klekl na koberec, sevřel prsty štíhlé kotníky nad chodidly a potáhl za ně. Ariana vyjela zpod postele; byla tužší než železem okované prkno, oči měla pevně zavřené.

„Slečno Whitewoodová?“ pronesl, tentokrát o něco něžněji.

Otevřela obrovské oči v popelavě šedém obličeji. Její šaty byly ještě hrozněji pomačkané než předtím a ve vlasech se jí usadil prach z peří, což posílilo Tristanovo rozhodnutí vyhodit uklízečku.

„Už je pryč?“ zašeptala skrz cvakající zuby.

„Helikoptéra?“

„Ne, drak!“

Tristan se v duchu nakopnul, že nedal Copovi příkaz spojit se s psychiatrickou léčebnou v Bellevue. „Vy jste viděla draka?“

„Ano, pane. Přímo za oknem. Snesl se na mě z čistého nebe s vyceněnými zuby a jazykem pleskajícím ve větru. Myslela jsem, že prorazí sklo a…“ Znovu se roztřásla.

Tristan objal Arianu kolem ramen a přiměl ji posadit se, zaskočen primitivním pocitem, že ji musí chránit a zabít její draky, ať skutečné, nebo imaginární. Vláčné tělo se divoce třáslo na jeho hrudi. Zdálo se, že je skutečně tak vyděšená, až bylo pro Tristana obtížné nezapomenout, že tato dívka není pravděpodobně ničím jiným než mazanou herečkou.

Nemotorněji podepíral a vybíral jí peří z vlasů. „Nemusíte se ničeho bát, slečno Whitewoodová. To, co jste viděla, nebyl žádný drak, jenom helikoptéra.“

„Helikoptéra?“ ozvala se jak ozvěna, aniž by vypadala, že ji to uklidnilo.

„Helikoptéra,“ opakoval a divil se, jak zaostalá se stala Francie od jeho poslední obchodní návštěvy Paříže. „Druh letounu, určený k převážení lidí z jednoho místa na druhé.“

Ariana dlouho mlčela a probírala si v duchu jeho vysvětlení. „Takže ti lidé nebyli v jeho žaludku?“

Tristan se přinutil k úsměvu. Být sežrán drakem by byl pro fotografa a pilota Prattleru víc než vhodný osud. „Ne, jednoduše cestují uvnitř helikoptéry, aby se dostali do svého cíle.“

„Ten byl kde?“

Její nevinná otázka mu připomněla, že ti muži přece jen byli určitým druhem lovců. „Naneštěstí v mém okně. Pokoušeli se získat vaši fotografii.“

Zamrkala na něho. „Mou fotografii?“

Tristan vzdychl a promnul si kořen nosu. Začínalo mu být jasné, že ho čeká velmi dlouhý den. A to ještě nebylo ani poledne. Příliš unaven, než aby se pokusil o další vysvětlování, vstal a zamířil k toaletnímu stolku.

Vzal z vyleštěné desky zlatý rámeček a podržel ho Arianě před nosem.

Poklepal prstem na sklo. „Fotografie.“

Ariana si prohlížela usmívající se blondýnku téměř roztouženě. „Je moc hezká. To je vaše manželka?“

Tristan otočil fotografii k sobě a zamračil se. „Vůbec nevím, kdo to k čertu je. Nechal to tady dekoratér interiéru.“ Pokrčil rameny a vrátil rámeček na toaletní stolek. „Mimochodem, ten fotograf může být bezohledný netvor, ale samotná helikoptéra je neškodná. Jednu takovou mám na střeše i já. Líbilo by se vám trochu se prolétnout?“

Ariana vyskočila na nohy a couvala před ním, jako by jí právě nabídl bonbón, aby ji dostal na zadní sedadlo limuzíny. „Ach, ne, je mi docela dobře tady. Zůstanu raději tady, díky.“

Vděčný za to, že mu v podstatě připomněla jeho původní poslání, opřel se Tristan o toaletní stolek. „Vlastně jsem si přišel právě o tom s vámi promluvit.“

Ariana se posadila na židli, která stála nejdál od okna, jako by tak docela nedůvěřovala jeho ujištění, že drak/helikoptéra se nemůže vrátit a rozervat její šťavnaté hrdlo. Pokoušela se uhladit si pomačkané bílé manžety, ale poslední škrob se jich dokl už moc dávno. Tristan, zneklidněn tím smutným pohledem, se na ni zašklebil. Byl by rád, kdyby jak ona, tak její ubohé šaty zmizely. Nedokázal se dívat, jak se motá po jeho apartmá jako nějaké opuštěné dítě z hereckého obsazení Les Miserables.

Jeho hlas zazněl ostřeji, než měl v úmyslu. „Musíme si promluvit o budoucnosti.“

Rozevřela doširoka oči a kůže kolem úst sejí napjala a zbledla. „O budoucnosti?“

„Zejména o vaší budoucnosti. O vaší nejbližší budoucnosti. A zejména o tom, kde ji strávíte.“

S viditelnou úlevou se usmála: „Ach, o této budoucnosti.“

„Obávám se, že vaše zdejší přítomnost téměř znemožňuje výkon každodenní práce v Lennoxových podnicích. Moji vědci jsou stále zaneprázdněni vyšetřováním vašeho tvrzení o nároku na soutěžní cenu, ale než dospějí k nějakému závěru -“ Tristan úmyslně zjemnil hlas - „myslím, že bude lepší, když si najdete ubytování někde jinde.“

Arianin úsměv se vytratil, aby se znovu objevil s jasnou podezíravostí. Zvedla se ze židle a napřáhla k němu ruku. „Vaše pohostinnost byla víc než štědrá, pane Lennoxi, ale nikdy bych si netroufala ji zneužívat trvale.“

Její rychlá přizpůsobivost ho zmátla. Očekával bojovné argumenty, slzy a finanční požadavky na zvláštní ubytování, ale takhle to vypadalo, jako by byla zvyklá nechat se vyhazovat a říci k tomu jen krátkou nebo žádnou poznámku. Arianina graciézní kapitulace ho píchla do svědomí, o kterém netušil, že ještě nějaké má.

Už se otáčela, když Tristan vykoktal: „Budu víc než šťastný, když vám budu moci zamluvit pokoj ve vedlejším hotelu.“

„Ach, to nebude třeba,“ mávla rukou a hlas jí zněl téměř osvěžené.

„Nemohu přijmout vaši další dobročinnost. Nemusíte si se mnou dělat starosti. Dokážu se o sebe postarat.“

Pak byla pryč. Proplula otevřenými dveřmi a nechala ho stát s ústy otevřenými dokořán.

Dveře se samočinně zavřely. Arianino zmizení doprovodilo tlumené bouchnutí a zamumlání nějaké francouzské nadávky.

„Slečno Whitewoodová?“ troufnul si Tristan zavolat. Zmatené ticho.

„To je šatna.“

Neviditelný povzdych následovalo sotva slyšitelné, poraženecké: „Aha.“

Tristan pevně zavřel oči a počítal do deseti, než přistoupil k tlačítku, které ji mohlo vysvobodit. Vynořila se ze tmy a zamrkala na něj jak pomačkaná malá sova.

Ukázal k obývacímu pokoji. „Ven vyjdete tamtudy.“

Arianin úsměv prozrazoval jen nepatrné snížení jejího odhodlání k

činům. „Samozřejmě. Věděla jsem to.“

Opřel se jedním ramenem o zárubeň dveří a s morbidním zájmem pozoroval, jak Ariana s nijak nenarušenou sebedůvěrou kráčí k výtahu. Škubl sebou v tušeném nárazu Ariany do pevně zavřených dveří výtahové šachty, ale podařilo se jí zastavit o chlup dřív, než si stačila natlouci drzý nosík.

Prohlížela si dveře se staženým obočím, pak kousek ustoupila a znovu se k nim přiblížila z jiného úhlu. Tristan cítil, jak se mu rty vlní váhavým úsměvem. Ariana na něho vrhla kradmý pohled, opřela se drobným ramenem do dveří a pokoušela se je posunout. Když se jí tento plán

nezdařil, začala dveřmi lomcovat s použitím prstů vsunutých do škvíry mezi

křídly. Začalo na ní být patrné zoufalství.

Tristan zvrátil oči v sloup. Jeho obchodní rivalové si o něm možná mysleli, že je hajzlík bez kouska citu, ale nedokázal se přimět, aby vpustil toto zvláštní jehně mezi vlky. Ať byla podvodnicí vědomou nebo jednoduše jen oklamanou, vrčící smečka reportérů by jí utrhla úd po údu dřív, než by vůbec vykročila z budovy. Sám měl jizvy po jejich zubech, které to dokazovaly.

Jak na potvrzení jeho rozhodnutí se u oken obývacího pokoje objevila helikoptéra a její mohutný řev roztřásl trojitá skla v oknech. Ariana přestala útočit na výtah. Otočila se a přitiskla záda těsně na stěnu.

Nebylo to očividné úsilí, s jakým polykala svou hrůzu, ale těžce vydolovaný roztřesený úsměv, co Tristana přimělo, aby k ní přistoupil a nabídl jí rámě.

Tam jsou draci.

Starodávné varování proniklo do jeho mysli bez jakékoliv předmluvy.

Zaváhal. Dunění rotorů helikoptéry přehlušovalo bušení srdce v uších.

Věděl, že by měl jít a zatáhnout závěsy v obývacím pokoji. Ale představa, že bude znovu pohřben ve své nástavbě, mu sevřela vnitřnosti primární klaustrofobií.

Po deset dlouhých let byl vězněm svého bohatství. Vězněm svých smutků. Vězněm minulosti. Vztyčil neproniknutelnou pevnost v samotném srdci New Yorku jen proto, aby se nalezl lapen v kleci ze skleněných zdí a ocelových trámů.

Ale Arianin odvážný úsměv mu poskytl naději, že útěk je možný. Útěk do přístavu s modrou oblohou, podzimními vánky neznečištěnými smogem a vzdáleným horizontem, neposkvrněným vztyčenými mrakodrapy. Její úsměv mu rovněž připomenul, že pokud by nepřítel prolomil jeho obranu stejně snadno jako ona, byl by už Tristan Lennox mrtvý.

Helikoptéra se přisunula ještě blíž. Fotograf se vyklonil a vysunul teleobjektiv. Tristan prošel pokojem třemi vzteklými kroky. Popadl Arianu za ruku a stiskl tlačítko výtahu. Dveře se bez protestu rozevřely a vynesly mu rozladěný pohled jeho společnice.

„Kam mě vedete, pane Lennoxi?“ zeptala se, když ji táhl do kabiny. Vrhl pohrdavý pohled na její šaty. „K Bloomingdalům.“

Zatímco služební výtah sjížděl do přízemí Lennox Toweru, Tristan koutkem oka studoval Arianu. Musel si skousnout vnitřní část tváře, aby nedal najevo naprosté pobláznění francouzskou dívkou. Ošumělé černé šaty, tajně vytažené z místnosti pro uklízečky a navlečené přes její původní oděv, nepředstavovaly velké zlepšení, ale aspoň dokázal Arianu přemluvit, aby odložila svou bílou zástěru.

Odchod se protáhl nejméně o hodinu, než stačil Tristan pročesat celé ústředí Lennoxových podniků a najít vhodný pár punčoch. Nakonec vyběhla jedna ctižádostivá mladá úřednice z kanceláře a mávala rezervním balením punčocháčů, které nosila pro strýčka Příhodu v kabelce. Ačkoliv slečnu Whitewoodovou jejich průhlednost viditelně odpuzovala, uklidnila ji jejich rozumná barva.

Černá.

Tristan se musel přemáhat, aby se nesmál. Arianiny oči sice byly skryty za nadměrně velkými slunečními brýlemi, které konfiskoval ze Svenovy rozsáhlé sbírky, ale nakláněla hlavu v dokonalém úhlu, aby mohla studovat rychle klesající čísla nad dveřmi. Zpočátku si Tristan myslel, že počítá podlaží, ale pak si uvědomil, že si horlivě mumlá pod nosem úryvek ze Zdrávas, Maria. Kdyby mohla ještě víc zblednout, stala by se průsvitnou, pomyslel si. Jeho pobavení však pokazilo nepříjemné bodnutí soucitu.

„Pokuste se uvolnit, slečno Whitewoodová. Je to jen výtah, žádná smrtelná past.“

Věnovala mu chabý úsměv. „Připomíná to trochu cestování v příliš velké rakvi.“

„Až moje bezpečnostní služby vyčistí celý Tower od novinářů, vezmu vás na projížďku rychlovýtahem. Je určen k dopravě /. nástavby do přízemí za pouhých padesát sekund.“

Arianě se sevřel žaludek. „Odpusťte, pane Lennoxi, ale měla jsem dojem, že tohle bude moje poslední jízda. Copak mě nedopravujete do nového bytu?“

Tristan i přes zbarvená skla brýlí vycítil její neústupný pohled. „Znovu jsem zvážil své rozhodnutí. Mým zaměstnancům by nemělo trvat déle než několik dnů, než ověří vaše tvrzení.“ Nebo spíš - než dokážou, že nejste nic víc než. podvodná šarlatánka. „Není tedy důvod, proč byste nemohla do té

doby zůstat mým hostem. A jelikož můžete být donucena k rozhovoru s novináři ještě předtím, než všechno skončí, chci vás vzít k Bloomingdalům. Vyberete si tam vhodné oblečení.“

Vytáhl z kapsy pláště od Burberryho rukavice a natáhl si je, aby jí dal na vědomí, že věc je rozhodnuta a žádné další námitky nejsou přípustné. Ariana se však netvářila nijak překvapeně, natož odmítavě.

Jakmile se dveře výtahu se sténáním otevřely, proběhla jimi, jako by se bála, že se ocelové čelisti sevřou a rozdrtí ji. Tristan pořád slyšel hladové bzučení novinářů, rojících se hlavním vchodem do Toweru, ale ulička u služebního vchodu byla, jak doufal, prázdná. Tisk by od něho podobný únik nečekal. Cítil se trochu nesvůj, protože neopustil Tower po svých od chvíle, co tuto stavbu před sedmi lety dostavěli.

Uchopil Arianu za loket a vedl ji k hlavní ulici. Mračil se, protože mu neušlo, že dívka klopýtá. Rozvážněji vypůjčil lodičky na nízkém podpatku, ale dívka přesto vrávorala, jako kdyby měly jehly jak střevíčky z katalogu hollywoodského Frederickse.

Zalétl pohledem k jejím chodidlům a okamžitě zjistil, v čem je problém.

„Obula jste si střevíce na nesprávná chodidla.“

Ačkoliv jí šaty sahaly jen do poloviny lýtek, zvedla jejich lem, aby se podívala. „Ne, určitě ne. Jsou to moje chodidla,“ ujistila ho.

Vyrazil povzdech zoufalství a poklekl před ni, aby chybu napravil. Zvedl jí napřed jednu nohu, aby sundal první střevíc. Kvůli rovnováze se musela pevně chytit jeho ramen. Sevřel Arianino pravé chodidlo v dlani a dotkl se palcem jemné klenby. Cítil lákavé teplo její pokožky, které prozařovalo tenkým nylonem.

Arianiny prsty na jeho rameni se napjaly. Vzhlédl vzhůru a setkal se s varovným pohledem, což v něm vyvolalo nevysvětlitelný pocit provinění.

Uvědomil si, jak směšně asi vypadá, když si uprostřed uličky plné graffiti hraje před svou Popelkou na okouzlujícího prince. Vrazil jí nohu do správného střevíce a přestal si všímat jejích potíží.

Klopýtavě pokračovali dál, protože tentokrát pro změnu upřeně zírala na svá chodidla. „Jen si to představte! Různý střevíc pro pravou a levou nohu. Koho jen mohlo něco tak chytrého napadnout?“

Jejich náhlý vstup na Pátou Avenue Tristanovi ušetřil nutnost odpovědět na tuto směšnou otázku. Když se zastavil, aby si poopravil nakřivo posunutý límec pláště, hrozilo nebezpečí, že spěchající dav lidí spolkne Arianinu drobnou postavu. Zaklonila hlavu a zírala na mrakodrapy kolem nich, lhostejná k nepříjemným pohledům chodců, kteří do ní vráželi a museli ji obcházet. Když couvla až k obrubníku, rozezněly se klaksony aut. Tristan musel přiskočit a strhnout Arianu zpátky z cesty řítícímu se taxíku.

„Jestli se nebudete dívat, kam jdete, strávíte několik příštích nocí v nemocnici. Nebo v márnici,“ zabručel a strčil ji do proudu pěších. Srdce mu

bušilo dvojnásob rychleji než normálně, což mu připomnělo, že už dlouho nebyl na vyšetření.

Ariana, nijak nevyvedena z míry jeho pokáráním či těsným únikem před nebezpečím, stáhla ramena dozadu, zhluboka se nadechla a přitáhla si umělé hedvábí nové uniformy těsněji přes prsa. „Zbožňuji říjen! Vzduch je tak sladký a svěží. Není to skvělé?“

Tristan se vyhnul pohledu na její hruď a opatrně začichal. „Jediné, co cítím, jsou výfukové zplodiny.“

„Páni, viděl jste tu nádhernou lampu?“ Vytrhla mu ruku z kapsy a táhla ho, aby si prohlédl naprosto obyčejný světelný semafor na přechodu.

Zdálo se, že Ariana znovu získala svou rovnováhu, zatímco Tristan balancoval, aby nezakopl, když ho táhla s obdivným šlehotáním k pamětihodnosti, kolem níž projel už tisíckrát, ale které si skrze kouřově zbarvená skla automobilu nikdy nevšiml.

Téměř se těšil z tak vzácné anonymity uprostřed davu. Byl zvyklý na otáčení hlav a magicky se otevírající uličku, ať přišel kamkoliv. Ale kdyby se na něho někdo podíval dneska, spatřil by pouze dobře oblečeného muže, doprovázeného drobnou tmavovlasou dívkou, zavěšenou pod jeho paží.

Povzbuzen Arianinou zaujatou pozorností, hledal vhodnou formulaci vysvětlení, kterým by jí pomohl k orientaci v systému adresného označení tříd. „Jestli si odmyslíte poslední číslici adresy, dělíte zbytek dvěma, pak přičtete nebo odečtete klíčové číslo, uvedené v několika vynikajících průvodcovských příručkách, pak budete znát číslo nejbližší příčné ulice.“ Když mu nevyslovila žádnou poklonu za jeho genialitu, otočil se a příliš pozdě zjistil, že jeho paže je prázdná a Ariana zmizela z dohledu.

Vlna paniky se uklidnila, když zahlédl zakmitnutí černých šatů, chodících stále dokola v otáčecích dveřích Trumpovy věže, to vše za rozzlobeného pohledu červeně livrejovaného vrátného a k pobavení shromážděného davu diváků. Tristanovi trvalo tři oběhnutí ve dveřích, než Arianu zachránil. Ve chvíli jeho úspěchu už byla tak omámená a udýchaná smíchem, že se musela o Tristana opřít.

Radost jí vydržela do chvíle, kdy míjeli pouliční stánek. Linula se z něho vůně opékaných párků, která hrozila, že dovede Arianu k vytržení podobnému náboženské extázi.

„Máte chuť na hot dog?“ zeptal se poněkud nejisté a uvažoval, jestli prodejce bude mít drobné ze stodolarovky, nebo zda bere šeky American Expressu.

„Hot dog? Ne děkuji,“ odpověděla tiše a couvala od stánku pryč. Zpočátku se Tristan obával, že Arianinu dychtivost zchladila jeho výsměšná nechuť. Ale Ariana hleděla na grilující se párky pohledem blížícím se zděšení. „Někteří pařížští chudáci považovali psy za velkou lahůdku, ale já bych je nikdy ani neochutnala.“

S dotčeným povzdechem se odtáhla a nechala Tristana, aby v sobě dusil smích, když si uvědomil, jak špatně porozuměla jeho nabídce. Už jí to chtěl začít vysvětlovat, ale Ariana ho popadla za paži a táhla ho do dveří u Tiffanyho.

Vykoukla mu přes rameno a prohlásila: „Neotáčejte se, ale tam li muži nás sledují.“

Nedbal jejího zašeptaného příkazu a ohlédl se. Pět statných, šedě oděných chlapíků se bavilo před obchodem s hračkami. Jejich snaha vypadat co nejnápadněji uboze selhávala. Jeden z mužů spíš obdivoval svůj odraz ve skle, než věci vystavené ve výloze.

„Ti muži jsou placeni za to, aby nás sledovali,“ zašeptal zpátky Arianě.

„Jsou to moji tělesní strážci. Zajistil jsem, aby nepozorovaně odešli ve chvíli, kdy Cop upoutával pozornost novinářů. Nikdy neodcházím z Toweru bez nich.“

Ariana se opět nenápadně podívala. „Jasně, máte pravdu! Tam je přece ten laskavý pan Nordgard. Sven!“ zatrylkovala a začala divoce mávat.

„Haló, Svene!“

Tristan jí strhl ruku dolů. „Pro boží smilování, nemávejte! Je tak pyšný na své přestrojení. A mimoto bude mít po zbytek dne špatnou náladu, protože poznal, že máte jeho sluneční brýle.“

Ariana si brýle sundala a odhalila tak zamračený výraz. „Proč potřebujete strážce, pane Lennoxi? Neumím si představit, že člověk jako vy se může něčeho bát.“

„Ulice New Yorku jsou velmi nebezpečné místo.“ Její zářící hnědé oči mu připomněly, že existují i mnohem lstivější nebezpečí, než jsou příslušníci gangů nebo únosci dětí. „Jenom blázen by se nebál,“ dodal ještě a zasunul jí uvolněný pramínek vlasů za ucho.

Pokud očekával, že se Ariana zastaví a bude obdivovat drahé šperky u Tiffanyho, které si hodlá koupit za jeho milion dolarů, tak byl hořce zklamán. Minula zářivou výlohu bez příliš roztouženého pohledu, když vtom kolem nich klusem projel policista na hezkém ryzákovi.

„Ach, pane! Prosím, pane, mohu vás na chviličku zdržet?“ vykřikla Ariana a rozběhla se za koněm dřív, než ji stačil Tristan zadržet.

Policista zpomalil a otočil se na vzepjatém koni. Ústa nad přezkou helmy vypadala, že se naposled smála někdy na počátku osmdesátých let.

„Obtěžuje vás ten muž, madam? Potřebujete nějakou pomoc?“

V tu chvíli se už Tristan dostal k nim a slyšel, jak Ariana vysvětluje. „..

.jen to, že je to první kůň, kterého v New Yorku vidím. Začínala jsem se bát, že už tu žádní nejsou.“

„Bathsheba slouží u policie už pátý rok, madam. To já jsem jí dal to jméno,“ svěřoval se policista a jeho přísná ústa poněkud změkla do

ostýchavého úsměvu. Ale když přesunul zrak na Tristana, vrátil se mu na tvář podezíravý výraz. „Poněkud teplo na plášť, pane, co říkáte?“

Tristan vykouzlil bodrý úsměv, místo aby plášť rozhalil a blýskl na policistu oblekem od Armaniho. „Právě se zotavuji z nepříjemného nachlazení.“

Ariana pohladila koně po sametovém nose a druhou rukou si nepřítomně pohrávala se svým náhrdelníkem. „Jsi nesmírná krasavice, vid?“ štěbetala.

„Chtěla bych mít jablko, abych…“

Kobyla potřásla hřívou a divoce zaržala, pak sehnula hlavu a strčila nos do Arianiny kapsy na sukni. Když opět hlavu zvedla, mezi zuby jí zářilo krásné červené jablko.

Policista se vesele zasmál, ale Ariana se tvářila naprosto ohromeně.

Tristan tušil, že stejně vypadá i on sám.

„Poděkuj hezké dámě, Bathshebo,“ přikázal policista, ale Bathsheba byla příliš zaměstnána polykáním jablka, než aby mu vyhověla. „Přeji příjemné odpoledne, madam. Nabyl jsem dojmu, že nejste odtud. Doufám, že se vám pobyt v New Yorku bude líbit.“ Policista popohnal kobylku do svěžího klusu s tak zamilovaným výrazem v obličeji, až Tristan napůl očekával, že smekne před Arianou přilbu jako nějaký šlechtic s třírohým kloboukem.

On sám byl pochopitelně spíš vystrašen než okouzlen jejím pohotovým trikem. Stál těsně za ní, dost blízko, aby zasáhl, ale neohrožoval. Dost blízko, aby těkavý parfém z jejích vlasů přehlušil výfukové zplodiny.

„Myslel jsem, že čarodějky nabízejí pouze otrávená jablka,“ zabručel.

Arianino napětí bylo i přes její nespoutaný smích přímo hmatatelné. „Ta šťastná kobylka nevytáhla z mé kapsy žádného králíka. Mohu třeba tvrdit, že jablko pocházelo z podnosu s mou snídaní.“

„Ach, můžete tvrdit, co se vám zlíbí, slečno Whitewoodová.“ Spěchající dav jako kdyby také jakýmsi zázrakem zmizel, když jí Tristan šeptal do ucha: „Ale já vám nemusím věřit.“

„Promiňte, drahoušku, ale naše dětské oddělení je na osmém…“

Nosové kvičení prodavačky zaznělo ve chvíli, kdy Ariana stáhla ze stojanu sametovou sukni, která sejí líbila.

„Ach,“ pokračovala prodavačka. „Vy nejste malá holka.“ S rytmickou neúnavností pracovala čelistmi jako kráva přežvykující píci, zatímco si měřila Arianu od hlavy k patám a hodnotila její strohé šaty, odřené mokasíny a nespoutanou masu kadeří. „Kosmetické oddělení je na přízemí, jestli máte zájem o nějaký popel, který by se hodil k tomuto pytlovitému oblečení.“

Ariana se dotkla amuletu s myšlenkou, že by mohla proměnit toto blahosklonně se chovající stvoření na obyčejného plcha, ale Tristan ji

zachránil před pokušením tím, že se vynořil zpoza stojanu a sundal si sluneční brýle.

Prodavačka hlasitě polkla to, co žvýkala. „Jéje, pan Lennox! Nepoznala jsem vás!“

Nabídl jí úsměv, který svou mírností přímo zabíjel. „To je vidět.“ Ariana potlačila chuť ucuknout, když ji objal majetnickou rukou kolem pasu. „Ale pokud jste příliš zaměstnaná, abyste mi pomohla vybrat zcela novou kolekci šatů pro mého hosta, tak klidně zamíříme k Bergdorfu Goodmansovi.“

Zena málem spadla z vysokých podpatků, jak se mu snažila vstoupit do cesty. „Ach, to ne, pane Lennoxi. U Bloomingdalů máme pro vás čas vždycky. Můžete mě s milou mladou dámou následovat…?“ Chvějící se rukou si uhladila nalakovanou přilbu vlasů a vedla je do privátního salonku.

„Ze které země pochází?“ zašeptala Ariana. „Její přízvuk je mi neznámý.“

Tristan se lehce pousmál. „Z rozlehlého království jménem Queens.“

V salonku Ariana spatřila růžově zbarvený koberec, stěny a pohovku, což uklidňovalo její zjitřené nervy. Stále se ještě plně nevzpamatovala z blízkosti možné pohromy. Při nevypočitatelně náladovosti své magie měla štěstí, že se v jablko neproměnila sama a nesežral ji kůň. Víc než kdykoliv předtím si musí připomínat Marcusovu radu: „Buď opatrná s tím, co si přeješ“ Zejména ve chvílích, kdy je nablízku Tristan Lennox.

Vrhla nenápadný pohled na jeho neproniknutelný profil. Ovoce její chyby, tedy spíš obrazně než doslova, bylo jasně patrné. Ostražitost a podezíravost vrhaly stín na družnou náladu, kterou tak krátce sdíleli. A možná že je to tak dobře. Objevil se letmý okamžik, kdy sejí Tristan podíval do očí a dotkl se jejích vlasů, až málem propadla pokušení svěřit se mu. Vyklopit mu celý svůj hořký příběh odletu z Gloucesteru a z Linnetových spárů.

Tristan právě vysvětloval servilní prodavačce, jak přišla Ariana nešťastnou náhodou o veškeré šatstvo. Ariana mu hleděla na široká záda, když vtom uslyšela, jak přikazuje, aby její jediné šaty, které má na sobě, hodili do čehosi, čemu říkal spalovna. Okamžitě protestovala. Tristan nakonec souhlasil, aby je dali vyprat a uklidili do nejtemnějšího a nejvzdálenějšího kouta jeho šatny.

Prodavačka brzy zmizela úzkými dveřmi, ale místo aby se vrátila se vzorky látek, z nichž by si Ariana vybrala, přišla se sklenicí šampaňského, balancující na stříbrném podnosu. V jeho pěnících hlubinách plula obrovská jahoda.

„O, děkuji, Louiso. Nikdy nezapomenete na mou jahodu.“ Tristan si odložil plášť, pohodlně se usadil na pohovku a obdařil ženu nefalšovaným úsměvem.

Arianin žaludek divně poskočil. Ani ona nemohla jeho úsměvu upřít zničující kouzlo. Rozjasnil mu oči a smazal přísnou zachmuřenost obočí. Uchopil dlouhými prsty sklenku šampaňského, s šílenou elegancí vytáhl jahodu a nesl ji k ústům.

„Jsme vám k službám, pane Lennoxi. To je pozornost Bloomingdalů. Zvlášť pro vás.“ Upejpave naparovaní prodavačky naznačovalo, že je ochotna jít dál, než je její povinnost, jen aby ho uspokojila.

Ariana, znechucená patolízalskými manýry prodavačky, si vzpomněla na naduté vystupování, jaké zaujímala její matka, když chtěla vyplísnit služebnictvo svého milence. „Promiňte, madam, ale neměla byste mě už změřit kvůli šatům?“

Žena sebou trhla, jako by si teprve nyní vzpomněla na Arianinu

přítomnost. „Změřit vás? Copak neznáte svou velikost?“

Neochotna dát najevo svou nevědomost, podívala se Ariana na sebe dolů a riskla to: „Malá?“

Prodavačka si vyměnila s Tristanem pobavený pohled. „Možná bude lepší, když ji skutečně změřím.“

Vytáhla z kapsy blok a nějakou žlutou pásku. Kroužila odměřeně kolem Ariany jak krkavec a zlověstně si cosi kvokala pod nosem. Když poklekla, aby Arianě změřila délku vnitřního švu v sedu, začala Ariana litovat, že na sebe přitáhla pozornost, zejména, když si všimla Tristanových pobaveně přimhouřených očí. Zvedl ke rtům sklenici šampaňského, ale na skrytí jeho potutelného úsměvu to nestačilo.

Louisa obepjala páskou Arianin hrudník pod zdviženými pažemi a obdivné hvízdla. „Na tak drobnou postavu máte řádné kozy.“

Tristan se začal dusit šampaňským. Ariana nevěděla, jestli se má hanbou propadnout podlahou, nebo se smát jeho rozpakům.

Místo toho odpověděla: „Děkuji,“ a nadechla se, aby ukázala své proporce v co nejlepším postavení. Její štědré vnady byly nepřetržitým zdrojem zděšení i pro Marcuse. Některé boží dary nedokázala skrýt ani hrubě tkaná látka náprsenky u zástěry.

Louisa poklepala Arianu po hrudní kosti a zmařila její hříšnou pýchu.

„Myslela jste někdy na jejich zmenšení? Můj strýc Maury v Queensu je jedním z nejlepších plastických chirurgů v New Yorku. Mohu vám dát jeho číslo?“

Ariana váhala. Nebyla si jistá, o jaké číslo jde, a jestli je správné takovou nabídku přijímat.

„To nebude třeba, Louiso,“ vzpamatoval se Tristan natolik, aby dokázal promluvit. „Jenom nám přineste vzorky vaší malé podzimní kolekce a pak nás nechte o samotě.“

Arianě se podařilo vyhýbat očima jeho pohledu, dokud se Louisa nevrátila s hromadou divoké změti oděvů v náručí. Ariana se domnívala, že

přinese látky nebo krejčovské panny. Nečekala již ušité šaty. Když ji prodavačka vedla do kabiny se závěsem, Ariana vrhla zmatený pohled přes rameno na Tristana, čímž ho však přiměla pouze k posměšnému přípitku sklenkou šampaňského.

Tristan usrkával šampaňské a čekal, až se Ariana znovu vynoří. Z nedostatku činnosti přemýšlel, jestli by jí k tmavému odstínu vlasů lépe slušela sytá červeň, nebo chladná tyrkysová modř. Pohlédl na rolexky a zjistil, že uplynulo patnáct minut. Cekal ještě dalších patnáct, než se pozorněji podíval na závěs. Visel splihle a nehýbal se ani v proudu vzduchu z klimatizace.

„Slečno Whitewoodová?“ zavolal a usilovně se snažil změkčit neklidný tón svého hlasu. „Nechtěla byste vyjít a ukázat mi, co si zkoušíte?“

Ticho.

Odložil sklenici se šampaňským, vstal a zamířil k závěsu. Bojoval s podivnou předtuchou, že když ho odhrne, najde kabinku prázdnou. Že Ariana zmizela z jeho života stejně náhle, jako se objevila. Natáhl ruku k závěsu.

Vtom se ozval tichý, nejasný zvuk doprovázený mumláním francouzských nadávek. Stáhl ruku zpátky. Ustoupil několika spěšnými kroky zpátky, když se Ariana konečně vynořila a Tristan s pocitem zatrpklosti zjistil, jakou barvu si zvolila.

Černou.

Úzké pouzdrové šaty byly jen o málo lichotivější než předchozí vypůjčená uniforma, ale jejich strohou linii narušovala nahromaděná látka na drobných zádech.

Ariana měla zarudlou tvář a oči sejí leskly neskrývanými slzami. „Ta pitomá kutna nemá žádné knoflíky ani háčky. Jak se ode mě, pro všechno na světě, čeká, že si je upevním?“

„A zkoušela jste zip?“ jemně navrhl Tristan.

Když na něho pouze zamrkala, otočil ji a vymotal jí prsty z hedvábí. Uchopil jazýček zipu špičkami prstů a pomalu ho táhl vzhůru, přičemž ocenil malý důlek na konci její páteře. Kůži zad měla jemnou a bledou, jako kdyby nikdy nepoznala polibek slunce.

Aby mohl úkol dokončit, musel jí nadzvednout bohatou hřívu vlasů. Tento nenucený pohyb uvolnil oblak vůně. Zabezpečil zip a ucouvl před nebezpečím, že bude omámen ještě něčím víc než pouze šampaňským.

Úchvatným způsobem zavrtěla hýžděmi. „Je to hrozně těsné. Málem nemohu dýchat.“

„Zkuste si tedy některé jiné,“ vyhrkl Tristan, sám pociťující nedostatek kyslíku. Nepříliš jemně ji postrčil zpět do kabiny a vrátil se na pohovku k šampaňskému.

Tristan, pobaven a současně podrážděn jejím mizerným vkusem, pozoroval, jak si postupně zkouší jedny šaty po druhých: černé od Missoniho s rolákem; střízlivě šedé od Donny Karan s Hrncem ve stylu Petera Pana; Versaceho model s dlouhými rukávy zdobenými výraznými bělostnými manžetami, jenž nápadně připomínal její původní šaty, které chtěl dát spálit. Když se Ariana ztratila v kabince k poslednímu převleku, mnul si Tristan podrážděně bradu.

Ariana představovala svůj nemožný výběr s takovou pýchou, že neměl to srdce, aby jí řekl, že si klidně mohla vybírat o několik set dolarů levnější šaty v nějakém charitním výprodeji.

Její nevinné potěšení bylo děsivě nakažlivé. Tristan už několikrát kupoval ženám šaty, ale většina z nich se spokojila s přijetím Zlaté karty a pak zmizely. Žádná netoužila po jeho názoru na délku sukně, žádná se před ním neotáčela v leginách na doma, jako kdyby byly originálem od Diora.

Ariana se vynořila z kabiny právě ve chvíli, kdy Louisa přiklusala zpátky do salonu, téměř pohřbená pod obrovskou horou duhově lesklého brokátu. „Napadlo mě, že byste se chtěli podívat na tohle. Je velice obtížné najít něco od Givenchyho pro tak malou dámskou velikost.“

„Ach, to je krása!“ uteklo Arianě zvolání dřív, než ho mohla zadržet.

Hodila svou hromádku šatů Tristanovi do náruče a vytrhla smaragdově zbarvené šaty z prodavaččiných neforemných rukou. Nedokázala odolat pokušení. Přitiskla si šaty k tělu a zjišťovala jejich délku. Místo aby splývaly až na zem, vířily jí v dokonalém zvonu kolem kotníků. Když byla Ariana malá, její matka často nosila šaty z jemných a vzácných látek.

Pamatovala si, jak se jednou během nějakého plesu přikradla po schodech a nakukovala mezi sloupky zábradlí na matku, která klouzala složitými kroky dvorních tanců s grácií mladé královny. V Arianiných obdivujících očích byla matka nejkrásnější ženou na světě. Ariana pohladila třpytivou látku a poprvé od matčiny smrti si připustila záchvěv smutku.

Šaty v ní vyvolaly trýznivou touhu nejen svou elegancí, ale vším, co představovaly. Nádheru. Vznešenost. Svět, kde žádné potěšení není zavrhováno jako hřích.

Její tvář musela dát touhu najevo, protože Tristan tiše řekl: „Proč šije nezkusíte? Sluší vám.“

„Pojďte, drahoušku,“ naléhala prodavačka s chápavým mrknutím k Tristanovi. „Možná se pan Lennox bude ošívat nad účtem, ale viditelně si myslí, že si to zasloužíte.“

Arianu nejdříve zaplavilo horko, pak zima, když jí došlo, co si o ní ta žena myslí. Neměla by se tomu ale divit. Kolikrát přece viděla matku, jak směňuje tělo i duši za kousek hedvábí nebo nějakou lesklou cetku?

Zvedla hlavu s očekáváním, že znovu spatří v Tristanových očích hrozivé plamínky, vyvolané hrubou domněnkou prodavačky. Ale ty zůstaly šedé a nevyzpytatelné jak prosincová obloha.

I s náručí plnou dámských šatů a uvolněným pramenem vlasů, který mu spadal přes obočí, Tristan stále vypadal jako zobrazení nedbalé elegance. Ariana si vzpomněla na zatraceně důvěrný tón prodavačky, jakým Tristana uvítala, i na čerstvou jahodu v šampaňském. Nejspíš vodí na toto místo všechny své milenky.

„Nechci je,“ prohlásila a hodila vlnící se pokušení zpět prodavačce do rukou. „Je to ošklivá barva. V měsíčním světle bych v ní vypadala tak neduživě, že by se všem chtělo zvracet.“

Strnule se postavila u dveří a záměrně si nevšímala Tristanova pohledu a schlíplého našpulení rtů prodavačky. Ať si ta ženská klidně myslí, že je to milenecké hašteření, když jí to dělá radost.

„Dejte to zabalit a doručit spolu s kompletem vhodných základních doplňků,“ přikázal Tristan prodavačce a předal jí Arianou vybrané šaty a pozornost z tlustého svazku bankovek.

„Ano, pane!“ odpověděla Louisa a zastrčila si stodolarovou bankovku do podprsenky.

Hrdost Arianě nedovolila vrhnout ani poslední lítostivý pohled na pomačkanou róbu, takže si nevšimla tajného Tristanova posunku, který vyslal za jejími zády k samolibě se uculující prodavačce.

Zatímco kráčeli zpět k Toweru, vrhl Tristan kradmý pohled na Arianin kamenný profil. Od chvíle, kdy opustili salon u Bloomingdalů, se neusmála a nepromluvila ani slůvko. Dokonce ani tehdy ne, když ji přemluvil, aby vstoupila na pohyblivé schodiště, strčil do otáčivých dveří a ukázal na zhrouceně se tvářícího Svena, protože trval na tom, aby si nasadila strážcovy sluneční brýle.

To já bych se měl tvářit uraženě, pomyslel si zasmušile. Promrhal celé odpoledne nesmírně cenného času hrou na osobního nákupčího a nechal svou firmu napospas útokům tisku.

S povzdechem stiskl zuby a přál si, aby zapomněl na nepokrytou touhu, kterou spatřil na Arianině tváři předtím, než hodila róbu od Givenchyho sekýrující prodavačce. Byl blázen, že se tím nechal ovlivnit. Ženy používaly tento výraz celá staletí, aby přiměly muže k vyžebrání, vypůjčení či krádeži všeho, po čem jejich vypočítavé srdíčko zatoužilo.

Ušel několik dlouhých, rozzlobených kroků, než si uvědomil, že Ariana není po jeho boku. Prudce se otočil a viděl, jak tiskne dlaně a nos k výkladní skříni jak dítě před cukrářským pultem. Studovala výstavu oranžových a žlutých krabic. Halloweenové filmy, všiml si lhostejně, nepochybně oplývající maniaky mávajícími sekerou a bezhlavými chůvami.

„To jc knihovna?“ zeptala se Ariana a na jejím obličeji se konečně objevila stopa nějakého zájmu. „Mohu jít dovnitř a prohlédnout si knihy?“

Tristan vzhlédl na žlutá tiskací písmena na vývěsním znaku. „To není knihovna, ale obchod s videokazetami.“

„Vi-de-o-ka-ze-ta-mi?“ opáčila, jako by to slovo vůbec neznala.

„Tedy místo, kde se kupují a půjčují filmy.“ Stále se tvářila nechápavě, a tak dodal: „Vím, že Francouzi také mají filmy, protože jsem si musel několik z nich prosedět. Říká vám něco slovo titulky? Smutní klauni? Brigitte Bardotová?“

Nic.

Tristan vzdychl a sáhl na kliku. Ariana ucouvla a vrhla na něho pod přivřenými víčky záludný pohled. „Už jste byl příliš štědrý, pane, a já vás nechci zdržovat od práce. Možná by mě mohl doprovodit zpět do Toweru pan Nordgard?“

Tristan v tom dobře rozpoznal své propuštění. Chladně se na ni usmál.

„Máte naprostou pravdu, slečno Whitewoodová. Zanedbával jsem své povinnosti už dost dlouho.“

Ohnutím prstu přivolal Svena, který vykukoval za nedalekým stánkem s italskou zmrzlinou. Sven přiklusal viditelně naštvaný, že byl před zraky svých kolegů povolán tak ponižujícím způsobem.

Tristan mu podal kreditní kartu. „Dáma má volnou ruku. Dohlédni, aby dostala, cokoliv bude chtít.“

Když pozoroval, jak Ariana mizí v prodejně, byl jí téměř vděčný, že v

něm tak účinně znovu rozdmychala jeho pochybnosti o ní.

Silueta Manhattanu na obzoru jiskřila jak čerstvě vybroušený diamant. Vyzařovala krásu, ale žádné teplo. Tristan se na to díval otupělým zrakem, zatímco zvedal ke rtům sklenici skotské. Digitální hodiny na psacím stole tiše ohlašovaly blížící se půlnoc.

„Hodina kouzel,“ zamumlal a pozvedl sklenici k sladkobolné-mu

přípitku.

Jiný člověk by označil tuto prázdnotu nitra za osamělost, ale Tristan už dávno považoval společnost sebe sama jako nezbytné pokání za své omyly.

Vyčerpaný kličkováním před tiskem a po maškarádě fotografů, přestrojených za umývače oken a bloudících očima po jeho apartmá, se uzavřel do své kanceláře krátce poté, co svěřil Arianu do Svenovy péče. Zjištění, že infuze čerstvého vzduchu výkonnost jeho mozku zmenšila, místo aby ji vyhnala do vyšších obrátek, ho vyděsilo. Přistihl se, jak štěká na svou asistentku, zívá nad čtvrtletními výkazy a chvěje se před nepříjemným chladem z klimatizace, která byla podle jeho rozkazu nastavena na příjemnou a ekologickou hodnotu dvaceti sedmi stupňů.

Když se Sven vrátil s napsanou zprávou, která podrobně popisovala každé gesto a mrknutí slečny Whitewoodové, vytrhl mu ji Tristan z ruky, dychtivý nalézt důkazy její neupřímnosti. Osamělý list papíru nyní ležel pomačkaný na podlaze vedle přeplněného koše na odpadky.

V protikladu k Tristanovým nadějím se Ariana nepokusila o žádné rande s nějakým mocným spolupachatelem, ani se nevyhnula Svenovu dohledu na takovou dobu, aby mohla použít veřejný telefonní automat nebo odběhnout na toaletu. Jediná anomálie, kterou Sven v jejím chování zaznamenal, bylo panické vběhnutí do nějakého výklenku, když jim nad hlavou přelétala helikoptéra.

Tristan zavrtěl hlavou, dopil skotskou a vstal od stolu, donucen považovat tento den za nejhorší selhání. Mohl pouze doufat, že zítřek bude plodnější. Jestliže mu nemůže jeho tým specialistů poskytnout munici k Arianině diskreditaci, pak se to možná podaří armádě detektivů.

Vynořil se z kanceláře do potemnělého obývacího pokoje a málem zakopl o křiklavě vybarvenou stolní hru, která dosvědčovala večerní činnost Svena a Ariany.

„Cukrová země?“ podivil se.

Monopoly by chápal, ale jaký může být důvod hrát hru, ve které nemůžete útočit na přemrštěnou cenu za pronájem hotelů nebo přivádět své protivníky k bankrotu?

Dveře jeho ložnice byly pootevřené a pronikal jimi úzký pruh blikajícího světla. Vrhl k pokoji nepřátelský pohled. Znovu pocítil zlost na jeho obyvatelku, která ho nutila chodit po špičkách ve vlastním bytě.

Už chtěl přivolat výtah, když mu k uším dolehl tlumený zvuk pláče.

Tristan ztuhl s prstem přiloženým ke svítícímu tlačítku. Netoužil po ničem než dopravit se na plyšovou pohovku v kanceláři a nalézt zapomnění ve spánku.

Rozpolcen mezi pocitem zuřivé bezmoci a touhou po útěku, zvolna spustil ruku. Nepochyboval, že každý muž, který dokáže z hlavy počítat nezávislé proměnné logaritmických funkcí, svede také uklidnit plačící ženu. Protože v takových případech jde vždy především o logický proces, který vyžaduje izolovat problém, formulovat přijatelnou hypotézu a nabídnout uskutečnitelné alternativy. Ariana nejspíš ztratila nějaké body v putování přes Cukrovou zemi nebo trucuje, protože si myslí, že neměl dbát jejích chabých námitek a šaty od Givenchyho jí koupit.

Tristanovy rozhodné kroky sc nezměnily, dokud neotevřel dveře do ložnice.

Ariana se krčila uprostřed jeho postele a upřeně zírala na modrou záři televizní obrazovky. Tristanem projela úleva. Nepochybně se dala unést jedním z těch sentimentálních filmů pro „zajíčky“, které Copperfield tak zbožňoval - Love Story nebo možná Nezapomenutelná láska. Když se mu starší hoši v sirotčinci krutě posmívali za slzy nad smrtí Bambiho matky, Tristan si slavnostně přísahal, že už nikdy nedá najevo své city, aby s ním již nikdo nemohl takto zacházet.

Začal ustupovat zpátky, ale lítostivé škytnutí ho opět vtáhlo do pokoje. Ariana jeho přítomnosti nedbala, takže se mu naskytla neodolatelná příležitost, aby šiji dobře prohlédl.

Seděla s nohama zkříženýma pod sebou a v klíně měla položenou mísu s promočeným popcornem. Umyté vlhké vlasy si sepjala pomocí dvojice různých sponek do uzlu v týle. Křehké tělo jí halil kabátek jednoho z jeho hedvábných pyžam. Samozřejmě černý, pomyslel si suše.

Kolem Ariany ležely rozházeny po posteli obaly videokazet. Naklonil hlavu, aby si mohl přečíst jejich názvy: Zvon, kniha a svíce, Oženil jsem se s čarodějkou, Útěk do kouzelných hor, Čarodějky z Eastwicku. Nevěřícně zavrtěl hlavou. Dokonce i natvrdlý Sven byl schopen odhalit tento podivný výběr a zahrnout ho do své zprávy. Zřejmě hledala návod, jak se má chovat podvodnice maskovaná za čarodějku.

Ústa se mu zvlnila nejistým úsměvem, když viděl, jak si Ariana utírá nos do zvlhlého rukávu. Na rozdíl od většiny žen, které znal, neplakala se

smrtelnou hrůzou, že si rozmaže líčidla. Pokud by se tu zdržel dost dlouho, možná by ji přistihl, jak smrká do prostěradla.

Arianě se skutálela po tváři obrovská slza a lítostně si povzdechla.

„Ariano?“ řekl tiše, protože intimita rozházené postele a tlumené osvětlení činilo z oslovení „slečno Whitewoodová“ příliš nápadnou formalitu.

Vrhla na Tristana úpěnlivý pohled. Slzy jí smáčely řasy a způsobily, že její oči vypadaly ještě větší. Uvědomil si, že Ariana celou dobu o jeho přítomnosti věděla, ale byla příliš zabraná do filmu, než aby se o to starala.

„Viděl jste to? Ta hnusná Dorotka shodila na ubohou kouzelnici ze Západu celý dům. Vždyť ta nevinná stařenka se starala jen o své záležitosti, a najednou z ničeho nic bác - a bylo po ní.’„

Tristan pomalu otočil hlavu, aby se podíval na obrazovku. Očekával, že uvidí Deborah Kerrovou v kolečkovém křesle nebo naposled vydechující Ali McGrawovou, a ne sbor radostně zpívajících trpaslíků: „Tralala, kouzelnice umřela!“

„Hrozní trpaslíci,“ mumlala Ariana a osušila si další příliv slz lemem saténové přikrývky. „Měli by si přece uvědomit, že straní té otřesné Dorotě.“

Měl pocit, jako kdyby ten dům spadl na hlavu jemu a ne nešťastné kouzelnici. Zíral na Arianu, jako by ji viděl poprvé. Copperfield možná ronil sklíčené slzy nad smrtí Starého Řvouna, ale Tristan se dosud nesetkal s nikým tak měkkosrdcatým, kdo by naříkal nad poraženou kouzelnicí z Čaroděje ze země Oz.

Jeho přirozený sklon k smíchu byl přehlušen mnohem nepřirozenějším nutkáním vzít Arianu do náruče. Sklonit rty k její tváři a slíbat všechny slané slzy. Rozevřít její chvějící se rty jazykem a…

Otřesen zvedl dálkový ovladač a vypnul televizi. „Kouzelnice byla zlá,“ prohlásil kategoricky. „Zasloužila si smrt.“

Hodil ovladač na postel a odcházel s přesvědčením, že záblesk strachu v Arianiných očích byl jen přelud.

Svah hory plál světly stovek pochodní. Ariana ustupovala k rozevřené propasti, dávajíc přednost jisté záhubě před střetem s netvory, kteří se zvolna vynořovali ze tmy.

Bestie s žlutě planoucím, bezduchým pohledem z prázdných očních důlků se blížily. Po krku jí přejel ledově studený pařát. Odtáhla se od lebky Goody Hubbinsové a výkřik zadržený hrdle ji dusil.

„Stát!“ ozval se příkaz Z vrcholu kopce.

Proti měsíci se rýsovala postava reverenda Linneta v černé sutaně, která se mu vlnila kolem kotníků. Střecha vysokého klobouku mu zastiňovala tvář. Vyhrožující bytosti se stáhly zpátky, takže zůstala stát sama na kraji tůně.

Linnet ukázal prstem na její roztřesenou postavu a pronesl jediné slovo, které znamenalo prokletí: „ Čarodějnice! „

Spadla do vody, ale než ji mohla černá masa pohltit, spatřila, Že muž na útesu si smekl klobouk. Měsíc zbarvil jeho vlasy na čisté zlato a paprsky se mrazivě odrazily od šedých očí. Poslední zvuk, který slyšela, než se nad její hlavou zavřela ledová voda, byl výsměšný smích Tristana Lennoxe.

„Matko boží,“ vydechla Ariana a posadila se zpříma na posteli.

V zoufalém pokusu uniknout přetrvávající hrůze noční můry odhodila saténovou přikrývku a vyskočila z postele, čímž shodila hromádku videokazet na podlahu.

Doufala, že se z těch zábavných miniaturních krabiček dozví něco o vztahu této společnosti k čarodějnictví. Ale filmy v ní zanechaly ještě zmatenější pocity, než jaké měla předtím. V Oženil jsem se s čarodějkou pohlížel ženich na magické schopnosti své nevěsty s pobavenou tolerancí, zatímco ve filmu Zvon, kniha a svíce žil hrdina ve smrtelné hrůze, že ho stihne kletba nějaké kouzelnice. V Útěku do kouzelných hor byly pronásledovány a terorizovány dvě děti s nadpřirozenými vlastnostmi. V nejrozporuplnějším filmu ze všech, v Čarodějkách z Eastwicku, byly čarodějky ve spojení s ďáblem] Ariana se znovu zarděla, když si vzpomněla na obscénní činy, jaké chtěly provést samolibě se usmívajícímu satanovi.

Choulila se vedle postele a třela si paže přes tenké hedvábí vypůjčeného pyžamového kabátku. Do oken začaly bušit kapky deště a zdálo se, že před umělým průvanem, který ochlazoval vzduch, není úniku. Téměř se to podobalo tomu chladu v tůni, na který nemohla zapomenout.

Vzpomněla si, že v prostorném pokoji před ložnicí viděla krb. Vydala se tedy tam. Závěsy byly zataženy a svítila jen jedna lampa.

Po stranách krbu stály skleslé kapradiny v květináčích. Zapuštěný mramorový krb působil na Arianina bosá chodidla jak ledová kra. Nakoukla za naleštěnou mosaznou mříž, ale našla vnitřní topeniště stejně čisté jako povrch krbu. Ani stopy po nějakém popelu nebo uhlících. Natáhla ruku vzhůru ke komínu v domnění, že uvolní kouřovou klapku a udělá cestu pro oheň, který by zapálila. Ale zjistila, že úzký otvor je zazděný.

Roztřeseně se narovnala, zmatená i rozzlobená. Zima už byla blízko a i ve vlhkém podzimním dni představoval praskající oheň potěšení, které by si žádný člověk neměl odepřít.

Pohled na štíhlou ebenovou vázu přetékající spoustou květů ji poněkud obveselil. Stáhla vázu z krbové římsy a zabořila do květin tvář, aby okamžitě ucukla při doteku drsného hedvábí místo očekávané sametové měkkosti křehkých květních plátků.

Její zamyšlené zamračení se ještě prohloubilo, když vracela vázu na krb. Květiny utkané z hedvábí? Zazděný krb? Okna, která se neotvírají? Portréty

žen, které nikdy neviděl? Bylo vůbec v životě Tristana Lennoxe něco, co by nepředstavovalo umnou iluzi? Anebo bylo jeho věrným odrazem právě toto prázdné prostředí?

Kouzelnice byla zlá. Zasloužila si smrt.

Tristanova necitlivá slova ji děsila. Bude někdy schopna zjistit, jestli jeho dokonale naleštěný zevnějšek skrývá zranitelné lidské J srdce, nebo jen scvrklé jádro, vyprahlé a hořké jak pelyněk?

Loudala se elegantním bytem v naději, že najde nějakou stopu jeho povahy, nejaký důkaz, který ji přesvědčí, že noční můra byla jen ozvěnou jejího vlastního strachu a ne pravdivým varováním.

Zdálo se, jako by byl salon záměrně udržovaný tak, aby chránil tajemství svého majitele. Sytě krémovou barvu stěn, koberce i pohovky nenarušovala ani jediná skvrnka jiného odstínu. Nebyly tu žádné příjemné přikrývky, pod které by se dalo v zasněžené zimní noci vklouznout, žádné v kůži vázané knihy rozhozené po lakovaných stolcích, aby odhalily oblíbené autory nebo soukromé vášně. Možná žádné nemá, pomyslela si Ariana a přejela prstem l po sterilní ploše zdi. Tato představa v ní vyvolala podivný smutek.

Přistoupila k orientálnímu sekretáři a vytáhla jednu zásuvku, aniž by si všímala bodavého pocitu viny.

Její hledání jí vyneslo jen hromádku krémově zbarvených dopisních papírů s vyraženým Lennoxovým jménem, jejichž okraje byly pečlivě srovnány s hranou zásuvky. Prohlídka další zásuvky odhalila vyrovnané řady per, seřazených podle barvy a typu. Ariana vzdychla. Možná jí uniká to, co je všude kolem tak očividné. Možná prázdnota celého salonu odhaluje Lennoxovu povahu jasněji než jakýkoliv odložený svazek poezie nebo prodřený polštářek.

Možná Lennox není ničím jiným než metodicky spořádaným mužem. Mužem, který nesnáší ve svém uspořádaném světě žádný rozruch či změnu. Smutně se usmála. Je-li tomu tak, pak musí skutečně opovrhovat její osobou a chaosem, který svým nekonvenčním příchodem vyvolala.

Chtěla zasunout zásuvku zpět, ale ta se zachytila o něco, na co neviděla. Sáhla do mezery a vytáhla zmačkaný pamflet vytištěný na lesklém papíře. Dech sejí o něco zrychlil. Vlastně to nebyl ani lak pamflet, co ji rozrušilo, ale jeho znevážení, s jakým byl zastrčen až na konec zásuvky.

„Forbes?“ zašeptala, když uhladila záhyby na hladké obálce. „Listopad devatenáct set devadesát pět?“

Její srdce se nerozbušilo nad neznámým titulem, ale nad obrázkem pod ním. Nešlo o portrét nakreslený nějakým umělcem, jak okamžitě poznala, ale o fotografii podobnou tomu druhu obrázků žen na toaletním stolku v ložnici. Ale na této fotografii nebyl nikdo cizí.

Byl to Tristan Lennox. zachycený v okamžiku času v tisíci jemných odstínech šedé barvy. Tristan, jakého spatřila poprvé -rozepnutá vesta, rozhalená košile u krku, jedna paže náhodně spočívající na ohnutém koleni, nazrzle řasy neschopné dostatečně zahalit ocelový lesk v jeho očích.

Trislcm Lennox - milionářský hoch, nebo finanční kouzelník?

Uštěpačný titulek pod fotografií ji vytrhl ze snění. Neklidně listovala stránkami, dokud neobjevila další Tristanovu fotografii. Tentokrát ho zachycovala sedícího na vzdálenějším konci dlouhého, naleštěného stolu. Umělec si zvolil úhel pohledu, při kterém Tristan vypadal nepokořeně, a přesto velmi osaměle.

Ariana, dychtící přečíst si článek, poslepu klesla na pohovku za sebou. Možná se teď o svém tajemném hostiteli dozví něco užitečnějšího než to, že má slabost pro suchary z obilných klíčků nebo odpor k nepořádku. Smysl mnohých moderních termínů jí unikal, ale snažila se poskládat útržky Tristanova života do poněkud srozumitelnější podoby.

Článek se o jeho dřívějším životě, kromě zmínky o tom, že byl vychováván v sirotčinci v Bostonu, zmiňoval jen málo. Ariana pocítila bodnutí lítosti, i když instinktivně věděla, že Lennox by jí za to opovrhoval. V roce 1986 - ve dvaadvaceti letech - patentoval počítačový mikroprocesor, z něhož se rychle stala používaná 386, ale pak jako by stál na místě. Do tří let však vložil svůj objev do společnosti Fortune 500 a přidal si na klobouk pírko podnikavého nájezdníka. Ariana studovala podobu vzácně se usmívajícího Tristana. Bylo tak snadné představit si dýku, kterou svírá mezi bělostnými zuby. Co jiného mohlo označení

„podnikavého nájezdníka“ znamenat, než zdvořilý eufemismus pro

„piráta“? Její snaha se podobala pokusu rozluštit nějaký neznámý jazyk.

Otočila stránku a četla nahlas: „Zatímco mnozí vyjadřují obdiv k jeho meteorickému vzestupu do konkurenčního světa vysokých financí, Lennoxova pověstná bezcitnost mu vynesla víc než jen několik nepřátel.“ Odstavec ukončovala poznámka jednoho z mnoha pomluvačů který údajně prosil Forbes, aby zachoval jeho anonymitu ze strachu z odvetných opatření): „Všechno, čeho se ten *** dotkne, se promění ve zlato. Je to téměř jako nějaký druh nadpřirozené síly. Jako kdyby zaprodal svou *** duši ďáblovi nebo něco podobného.“

Ariana časopis pomalu spustila do klína. Jelikož se sama stala obětí takové pomluvy, věděla, jak zákeřně může její jed působit. Přesto nedokázala zcela potlačit záchvěv neblahé předtuchy.

Zmateně pokračovala ve čtení další stránky. Potom, znechucená hloupým žvaněním o „CPU“ a „základních deskách“, se raději pustila do prohlížení připojených fotografií: Tristan, nastupující do dlouhého černého vozu, podobného koňmi taženému íurgonu, jenže bez koní; Tristan, navštěvující místo, které bylo označeno jako burza. Arianu zaskočila

nepřítomnost krav a vepřů na pozadí snímků. Tristan, předvádějící se v černých kalhotách a kabátci s dlouhým šosem a usmívající se na brunetku s propadlými tvářemi, zavěšenou pod jeho paží; Tristan bez brunetky, kterou vyměnil za stejně vyzáblou blondýnku. Ariana tísněna jakousi neznámou bodavou bolestí se dotkla svého lehce vystouplého bříška pod hedvábným pyžamem. Poprvé v životě jí připadalo jako příliš kypré.

Hledala další stránku, ale zjistila, že schází. Nebyla úhledně vyříznuta, jak by očekávala, ale vytržena. Zůstaly po ní jen roztřepené okraje. Podivně ji zamrazilo, ale tento pocit byl okamžitě vystřídán záludnou vlnou horka, když spočinula zrakem na poslední fotografii.

Tristan stál v beztvaré košili s vyšitými písmeny MIT, pronikavé oči téměř skryty za tlustými brýlemi s drátěnými obroučkami. Kadeř neučesaných vlasů mu padala přes obočí a Ariana se nepřítomně dotkla stránky, jako by ji chtěla uhladit zpátky. Vypadal tak mladě, tak bolestně neohrabaně. Usmíval se ostýchavě a nejisté, a přesto byl plný naděje do budoucnosti. Dobře se dívala, ale nemohla najít ani nejmenší stín cynického, nebezpečného muže, jakým se stal.

Přečetla si titulek pod fotografií a zasténala nad další výzvou pro svůj omezený slovník. Přitiskla si pamflet na hruď a slibovala si, že hned ráno zažene Svena do rohu a donutí ho, aby jí vysvětlil, co je to „excentrik“.

Osazenstvo laboratoře Lennoxových podniků stálo v pozoru a vůbec nepřipomínalo delegaci nejskvělejších vědců a techniků světa, ale spíš poraženou armádu před popravčí četou. Popravčí četa sestávala z jediného muže - muže, jehož sžíravý jazyk obsahoval dostatek střeliva potřebného k jejich sprovození ze světa.

Tristan věděl, že jeho příjemný úsměv se během posledních tří dnů výrazně pokřivil. „Tak, Montgomery,“ oznámil Tristan, přicházející po neposkvrněné bílé dlažbě, jako by chtěl inženýrovi nabídnout poslední cigaretu. „Po sedmdesáti dvou hodinách sbírání dat, zakreslování letových drah a teoretických analýz máte pouze jediný závěr, který mi nabízíte.“

Impozantní Skot se téměř potil, když odpovídal: „Ano, pane. Ta vaše dívčina letěla na koštěti.“

Tristan se odmlčel a hleděl do země. Skupina pracovníků se kolektivně nadechla v očekávání, že jeho hněv vzplane jak kyselina karbolová, hozená na Bunsenův hořák.

Ale když Tristan konečně zvedl hlavu a odhalil obličej jejich vystrašeným pohledům, tvářil se jako odsouzenec. „Dobrá. Vraťte se ke svým povinnostem.“

Naškrobené laboratorní pláště jen šustěly, jak se rozprchli na svá pracovní místa a nechali Copperfielda. aby se nonšalatně odlepil od dveří a následoval Tristana na chodbu.

„Žádná zpráva od Interpolu nebo místní policie?“ zeptal se Tristan. Copperfield zavrtěl hlavou a srovnal s Tristanem krok. „Poručík

Derschiwitz slíbil odpověď nejpozději do pátečního dopoledne. Jak se daří naší čarodějce?“ dodal ve snaze přilít něco lehkosti do situace, která se stávala každým uplynulým dnem tíživější.

„Nevím. Od večera jsem ji neviděl. Sven říká, že ráno trávila pořádáním

čokoládové zmrzliny a sledováním filmů Jerryho Lewise.“

„Dobrý bože,“ zamumlal Cop. „Je to prostě Francouzka.“ Znepokojeně sledoval stíny vyčerpání pod přítelovýma očima. „Víš, je legrační, že pořád ještě musíš spát ve své kanceláři.“

„Problém nespočívá v tom, kde spím, protože stejně nespím.“

„Ale alespoň nespíš s ní,“ poznamenal Copperfield varovně. „Další apartmá by tě stálo zatraceně víc než ten milion.“

Tristan věděl, že nenápadné upozornění mu mělo pouze připomenout, že Ariana není nic víc než bezohledná podvodnice. Určitě neměl na Copová slova reagovat bolestivým bodnutím v prsou. Zpomalil krok a zašklebil se. Začíná pociťovat zvláštní svírání v srdeční oblasti a u Bloomingdalů měl potíže s dýcháním. Sliboval si, že jakmile se zbaví problémů se slečnou Whitewoodovou, přikáže asistentce, aby mu naplánovala návštěvu u nějakého známého kardiologa.

Ani si neuvědomil, že si masíruje postiženou oblast, dokud nezachytil Copperfieldův ustaraný pohled. „Něco není v pořádku?“ zeptal se Cop.

„Nic, co by nevyléčil jeden produktivní den v kanceláři,“ odvětil Tristan, hledající útěchu na jediném místě, kde ji mohl nalézt. „Poslala ti slečna Alonzová fax s výpočty, které jsem požadoval?“

Copperfield přikývl. „Cekal jsem na vhodný okamžik, abych ti to řekl. Obávám se, že jediné, co mi slečna Alonzová poslala, je její výpověď. Měla štěstí, že těmi potoky slz nevyřadila fax z provozu.“

„Byl jsem na ni včera trochu tvrdý. Zavolej jí domů a řekni, že jí zdvojnásobím plat, když tu bude v jednu odpoledne.“

„Příliš pozdě. Říká se, že Global Inquirer]í nabídl za výhradní práva trojnásobek.“

Málomluvná a výkonná slečna Alonzová byla Tristanovou asistentkou přes pět roků. Ačkoliv stiskl rty v hořkém úsměvu, přál si, aby byl neztratil schopnost cítit překvapení nad jejím odchodem. „Domnívám se, že každá žena má svou horní cenu, dokonce i tak oddaná, jako slečna Alonzová. Navíc musí podporovat nemocnou matku. Pošli jí štědrý šek na obchodnou a pověř zprostředkovatelskou agenturu sehnáním nějaké sekretářky.“

Ariana neměla ani ponětí o Tristanových osobních problémech, když se v pozdním dopoledni vkrádala po špičkách do výtahu v nástavbě. Při pohledu na panel se spoustou očíslovaných tlačítek zasténala. Potrvá hodiny, možná i dny, než prohledá všechna patra tohoto monstrózního sídla a najde knihovnu. Ale neměla na vybranou. Ani přes její naléhání nebyl Sven schopen poskytnout jí žádné nové poznatky o povaze svého zaměstnavatele. Když se ho zeptala, co znamená slovo „excentrik“, tak ten obrýlený hromotluk jen zavrtěl hlavou a řekl: „Moje angličtina není tak dobrá. Myslím, že by to mohla být nějaká součástka.“

Ariana ustrašeně stiskla náhodný knoflík, a když kabina začala klesat, sevřel se jí žaludek. Cítila vděčnost, že nenastoupila do rychlovýtahu. I přes Tristanovo ujišťování o opaku stále nebyla přesvědčena, že těsná skleněná trubice s ní nesviští rovnou ke strašlivé a nevyhnutelné smrti.

Když Ariana po bezcílném bloudění deseti patry nijak neoznačených chodeb nezískala na své otázky žádnou odpověď a setkala se pouze s lhostejným krčením ramen a udivenými pohledy na svá bosá chodidla, začínala mít myšlenka na strašlivou a nevyhnutelnou smrt navrch. Téměř si

přála být zpátky v bezpečí nástavby a sledovat Uhranutí nebo hrát se S věnem Člověče, nezlob se. Vtom jí unikl výkřik úlevy, protože na konci opuštěné chodby spatřila nějakého staršího černocha, který tam vytíral podlahu.

Zazářil na ni úsměvem odhalujícím víc dásní než zubů. „Nazdar, srdíčko. Ztratila jste se?“

„Víc, než si myslíte,“ přiznala se Ariana. „Pokouším se najít knihovnu.

Copak ve dvacátém století nikdo nečte?“

Zavrtěl hlavou a smutně se zachichotal. „Ne tolik, jako bývalo kdysi.

Fůra lidí to neumí a ti, co umí, nemají čas, protože se dívají na televizi.“ Ariana povzdychla. Začínala se obávat, že její hledání jiného Tristana -

chlapce s brýlemi v drátěných obroučkách a ostýchavým úsměvem - je

zcela marné. „Takže tu není žádná knihovna.“ Hlavou se jí rychle hnaly myšlenky hledající nějaké východisko, které by odpovídalo tomuto podivnému století. „A kde jsou uchovávány historické záznamy? Účetní knihy? Fotografie?“

Starý muž se poškrábal na šedivé hlavě. „Možná v archivech ve

třináctém patře.“

„Ach, děkuji vám, pane! Ani nevíte, jak moc jste mi pomohl.“ Ariana si stoupla na špičky, aby ho políbila na našedlou tvář, než se rozběhla k výtahu. Jenom se modlila, aby se ukázalo, že třináctka je její šťastné číslo.

Ve třináctém poschodí Ariana strčila do prvních dveří z matného skla a nadějně zavětřila pach kůže a plísně. Vtom se málem srazila s rudolícím mladíkem, který procházel dveřmi z opačné strany, aniž by se obtěžoval požádat o prominutí.

Uskočila z nebezpečné cesty, aby se ocitla na scéně naprostého chaosu. Muži a ženy pobíhali sem a tam, nořili se a zase vycházeli z malých skleněných boxů, mávali vějířovitě složenými papíry a vykřikovali příkazy. Ohlušující kakofonie soupeřila s nelidským pípáním, pronikavým zvoněním a nepřetržitým bzučením, které brnkalo na Arianiny nervy mnohem víc než disharmonické výkřiky. To je ale hlučné století! Její přetížené uši dokázaly zachytit jen útržky rozhovorů.

„Hobbes od Prattlera je na lince tři, ale pro všechno na světě, nespojujte ho.“

„Akcie minimikroprocesorových diod spadly pod patnáct bodů. Nehodlám být tím, kdo mu to poví. Na řadě jsi ty.“ „Ani nápad. Já s ním mluvil včera.“

„Viděl někdo posla, který má vyzvednout Delaneyovy složky? Chtěl je už před hodinou. Ach bože, jsem vyřízená. Proč mě někdo nezastřelí a nedostane mě z té mizérie?“

Poslední slova zazněla od rozcuchané dívky, která zdůrazňovala svou prosbu mlácením hlavy o desku stolu.

„Promiňte,“ zašeptala Ariana.

Hlava dívky vylétla vzhůru. Podezřele hleděla na Arianu skrze prameny vlasů, které se jí uvolnily z dřívějšího upraveného uzlu. „Proboha, co chcete?“

Ač šokovaná tak nenuceným braním jména Božího nadarmo, dokázala se Ariana zdvořile usmát. „Myslela jsem, že byste mi mohla ukázat…“

„Chvála pánubohu, jsem vysvobozena! Delaneyovy složky jsou tam!“ Mladá žena vyskočila, popadla Arianu za ruku a táhla ji tím hlučným místem k nějakým zavřeným dveřím. „Proč vám to trvalo tak dlouho? Ta nešťastná nová sekretářka už je hysterická a pan Lennox vyhrožuje, že ji vyhodí oknem.“

Než se mohla Ariana zmoci na jakýkoliv protest, dívka rychle otevřela dveře a strčila ji dovnitř. „Tady je posel, na kterého jste čekala, drahoušku,“ zvolala zpěvavým hláskem, který obsahoval víc než jen náznak úskočné zášti. „A doporučila bych vám investovat do kvalitní, vodě odolné řasenky.“ Dívka zabouchla za Arianou dveře a nechala ji o samotě s po-potahujícím stvořením, jehož zarudlé oči byly lemovány černými šmouhami. Trochu připomínala zoufalého mývala. Jakýsi blikající a bzučící vynález vyplivoval listy papíru rychleji, než je žena stačila chytat

třesoucíma se rukama.

Místnost byla zařízena mnohem přepychověji než ta předchozí. Byl v ní tlustý šedý koberec a stěna ze třpytících se oken. Ariana přesto cítila, že je to pouze předpokoj útočiště, které strážila dvojice ornamentálních mahagonových dveří. Ten pohled v ní vyvolal podivný třes. Nemohla určit, jestli jde o předtuchu, nebo strach.

„Hledala jsem archivy,“ vykoktala. „Mohla byste mi pomoci…“

Zena nechala přístroj vyplivovat papíry do vzduchu. Oběhla stůl a popadla Arianu za paži s tak patetickou vděčností, že Ariana neměla srdce dokončit svou větu. „Ach bože, myslela jsem, že už nikdy nepřijdete.“ Vrhla napřed kamenný pohled na mahagonové dveře a potom zasyčela: „On mě obvinil, že jsem volala posla snad až ze Sibiře.“

Ariana by možná považovala ženinu nervózní hrůzu za zábavnou, kdyby okamžitě nepochopila, kdo ten „on“ je. Než mohla vysvětlit vlastní nesnáze, přistála jí v náručí hromada krémově zbarvených složek. Přijala je s odevzdaným povzdechem. Co může pokazit, když té ubohé ženě uleví od jejího břemene a počká jednoduše venku, dokud nedorazí pravý posel? Složky stále přibývaly, hromada rostla a rostla, dokud nebyla Ariana za nimi téměř pohřbená.

Nikdy by nezjistila, že se mahagonové dveře otevřely, kdyby se žena s vyděšeným výkřikem náhle neotočila a nerozsypala zbývající složky po podlaze.

Ariana by to trpké zavrčení poznala kdekoliv. Sametově znějící hrozba vyslala osten varování do její páteře. „Drahá slečno Cottonová, uvědomujete si, že jste mi přerušila telefonický hovor se dvěma z mých největších akcionářů, odfaxovala návrhy mého účetního na využití děr v daňovém zákoně rovnou na finanční úřad a zničila harddisk ne jednoho, ale hned dvou nejmodernějších počítačů?“ Jeho hlas se ztišil. Tou mírností měl přímo smrtící účinky. „Řekněte mi, najímat nekompetentní pracovníky je u vaší agentury běžný postup?“

„Jste netvor!“ zaječela žena. „Dávám výpověď!“ S pláčem vyběhla z místnosti a práskla za sebou dveřmi.

I když hromada složek zaštítila Arianu tak, že z ní byl stěží vidět nepořádně učesaný drdol, nohy v černých leginách a deset neklidných bosých prstů, stále téměř hmatatelně vnímala Tristanův zkoumavý pohled. Pomalu spustila složky níž a nabídla mu nejistý úsměv.

„Vy?“ Tristanovy oči se zúžily, když se podíval přes její rameno, jako by očekával, že se tam bude za kapradinou v květináči krčit Sven.

„Zatraceně, kde je Nordgard? Jestli opustil své místo a pláchl do tělocvičny, aby si dopumpoval ty své proklaté boule…“

Tristan nechal strašlivou hrozbu nedopovězenou, ale Ariana cítila, že musí vystoupit na Svenovu obranu. „Je pořád v nástavbě. Usnul při sledování opery.“

Tristan nevěřícně nadzvedl obočí. „Opery? Nevěděl jsem, že se Svenův vkus tak zvelebil. Myslel jsem, že dává přednost Americkým gladiátorům.“

„Byl to kus s názvem Vůdčí světlo. Hudba postrádala smysl, ale dramatické napětí ho dojalo až k slzám.“

„Ach, tenhleten druh opery.“

Tristan k ní pokročil, ale Ariana stála nehnuté, pevně rozhodnuta dát mu jasně najevo, že se nenechá zastrašovat či týrat. Odvážně se nadechla, ale vzápětí pocítila, jak vlivem chladivé vůně Tristanovy kolínské vody taje její vůle.

Sklonil se, až se jeho nos téměř dotýkal jejího. Poněvadž jeho pískově žluté řasy měly sklon splývat se zlatou pokožkou, Ariana si až dosud nevšimla, jak jsou hříšně dlouhé. „Umíte psát na stroji?“

„Ne, ale umím dojit krávu, očistit tresku, stlouci vynikající máslo a vyšít vzorník celé abecedy.“

Zamrkal na ni přesně třikrát, než se otočil a přešel místnost. „To všechno je vaše vina, jak jistě víte. Kdybyste nepředvedla ten hloupý kousek se zřícením koštěte, tisk by se neutábořil u našich dveří, akcie Lennoxových podniků by nepadaly a slečna Alonzová by nyní seděla za tímto stolem, místo aby vykládala má nejintimnější tajemství bulvárním plátkům.“ Vrhl bezmocný pohled na hodinky, pak si rukou prohrábl pečlivě upravené vlasy a rozcuchal je tak, že málem vypadal stejně neodolatelně

jako ten chlapec, kterým kdysi býval. „Je právě půl páté,“ zamumlal spíš sám pro sebe než k ní. „Za půl hodiny můžeme přestat zvedat telefony.“

Vrhl na ni zamyšlený pohled, než jí vzal složky z rukou. Teplýma, obratnýma rukama stiskl Arianina ramena a vedl ji do křesla opuštěného utrápenou slečnou Cottonovou.

„Posaďte se sem,“ nařídil Tristan a jeho dech se dotkl citlivých chloupků v jejím týlu. „A ani se nehněte. Tohle je telefon. Jestli vydá zvonivý zvuk, zvednete sluchátko, přiložíte si ho k uchu a ohlásíte se slovem ,haló’.“ Předvedl jí to. „Komukoliv na druhém konci linky sdělíte, že pan Lennox je na schůzi a do zítřejšího rána nebude přijímat telefonáty. Jestli budou trvat na tom, že se mnou chtějí hovořit, oznámíte jim, že tady nejsem. Sdělíte, že jsem nemocen a šel jsem domů. Porozuměla jste?“

„Ano, pane.“

„A jestli mě prostě nebudete moci příštích třicet minut ochránit před vyrušením, stisknete tohle tlačítko. Uslyším všechno, co povíte.“

„Ano, pane.“

„A přestaňte mi říkat pane.“ „Jak si přejete, pane.“

Tristan jen něco zabručel a zmizel ve své kanceláři. Zabouchl za sebou dveře tak prudce, až se zatřásly všechny obrázky na stěně. Ariana se usmála, pohodlně se opřela v křesle a bosé nohy položila na stůl. Přemýšlela o tom, že možná právě zakopla o perfektní příležitost. Může pozorovat Tristana Lennoxe v jeho přirozeném prostředí.

Ačkoliv Arianou při každém zazvonění telefonu škublo, ne-shledávala svou práci příliš namáhavou. Třem volajícím sdělila, že pan Lennox je na schůzi, dvěma oznámila, že odešel na celé odpoledne, a jednomu nepříjemně neodbytnému chlapíkovi jménem Hobbes oznámila, že pan Lennox má mírné projevy moru, ale bude šťasten, když si s ním promluví zítra ráno.

Ručička mosazných hodin na zdi se dřív, než by se Adriana nadála, posunula na pátou hodinu. Počkala několik minut, ale z vnitřní svatyně neslyšela nic kromě nějakého mumlání. Přistoupila k oknu a zjistila, že slunce se už noří za vrcholky nejvyšších budov a místo něj nastupuje předčasný soumrak, který se plížil městem ve fialových a šedých stínech.

„Promiňte?“

Ariana se obrátila a spatřila, že ve vstupních dveřích se choulí nějaká žena. Chaos v kancelářích už utichl.

Žena nervózně otáčela zlatým kroužkem na čtvrtém prstu levé ruky.

„Napadlo mě, jestli bych nemohla mluvit s panem Lennoxem.“

Ariana otevřela ústa, pak je zase zavřela. Tristan jí nedal žádné instrukce, který by se týkaly návštěvníků. „Je mi líto,“ řekla nakonec s opravdovou lítostí, „ale pan Lennox je na schůzi.“

Zena vzdychla a její tlustá tvář vykazovala stopy skutečného zklamání.

„Přikázal vám, abyste mi tohle řekla, viďte? No nic, asi ho nemůžu obviňovat. Nikdy jsem na něho neměla čas, tak proč by si měl pro mě dělat místo v rozvrhu on?“ Pokrčila rameny a otáčela se k odchodu. Očividně však váhala mezi hrdostí a pokořením. „Jenom mu řekněte, aby zavolal matce, když si vyšetří volnou chvilku.“

„Počkejte! Ach; prosím, počkejte! Neodcházejte!“ vykřikovala Ariana a oběhla stůl, aby popadla neznámou návštěvnici za ruku. „Neměla jsem tušení, že jste Tristanova matka.“

Zena měla ruce studené jak led, ale visela na Arianě, jako kdyby jí hodila záchranné lano do rozbouřeného moře. Arianu, která věděla, že Tristan vyrůstal v sirotčinci, existence jeho matky zmátla. Ale podobnost nešlo popřít. Léta možná ubrala zlata v jejích vlasech ve prospěch bledého stříbra, ale oči se stále třpytily jak tůňky roztaveného cínu. Je poměrně mladá, uvědomila si Ariana s mírným šokem, jen o málo starší, než by byla její vlastní matka, kdyby žila.

Ženina sukně a halenka vypadaly lehce opotřebovaně, ale byly čistě vyprané. Rty měla lehce nalíčené vyzývavou červení. Očividná péče, jakou věnovala svému zevnějšku, Arianu dojala způsobem, který si neuměla vysvětlit.

Stiskla ženiny ruce a doufala, že to vypadá přirozeně. „Pojďte dál a chvilku počkejte, než dám Tristanovi vědět, že jste tady. Určitě bude potěšen, že vás vidí.“

Žena se rozesmála. „Přála bych si mít stejnou jistotu.“ Nakrátko se zahleděla na Arianiny bosé nohy, překvapeně, ale ne nelaskavě. „Myslím, že jsme se ještě neviděly. Musím však říci, že jste mnohem hezčí než ta dáma, která v téhle kanceláři obvykle pracuje.“

„Jsem tu nová,“ vysvětlila Ariana a šla ke stolu, aby stiskla tlačítko, které jí Tristan ukázal. Odkašlala si a poněkud slavnostně, což považovala za vhodné, oznámila: „Pane Lennoxi, přišla vás navštívit vaše matka.“

Následovalo několik sekund hrozivého mlčení. Ariana začala uvažovat, jestli ji vůbec slyšel, když se ozvalo úsečné: „Okamžik.“

Čekaly v nepříjemném tichu. Ariana se snažila udržet na tváři sebejistý úsměv a Tristanova matka se kousala do spodního rtu. Když se dveře konečně otevřely, první věc, které si Ariana všimla, byla, že si Tristan oblékl sako a uhladil vlasy. Ani pramínek nebyl mimo své místo.

„Nazdar, Brendo,“ řekl chladně.

Ariana se přikrčila. Kdyby se odvážila oslovit vlastní matku jejím

křestním jménem, dostala by za takovou drzost přes pusu.

„Nazdar, Tristane.“ Ženina afektovaná odpověď zmátla Arianu ještě více.

Tristan se podíval na datum na hodinkách. „Tento měsíc jsi tu nějak brzy, nebo ne? Je teprve dvacátého devátého.“

„Prosím,“ zašeptala žena a divoce kroutila prstýnkem. „Mohli bychom si promluvit uvnitř?“

Ariana zadržela dech strachem, že Tristan bude bez srdce a matčin požadavek odmítne. Ale ten s výsměšnou zdvořilostí otevřel před matkou dveře. Než je za sebou zavřel, vrhl na Arianu pohled tak ledového znechucení, až se divila, že se jí z vlasů nestaly rampouchy.

Nepříjemně rozrušená klesla zpět do židle, když se z krabice na stole ozval jasný Tristanův hlas: „Dáš si skotskou?“

Souhlasné zamumlání jeho matky se téměř ztratilo v cinkání ledových kostek ve sklenici.

S vědomím provinění se Ariana natáhla k tlačítku, rozhodnuta umlčet soukromý rozhovor dřív, než bude pokračovat. Měla by skoncovat s čenicháním v osobních věcech tohoto muže, ale odposlechnutí jeho nejintimnější konverzace bylo přece jen něco jiného…

„Oč jde tentokrát, Brendo?“ Ariana stáhla ruku, upoutána tónem nesmírné únavy v Tristanově hlasu. „Opožděná platba pojištění? Příliš mnoho sázek na dostizích? Nebo Danny zase porušil slib, že bude abstinovat?“ Ozvalo se zapraskání kůže a Ariana si dokázala představit, jak se Tristan usazuje do křesla a elegantně drží v prstech sklenici skotské.

Brendin hlas zazněl podezřele nahlas: „Nemusíš být tak odměřený.

Mohl by ses třeba zeptat, jak se mi daří.“

„Proč se obtěžovat, když oba dobře víme, že otázka nezní: Jak se máš?’ ale: ,Kolik potřebuješ?’„

Jeho matka popotáhla. „Mohl bys aspoň zkusit být v této věci trochu ohleduplnější.“

„Promiň,“ Tristanův hlas by mohl řezat diamant. „Má matka mě nenaučila žádným způsobům.“

Brendino popotahování se změnilo v srdcervoucí vzlykot. Zněl tlumeně, jako by si přikrývala ústa dlaní. Ariana zamrkala, aby se zbavila vlastních slz, a čekala, že Tristan bude matku utěšovat stejně, jako to udělal u ní, když ji vyděsila helikoptéra.

Ale když se ozval, nezněl jeho hlas soucitně, nýbrž beznadějně. „Kriste, Brendo, vezmi si můj kapesník. Nemyslíš, že ti vyplácím dost velkou částku na to, aby sis mohla nakoupit nějaké papírové kapesníky?“

Ariana slyšela skřípavý zvuk zřejmě prudce odstrčené židle a pak Tristana, jehož hlas zněl z větší vzdálenosti slaběji: „Přestaň brečet a řekni mi, co se děje.“

Ariana se otočila i se židlí a představila si ho, jak se stejně opuštěně dívá dolů na neznámé lidi, kteří procházejí ulicemi.

„Jde o Ellen. Je těhotná.“ Po matčině oznámení následovalo ticho tak hluboké, až si Ariana pomyslela, že se krabice na stole pokazila, dokud ji opět nenaplnil Brendin hlas: „Je to moje malá holčička, však víš - teprve sedmnáctiletá. Dokonce i školu ukončí teprve na jaře. A ten chlapec… znáš to, jací jsou hoši v tom věku.“

Tristanův pronikavý smích vyvolal u Ariany mrazení v zádech. „Chystá se to odložit u něčích dveří jako ty, nebo se toho chce zbavit méně obvyklým způsobem?“

„Chce si dítě nechat. Ty moji Ellen neznáš, ale je to dobré děvče, Tristane. Jenom se dopustila malé chyby.“

Ariana se rozplakala. Slzy sejí skutálely po tvářích dřív, než je stačila setřít.

„Bude z ní dobrá matka, synu, vím, že bude. Jenom kdyby měla trochu peněz, aby se to vše usnadnilo… prosím… nenech mě žadonit…“

Tristanovou odpovědí bylo pouze otevírání zásuvky, šustění papíru na stole, pak skřípání péra. „Tady to máš. Řekni jí, že další dostane, až to utratí. Také jí řekni, že jsem pyšný na tak odpovědný přístup k její… malé chybě.“

Brendino překvapené vydechnutí prozradilo o Tristanově štědrosti víc než jeho stručné pokyny. „Ach, synu, jsi na nás tak hodný. Kdybys mi dovolil přivést Ellen, vrhla by se ti kolem krku a dala ti tu největší…“

Tristan přerušil její vášnivé prohlášení bez sebemenšího náznaku slitování: „Třicátého prvního sem nechoď. Dám příkaz asistentce, aby ti poslala šek poštou.“

Ariana se pořád ještě dívala z okna, když se Brenda s úzkým papírkem v ruce vynořila z kanceláře. Z odrazu ve skle Ariana viděla, že si slízala všechnu rtěnku ze rtů, které teď byly bledé a chvěly se. Tento pohled neprobudil v Arianě ani špetku soucitu.

„Dobrou noc, slečno,“ ozvala se Brenda zahanbeně. „Děkuji vám za laskavost.“

Chladné „dobrou noc“ bylo vše, co Ariana dokázala říci.

Zůstala schoulena v křesle až do chvíle, kdy se opravdu zešeřilo. Věděla, že by se měla vytratit do nástavby dřív, než se Tristan objeví. Uměla si představit, jak by ji proklínal, kdyby zjistil, že se mu vetřela do jeho soukromého utrpení.

Ale když se zvedla, táhla ji k mahagonovým dveřím síla mocnější než strach o sebe samu.

Tristan nerozsvítil žádnou lampu, která by ho ochránila před houstnoucí tmou. Stál u okna. Jeho osamělý stín se odrážel na pozadí světel města. V jedné svěšené ruce držel poloprázdnou sklenici skotské, druhou zabořil do

kapsy kalhot. Svlékl si sako a povolil kravatu. Přivřenýma očima pozoroval její obraz ve skle a přinutil ji, aby se na sebe podívala tak, jak ji musel vidět i on -necitlivá cizinka, která se vetřela do jeho osamění.

„Bliká to, víte?“

„Co?“ Ariana netušila, o čem hovoří.

Ukázal na malou černou krabici na jeho stole - stejnou, jako byla ta v předpokoji. V její horní části blikalo malé zelené světýlko. „Vnitřní propojení. Bliká, když je zapnuto.“

Arianou projela vlna studu, ale nemohla svou vinu nijak popřít. Mohla pouze dělat, jako kdyby se nic nestalo. „Jestliže jste věděl, že poslouchám, proč jste mi v tom nezabránil?“

Pokrčil rameny. „Proč se obtěžovat? Měla byste se postavit do fronty na prodej mých smutných tajemství tisku. Už vidím ty titulky - Milionářský hoch vydírán vlastní matkou.“

Ariana se usadila na okraj jeho psacího stolu. Tristanův sarkasmus ji zneklidnil víc, než si byla ochotna připustit. „Někde jsem četla, že jste vyrůstal v sirotčinci.“

„Takže jste se domnívala, že jsem sirotek? Oliver Twist a podobné romantické hlouposti? Je mi líto, že vás musím zklamat, ale osiřelost se týká i bastardů.“

Ariana zamrkala, ale Tristanův výraz se nezměnil. Možná že tato nálepka nenese stejný nádech jako v její vlastní době. Pořád si pamatovala na nelaskavé poznámky, nápadné přehlížení i soucitné pohledy, když se jiné děti u Ludvíkova dvora dozvěděly, že má sice matku, ale žádného otce.

„Vaše matka musela být velice mladá, když jste přišel na svět,“ poznamenala tiše. Chtěla tu ženu litovat, ale tváří v tvář jeho odhodlané upřímnosti to bylo téměř nemožné.

„Měla sedmnáct. Stejně jako její milovaná Ellen.“ Usrkl skotské. „Jsem si jist, že přesvědčila sama sebe, že mým odložením udělala tu nejlepší věc. Netušila, že bude taková poptávka po stydlivých, inteligentních chlapcích s dlouhými vlasy a reklamními brýlemi Coca-coly. Většina z mých možných otců po sobě nenechala ani fotografii.“

Ariana ho chtěla zastavit. Mohl sice líčit tento příběh bez jakékoliv stopy emocí, ale neosobní zpověď jí rvala srdce na kusy.

„Nenáviděl jsem všechny, kdo se o to zajímali. Samozřejmě že byli zdvořilí. Bolestně zdvořilí. Ale nějak to tím ještě zhoršovali.“

Přisunula se k němu blíž, aniž by si to uvědomovala. „Co se dělo s vaší mat… Brendou později?“

„Krátce potom, co mě nechala na schodech sirotčince se jménem připnutým ke košili, odešla ze školy a provdala se za stavebního dělníka. Nastěhovali se do třípokojového bytu v činžáku v Newarku a vychovávali tři děti s praktickými dělnickými jmény jako Bili, Danny… a Ellen.“

Ariarta vždycky toužila mít sourozence, aby ji zbavili osamělosti.

„Takže máte bratry a sestru?“

Tristan se prudce otočil. Jeho rozzlobený výraz ji vyděsil. „Ne. Pouze má matka měla další děti.“

Arianiny prsty se zachvěly touhou dotknout se ho, utěšit ho. Ale než to mohla udělat, vrátila se mu na tvář maska lhostejnosti, která ji varovala. Za svou pošetilost by mohla získat jen omrzliny na prstech.

Složila ruce do klína, aby ji nezradily. „Jak jste se s matkou zase dali dohromady?“

Opřel se o druhý roh stolu proti ní. „,Dohromady.’ Jak dojemné slovo.“ Ale sžíravý úsměv říkal opak. „Jelikož jsem nikdy nebyl adoptován, mé jméno se nezměnilo a pro Brendu nebylo těžké mě najít. Zavolala mi před třemi roky a požádala o schůzku. Zrušil jsem všechna dopolední jednání, oblékl si svůj nejdražší oblek, použil nejlepší kolínskou a čekal na její příchod.“

„Nepřišla?“ vydechla Ariana, obávajíc se nejhoršího.

Zvedl sklenici ke rtům a dlouze se napil, než odpověděl. „Ale ano, přišla. Přesně ve dvě. Zpočátku to bylo poněkud trapné, jak si jistě umíte představit, ale dařilo se nám udržovat společenskou konverzaci. Víte, byl jsem v tu chvíli rozhodnut, že jí odpustím. Přesvědčil jsem sám sebe, že si nezaslouží dál trpět. Vždyť přece byla jen mladou dívkou, když mě odložila. ,Dobrým děvčetem’, které se dopustilo ,malé chyby’.“

Ariana zaťala ruce v pěst. Stoupal v ní hněv, hněv vůči ženě, která se odvážila způsobit, aby se tento muž cítil jako pouhý neuvážený omyl, kterého ona musela po celý zbytek života litovat.

„Brenda povídala plno věcí o své nové rodině. Vyprávěla o manželovi Earlovi, který po pracovním úrazu zad dostal invalidní důchod. O nejstarším synovi Billovi, který chtěl zoufale navštěvovat některou ze známých univerzit, ale bohužel nedosáhl takových známek, aby získal stipendium. O šestnáctiletém Dannym, jehož četné jízdy v opilosti mu vynesly soudní příkazy léčby v drahých ústavech.“

Ariana si dokázala docela snadno představit Tristana, jak sedí za tímto impozantním stolem a s každým matčiným slovem, které se mu zabodává ledovým ostřím zrady stále hlouběji do srdce, se stává chladnějším a chladnějším.

„Po jistém čase se dostala k vlastní slabosti - odpoledním vyjížďkám na dostihovou dráhu, kde denně sázela na dva koně v různých závodech. Pochopil jsem, že mě nechce o nic víc než dřív. Chtěla pouze moje peníze.“

Teď byla řada na Arianě, aby vstala a podívala se z okna, protože tak Tristan nemohl zahlédnout slzy, které se jí leskly v očích. Podvědomě cítila,

že by se její lítosti vysmál. Jediné, co si mohla dovolit mu nabídnout, byl hněv.

„Já bych jí nic nedala,“ poznamenala hořce.

Tristan se zvedl z rohu stolu, ohromen prudkostí její vášně. Dosud nepoznal nikoho, kdo by se postavil na jeho obranu. Dokonce to ani nikdy neočekával. Vždy si stačil sám, protože mu už od prvních dnů po narození nic jiného nezbývalo.

A přesto tam stála Ariana, pouhý stín v černých kalhotách, černém roláku a s bosýma nohama, odhodlaná bojovat proti jakémukoliv drakovi, který by se Tristanovi odvážil vkročit do cesty, nebo třeba i proti jeho slabošské a vypočítavé matce. Vnitřnosti mu sevřelo něco neodolatelného a nebezpečného.

„Co byste udělala? Vložila na ni klatbu?“ Tristan pronesl tato slova s lehkostí, která měla utlumit narůstající napětí mezi nimi. Ale když se Ariana otočila tváří k němu, její rozhořčení bylo pořád natolik silné, aby zažehlo jiskru.

„Vyhodila bych ji na ulici. Řekla bych jí, ať se už nikdy neodváží objevit u mých dveří. Ona či kdokoliv jiný z těch jejích rozmazlených potomků.“

„Čarodějka,“ zamumlal.

Arianiny oči potemněly tak poplašeně, že musel zmírnit své obvinění úsměvem, než uchopil její jemnou bradu do ruky. „Krásná, pomstychtivá malá čarodějka.“

Tristan náhle pocítil nutkání ochutnat její rty s naléhavým zoufalstvím, které bylo mnohem silnější než jeho chuť na skotskou, jakou kdy vůbec pocítil. Slabiny se mu napjaly nesnesitelnou touhou a setřely úsměv z jeho tváře.

„Přestaňte se na mě tak dívat,“ přikázal.

„Jak?“ zašeptala a vzhlížela k němu s udiveným mrkáním.

„Jako kdybych byl kelímek čokoládové zmrzliny a vám zakázali pro zbytek života všechny sladkosti.“ Tlak Tristanových prstů na její bradě zesílil. Kdyby ho právě tak zatraceně nevyprokovala, cítil by vinu za to, že se ji snaží vylekat. Proti své nejlepší vůli se neovládl, aby jí nepřejel palcem po třesoucím se spodním rtu. „Možná jsem uspokojil vaše sladké malé zoubky. Znáte všechna moje tajemství, takže snad vás teď přemluvím, abyste mi i vy svěřila pár svých vlastních. Vždycky mi působí velké potěšení, když se mi podaří někoho přesvědčit.“

Když si ji Tristan přitáhl do náruče, Ariana myslela na stovky tajemství, která mu řekne, na stovky věcí, ke kterým se přizná. Ale její slova se rozplynula v přerušovaném povzdechu, když sklonil hlavu a přitiskl rty na pulsující tepnu na jejím krku. Úzkými prsty ji s bezohlednou něžností hladil v týlu a vysílal tak do celého jejího těla malátné vlny rozkoše. V podbřišku

jí zablikal nádherný ohnivý jazyk, u něhož hrozilo, že se s každým citlivým dotykem špiček jeho prstů rozroste v hučící požár. S tak šokující a intenzivní důvěrností by se jí neodvážil dotknout ani chlípný reverend Linnet.

Arianu nedokázaly porazit ani Linnetovy výhrůžky a zastrašování. A Tristanovi že by k jejímu ovládnutí stačilo jen něžné kousnutí a několik zkušených pohlazení po vzdorném těle?

„Ne!“ vytrhla se Ariana z jeho náruče a klopýtla zpátky ke stolu. Pevněji zachytil a zašeptal: „Ariano, nebuďte tak…“

Byla však k jeho žadonění hluchá. Vyděšena, že vidí v jeho očích jen výsměšný odraz vlastní tělesné slabosti, utíkala pryč, i když si současně uvědomovala, že před vlastní pošetilostí se nemá kam skrýt. Právě prozradila své největší tajemství. To, se kterým bojovala od první chvíle, kdy její zrak spočinul na Tristanu Lennoxovi.

Jeho matka ho možná nechce, ale ona, Ariana Whitewoodová, rozhodně ano.

Oděna do jednoho z Tristanových pyžamových kabátků, seděla Ariana se zkříženýma nohama na koberci před oknem obývacího pokoje v nástavbě a pozorovala, jak se světla města zvolna probouzejí k životu za padající záclonou tmy. Zalovila lžičkou v otevřeném kelímku s čokoládovou zmrzlinou a vrchovatě plnou ji nesla ke rtům. Ani ve svých nejsmělejších snech si nedokázala představit takovou hříšnou lahůdku. Sladká zmrzlina se jí rozpouštěla v ústech, ale tajemná, bohatá chuť čokolády přetrvávala. Podobalo se to včerejšímu večernímu střetu s Tristanem. Bylo to hořké, ale přesto sladké. Rozkoš smíšená s hrozbou bolesti.

Ale ne takové bolesti, jakou předvídala. Žádná oprátka kolem krku, ale mužská pěst, pevně sevřená kolem jejího srdce. Ačkoliv ho hodnotila tvrději, než si zasloužil, teprve nyní odhalila, že je ještě nebezpečnější, než se obávala. Ať ji Tristan klidně obviňuje z čarodějnictví, ale to on je vinen za spředení kouzla mnohem mocnějšího, než jaké by dokázalo vytvořit její neumělé čarování.

Seděla nehybně, čokoládovou zmrzlinu, na kterou ji přešla chuť, odložila vedle sebe. Tristan Lennox nebyl žádný princ s havraními vlasy, o jakém vždycky snila. Byl spíš strohý a výsměšný než klidný a laskavý, spíš hříšný než vznešený, ovládaný temnou smyslností, která vylučovala oduševnělost. Kdyby měla rozum, zapomněla by na milion dolarů a použila by amulet k úniku na jiné místo nebo do jiného času, kde by ji nikdy nenalezl.

Ariana si objala kolena před náhle pronikajícím chladem a přemýšlela, jestli se Tristan v tuto chvíli dívá z jiného okna. Dosud nikdy si nepřipadala tak ztraceně či osaměle. Koho vidí Tristan, když se na sebe dívá? Dokonalého, ohromujícího a přitažlivého muže, jakým se stal, nebo stydlivého, upřímného chlapce, jakým býval?

Opřela si tvář o kolena. Srdce ji bolelo pro chlapce, kterým kdysi byl Toužila ho obejmout do náruče a slíbit mu, že už nikdy nebude nechtěný. Jenže Tristan nehledal útěchu, když ji k sobě tiskl. Žádal něco mnohem hmatatelnějšího než její soucit nebo uklidnění.

Nepříjemná vzpomínka ji přiměla vstát a projít se elegantním salonem. Udělá nejlépe, když si uvědomí, že Tristan už není žádný chlapec. Přetavil se v bezohledného muže, který si bere, co chce, aniž by se omlouval nebo

něčeho litoval. Nijak se nelišil od žádného z bohatých, mocných mužů, kteří nabízeli ochranu její matce. „Ochranu“, která trvala jen do chvíle, než se objevila nová, mladší a přitažlivější tvářička.

Přesto však Ariana stále cítila něhu Tristanových dlouhých, elegantních prstů, které laskaly její zátylek, a spalující horkost jeho dechu na šíji. Ústa měl vyprahlá zvířecí touhou. Zdálo se jí, že ztělesňoval všechny hříchy, před nimiž ji Marcus vždy varoval. Všechna rozkošná potěšení, která lákala její matku odevzdávat se špatnosti a nevázanosti. Tyto rozkoše byly Arianě stejně cizí jako hříšné šustění hedvábí na její kůži.

Ztlumila zasténání a přitiskla rozpálené čelo na chladivé sklo. Tak jako každý večer v tuto dobu rozsvítila plíživá tma lampu za jejími zády. Světlo roztříštilo Arianino zadumání a melancholickou krásu výhledu.

Zamračila se na odlesk lampy ve skle. Začínala být Tristanovým zvláštním čarováním nesmírně unavena. Lampy, které se samy rozsvěcují, dveře, které se otevírají bez doteku lidské ruky. To vše ještě víc zdůrazňovalo její bezmocnost v jeho rukou.

Pod vlivem náhlé inspirace vytáhla lžičku z roztápějící se zmrzliny, rozhodnuta vybojovat si alespoň trochu kontroly nad svým osudem, než sejí vymkne zcela z její moci.

„Potřebuji si půjčit jednu ze svých kravat,“ řekl Tristan, když téhož večera vlétl do Copperfieldovy kanceláře v obleku od Ungara, sako ledabyle přehozené přes ruku.

Copperfield přerušil metodické ťukání do klávesnice počítače a pohlédl na svého šéfa nad obroučky brýlí. „Ale, ale, dnes večer jsme nějak veselí. Co se děje? Dražba domu nějakého starého příbuzenstva?“

„Schůzka s večeří,“ odvětil Tristan a několika zručnými pohyby si upravil manžetové knoflíčky.

Copperfield přejel i s židlí ke kovové kartotéce. Otevřel spodní zásuvku,

čímž odhalil pestrobarevné hnízdo vázanek.

Když Tristan nevěřícné pozvedl obočí, Copperfield beze stopy studu jen pokrčil rameny. „Promiň. Je to nemoc.“ Sledoval, jak Tristan vymotává úzkou černou kravatu od Ralpha Laurena. „Proč mi ubíráš ze skrovných zásob? Snad ti ta malá Rapunzel nespláchla všechny vázanky? Nebo si z nich spřádá lano, aby mohla vyrazit okno a sešplhat po budově jako King Kong?“

Tristan se na něho ušklíbl. „Proč šplhat, když může létat?“

„No jo, ale ty přece nevěříš, že to dokáže, že ne?“

„To se teprve uvidí. Možná ji dneska večer očaruji a u broskvové zmrzliny a láhve šampaňského mi předvede nějaké malé kouzlo.“

Copperfield vyskočil jak štíhlý kokršpaněl na kořist. „Takže okouzlující slečna Whitewoodová je ochotna dělat ti společnici u večeře?

Předpokládám, že ji bereš do nějaké francouzské restaurace. Lutěce? La Caravelle?“

Tristana nejasně bodlo svědomí, které mu nedávalo jinou možnost. Musí rozdrtit Copperfieldúv dychtivý úšklebek dřív, než zničí jeho rozhodnutí.

„Večeříme doma. Dostanu ji do postele.“

Copperfield se v židli pohodlně opřel a špičkami prstů sepjatých rukou si podepřel bradu. Jak Tristan očekával, přítelovy oči potemněly vystřízlivěním mnohem rychleji, než doufal. Bylo to nesnesitelné i přesto, že měl deset dlouhých let, aby si na to zvykl.

„Svádíš ji, abys z ní dostal informace,“ otázal se Cop, „nebo jen pro

čirou rozkoš?“

Tristan nasadil kamenný výraz, aby neprozradil zrádný směr svých myšlenek. „Samozřejmě že kvůli informacím.“ Pokrčil rameny. „Rozkoš bude jen okrajová výhoda.“

„Něco jako stomatologické připojištění?“ Copův úsměv měl hnusné ostří. „A co tě přimělo, aby sis myslel, že podlehne tvému šarmu? Domníváš se, že jsi tak neodolatelný?“

Tristan dýchl na manžetový knoflíček a leštil si ho rukávem, zatímco zvažoval odpověď. Obyčejné gesto neprozrazovalo ani jeho zrychlený puls, ani pomalé, horké bušení touhy ve slabinách při vzpomínce na nádherný pocit, který se ho zmocnil, když objímal roztávající Arianu v náručí, když slyšel ten sladký povzdech odevzdání a vdechoval zvláštní parfém, jenž se jí linul z vlasů a vyvolával v něm překypující touhu. Ale kupodivu váhal s odhalením její zranitelnosti komukoliv, dokonce i Copperfieldovi.

„Mohu tě ujistit, že slečna Whitewoodová má mnoho příležitostí, aby mi odolala,“ odpověděl. „Mám v úmyslu ji svést a ne znásilnit.“

Copperfield si ho prohlížel přivřenýma očima. „Včera tu byla Brenda, že ano? Není to právě proto? Naštvala tě a ty teď chceš setřít někoho jiného. Jako obvykle někoho, kdo si o to koleduje, ale nezaslouží si to.“

Tristan trhl hlavou vzhůru. Jen Copperfield si mohl dovolit takovou nepříjemnou upřímnost, aniž by se musel obávat o další výplatní šek. Copperfield, který vyrůstal v sirotčinci spolu s ním. Copperfield, který přísahal, že pokrevní bratrství vzniklé smísením jejich krve z propíchnutých prstů je ukováno mnohem silnějším poutem než u náhodně zrozených bratrů. Copperfield, kterého v deseti letech adoptoval jeden bohatý čerokýjský advokát s manželkou, takže nechal Tristana stát osamělého na hřišti s pocitem, že byl přehlédnut, zapomenut, prostě opuštěn. Opět.

„Připadá mi poněkud směšné, že chráníš čest slečny Whitewoodové,“ poznamenal Tristan. „Jen těžko ji lze považovat za nevinnou oběť. Přišla sem proto, aby mě oškubala o milion dolarů. A když nám blekotající osazenstvo laboratoře nebo neschopní detektivové do konce týdne nezajistí žádnou munici, tak v tom může uspět.“

„Rozumím. Asi se.mnou nebudeš souhlasit, když řeknu, že si chceš za takový balík peněz taky něco užít, viď?“

Tristan beze slova strčil kravatu do kapsy a otočil se k odchodu, ale Copperfieldův tón - zamyšlený, téměř milý - ho přiměl k zaváhání. „Řekni mi, Tristane, když se podíváš do zrcadla, kdo z něj na tebe hledí? Ty? Nebo Arthur?“

Tristan se zprudka obrátil. V jediném šíleném okamžiku si spletl hrozivé bzučení ve vzduchu s napětím, které mezi nimi vybuchlo. Pak světélkující stropní panel zablikal a přitáhl jejich pohledy. Tristanovi sklouzlo sako z paže a válelo se na podlaze.

Panel zhasl a nechal je ve tmě, pak znovu vzplál, ale dvakrát jasněji než

předtím.

Jejich vyplašené zraky se setkaly, když oba vyhrkli jedním dechem stejné jméno.

„Ariana.“

Rychlovýtah se řítil ke střeše Toweru a jeho osamělý uživatel přecházel úzkou kabinu jak panter v kleci.

Tristan si úmyslně zvolil tubus z oceli a skla, protože věděl, že pouze tento ze tří výtahů v Toweru je poháněn náhradními generátory. Zastavil se a hleděl na rychle přeskakující čísla pater. V duchu si přál, aby červená nouzová světla přestala blikat.

Znovu začal nervózně přecházet po kabině. Rukou si prohrábl vlasy, trýzněn představami, jak Ariana splachuje jeho faxovací přístroj nebo se rozhoduje, že vířivá vana je nejlepší místo pro stereofonní aparaturu. Jestli se zranila nebo zničila celé horní podlaží Toweru, může z toho vinit jen sebe. Kdyby bezcitně neplánoval její svedení, nikdy by nedal Svenovi na večer volno k návštěvě obnoveného představení La Cage aux Folles.

Výtah s trhnutím zastavil. Tristan se protáhl dveřmi dřív, než se zcela otevřely. Večerní vítr mu řval v uších jak bouře, když přebíhal po střeše k červeným dveřím s nápisem Požární schodiště.

Musel bojovat s poryvy vichru, než se mu podařilo dveře otevřít. Pak sbíhal po tmavém schodišti a modlil se, aby záměrně skrytý průchod, který sám navrhl pro případ nezbytného náhlého úniku, nebyl zatarasen kusem nábytku nebo ležícím tělem.

Vzedmula se v něm vlna úlevy, když mu falešný panel zdiva povolil pod rukama.

Vtrhl do obývacího pokoje apartmá a při pohledu na Arianu, která stála na židli a držela kovovou lžičku nad nechráněným závitem mosazné lampy, zůstal stát jak přimražený. Pocit strachu, jaký poznal jen jednou v životě, jím prolétl jak ledový vodopád.

„Ariano! Ne!“ vykřikl a vrhl se k ní skokem, který mu připadal jak zpomalený film.

Otočila k němu bledou tvář rámovanou černým oblakem vlasů. Jen na okamžik zachytil její široce otevřené, vyděšené oči, než se klenutá výduť lžičky dotkla holého kontaktu a Ariana přeletěla místnost v prskajícím oblouku do běla rozžhaveného blesku.

Je mrtvá.

To byla jediná myšlenka, která se v Tristanově otřesené mysli objevila.

Ariana je mrtvá.

Zpočátku se domníval, že tma a ticho nastaly v jeho nitru, že ta tykadla studené černé mlhy víří v jeho mozku. Potom si uvědomil, že potemnělo a ztichlo celé město a zhroucené tělo Ariany ozařuje jen bledý měsíční svit.

Vyrazil k drobné, nehybně ležící postavě a rozumová část mozku mu říkala, že musí něco udělat. Volat o pomoc. Vytočit linku nouzového volání. Zavolat rychlou zdravotnickou službu. Ale jeho návyk převzít velení za každé situace ho opustil.

Arianiny tmavé vlasy se rozprostřely v lesklém vějíři kolem ramen a poněkud komicky mu připomněly Sněhurku ve skleněné rakvi. Nezdobil snad Sněhurčiny bledé tváře i ve smrti klamný ruměnec? Nerozevíraly se její rty jak růžové poupě v čekání na polibek prince, který třeba nikdy nepřijde? Nelákaly smetanové pahorky jejích ňader všechny beznadějné mládence na divadelní scéně k odvážné víře, že se její hruď znovu pozvedne?

Vzduch se rozechvěl toužebným vzdechem. Tristanovi trvalo několik sekund, než si uvědomil, že nejde o jeho dech.

Aniž by věděl jak, náhle klečel na zemi s Arianinou hlavou v klíně a zoufale pátral po projevu života. Zjistil, že její pokožka je teplá a pod špičkami prstů ucítil zázračný tep krve.

Vtom Ariana otevřela oči, jiskřivé i v okamžiku šoku. Zamrkala několikrát ke stropu a pak tiše prohlásila: „Vždycky jsem si myslela, že při zásahu bleskem by se mi mohly narovnat vlasy.“’

Tristan se šíleně rozesmál. Nedokázal odolat. Zmocnil se jedné její kadeře a polechtal s ní Arianu na nose. „Nerad vám kazím radost, ale myslím, že jsou ještě kudrnatější než předtím.“

Tiše pronesla francouzskou nadávku. Její pohled se přesunul na Tristanovu tvář. Dívala se na něho očima zamlženýma něhou i výzvou, stejně jako toho dne na nádvoří. Zvláštní směsice nevinnosti a žádostivosti lákala Tristana neodolatelným kouzlem.

Zvolna přitiskl své rty na její. Současně si uvědomoval, že by měl zkontrolovat její tep… postavit ji na nohy… zavolat lékaře…

Drtil Arianina ústa něžným a žíznivým polibkem. Jiskřilo mezi nimi napětí ještě primitivnější než blesk a tavilo neurony Tristanovy metodicky myslící levé poloviny mozku na kaši. Arianiny rty se při jeho jemném průzkumu bez váhání pootevřely a přiměly ho chraptivě zasténat.

Využil výhody. Nabídl Arianě svůj jazyk a ukradl jí její, po čemž tajně toužil od prvního okamžiku, kdy ji držel v náručí. Tehdy u toho byly tisíce svědků. Nyní tu byli jen oni dva, zahaleni sametovou mlhou tmy, která v tu chvíli už nebyla hrozbou, ale požehnáním.

Tristan vychutnával šťavnatou sladkost jejích úst a přímo roztával, jako kdyby pouhá fyzická blízkost mohla z nich dvou učinit jednoho. Během svého života v New Yorku si zvykl na ženy, jejichž tělo bylo vytesáno do rovných ploch a úhlů, s lokty tak špičatými, že by dokázaly propíchnout plíce a vydloubnout oči. Ale Ariana si nedala vysát veškerou měkkost na chirurgickém stole. Všechno na ní bylo měkoučké. Vlasy, prsa, rozkošné rty.

Odpoutal se od jejích rtů a přitiskl ústa na sametovou šíji. Zhluboka se nadechl její vůně. Voněla téměř stejně rozkošně jako chutnala, omamněji než velmi starý koňak nebo Chanel číslo 5. Voněla koťaty spícími v houpacím křesle. Vysokými cedry ozdobenými duhou a svítáním. Čokoládovými koláčky vytaženými z trouby za zasněženého zimního večera.

Tyto sny o domovu, který Tristan nikdy nepoznal, mu konečně umožnily rozpoznat její prazvláštní parfém.

Hřebíček. Ariana Whitewoodová voněla hřebíčkem.

Se zasténáním, které obsahovalo hlad i nasycení, vnořil Tristan jazyk hlouběji do Arianiných úst. Věděl, že balancuje na nebezpečném vrcholu mezi zklamáním a extází. Tak blízko uvolnění bez vyvrcholení se neocitl od chvíle neobratných her na zadním sedadle toyoty během studia druhého ročníku střední školy kdesi v dávné minulosti.

Ariana přijímala Tristanovy polibky s přirozenou nevinností. Blaženě si neuvědomovala, že jsou pouhým stínem jeho nejtemnějších choutek. Dokud neotevřela oči a nesetkala se s jeho chladným pohledem, který byl náhle roztaven novým zájmem, netušila, jak moc si přeje, aby se tak na ni díval pořád. Jako by byla jedinou ženou na celém světě, která může vyhladit ostrou vrásku mezi jeho obočím.

Tristan uchopil Arianinu tvář do dlaní a zajal tak něhu jejích rtů do své moci. Ariana, tmou a touhou zbavena možnosti vidět, vyhrnula Tristanovi rukávy košile a naslepo mu hladila předloktí. Jemné husté chloupky ji dráždily do konečků hledajících prstů.

Když jeho rty opustily její a měkké jak peříčko přešly s provokujícími polibky na její bradu a hrdlo, zaúpěla zklamáním, které se však brzy změnilo v potěšení. Chtěl víc. Nedokázala mu nic odepřít. Ve chvíli, kdy se jeho tělo tlačilo do kolébky jejích stehen, nějaký slabý, tklivý hlásek v jejím nitru zauvažoval, jestli právě tohle cítila matka, když se odevzdávala jejímu otci. A všem mužům před ním a po něm.

Jako na obranu proti jejím pochybnostem se Arianiny ruce staly troufalejší. Odvážila se pohladit pichlavou hebkost Tristanova týlu a pročísnout prsty jeho krátce střižené vlasy, což ho vyprovokovalo k dalšímu polibku a ještě hlubšímu útoku jazyka. Břicho jí olizovaly zlověstné výhonky rozkoše a spalovaly její zábrany.

Zpočátku se Ariana domnívala, že mezi nimi divoce buší její srdce, ale pak si uvědomila, že je to amulet. Jako kdyby drahokam pohltil ten podivný blesk a nyní začal vytepávat hustou, horkou výzvu krve do všech zakázaných míst jejího těla. Šumění v uších přehlušovalo vytí vzdálených sirén, bzučení klimatizace a tlumené zazvonění výtahu, který právě dorazil do nástavby.

Copperfieldův věcný hlas je polil jak vědro studené vody. „Promiň, Tristane, ale neměl bys za to vinit svou drahocennou malou čarodějnici. Byl to výpadek celého města. Volal jsem na energetický dispečink a tam říkali, že nějaký idiot nejspíš upustil holicí strojek do vany…“ V poslední chvíli se prudce předklonil, aby nezakopl o jejich propletená těla. Vyrazil tiché hvízdnutí. „No nazdar… To jsem tomu dal…“

Ariana prudce stiskla oči před záplavou světla. Obávala se, že ne Copperfield, ale ona by měla být prokleta za své pochybné chování. Po předchozím zahalení do svůdné tmy působilo i rozptýlené osvětlení, které Copperfield rozžal, nesnesitelně ostře.

Světlo změnilo Tristanova široká ramena v siluetu a vrhalo ošklivý stín na to, co se ve tmě zdálo být tak přitažlivé: nafouklá měkkost jejích tak dobře líbajících rtů, provokativní poloha jejich vedle sebe ležících těl, lesk zvířecího hladu v Tristanových očích.

Oči, které Ariana nyní viděla zářit za neproniknutelným štítem ledu, ji zanechaly jak opařenou a vnukly jí sžíravý pocit prohry.

Tristan s neposkvrněnou graciéznosti pomalu vstal a otočil se ke svému příteli. Opustil ji se stejnou lehkostí, s jakou si teď setřásl pár smítek z rukávu košile. Ariana se posadila a s pocitem, že je nahá, ne jen mírně pomačkaná, si přitáhla pyžamový kabátek těsně ke krku.

Copperfield se zhoupl na podpatcích. „Není divu, že se za devět měsíců po výpadku elektrické energie rodí tolik dětí.“

Ariana vycítila, že odsouzení v Copperfieldových očích nebylo myšleno vůči ní. Přesto se vyškrábala na nohy a přejela si hřbetem dlaně přes rozpálené rty. „Měl jste mě upozornit!“ vykřikla.

Tristan se k ní otočil. Zdálo se, jako by se mu ulevilo, že našel odbytiště pro vlastní zklamání. „Vůbec mě nenapadlo, že bych vás měl upozornit. Každé tříleté dítě ví, že nemá strkat lžičku tam, kde je elektřina.“

„Pokoušela jsem se uhasit plamen v tom zdroji světla,“ odsekla Ariana.

„Odšroubovala jsem baňku, ale pokaždé, když jsem s ní otočila zpátky, opět se rozsvítila. Nemluvila jsem však o lampě. Měla jsem na mysli dítě. Co když vaše nestydaté polibky způsobí, že budu mít dítě?“

Z Tristanovy tváře zmizel hněv a nahradil ho neuvěřitelný zmatek.

„Dítě?“ opakoval, jako by promluvila cizí řečí.

Copperfield se na přítele znechuceně zamračil. „Velmi inteligentní, Lennoxi. Jsme v New Yorku devadesátých let, ta žena je naprostou cizinkou, a ty se ani neobtěžuješ použít ochranu?“

„Nepotřeboval jsem žádnou ochranu,“ odvětil Tristan tiše a zadumaný výraz v jeho očích se ještě prohloubil. „Nanejvýš před ní.“ Obratnými prsty sevřel Arianinu bradu v posměšně protikladném gestu k předchozímu hlazení. „Můžete opakovat, co jste právě řekla?“

Ariana však pochopila, že se dopustila nějaké neodčinitelné chyby.

Stiskla pevně rty a zavrtěla hlavou.

Tristanův mírný úsměv jí od strachu nepomohl. „Opět musela propuknout vaše zvláštní amnézie, má milá. Dovolte mi, abych vám osvěžil paměť. Říkala jste: ,Co když vaše nestydaté polibky způsobí, že budu mít dítě?’ Jen si pomysli, Cope,“ prohodil přes rameno, „dlouhé roky jsem si myslel, že když se nějaká žena po mně napije z mé sklenice, tak otěhotní.“ Díval se na ni přivřenýma očima tak zkoumavě, až měla chuť zkroutit se do klubíčka. „Kdo k čertu jste, Ariano Whitewoodová?“

Ariana si skousla rty, aby nevyhrkla pravdu. Věděla, že jedinou její obranou je mlčení. Jenže Tristan jí nenabízel prominutí, ale pouze nelibost.

S rozhodným výrazem popadl Arianu za ruku a táhl ji kolem udiveného Copperfielda k výtahu.

Ariana se obávala, že ji vede někam, kde by jí přesně vysvětlil, jak se plodí děti, nebo dokonce jí to předvedl. „Kam jdeme?“

Tristanova příkrá odpověď v ní vyvolala předtuchu, z níž ji zamrazilo v zádech. „Na lov čarodějnic.“

Ariana klusala vedle Tristana bosky, přinucena dělat tři krůčky na každý jeho rázný krok. Tristanovo majetnické sevření její ruky nepolevovalo dokonce ani ve chvílích, kdy při svém putování nekonečně dlouhými chodbami Lennoxových podniků potkali několik zaměstnanců, jejichž odchod se kvůli výpadku elektrického proudu poněkud opozdil.

„P-p-promiňte, pane,“ vybafl nějaký mládenec s lesknoucí se tváří a

přilepený zády na stěnu.

„Pane Lennoxi! Myslela jsem, že pro dnešek už tady nejste,“ vstoupila jim nemotorně do cesty nějaká žena a zvedla před sebe jako štít svůj kufřík.

Ačkoliv se zdálo, že Tristan si ničeho nevšímá, ohromené pohledy a šokovaný šepot vyvolávaly v Arianě chuť se přikrčit. Bála se, že ti pečlivě upravení muži a ženy vědí, že se muchlovala s jejich zaměstnavatelem na podlaze v nástavbě. Nemusí mít na hrudi vypáleno šarlatové znamení, ale její rty jsou stále vlhké a napuchlé od Tristanových polibků a vlasy rozcuchané hlazením. Zpomalila, aby si volnou rukou stáhla níž pyžamový kabátek, a v duchu odříkávala děkovnou modlitbu, že jí zakrývá nohy až ke kolenům.

Tristanův krok se ještě zrychlil. Ariana klopýtala za ním a se stoupající záští mu upřeně zírala do zad. Chce ji trestat za její slabost těla, nebo za svou vlastní?

Lesklá tabulka s umělecky vyrytým písmem označovala jejich konečný cíl jako Lennoxovy laboratoře.

Tristan rozrazil ramenem létací dveře a odhalil skupinu pracovníků, kteří se skláněli nad rozsvícenými obrazovkami a skleněnými trubkami. Nezatvářili se o nic méně vyděšeně než zaměstnanci, které potkali na chodbách.

„Ven,“ přikázal Tristan. „Máte tři minuty na vyklizení laboratoře.“

„Ano, pane!“

„Zajisté, pane Lennoxi!“

Postavy v bílých pláštích spěšně splnily příkaz a nechaly Arianu na milost a nemilost Tristanovi. Dovlekl ji k číselnému panelu ve vzdálenější stěně a začal vyťukávat ucelenou řadu čísel. Zatímco se jeho prsty kmitaly nad tlačítky, Ariana nejisté obdivovala jejich eleganci. Připadalo jí, že již uplynul celý život od chvíle, kdy ji laskaly s tak bolestnou něhou. Otevřel se skrytý panel.

Ariana instinktivně věděla, že Tristan ji poctil vstupem do vnitřní svatyně svého království. Sterilní místnost zaplavovalo nelítostné bílé světlo. Neexistoval tu žádný stín. Nebylo tu místečka, kam se skrýt.

Tristan pustil Arianinu ruku a nechal ji stát v místnosti jako tmavou skvrnu uprostřed oslepující čistoty. Vystoupil na nízký stupínek a sklonil se nad pultem, na kterém začal mačkat různá tlačítka a otáčet knoflíky. Vzduch se zaplnil hrozivým hukotem. Světlo zablikalo a změnilo se na jasně zelené, které změnilo Tristanovy příjemné rysy na hrozivou masku. Na zem upadly manžetové knoflíčky a rozkutálely se. Tristan si vyhrnul rukávy a odhalil opálená předloktí. Ariana si uvědomila, že toto je ten skutečný Tristan Lennox. S odhozeným naleštěným pozlátkem se v tomto laboratorním prostředí cítil stejně přirozeně jako kterýkoliv pradávný čaroděj.

„Navrhl jsem toto zařízení tak, aby měřilo metafyzickou telekinetickou energii,“ prohlásil a odstranil si pramen vlasů z očí nedbalým pohybem,

který připadal Arianě nebezpečně roztomilý. Otočil k ní svítící monitor.

„Tento graf kolísá v přítomnosti každého mimosmyslového vyzařování nebo sebemenší odchylky mozkových vln.“

Ariana dotčeně zafuněla. „Odchylka? Chcete naznačit, že jsem nějaké monstrum, pane?“

Napřímil se. „Domnívám se, že jste do očí bijící podvodnice. Ale myslím si, že je čestné, abych vám dal poslední šanci. Můžete mi dokázat, že se mýlím, jinak vám zavolám taxi na letiště.“ Sladce se usmál a s gestem posměšné výzvy si založil ruce na prsou. „Nebo dáváte přednost koštěti?“

Ariana by na něho nejraději hodila ohnivou kouli, dostatečně žhavou, aby mu ožehla domýšlivě pozvednuté obočí. Místo toho si také založila ruce a upřeně na Tristana zírala. Její mlčení v této chvíli představovalo větší vzpouru než jakákoliv obrana. Odmítala mu dovolit, aby ji provokováním nebo zastrašováním přiměl k doznání. Jestli hledá čarodějnici, tak bude lovit marně.

Tristan sestoupil ze stupínku a obešel ji jako lovec, kterým se teď stal.

„Co se děje, slečno Whitewoodová? Ukousla vám jazyk kočka? Předpokládám, že máte někde kočku, nebo ne? Velkou, černou, která se umí za úplňku proměnit v krkavce. Každá dobrá čarodějnice má takového pomocníka, jak jistě víte.“ Odmlčel se a pohladil ji pod bradou. „A vy jste velmi dobrá čarodějka, je to tak?“

Ariana zaťala zuby, aby se mu nezakousla do prstu. Musíš se naučit ovládat své nálady, dcero. Jen trpělivý se ujme dědictví země. Posílena vzpomínkou na tato Marcusova slova zápasila, aby udržela hněv pod bodem varu.

„Především jste byla dost mazaná, abyste pronikla do mé soutěže, do mého života…“ Tristan se přesunul za Arianina záda a odhrnul jí vlasy z týlu. Jeho horký dech ji zašimral v jemným chloupcích na šíji: „… a do mé postele.“

Arianou otřáslo poznání, že jeho nadechnutí není o nic jistější než její vlastní. Upustil její vlasy, jako by to bylo hnízdo malých kober. Vrátil se na stupínek a vložil tak mezi ně tu největší vzdálenost, jakou mu laboratoř umožňovala.

„Nejsem blázen, Ariano Whitewoodová,“ vyhrkl a otočil se k ní tváří. Jeho obvykle klidný výraz byl narušen takovým zoufalstvím, až se musela zamyslet, koho se pokouší přesvědčit - ji, nebo sebe? „A vy nejste žádná čarodějka. Jste podvodnice. Faleš-nice bez hanby, která sem přišla s jediným cílem - ošidit mě o milion dolarů.“

Ariana, téměř se dusící polknutím výkřiku popření, se vytáhla do výše celých svých sto padesáti dvou centimetrů.

Tristanův hlas se ztišil ke smrtící jízlivosti. „Nejvíc mě však mrzí, že jsem vám už málem věřil… věřil ve vás. Ale to vše jste smetla tím směšným představením nahoře. Škoda že váš herecký debut nemohl vidět Sven.“

Přelétl její zmuchlanou postavu od hlavy k patám urážlivým pohledem, který vyšlehával plameny ničící vše, čeho se dotkly. „Teď máme rok devatenáct set devadesát šest, má milá. Byl jsem ochoten uvěřit, že jste spíš čarodějnice než panna.“

Ariana sevřela v ruce amulet. Smaragd pulsoval v její dlani jak ponuré dunění hromu, které varuje před blížící se bouřkou.

„Teď sám nechápu proč, když nedokážete vytáhnout králíka ani z králičí klece!“ Tristanovo opovržení se rozlévalo jak kyselina přes hanbu jejích četných chyb. „Neumíte ohnout lžičku ani oběma rukama. Neumíte žádná kouzla z papíru…“

„Tak dost!“ Z Arianina hrdla vyrazil výkřik naprosté zuřivosti. V téměř stejném okamžiku vylétl z konečků jejích natažených prstů blesk a udeřil Tristana rovnou do hlavy.

„Ježíši, já ho zabila!“ Ariana si přitiskla ruce na ústa a pohledem plným hrůzy zírala na zčernalý kráter v místě, kde předtím stál Tristan. Mezi prsty jí unikl vzlyk. „Babička mě vždycky varovala, že mé záchvaty vzteku jsou nepřiměřené.“

„Doufám, že mi odpustíte, když s ní budu souhlasit,“ ozval se roztrpčený a nejistý hlas někde za panelem.

Arianě se zastavil dech, když se nejdříve vynořila rozcuchaná zlatovlasá hlava, následovaná dvojicí širokých ramen. Byla příliš přemožena úlevou, než aby ji potěšil Tristanův zmatený výraz, zmuchlaný stav jeho košile či šmouha od sazí na vznešeném nose.

Přidržoval se toho, co zůstalo z celého panelu, a vyšplhal se na nohy. Prohlížel si ji se zvláštní směsicí údivu a obav. „Netrpíte náhodou psychomaniakálním syndromem, že ne?“

Arianino počáteční nutkání vběhnout mu do náruče, vyhladit mu tvář polibky a prosit o odpuštění náhle ochladlo. Uvědomila si, co její menší nepříjemný záchvat odhalil. Už nevěřila, že by dokázala snést možnost, že Tristan je vyřezán ze stejně prohnilého dřeva jako Linnet.

Sklopila oči, aby skryla svou zranitelnost. „Jediná věc, kterou trpím, pane, jsou vaše nemilosrdné posměšky.“

Tristan odtrhl zrak od Arianiny odvrácené tváře a ohlédl se na počítačový monitor, aby se ujistil ve svém podezření.

Linie grafu se divoce rozkmitala mimo stupnici. Natáhl se, aby přístroj vypnul dřív, než příliv neuvěřitelných údajů zničí pevný disk. Jeho vlastní smysly dávaly najevo stejné přetížení. V uších mu stále praskalo a nos mu dráždil štiplavý pach spáleného ozónu. Sestoupil ze stupínku a srdce mu divoce bušilo v uších.

Pojal podezření, že z pádu do bezvědomí za panelem se vzpamatoval podstatně rychleji než z poznání, že Arianina magie není žádný pouťový trik. Okamžik předtím, než ho zasáhla bleskem, neviděl ani stopy po rádiovém přenašeči, mikroprocesoru, dokonce ani obláček dýmu nebo zrádné zablesknutí zrcátka.

Byla tu pouze Ariana v jeho hedvábném pyžamu a s bosýma nohama, tmavé oči planoucí hněvem, měkké rty rozechvělé jeho krutostí, která ji málem dohnala k slzám.

Tristanovy nejisté nohy ho zradily. Prudce se posadil na okraj stupínku a položil ruce na kolena, aby ovládl jejich divoký třes. „Kdo k čertu jste?“ zašeptal a hledal její tvář.

Ariana hleděla do roztaveného cínu Tristanových očí. Pochopila, že to už není příkaz, ale prosba. Prosba, které téměř nedokázala odolat.

„Jsem Ariana Whitewoodová,“ zašeptala a roztáhla konce příliš velkého pyžamového kabátku ve stydlivém pukrleti. „Z Francie, že?“ dodal trpce.

Málem už vyhrkla pravdu, ale jakýsi podezíravý koutek její duše jí zabránil vyslovit jméno reverenda Linneta. Hřích sice spáchal pouze on, ale hanba té temné epizody jako by házela špínu i do tohoto útočiště bez jediné poskvrnky. Toužila ponechat Linneta i Gloucester hluboko v minulosti, kam patřili.

Tristan pozoroval Arianino váhání. Viděl mráček, který jí přelétl přes tvář. Kolikrát on sám cítil přítomnost svého osobního přízraku jen proto, že ho Eddie Hobbes nebo nějaký jiný novinář vytáhl na světlo, aby do něho mohli cizí lidé rýpat a šťouchat? Ani on přece nechce, aby se Ariana nebo kdokoliv jiný vrtal v jeho minulosti.

„Zadržte,“ řekl a zvedl ruku, aby zastavil její slova. „Nechtěl jsem od vás nic víc než důkaz, že ovládáte umění magie. Kromě tohoto důkazu mi nic nedlužíte.“ Zasmál se přiškrceným hlasem. „Pokud ovšem nemá pravdu Prattler a vy nejste nějaká chlípná vetřelkyně s nenasytným apetitem, která mě chce unést na Venuši a držet mě v sexuálním zajetí, dokud se nestanu otcem nové rasy vyšších bytostí.“ Tristan se často bavil podobnými fantaziemi jako sexuálně vyhladovělý, Star Trekem posedlý pubertální mládeneček. Ke svému velkému zklamání zjistil, že se nemusí příliš na-máhat, aby si představil Arianu v bikinách ze stříbrného alobalu, jak mu míří laserovou puškou na srdce. Sakra, vždyť ona žádnou pušku ani nepotřebuje.

Její tváře potemněly roztomilým ruměncem. „Nebuďte směšný. Jsem jen čarodějka.“

čarodějka,“ opakoval Tristan jak ozvěna a vyškrábal se na nohy. Nenápadně a nezvratitelně se do něho vkradl údiv. „Vy jste zkrátka jen blesky metající a na koštěti poletující princezna temnot.“

Ariana popotáhla. „Myslím, že je to nejkrásnější věc, kterou mi kdy

někdo řekl.“

Tristan se k ní blížil s úctou, s jakou se mohl chovat od počátku, kdyby se tak zoufale nevzpíral jejímu kouzlu. „Nebyl jsem k vám moc milý, viďte? Choval jsem se jako strašlivý tyran.“

„Jako naprostý ubožák.“ Její hlas se ztrácel v obranném mumlání.

„Mohla bych vytáhnout králíka z králičího kotce.“

Tristan zamrkal. „Spokojím se s blýskáním. Mohla jste mě také proměnit v žábu.“

„V pulce,“ opáčila s ponurým přikývnutím. „Nebylo by to nic, co byste si nezasloužil za to, že…“ Vzhlédla k němu s očima zářícíma špatně skrývanou nadějí. „Skutečně věříte, že bych to dokázala? Proměnit vás v žábu?“

Tristan jí sevřel bradu do dlaně a palcem zamířil k jejím pootevřeným rtům. Domníval se, že z nich vypáčí přiznání, ale zdálo se, že dnes večer se bude zpovídat spíš on.

„Ano, Ariano,“ řekl tiše. „Věřím.“

Ariana, oklamána pokorným leskem jeho očí, přemýšlela, jak může být současně tak povznesena blahem a přitom uboze nejistá. Nenápadně si zasunula amulet pod pyžamový kabátek a modlila se, aby se Tristanova nově nalezená víra nevytratila.

Když Tristan vpochodoval druhý den ráno do Copperfieldovy kanceláře a nesl místo obvyklé hromady papírových složek papírový sáček z nedalekého železářského obchodu, Copův úšklebek ho upozornil, že došlo ke změně v advokátově loajálnosti. Klidně si mohl dát na dveře cedulku se zlatým nápisem: „Michael Copperfield, ochránce pronásledovaných čarodějnic“. Tristan by mu pak mohl oznámit, že jeho bdělost je zbytečná. Je plně rozhodnut ochránit Arianu sám.

Copperfield rychle otevřel nějakou složku a použil ji k zakrytí svého vzpurného výrazu. „Nerýpej. Pracuji na Monkmanových účtech od svítání. Kopii mé zprávy budeš mít na stole do oběda, jinak mi můžeš srazit…“

„Není proč spěchat. V poslední době pracuješ příliš tvrdě. Možná by sis

měl vzít dovolenou.“ Odměněn poklesem Copový čelisti, Tristan dodal:

„Abych byl objektivní, i já se rozhodl vzít si den volna.“

Cop by nevypadal o nic méně ohromen, kdyby mu Tristan oznámil, že věnoval veškerý majetek na charitativní účely a vstoupil do nějakého sicilského kláštera. „Ale vždyť jsi neměl volný den už od roku devatenáct set osmdesát devět!“

„Právě proto.“ Opřel se dlaněmi o Copův stůl, příliš soustředěný na svá očekávání, než aby se staral o to, jestli jeho oči neprozradí radost. „Chci, abys šel se mnou. Mám pro tebe neobyčejné překvapení.“

„Projekt na devadesát šest procent zisku?“ hádal Cop.

„Něco mnohem zajímavějšího.“ Tristan popadl Copperfielda za paži a táhl ho ke dveřím.

Cop zavětřil po jeho dechu. „Neviděl jsem tě tak jankovitého od chvíle, kdy republikáni získali většinu v Kongresu. Ty jsi pil!“

Ačkoliv byl Tower stále obklopen novinářskými vozy a reportéry s mikrofony v rukou, atrium Lennoxových podniků se jejich výkřikům a

strkání naštěstí ubránilo. Tristan nechal postavit ke každému vchodu do budovy dvojnásobné bezpečnostní hlídky, které dostaly přísný příkaz zabránit jakémukoliv pokusu o vstup každého, kdo není zaměstnancem nebo obyvatelem Toweru. Jeho odmítnutí komentovat Arianino postavení ještě víc podnítilo nenasytnou zvědavost tisku. Tristan zkřivil rty do vypočítavého úsměvu. Tisková konference, kterou stanovil na odpoledne, by měla novináře zahnat zpět do jejich děr, aby si nabrousili zuby a spáry v očekávání čerstvé krve.

Když procházeli atriem, vynořil se z kapradí Sven a vyrovnal s nimi krok.

„Dobré ráno, Nordgarde,“ řekl mu Tristan.

„Brý jitro, pane.“ Smutný výraz tělesného strážce naznačoval, že pro něj ráno vůbec není dobré.

„Tak jaké bylo představení?“ zeptal se Tristan, nevšímaje si Copperfieldova překvapeného pohledu. Tristan se obvykle o soukromý život svých zaměstnanců nezajímal, nebo jim ho vlastně ani nedovoloval.

„Nedostal jsem žádnou roli,“ přiznal Sven vážným barytonem. „Řekli, že jsem příliš mužný.“ Tristan se podíval na Norovy vy-boulené krční svaly a uvažoval, po jaké roli ve hře o dvou stárnoucích homosexuálech by mohl prahnout. Jakmile se blížili k výtahům, Sven vytáhl z kapsy telefon. „Mám upozornit bezpečnostní skupinu číslo tři, pane? Budete s panem Copperfieldem opouštět budovu?“

„To nebude třeba,“ odpověděl Tristan.

„Pan Lennox má pro mě překvapení,“ vložil se Cop opatrně do rozhovoru a vysloužil si štulec do žeber.

„Ach, ty má dobroto! Miluju překvapení!“ prohlásil Sven, viditelně rozjasněnější.

Tristan se zastavil. „Mockrát se omlouvám, Svene, ale nejsi pozván.“ Vrazil papírový sáček, který nesl, do rukou schlíplého obra. „Mám pro tebe životně důležitější úkoly. Chci, aby tohle bylo instalováno po celém Toweru ještě před dnešním polednem.“

Sven vytáhl ze sáčku kousek plastu a zatvářil se ještě tupěji než obvykle.

„Co to je, pane? Detektory bomb? Nějaký druh super-moderních štěnic?“

Tristan vzal věcičku se dvěma hroty ze Svenovy ruky a vsunul ji do nejbližší elektrické zásuvky. „Mohu se mýlit, ale myslím, že se to jmenuje dětský ochranný kryt.“

*

Zimní bouře a ze síry popel, nebeskou oponu ve dví rozděl. Malomocný nos a tlama ještěrčí, nechť oheň z konečků prstů dští!

Arianin hlas vystoupil s každou poslední slabikou zaklínadla v majestátní zdůraznění. Natažené paže se jí chvěly očekáváním.

Nic. Z jejích prstů nevylétla ani ubohá jiskřička.

Svěsila zklamaně ramena a smutně hleděla na nový kelímek s čokoládovou zmrzlinou, který stál na krbové římse. Dloubla do pruhovaného povrchu, ale viděla, že je pořád stejně tuhý, jako když kelímek vytáhla z malé mrazničky v baru.

„Jaké zatrolené kouzlo může rozpustit zmrzlinu?“ zamumlala a olízla si prst. Ani lahodná chuť čokolády, která se jí rozpustila na jazyku, nezlepšila její náladu.

Co bych mohla ještě udělat? přemýšlela co nejusilovněji. Byla vzhůru už od svítání a vymýšlela ta nejsložitější zaříkání. Zatáhla okenní závěsy a ztlumila osvětlení, aby vytvořila co nejpřízračnější prostředí. Dokonce si oblékla i dlouhé modré roucho, které objevila v šatně, a vykartáčovala si vlasy, až tvořily praskající oblak kolem její hlavy. Krátký pohled do zrcadla nad krbem ji ujistil, že je věrným obrazem úctyhodné čarodějky.

Jediné, co scházelo, byl talent.

Lítostivě povzdechla. Amulet ležel tam, kam se přinutila ho odložit, zářil na nevýrazném potahu příliš vycpané pohovky.

Nadzvedla okraje Tristanova županu, aby jí nepřekážely v chůzi. Přistoupila k pohovce a zírala na amulet. Začala mít pocit, jako by to nebylo kouzlo, ale prokletí. Nenáviděný předmět jako by na ni mrkal a posmíval se její neschopnosti. Potácela se mezi chutí přitisknout si ho na hruď a vyhodit ho do nočníku. Sice by tím mohla ohrozit zisk milionu dolarů, ale na druhou stranu by ji to zachránilo před zoufalstvím, před nevysvětlitelnou potřebou dokázat, že je hodna Tristanovy víry v její čarodějnické schopnosti.

Když ji minulý večer doprovodil zpět do apartmá a rozloučil se s ní už u výtahu pouhým uspěchaným polibkem na čelo, nespala nejlíp. Zdálo se, jako by se jejich něžné dostaveníčko během výpadku elektrické energie téměř neodehrálo. Ariana si prohlížela nadýchaný koberec u okna, na kterém leželi, a pocítila nové bodnutí touhy.

Téměř.

Popoháněna právě zrozenou zvědavostí i strachem, dotkla se chvějícími prsty amuletu. Sevřela ho pevně v hrsti, druhou paží namířila na kelímek se zmrzlinou a zašeptala: „Hřej.“

Z konečků prstů jí s ohlušujícím prásk vyšlehl třímetrový plamen. Zmrzlina se začala roztápět, pak bublat, až nakonec zůstala ze zmrzliny i kelímku jen kostka kouřícího kartónu.

Ariana rychle strčila čadící špičky prstů do pusy a syčivě je uhasila.

„Sacre bleu!“

Zdrcující výsledek pokusu potlačil její bázeň a Ariana praštila amuletem o zeď. Vychutnávala drobný záchvěv zadostiučinění, když se kámen odrazil a zmizel někde mezi naducanými polštáři na pohovce.

„Klid, klid, má drahá,“ zaburácel posměšný mužský hlas.

Ariana se prudce otočila a viděla, že výtah dorazil právě včas, aby se Tristan stal svědkem jejího výbuchu hněvu. Už podruhé ve dvou dnech, připomněla si s rozpaky.

„Já… ehm, já… upadl mi přívěsek,“ chabě se omlouvala, když za Tristanem vystoupil z výtahu i Copperfield.

Pokud byl Cop překvapen, že ji po debaklu včerejšího večera stále ještě nachází v bytě, skryl to za soucitným úsměvem.

Tristanovo vzrušení bylo přímo hmatatelné. Dodávalo jeho krokům lehkost, jakou u něho Ariana ještě neviděla. Při myšlence, že to možná ona sama je odpovědna za jeho změnu, pocítila bolest i hřejivé teplo.

Sevřel jí obě ruce ve svých dlaních. „Přivedl jsem Copperfielda, aby si mohl také vychutnat to, co jsem včera zažil já.“

Arianin zmatený mozek zapomněl na jejich střet v laboratoři a vzpomněl si pouze na zpomalený pohyb jeho jazyka po jejích rtech. „J-já asi n-ne…“

„No tak, nebuďte tak skromná,“ přesvědčoval ji Tristan. „Chci jenom, abyste předvedla své schopnosti i Copovi.“

Teď byla řada na Copperfieldovi, aby pochybovačně zvedl obočí. „Ale no tak, Tristane. Je to okouzlující dívka, ale ani já nikdy nevěřil, že má jakoukoliv nadpřirozenou moc. Jsem právník a ne idiot.“

Tristanův lichotivý úsměv hrozil, že rozdrtí Arianiny kosti účinněji než jakýkoliv blesk. Jemněji hladil palcem po křehkých kůstkách rukou.

„Nestyďte se, Ariano. Stačí něco jednoduchého. Například udělat se neviditelnou nebo zvednout silou vůle popelník.“

Ariana vyprostila ruce z jeho sevření a ustupovala k pohovce. Usilovně hledala slova nějakého zaříkání, jakéhokoliv zaklínadla. Arianina matka krátce žila s jedním anglickým markýzem, který často citoval oblíbeného básníka: „Ach, kličky, kličky, tenata a smyčky,“ vyhrkla Ariana, „oheň sálá, kotel bublá…“

„Roztomilé,“ suše poznamenal Cop, „ale ne zcela originální.“

Ariana zakopla o lem Tristanova županu. Narazila lýtky na pohovku a svalila se na ni. Prudce se posadila a neváhala využít této příležitosti. Lovila mezi polštáři a hledala nějakou stopu po amuletu.

Tristan se na Copa varovně zašklebil. „Právě dostala trému. Dej jí chvilku, aby se sebrala.“

Copa opustil klid. „Hele, proč se nepřestaneš té ubohé dívce vysmívat?

Připomíná to kopání do bezmocného dítěte. Měl by ses stydět!“

Strach, že by se mohli kvůli ní do sebe pustit, přiměl Arianu zakvílet:

„Šupina draka, vlčí zub!“

Oba muži se přestali na sebe zuřivě zírat a otočili se k Arianě, zaujati jejím představením. Divoce se zmítala mezi polštáři a trhla sebou, když se jí jeden nehet ulomil až do živého masa. Kéž by se jí podařilo udržet je od sebe, než najde ten amulet…

„Oko mloka, žabí prst.“ Nevědomky ztišila hlas a usilovně skládala dohromady zaklínadlo, které mělo jen málo-společného s jejím koktavým mumláním. „Netopýří drápek, jazyk psa!“

Inspirována jiskrou uspokojení v Tristanových očích trhla vzpurně hlavou a vyslala kaskádu kadeří na záda. Pak mávla vznešeným gestem do vzduchu. Oblouk jejích zad donutil drahé hedvábí, aby se pevně přitisklo na bujné křivky.

„Okouzlující,“ zabručel Tristan. Copperfield obrátil oči v sloup.

Ariana potlačila zamručení triumfu a současně zklamání, když jí řetízek amuletu* proklouzl mezi prsty jak rtuť. Nemohla si také vzpomenout na žádné další vyumělkované verše básníka. „Ještěrčí noha, křídlo sovy. Krev paviána a-a prasečí… bobek.“

Naposled zalovila mezi polštáři a hlas se jí zvýšil zoufalstvím. Nemohla snést pohled, jak Tristanův úsměv plný očekávání pomalu mizí a nahrazuje ho stejný úšklebek, jaký věnoval své matce. „Čenich ovce, žlučník -“ Její prsty narazily na hladký povrch smaragdu. Sevřela ho s radostným výkřikem: „- kozla!“

Dveře výtahu se otevřely. V jednom okamžiku tam stál Sven s bodrým úsměvem na tváři, a v dalším už tam byl načepýřený kozel se světlou srstí, který si žvýkal vlastní bradku.

Arianin vzrušený dech zamrzl v neurčitém zapištění. Copův udivený výkřik zanikl v Tristanově triumfálním jásotu.

Tristan zlehka poklepal příteli na rameno a málem ho tím srazil k zemi.

„Co hledíš? Copak jsi ještě nikdy neviděl kozla se slunečními brýlemi?“ Cop klesl na pohovku a opálený obličej mu poněkud nechutně zezelenal.

Ariana se zachvěla, když Sven přiklusal a začal oždibovat jednu z pokojových kapradin u krbu. Zahanbeně zasténala a zabořila planoucí tvář do polštářů s přáním, aby ji pohřbily a ona mohla zmizet. S tak skličujícím selháním se nesetkala od chvíle, kdy nechtěně přiotrávila matčina milence nápojem lásky ze shnilého vejce a oměje vlčího moru. Muž to sice přežil, ale matka Arianě vyčinila tak, zejí několik dnů zvonilo v uších.

„Ariano?“

Uslyšela Tristanovu tichou otázku skrze závoj utrpení. Možná že když neodpoví, odejde a nechá ji, aby se utrápila výčitkami až k smrti. Do paže ji šťouchlo něco studeného a lepkavého. Pomalu zvedla hlavu a uviděla Svenův čenich. Dobře známé zrcadlovky se k ní přiblížily.

„Ach, Svene! Co jsem to udělala?“ Objala kozla kolem krku a plakala do jeho hedvábné srsti.

„Docela působivá demonstrace. Cop se bude nejspíš vzpamatovávat zatraceně déle než Sven.“ Tristanův věcný tón poněkud ztišil Arianino vzlykání.

Odvážila se mu podívat do očí. Jiskřily šibalským potěšením. „Vy se na

mě nezlobíte, že jsem proměnila vašeho strážce v kozla?“ zašeptala.

„Můžete ho přece proměnit zpátky ve velkého, zabedněného kandidáta herectví, nebo ne?“

Sven pohodil světlou hřívou a uraženě zafrkal. Tristan ho přátelsky pleskl po zadku, kozel se rozběhl a drcl do dveří ložnice.

Ariana pevně tiskla amulet, až se jí zařezával do dlaně, neschopna plně skrýt své rozhořčení. „Doufám, že ano.“

Tristan pokrčil rameny. Obyčejný pohyb zdůraznil skvělý tvar ramen saka i svalů pod nimi. „Pokud ne, vždycky ho můžeme uvázat ke kůlu na nádvoří. Jenom pomyslete, kolik by Lennoxovy podniky ušetřily za stříhání trávníku.“

„Ježíši, je mi to tak líto,“ zaskučela Ariana a skryla tvář v dlaních.

- Tristan jí musel nadzvednout prstem bradu, aby pochopila, že ji pouze škádlí. Přejel ukazováčkem křivku její čelisti s nervy drásající něhou. „To já bych se měl omlouvat. Nejste přece žádný kouzelník na zábavné lodi. Měl jsem počítat s tím, že neděláte představení na požádání. Ale když Copperfield dokončoval přípravu na tiskovou konferenci, která se má konat dnes večer, cítil jsem nutnost dovést ho k poznání, s jak významnou veličinou se tu setkáváme.“

„Dnes večer?“ opakovala Ariana a její zármutek vystřídala hrozná

předtucha.

„Dnes večer?“ zamumlal Cop a pozoroval Svena, jak žvýká konec okenního závěsu.

Tristan s lehkostí sobě vlastní přijal roli samozvaného pána jejich osudů a začal se procházet po koberci. „Objednal jsem plesový sál v hotelu Plaza ke skromné recepci na Arianinu počest. Napřed jsem nepočítal s tím, že konference proběhne právě tam, ale pak jsem si uvědomil, že setkání s našimi nepřáteli na neutrální půdě bude bezpečnější. Souhlasíš, Cope?“

„Na neutrální půdě,“ zabručel Cop a jeho zmámené přikývnutí potvrdilo, že nemá ani potuchy, s čím právě souhlasil. Sven ztratil zájem o závěs a přesunul se dál, k lemům Copová bavlněného obleku.

„Jsem snad v nějakém nebezpečí?“ otázala se Ariana a její touhu být opěvována převážil mnohem kritičtější strach ze zatracení. Ačkoliv nechala tyto obavy tři sta let zpátky, hnusné vrčení a výkřiky obvinění jí stále zněly ve vzpomínkách jak ozvěna.

„Jedině kdyby novináři pojali tušení, že opravdu ovládáte magii.“ Tristan poklekl najedno koleno a vzal ji za ruce. „Zřejmě by vás neupálili na hranici na Times Square, ale lidé přece jen mají poněkud omezené sklony zatracovat to, co nemohou vysvětlit.“

„Nenecháš čarodějnici naživu,“ zamumlala Ariana.

Stiskl jí ruce ještě pevněji. „Strávila byste zbytek svého života ukryta za zamčenými dveřmi. Bála byste se zvednout telefon a ohlédnout se přes rameno, když za sebou uslyšíte nějaké kroky.“ Ariana poznala z pochmurných stínů v Tristanových očích, že z něho hovoří vlastní hořká zkušenost. „Kdyby zachytili třeba jen náznak tajemství nebo skandálu, poženou vás až k branám samého pekla.“

„Tak proč to děláte?“ Ariana vytáhla ruce z jeho sevření, neschopna snést další zradu. „Proč mě jim tedy předhazujete na milost či nemilost?“

„To nedělám. Jenom jim hodlám hodit kost. Oznámím konání recepce spolu s tiskovou konferencí. To v nich vyvolá takový zájem, že budou slintat očekáváním. Večer pak veřejně vyhlásím vaše vítězství v soutěži magie a jakoby nerad vám připiji na šťastný osud. Potom přidám několik tajnůstkářských narážek a zasvětím je do našeho soukromého žertíku.“

„Což je…?“ zeptala se Ariana, která v popisované situaci neviděla nic humorného.

Tristan se vztyčil v celé své výšce s tváří zkřivenou jízlivým úšklebkem.

„Ze nejste nic jiného, než mazaná podvodnice, které se podařilo obrat jednoho z nejbohatších mužů světa o milion dolarů.“

Ariana ucouvla před jeho sebeuspokojením, jako by ji zasáhl plamen hořící síry. Doufala, že se ocitla v děsivém snu, který co nevidět skončí. Ale to už jeho úšklebek roztál do křivého úsměvu. „Copak to nechápete, Ariano? Místo aby vás považovali za čarodějnici, budou si myslet, že jsem se nechal doběhnout. Ze nemám žádný důkaz, který by prokázal váš podvod. Budu mnohem raději, budou-li si myslet, že jste mě oklamala, než abych riskoval odhalení vašeho poněkud ojedinělého nadání.“

Ariana si uvědomovala, kolik přemáhání musí stát tato slova muže s jeho pýchou. Navíc se rozhodl udělat takovýto ústupek, aniž by žádal cokoliv na oplátku - dokonce nechtěl znát ani pravdu o její minulosti. Toužebná bolest v jejím srdci vzrostla. Zkroutila řetízek amuletu do uzlu a přála si, aby mu mohla nabídnout něco víc než polopravdy a do očí bijící lži.

„Budou sice požadovat několik interview a nějaké fotografie,“ pokračoval Tristan, „dokonce vás mohou několik dní pronásledovat, ale potom se objeví nějaký dráždivější skandál, který upoutá jejich pozornost, a vy budete volná.“ Jeho oči prozrazovaly mírnou závist. „Budete moct začít nový život, aniž byste s sebou musela vléct břímě z vaší minulosti.“

„Ale já jsem si s sebou nic nepřinesla,“ připomněla mu Ariana. „Neměla jsem čas něco balit.“

„Bože, to je úžasné!“ ozval se Cop a pracně se pokoušel zaostřit zrak.

„Dáš jim všechno, o čem si myslí, že chtějí, a přece vlastně vůbec nic nedostanou.“

„Přesně tak,“ odvětil Tristan.

Cop vyprostil nohavici ze Svenovy tlamy a vyskočil. „A dáš jim to právě dneska večer!“

„Věděl jsem, že oceníš tu skvělou ironii,“ řekl Tristan a vypadal téměř nesnesitelně samolibě. „A jen pomysli - kdysi jsi mě obvinil, že nemám žádnou představivost.“

„Co je na dnešním večeru tak zvláštního?“

Tristanovy oči se rozzářily hříšným rošťáctvím. „Ale Ariano, teď jste mě zklamala! Copak nevíte, že dnes je noc, ve které vyjí vlkodlaci na měsíc a čarodějnice létají na košťatech po větrné obloze? Je třicátého prvního října.“ Tristanův hlas se snížil k hrozivému vrčení a zapůsobil tak, že jí po páteři přeběhl mráz zlé předtuchy. „Halloween.“

Nikdy neexistovala čarodějnice, kterou by potkal v předvečer Halloweenu tak ošklivý osud.

Fintivý Antonio poskakoval kolem Arianiny židle a prohlížel si ji ze všech úhlů, než se sklonil a nanesl na její tvář další vrstvičku líčidla.

„Nechcete vypadat na recepci jako Casperův duch, že ne, zlatíčko? S touto pletí se vedle ostatních návštěvnic určitě neztratíte.“

„Raději bych si přála opak,“ zamumlala Ariana a přejela si dlaní po žaludku, aby uklidnila třepot motýlů, kteří se jí tam usadili.

Zatahal ji za nos a propadlá hruď mu ztěžkla upřímným povzdechem.

„Kdyby nám tak pan Lennox dal víc času. Mám známého chirurga v Queensu, který umí vytvarovat takový malý nosánek do absolutně dokonalé podoby.“

Ariana si přikryla zpochybněný nos dlaní. „Ne, děkuji. Nikdy se mi sice

nějak zvlášť nelíbil, ale ořezávat si ho raději nenechám.“

Antonio přispěchal v poledne s doprovodem růžově oděných asistentek a plným kufrem moderních mučidel. Během několika minut proměnil koupelnu v soukromou komnatu hrůzy. Sikmooký expert na krásu tvrdil, že pochází z Milána, ale Ariana si všimla, že v nejtěžších okamžicích - například při jejích protestech, že chloupky na nohou si odstraňují pouze nevěstky - se jeho evropský přízvuk rozplýval ve zřetelném protahování samohlásek, příznačném pro lidi z jihu Spojených států.

. Během uplynulých čtyř hodin měla Ariana depilované nohy, vybělené zuby, nakadeřené řasy a nehty na nohou nalakovány korálovou červení. Dokonce i ve chvílích, kdy jí Antonio nanášel líčidla na tvář, civě asijské ženy jí natíraly stehna gelem připomínajícím marmeládu a balily je do celofánu.

„To rozpouští neviditelnou celulitidu,“ zašeptala jedna z žen se znaleckým mrknutím. Ariana neměla ponětí, co to celulitida je, ale pokoušela se tvářit jako zasvěcenec.

Antonio jí ukazováčkem uhladil obočí. „Protrhám ho, ale napřed upravím vaše vlasy. Nechceme přece, aby si vás někdo spletl s Brooke Shieldsovou nebo se Samem Donaldsonem, že ne? Teď tedy přijde skutečná proměna.“ Plně si vědom upřené pozornosti všech přítomných v koupelně, hrději stáhl ručník z vlhkých vlasů.

Arianiny kadeře se vlnily kolem hlavy ve své přirozené bohatosti. Antonio kroužil kolem nijak sup a zarmouceně kvokal: „Nemožné. Prostě nemožné. Jen umělec by se pokoušel. Napřímil se a narovnal ramena. „Ale já, Antonio Garabaldi, takovým umělcem jsem. A vy, má drahá, se stanete mým mistrovským dílem!“

Ariana nedokázala úplně potlačit tichý výkřik, když popadl lesklé nůžky a přiblížil se cvakajícím ostřím k její hlavě.

Tristan vroucně doufal, že nikdo z jeho zaměstnanců neviděl procházet svého nekompromisního šéfa atriem k výtahu, když místo obvyklého kufříku nesl kartónovou krabici ozdobenou růžovou mašlí. Copperfield vedle něho se pohupoval na podpatcích, zatímco čekali na výtah z nástavby. Ačkoliv mířili za Arianou, aby ji ujistili, že tisková konference proběhne přesně dle plánu, zdálo se, že Cop se trápí poněkud odlišným názorem. Tristan vzhlížel k svítícím číslicím a pokoušel se přítelův zarputilý výraz ignorovat.

Ani jeden z nich si však nemohl nevšimnout pravidelného chroust chroust, které se ozývalo za nimi.

Oba se otočili jak jeden muž a spatřili Svena, jak žvýká salát z obrovského polystyrénového tácku. Zamával na ně plnou vidličkou a zablýskal bílými zuby. „Z lahůdkářství dole. Výborný. Měli byste ochutnat.“

Tristan se otočil zpět k výtahu a pošeptal Copperfieldovi: „Nezdá se, že by mu to nějak uškodilo.“

„Tobě se to lehko řekne,“ zasyčel Cop zpátky. „Nesežral ozdobnou kytku z tvého stolu.“

Tristan pokrčil rameny. Poněvadž se zdálo, že Sven si ze své krátké proměny nic nepamatuje, jeho neodolatelná chuť na listovou zeleninu Tristana ani v nejmenším nezneklidňovala. Víc se staral o všemožná nebezpečí při představování čarodějnice newyorské smetánce. Pokud Sven nezačne dnes večer na recepci žvýkat ubrusy nebo skákat do řeči Danu Ratherovi…

„Než jsem odešel z kanceláře, volal poručík Derschiwitz.“ Copperfield přerušil Tristanovu duchovní přehlídku možných pohrom. „Podle evidence newyorské policie, FBI, CIA a Interpolu žádná Ariana Whitewoodová jednoduše neexistuje.“

Tristan si vzpomněl na opojnou chuť Arianiných rtů a na blažený pocit, který ho zaplavil, když ji držel v náručí. Ariana Whitewoodová možná je čarodějnice, ale rozhodně není žádný přízrak.

Jeho záhadný úsměv jen zvýšil Copovo zamračení. „Derschiwitz stále zdůrazňuje nejvyšší opatrnost. Říkal, že někteří falešní umělci jsou tak mazaní, že nikdy nebyli dopadeni. Co vlastně o té ženě vůbec víš, Tristane? Hovořila s tebou o své minulosti?“

„Ne.“ Vrhl na Copa významný pohled. „Já s ní také o svém dosavadním životě nemluvil. Má právo na své soukromí stejně jako já. Pokud by se mi rozhodla svěřit, budu velmi polichocen, ale nehodlám z ní dolovat její minulost jak nějaký bulvární pisálek…“ Tristan vykročil z výtahu právě včas, aby zaslechl Arianin tlumený výkřik.

Vyrazil ke koupelně a rozrazil dveře dřív, než mohl Sven odložit vidličku se salátem a vytasit pistoli.

Pohled, který se jim naskytl, byl horší, než si dokázali vůbec představit. Na perském koberci se vršil oblak tmavých kadeří. Ve vzduchu cvakaly čelisti nůžek, tančící a nořící se se smrtící zručností do jejích vlasů. Když ten šílenec uchopil další pramen k provedení osudného střihu, Tristan ho popadl za sedlo hedvábné košile a mrštil jím o nejbližší zrcadlo.

„Co blbnete?!“ zařval Antonio a vyumělkovaný přízvuk se mu ztratil v nefalšovaném slangu z Georgie.

Tristan pustil vyděšeného kadeřníka a s potlačovaným přílivem hrůzy si uvědomil, že ze sebe udělal kolosálního pitomce. Do mysli se mu vkradlo ještě strašnější podezření, zatímco Antonio se svezl na zem a přistál mu u nohou. Nejdřív se podíval do zrcadla a setřel si z nich pěnové tužidlo, teprve pak se srdnatě otočil k pohromě, kterou způsobil.

Antoniovy asistentky se krčily ve sprchovém koutě s rukama nad hlavou a nervózně hleděly do ústí Svenovy pistole.

„Pohov, Svene,“ přikázal unaveně Tristan.

Sven se uvolnil jak dobře vycvičený dobrman. Zasunul pistoli zpět do podpažního pouzdra a nabídl sedícímu kadeřníkovi ruku, aby mu pomohl vstát. „Nazdar, Andy.“

„Nazdar, Svene.“ Antoniovy nozdry se zachvěly domýšlivým odfrknutím, když ho Sven zvedal ze země.

„Vy dva se znáte?“ Copperfield vystřelil nevěřícný pohled k Tristanovi.

Sven pokrčil mohutnými rameny. „I herec musí jíst. Pracoval jsem jako manikér a holič a pak jsem se stal odborníkem na demolice.“

„Za tu chvilku tady jsem stačil poznat, že tvůj zaměstnavatel bude potřebovat spíš advokáta než experta na demolice,“ vyštěkl Antonio a setřásal si z přední části košile odstřižené pramínky Arianiných vlasů. Popadl svůj napěchovaný kufr a odsupěl z místnosti. Za ním se jako smečka růžových pudlů odporoučela i skupina asistentek.

Tristan vyslal ke Copovi nenápadný signál, aby zhrzeného kadeřníka následoval. Věděl, že Cop je mistrem v kalkulaci, kolik je třeba zaplatit za vyléčení potlučeného ega.

Tristanem škublo, když si znovu všiml odstřižených kadeří, které ležely rozházené kolem Arianiných chodidel. Z hedvábné masy na něho vykukovaly korálově zbarvené nehty. Pomalu zvedl oči a zamrkal, jako by se předem obával, že ji najde nahou jak novorozeně.

Kolem Arianiny tváře splýval nadzemský oblak vlasů a rámoval její ostražitý úsměv. „Ten ubohý džentlmen se mi jenom pokoušel ustřihnout vlasy, ne hlavu.“

Při její mírné poznámce si Tristan odkašlal, ale jako by ztratil hlas. Potáhl se za kravatu a zamyslel se, proč jenom jemu jedinému vadí, že v koupelně není vůbec žádný vzduch.

S narůstající úzkostí sledoval Arianinu nemilosrdnou lhostejnost, s jakou ukázala na kartónovou krabici, která vykukovala zpod sušáku na ručníky. „To je pro mě?“

Zatímco Tristan zachraňoval svůj ubohý dárek, cítil se víc než směšně - jako beznadějně zamilovaný ctitel s kyticí růží v jedné a se srdcem v druhé dlani. Zbavil se tohoto trýznivého pocitu myšlenkou, že jestli se zmrzlina v krabici roztopí a začne mu kapat na luxusní boty, bude vypadat ještě směšněji.

S nesrozumitelným zabručením podal Arianě čokoládovou zmrzlinu. Odpověděla mu úsměvem, který jí na tvářích vytvářel malé dolíčky,

čehož si dosud nevšiml. Jako kdyby se k němu natáhla ruka obra a stiskla mu srdce do pěsti. „Jak jste věděl, že čokoládovou mám nejraději?“

Neochoten se ještě víc ponížit přiznáním, že poslal jednoho z vrátných, aby prohrabal koš s prázdnými obaly z nástavby, pokrčil rameny. „Měl jsem zkrátka tušení.“

Sven zkoumal šišaté hnízdo Arianiných vlasů. „Mohu to spravit,“ oznámil s takovou sebedůvěrou, jakou dřív projevoval jen při konfrontaci s ozbrojeným lupičem nebo hromádkou plastické výbušniny.

Když Tristan viděl, jak se Svenovy tlusté prsty prohrabují Arianinými vlasy, tlak v jeho hrudi se změnil v drtivou bolest.

Zachytil těstovinovou barvu své tváře v lesklém obkladu nad umyvadlem a couval pryč od Arianiny židle. „Omluvte mě prosím, ještě musím na poslední chvíli zařídit několik drobností.“

Ariana si vyměnila se Svenem pohled a jejich ustarané tváře mu daly najevo, že jsou jeho podivným chováním překvapeni stejně jako on sám.

Tristan si svíral hrudník a klopýtal přes obývací pokoj do soukromé kanceláře. Zabouchl za sebou dveře a zhroutil se na ně. Rukávem si otře-vlhké čelo.

Choval jsem se jako naprostý tupec, pomyslel si, když jsem si nevšímal varovných signálů: nedostatek dechu, bolest v hrudníku, nespavost, neschopnost soustředění, vonění k Arianiným vlasům, když jsem si myslel, že se nedívá.

Zasténal. Kriste, bylo to horší, než si myslel. Neumírá na žádný srdeční záchvat, zamiloval se do čarodějnice. Nepotřebuje kardiologa. Potřebuje vymítač ďábla.

Klopýtal ke své kartotéce vizitek na stole. Nejisté ruce se mu na chladivých, důvěrně známých obrysech stolu pomalu zklidňovaly. Samozřejmě že nejde o lásku, ujišťoval sám sebe, když se začal divoce prohrabovat vizitkami. Je to pouze bolestné pobláznění, nijak se nelišící od Copperfieldových, která se s komickou pravidelností opakují. Je to jen zamilovanost, jakou cítil k Sylvii Throckmortonové, nymfomance s očima laně, která měla nejlesklejší rovnátka a největší prsa v celé sedmé třídě. Krásná, nelítostná Sylvia Throckmortonová, která nad „i“ ve svém. jméně

dělala místo tečky srdíčko a vracela mu vlastnoručně vyrobená valentinská přáníčka zpátky s poznámkou „Zpět k odesilateli“, napsanou světle růžovou rtěnkou.

Vytáhl z kartotéky vizitku a usazený v koženém křesle šiji pozorně prohlížel. Jeho prahnutí po Arianě bylo prostě důsledkem dlouhé sexuální abstinence. Dalo se to přirovnat k touze člověka spolknout nezdravý kousek jídla po několikahodinovém půstu. Pro jeho vyhladovělý žaludek představovala Ariana čokoládový dort -lahodný, ale nebezpečný.

Blízkost jiné ženy - jakékoliv ženy - by vyvolala stejnou reakci. Tristan byl rozhodnut tuto teorii dokázat, když se předklonil a v rychlém sledu stiskl sedm číslicových tlačítek.

Poklepával netrpělivě tužkou na stůl, nezdeptán udýchanou odpovědí záznamníku. Když konečně otevřel ústa, ulevilo se mu, že slyší svůj hlas znít úsečným, sebejistým tónem. „Nazdar, tady je Tristan Lennox. Vím, že jsem se ti hrozně dlouho neozval, ale zajímalo by mě, jestli máš na dnešní večer nějaký program.“

Ariana s údivem hleděla na svůj obraz v zrcadle. Ona možná byla čarodějnicí, ale Sven se ukázal jako skutečný kouzelník, se kterým je nutno počítat. S pouhými nůžkami, kartáčem a řasenkou ji přetvořil do zářivé umělecké podoby. Svou magii zpečetil lehkým nádechem pohádkově se třpytícího prášku, kterému říkal oční stíny.

Ariana mu jako známku svého ocenění nabídla čerstvý salát ze špenátu z lahůdkářství v přízemí a předstírala, že nic nevidí, když se po jeho sněžení vrátil k uždibování z polystyrénového tácku. Krátce poté odešel zorganizovat rozložení bezpečnostních složek na recepci a nechal Arianu o samotě s cizinkou v koupelnovém zrcadle.

Ariana sklouzla ze židle a zoufale se pokoušela nezačít obdivovat sama sebe. Puritáni odsuzovali veškerou marnivost, ale Ariana přesto nemohla odolat. Otáčela se před zrcadlem a vířila záhyby Tristanova županu.

Když se však podívala dolů na pomačkané roucho, zmocnil se jí ledový závan paniky. Byli se Svenem natolik zaměstnaní úpravou jejích vlasů, že vůbec nepřemýšlela, co si obleče. Vyrazila k Tristanově šatně s takovým spěchem, až elektronické senzory selhaly a dveře se neotevřely.

Zamumlala nadávku na moderní technologii, kousek ustoupila a přinutila se kráčet usedlejším způsobem. Sotva se zdánlivě jednolitá stěna začala otevírat, vrhla se dovnitř.

Za stojanem s koženými střevíci našla opuštěnou hromadu dosud neotevřených krabic od Bloomingdalů. Poklekla a roztrhla první krabici. Bez milosti se ušklíbla na světle šedou sukni. Přehodila si ji přes rameno a otevřela další krabici. Lítostivě zasténala, když se jí v rukou ocitly beztvaré

šaty, jejichž barva připomínala bláto. Vzpomněla si, že si vybírala tyto oděvy pro jejich uměřenost a strohost, což v tuto chvíli zcela zavrhovala.

Otevřela další dvě krabice a znechuceně se otřepala. Rozhlédla se kolem sebe a vdechovala omamnou vůni drahé kůže. Přemýšlela, jaké podivné kouzlo na ni vrhl Tristan. Její touhu, aby v ní rozpoznal čarodějku, přehlušilo silnější přání, aby se na ni díval jako na ženu. Přání toužebné a nebezpečné.

Nepřísahala si snad, že nikdy nesvěří své štěstí do vrtkavých rukou žádného muže? Její matka, která byla dostatečně bláznivá, tak učinila pouze jednou.

Arianino vidění se zamlžilo, když si vzpomněla na hlučný a krutý mužský smích. Nebuď směšná, Lily. Ty nejsi typ ženy, kterou si muž bere za manželku. Ariana slyšela ze svého úkrytu zabouchnutí dveří. Pak se o ně rozbila váza a ozval se tlumený pláč. Vyplížila se zpod postele s baldachýnem, na kterou se matka vrhla. Vyšplhala na peřovou přikrývku, hladila buclatou ručkou matčiny jemné vlasy a šeptala: Neplač, maminko. Prosím tě, neplač.

Ariana si setřela potůček slz z tváří. Byla připravena připustit si porážku a vybrat si některé z fádních šatů. Vtom si ale všimla poslední krabice, která byla ovázána lesklou zlatou stuhou a měla o něco větší rozměry než ty předchozí.

Arianiny ruce ztratily obvyklou jistotu. Lehce se třásly, když se dotýkaly elegantního obalu. Přitáhla si krabici do klína a opatrně potáhla za stuhu. Víko se otevřelo a z krabice se vylila řeka duhově zářivého taftu.

Úžasem zapomněla dýchat, když vytahovala róbu z těsného prostoru. Třpytivé záhyby zachycovaly světlo a odrážely je světle zeleným odstínem, stejným, jako měl smaragd v jejím amuletu. Givenchy. Prodavačka vyslovila to jméno se zaslouženou úctou k návrháři. Ariana v modelu nacházela žalostnou vzpomínku na vznešenost, která už tak dávno zmizela z jejího života.

Proč byste šije nemohla zkusit? Hodí se k vám.

V paměti jí zazněla Tristanova tiše vyslovená výzva.

Ariana nabídku odmítla, ale Tristan přesto dětinský protest ignoroval a odměnil její hrubost laskavostí. Ariana si přitiskla šaty na prsa a slíbila si, že tento večer nebude tak pospíchat s odmítáním rozkoše, kterou jí Tristan nabídne.

Když Ariana sestupovala po schodech do plesového sálu v hotelu Plaza, cítila se spíš jako pohádková princezna než čarodějka. Sukně róby od Givenchyho jí vířila kolem kotníků a poprvé se pod ní skrývaly průhledné punčochy. Tmavá záplava vlasů jí sotva sahala po ramena. Úleva od jejich tíhy způsobila, že Ariana cítila nejen lehkost srdce, ale i hlavy.

Avšak nic v ní nevyvolalo tak marnotratný pocit jako nicotné kousky hedvábí, které našla na samém dně jedné z krabic od Bloomingdalů. Prodavaččin vkus v základní výbavě hraničil s dekadencí a Ariana se cítila pod hladkým taftem rozkošně nahá.

Špičkami prstů se přidržovala zábradlí, jako by se chtěla chránit před vzlétnutím. Při jejím sestupu se otáčely hlavy a umlkaly rozhovory, což ji donutilo stáhnout úsměv. Měla vědět, že Tristan neponechává nic náhodě. Sven jí předal instrukci, aby vyjela výtahem o dvě patra výš a tak uskutečnila tento ohromující příchod.

Byla by raději poprvé čelila davu zavěšena do Tristanovy paže. Ujistila se však, že Tristan má pro ni v srdci jen to nejlepší, když nakoukla do ledničky v plyšem vyloženém vozidle, které ji dopravilo k hotelu, a našla v ní ne jeden, ale hned tři různé druhy čokoládové zmrzliny.

Tristanova skromná recepce zahrnovala stovky hostů, tucty křišťálově se lesknoucích svícnů, velký orchestr, bublající fontánu, která chrlila šampaňské do výšky tří metrů, a impozantní ledovou sochu čarodějnice ve špičatém klobouku, která letěla na blýskavém koštěti. Ariana nebyla svědkem takové nádhery od dětských dnů u dvora Ludvíka XIV.

Musela se ovládat, aby nezrychlila sestup, když zahlédla muže, který na ni čekal u paty schodiště. Muži v Gloucesteru sice chodili oblečeni obyčejně v černém, ale nikdy neviděla žádného muže nosit černý oděv jak Tristan Lennox - vůbec ne jako pochmurné zneuznání světlých barev, ale jako smyslné pojetí temnoty. Jeho smoking dokonale doplňoval křehkou bělost náprsenky košile a zlatavou záři vlasů. Když se jejich pohledy setkaly, Tristanův pokřivený úsměv vyvolal v Arianě plíživý, poplašný hlad. Otřela si zvlhlou dlaň o zábradlí a modlila se, aby si toho nikdo nevšiml.

Tristan zvedl ruce a s línou elegancí ji začal vítat potleskem.

Ariana ztuhla, ochromena výslednou bouří uznání, která se rozléhala celým sálem. Zdálo se, že konečně je oceňována a ne zatracována, a to jen proto, že tento velkorysý muž to považoval za vhodné.

Věděla, že v jejím nejistém úsměvu, který vyslala k Tristanovi, je obsaženo její srdce. Současně si všimla, že do Tristanovy paže je zavěšena nějaká načechraná krasavice, ale to už bylo pozdě stáhnout úsměv zpátky.

Šlehl blesk fotoaparátu, který Arianu oslepil. A následovaly další. Celou dobu se hrozila pomyšlení, že bude vystavena ponížení. Vítala proto nepříjemné bodání světel, které by mohla obvinit ze závoje slz ve svých očích.

Před obličejem sejí objevil mikrofon. „Slečno Whitewoodová, je pravda, že pan Lennox se rozhodl odměnit vás milionem dolarů?“

„Máme nějakou šanci otisknout náčrtek toho koštěte, slečno Whitewoodová?“

„Jste aktivní členkou Klubu čarodějek, Ariano, nebo se hlásíte k satanistům?“

Hlasy kolem ní vzrostly do divoké kakofonie a vzájemně soupeřily ve vykřikování jejího jména. Ariana se nepřestávala usmívat. Její matka možná měla mnoho slabostí, ale Ariana ji nikdy neviděla plazit se před nějakým mužem.

Jakmile ucítila teplou dlaň na svém lokti, okamžitě věděla, komu patří. Ačkoliv zuřila, že právě on má být tím, kdo ji přichází zachránit, odolala prvnímu impulzu vyškubnout se z tohoto majetnického stisku a nechala se vést davem na vyzdobené pódium se samostatným mikrofonem.

„Dámy a pánové,“ utišil Tristan shromážděný dav pouhým rafinovaným nadzvednutím obočí. „Klid prosím. Nezapomněl jsem na svůj slib uspořádat tiskovou konferenci, ještě než se pustíme do mnohem příjemnější povinnosti - oslavit úspěch slečny Whitewoodové.“

Hukot otázek opět zesílil. Ariana si zastínila oči proti světlům a spatřila těsně před pódiem Copperfielda. Jeho obvykle usměvavý výraz nahradil podrážděný úšklebek. Tristanova společnice stála vedle něho. Krátce střižené kaštanově hnědé vlasy jí tvořily na hlavě ulízanou čapku. Byla hubená jak tyčka a usmívala se na Tristana s nezaměnitelným vlastnickým leskem v očích.

„Když jsem sponzoroval soutěž v magii,“ říkal Tristan, „mnozí z vás si mysleli, že jsem se pomátl. Ale jak všichni víte, odhalování podvodníků, kteří tyjí ze slabomyslnějších jednotlivců, se pro mě stalo jakousi osobní křížovou výpravou. Nemusím snad říkat, jaké překvapení jsem pocítil, když zeď Lennoxových podniků přeletělo koště slečny Whitewoodové.“

„Ani zpola tak překvapen jako já,“ zamumlala Ariana, což jí vyneslo dlouhotrvající pohled, který ignorovala.

„Stále ještě předpokládáte, že je podvodnice?“ zvolala žena předních řad.

Tristan vykreslil úsměv, který byl ještě tajemnější než obvykle.

„Nechám vás, abyste si udělali vlastní závěr. Ale od chvíle, kdy mě tato mladá dáma přelstila svou chytrostí, upřednostňuji názor, že má poněkud vyšší stupeň nadpřirozených schopností.“ Dav se rozchichotal a vědoucně se zašklebil.

„Hej, a co kdyby něco předvedla?“ vykřikl nějaký plešatý reportér, který si doplnil smoking tričkem s namalovaným motýlkem.

Tristan objal Arianu ochranným gestem kolem pasu. Ariana zadržela dech, aby zabránila vdechnutí okouzlující vůně jeho vody po holení. „A co máte na mysli, Hobbesi? Aby nechala zmizet několik vašich bývalých manželek?“ Pobavené obecenstvo odměnilo Tristana za tuto narážku smíchem.

„Stačilo by několik jejich právníků,“ odsekl reportér a vyfoukl k pódiu dokonalý kroužek dýmu.

Nějaká žena s pečlivě upraveným drdolem světlých vlasů se zdála být tímto škádlením jen málo pobavena. Poklepala pérem na otevřený blok.

„Proč jste nás sem na dnešní večer pozval, pane Lennoxi? Máte pocit, že dlužíte slečně Whitewoodové veřejnou omluvu za urážlivé osočení z podvodu?“

„Ach,“ odvětil Tristan a vytáhl z náprsní kapsy smokingu složený kousek papíru, jako by si teprve nyní vzpomněl, že ho tam má. „Dlužím slečně Whitewoodová mnohem víc než omluvu. Dlužím jí milion dolarů.“

Dav vydechl, když Tristan rozbalil přespříliš velkou směnku a vtiskl ji Arianě do ochablé ruky.

Oněměle zírala na jeho dar s vědomím, že by měla být radostí bez sebe. Všechno, co kdy chtěla, bylo nyní na dosah. Magie. Bohatství. Být osvobozena od požadavků a samolibosti mužů, jako je Tristan Lennox.

Ale když se fotoaparáty rozblýskaly a Tristan zdvořile poodstoupil, aby se mohla slunit v pochlebování davu, nemohla si Ariana pomoci, aby necítila, že mnohem víc ztratila, než získala.

Tristan pozvedl sklenici se šampaňským ke rtům a sledoval Arianu, jak prochází hemžícím se zástupem gratulantů. Po jejím boku se krčil Copperfield, samozvaný ochránce Ariany proti dotěrným otázkám novinářů. Kde k čertu vězí Sven? ptal se v duchu Tristan, když si všiml, že místo tělesného strážce u severních dveří je prázdné. Nemohl si dovolit žádné prolomení bran, zejména ne někým tak potenciálně nebezpečným, jako je Wite Lize. Konečně zahlédl statného Nora šmejdit kolem švédského stolu

se saláty. Tristan obrátil oči v sloup a v duchu děkoval nebesům, že Sven použil talíř a neponořil do mísy rovnou celou hlavu.

Arianin úsměv se v koutcích úst poněkud trhal, ale zdálo se, že Tristan je jediný, kdo si toho všiml. Očekával, že Ariana bude výskat radostí, když jí předá šek, a ne že pouze zabručí: „Jste velmi štědrý, pane,“ tím svým chraptivým kontraaltem, který v něm pokaždé vyvolal touhu dole v…

„Tristane?“ Uvědomil si, že se jeho rukávu dotkly jemné prsty.

Nebylo třeba, aby na svou společnici shlížel. I na nízkých podpatcích byla přes metr osmdesát vysoká. „Ehmm?“

Cherie Boldiszarová si vsála tváře, aby ještě víc zdůraznila slovanské lícní kosti. „Když jsi po posledním rande nezavolal, myslela jsem, že už tě neuvidím.“

Tristan nepovažoval jejich poslední setkání za rande, ale spíš za upocené spojení dvou lidí, kteří si jsou sice cizí, ale respektují tělesné potřeby.

„Strašně se omlouvám. Obchody, však víš,“ mumlal s pohledem unikajícím zpět k Arianě.

Maďarská supermodelka sice nosila kvůli krátkozrakosti kontaktní čočky, ale rozhodně nebyla slepá. Kývla hlavou směrem k Arianě. „Je půvabná, že ano? Jako mladičká Audrey Hepburnová.“

„Okouzlující,“ zabručel.

Želel ztráty Arianiných kadeří, ale musel připustit, že nový střih jí sluší. Právě v tuto chvíli otočila hlavu a odkryla mu jemnou linii brady, exotický sklon očí - těch jiskřivých, bezedných očí.

Cherie povzdychla. „Zajímalo by mě, jaké má plány. S milionem dolarů v peněžence může jít kamkoliv. Dělat cokoliv.“

Cheriina unylá slova vytrhla Tristana z jeho snění. Byl zvyklý plánovat všechno detailně až do poslední minuty, takže ho vůbec nenapadlo, že by Ariana mohla mít vlastní plány. Plány, které s ním nepočítaly. Opovržení k vlastní krátkozrakosti ho přimělo vypít šampaňské na jeden doušek. Loudalo se mu po jazyku a škrábalo jako kyselina.

Co očekával? Že Ariana bude dál žít v jeho nástavbě, spát v jeho posteli, nosit jeho pyžama? Neměl na ni žádné právo. Nebyla akcií, kterou by mohl koupit, nebyla ani krachující společností, kterou by pomocí nějakých pletek uchvátil do svých rukou bez ohledu na možné nebezpečí soudního sporu.

Cheriin horký dech mu ovanul ucho. Ariana by se musela postavit na židli a ještě na špičky, aby dosáhla takového výkonu. „Doufala jsem, že když jsi zajistil svému malému zázraku chůvu, tak bychom mohli jít ke mně a něčeho se napít. Mám láhev glenlivetu, kterou schovávám jen pro tebe.“

Tristan se k ní otočil a opožděně se rozpomněl, že jediný důvod, proč ji vylákal ven, byla jeho snaha zapomenout aspoň na pár hodin na Arianu Whitewoodovou.

Cherie si přejela jazykem po kolagenem zvětšených rtech s výzvou, které nedokázal žádný muž odolat. Tristan pochopil, co mu nabízí. Obvyklé spojení bez jakýchkoliv citových závazků. Prchavé uvolnění naléhavého napětí v jeho kalhotách. Bezpečný sex v nebezpečném světě. Kdyby chtěl, tak otevře kabelku a vytáhne zdravotní potvrzení od svého gynekologa a sadu samostatně zabalených kondomů.

Nabízela mu také dokonalou příležitost prolomit kouzlo, kterým ho Ariana spoutala, než bude nadobro ztracen.

„Jazyk se mi lepí na patro,“ zamumlal, uchopil Cherii za ruku a táhl ji k měsícem osvětlenému balkonu s vyhlídkou na Central Park. „Proč bychom před odchodem napřed neuhasili žízeň tady?“

Čarodějnice plakala.

Obrovské slzy sejí kutálely po tvářích a vytvářely potůčky na hladké pokožce. Bála se, že když se pořádně rozpláče, promění se v ubohou loužičku na černém saténovém ubruse. Přesně jak Tristan předvídal, nepříjemná pozornost tisku se rozplynula a nechala ji s bradou zabořenou do dlaně zachmuřeně pozorovat veselí, kroužící kolem ní.

Tristan je možná o milion dolarů chudší, ale vůbec neztratil svůj protivný smysl pro humor. Na oslavu předvečera Halloweenu dal vyzdobit sál vysokými lodyhami kukuřice, obrovskými oranžovými dýněmi a kobercem z červeného, zlatého a žlutého listí. Číšníci měli na obličejích černé masky a šampaňské proudilo z tlam hrozivých chrličů do cinkajících sklenic, zatímco orchestr vyhrával ohnivou melodii s názvem „Rej příšer“. Nevázané kroužení tanečníků Arianu děsilo, ale nedokázala zastavit vlastní rozdivočelé chodidlo, aby provokativní rytmus nevyťukávalo.

Její pohled se setkal se Svenovým, který byl na druhém konci rozhemženého sálu a ukazoval jí dvěma prsty vítězné V. Vykračoval si mezi stoly a krmil se snítkami petržele z opuštěných talířů. Copperfield byl v zajetí reportéra od Prattlera ve vzdálenějším rohu a divoce gestikuloval v marné snaze o únik. Tristan se svou půvabnou společnicí zmizeli.

„Jen jednu fotografii, slečno Whitewoodová, ano? Snažím se vydělat si na studia.“ Prosebný hlas a dychtivá tvář patřily pihovatému mladíkovi, který poklekl u jejích nohou na jedno koleno a zamířil na ni fotoaparát jak mušketu.

Ariana vzdychla, vytáhla šek z malé zlaté kabelky a s nuceným úsměvem si ho podržela pod bradou. V rychlém sledu udělal tři snímky a s pouhým „díky“ zmizel v davu.

Ariana zůstala opět sama s odměnou, kterou si tak těžce vybojovala. Umělecky zdobený Tristanův podpis jí jen připomněl, že v jeho životě není ničím jiným než pouhou krátkou odbočkou. Obchodní transakcí, která ho

stála víc, než plánoval, ale rozhodně do ní nevložil nic tak cenného, jako je srdce.

Toto odhalení Arianě projelo srdcem jak dýka, když ji Tristan po předání šeku odvedl z pódia a představoval svým společníkům. Když ji seznamoval s vychrtlou kráskou a vyslovil její jméno s francouzským přízvukem, musela Ariana pod přílivem záštiplné žárlivosti zaskřípat zuby. Jiskřička přátelství v azurových očích té ženy její pocity jen zhoršila. Zejména proto, že Ariana měla ve skutečnosti obrovskou chuť proměnit tu ženskou v tresku a hodit ji do fontány se šampaňským.

Opravdové utrpení nastalo, když musela pózovat pro několik fotografů. Ariana stála ztuhle v Tristanově strojeném objetí a opovrhovala teplem jeho dlaně na svých nahých zádech.

Ve směru jejího pohledu se objevil nějaký podnos. „Šampaňské, slečno?“

„Ne, děkuji.“ zamumlala a nacpala šek zpátky do kabelky. „Nepiji alkohol.“

Podnos se překotil a objevil se porcelánový hrníček, pod nímž ale jako zázrakem pořád stála sklenice s nedotčeným obsahem šampaňského. „A co tak horký čaj?“

Ariana se přes svůj smutek zasmála, okouzlena tak chytrým trikem. Číšník v červeném kabátku se uklonil a skrze otvory v masce mu vesele zářily modré oči.

„Jak se vám to podařilo udělat?“ zeptala se.

Pohrozil jí prstem v bílé rukavičce. „Styďte se, mladá dámo. Žádat kouzelníka o odhalení jeho tajemství je projev velice špatného chování.“

Ariana se posadila zpříma. Nikdy ji nenapadlo, že v New Yorku mohou být další lidé se stejnými schopnostmi, jako má ona. Možnost seznámit se se spřízněnou duší jí ulehčila v její osamělosti. „Jste čaroděj?“

„Mistr iluze, má drahá. Specializace výmysly, triky a vytáčky.“ Ariana se zamračila. „Lži?“

„Pro vás mistr Lize, má drahá. Mistr Wite Lize, k vaším službám.“ Vysekl zdvořilou poklonu a políbil Arianě ruku, než jí podal šálek čaje.

„Vypadáte, jako byste potřebovala trochu obveselit.“

Okouzlena jeho galantností, usrkla Ariana horké tekutiny. Chutnalo to stejně jako u babičky - víc cukru a smetany než čaje. Hřejivé teplo skýtalo možnost, že roztaví knedlík smutku, který jí uvízl v hrdle.

„Dokonalé,“ poznamenal Lize.

„Promiňte?“ podivila se Ariana a málem se zadusila smíchem, když uviděla, jak dědečkovská postava hladově zírá na její hruď. Stala se na své bujné tvary ještě citlivější, když si povšimla poměrné plochosti Cheriina hrudníku.

Starý muž přejel zkřiveným prstem po jejím amuletu. „Dokonalý kámen.“

Ariana se snažila necouvnout před silným zápachem jeho dechu. „Je to rodinná památka,“ odpověděla a vychutnávala si svou vlastní drobnou lež.

„Myslel jsem, že je to dárek od pana Lennoxe. Říká se, že má neomylný vkus, pokud jde o šperky a o ženy.“

Čaj zanechal v Arianiných ústech i přes svou sladkost poněkud hořkou chuť. „To jsem si všimla i já.“

Na tváři jí přistál zkoumavý pohled mistra Lize. „Ach, má drahá.

Doufám, že jste se nestala obětí jeho chlípných choutek.“

Ariana strnula. „Samozřejmě že ne. Měli jsme pouze obchodní vztahy, nic víc.“

Jeho hlas se změnil v naléhavé šeptání, když si před ní dřepl. „Pak jste nejen půvabná a nadaná, ale i moudrá. Lennoxova magie je temná a poskvrněná jeho ambicemi. Věci, ale také lidé, které už nepotřebuje, se podivným způsobem ztrácejí.“

Ariana se od něho odtáhla, vyděšena silným dopadem jeho slov. „Nevím, o

čem mluvíte.“ „To se brzy dozvíte.“

Jistota v jeho hlase ji zamrazila. Přes jeho rameno viděla Svena, který k nim zamířil. Její oči musely prozradit, jak sejí ulevilo, protože dobromyslný úsměv starého muže vystřídalo zamračení. Ucukla hlavou, když jí před obličejem zašermoval prsty, ale její rozmrzelost se změnila v potěšení, když se mu v ruce objevila malá kytička.

Sven si lokty prorazil cestu mezi tanečníky a popadl muže za kabát.

Wite Lize vtiskl kytičku Arianě do ruky a zašeptal: „Střežte se čaroděje.“ Když Ariana zvedla od kytice oči, byl pryč. „Obtěžoval vás ten muž?“

zeptal se Sven.

„Ne,“ odvětila a věděla, že to není tak docela pravda, protože tajemná slova starého muže ji hluboce znepokojila.

Zatímco se Sven odšoural, aby si nabral trochu okurkové omáčky, Ariana si prohlížela kytici papírových květů, pobavena tak bláznivým nápadem. Bližším zkoumáním zjistila, že kytice je zhotovena z jednoho kusu papíru, který byl prostříhán a pak složen do jednotlivých květů. Najednou upoutala její pozornost nerovnost okrajů papíru. Co jen jí to připomíná?

V zádech ji zamrazila plíživá předtucha, když si uvědomila, že v ruce drží vytrženou stránku z pamfletu Forbes, který našla v Tristanově stole. Text byl pečlivě zamazán inkoustem a zůstala jen zrnitá černobílá fotografie.

Tristan na ní představoval další převtělení, v němž se mnohem víc podobal chlapci, kterým byl, než muži, jímž se stal. Tristana vedli dva uniformovaní muži. Šel se svěšenými rameny, zápěstí spoutaná stříbrnými

náramky. V nestřeženém okamžiku se ohlédl k fotografovi. Mezi pramínky vlasů, které nutně potřebovaly ostříhat, vykukovala jeho zmatená tvář. Arianou projela vlna něhy. Chtěla si na něho sáhnout, pohladit ho po tváři, odhrnout mu vlasy a říci, že všechno bude zase v pořádku.

Ale zrada, která se zračila v jeho očích, jí říkala, že od toho okamžiku už nikdy nic v pořádku nebylo.

Přesto natáhla ruku, aby se obrázku dotkla, ale prsty se jí zastavily centimetr nad stránkou, když spatřila, že Tristanova košile a ruce jsou posety krvavými skvrnami. Tmavými, hojnými a usvědčujícími.

Ruka sejí chvěla, když ji stahovala zpátky.

Střežte se čaroděje.

Tajemné varování neznámého muže přehlušilo i divoké kvílení orchestru. Ariana stránku zmačkala do pěsti.

Ale copak se o ina nestala obětí pomluv, očerňujících a falešných obvinění? Věděla, že nemá právo Tristana soudit. Zatím. Vyhledá ho a požádá o vysvětlení, jakého strašlivého zločinu se údajně dopustil.

Vstala a nacpala stránku do kabelky.

Ariana si musela klestit cestu davem násilím. Nepřetržitý proud šampaňského uvolnil jazyky i zábrany. Někdo ztlumil osvětlení a zlákal tanečníky k poskakování a škubání v rytmu dunivých úderů hudby. Stíny pokroutily tváře do pokřivených masek a místností se šířila mlha cigaretového dýmu, který štípal Arianu do očí.

Vyhoupla se na špičky, pak na někým opuštěnou židli, ale Tristana, Svena nebo Copperfielda v hemžícím se davu stále nikde neviděla.

Rozšlápla nohou malou dýni, když seskočila ze židle a začala se prodírat mezi tanečníky s neustálým opakováním: „Promiňte, ale neviděli jste někde pana Lennoxe?“

Její prosby jí vynesly pouze lhostejné krčení ramen a omluvné úsměvy.

Dostala se snad jen o metr dál, když jí zahradili cestu tři přikrčení muži.

„Peníze nebo život, zlatíčko!“ zařval holohlavý, obtloustlý reportér se stejně tlustým doutníkem, který mu visel ze rtů.

Tristan tohoto muže jmenoval, vzpomněla si Ariana skrze závoj zoufalství. Dokonce spolu žertovali. Ten muž je asi Tristanovým přítelem.

Sevřela rukáv jeho saka. „Hledám pana Lennoxe. Neviděli jste ho

někde, pánové?“

„Co byste mohla potřebovat od takového blbce, jako je Lennox, co byste nedostala i ode mě?“ Mužův páchnoucí dech ji přiměl pokrčit nos. Ještě víc se zděsila, když ji objal kolem pasu a přitáhl si ji do upoceného, pivem páchnoucího objetí. „Co kdybych šli do mého bytu udělat menší interview? Mohla byste mi poskytnout něco výhradního… nebo tak?“

Kdyby se Ariana mohla v tu chvíli dostat ke svému amuletu, ukázala by tomu ubožákovi něco, na co by tak brzy nezapomněl. Ale takhle mu mohla v bezmocném vzteku jenom dupnout podpatkem na palec.

Pustil ji s překvapeným zaječením. Jeho společníci se svíjeli smíchem.

Když se Ariana otáčela k útěku, muž skryl své rozpaky pod ošklivým odseknutím: „Zajímalo by mě, jak ta malá čarodějnice začala - předváděním triků, nebo jejich využitím? Musí být zatraceně dobrá. Dokonce i pro Lennoxe je milion dolarů za děvku hodně.“

Ariana zamrzla na místě a krev se jí proměnila v led. Smích i hudba se ztratily v tupém řevu v jejích uších.

Je to možné, že Tristanův pokus o její ochranu tak mizerně selhal? To si všichni tady myslí právě tohle? Že není nic víc než obyčejná intrikářská hampejznice, která ho svedla, aby získala odměnu?

Náhle toužila po Tristanovi s takovou intenzitou, až se třásla. Neprahla po konfrontaci, ale po jeho doteku. Chtěla, aby ji jeho paže ochránily před temnotou, jako to udělaly večer při výpadku elektrického proudu. Chtěla, aby jeho polibky smyly z jejích úst hořkou pachuť reportérových urážek.

Mračno cigaretového dýmu protrhl svěží vánek. Zachrastil v listí a ochladil Arianiny planoucí tváře. Její pohled zamířil k otevřeným balkónovým dveřím a všemu, co nabízely. Čerstvý vzduch. Unik. Svobodu.

Bolestně si uvědomujíc výsměšné pohledy v zádech, narovnala Ariana ramena a prošla dveřmi. Sukně róby od Givenchyho za ní vlála jak plachtoví.

Později měla důvod, aby si děkovala, že se nedotkla svého amuletu, protože přesně v tom okamžiku spatřila Tristana, jak hltá rty ženy ve svém náručí, a přála si, aby se ocitla kdekoliv jinde na světě, dokonce třeba i na dně té temné tůně v Gloucesteru.

Tristan Lennox zrudl. Možná by na to ani nepřišel, kdyby se mu krev do tváří nenalila tak nesnesitelně pomalu. Při setkání s Arianiným obviňujícím pohledem mu stoupalo provinilé zardění po hrdle a přes čelisti až do tváří a rozdmýchalo oheň, který se nedal uhasit. Ariana na něho neměla žádné nároky, ale přesto se cítil jako zbloudilý manžel, kterého přistihli s kalhotami spuštěnými pod kolena.

Ještě horší byla perverzní reakce jeho těla na Arianino nevyslovené odsouzení. Cherie se omotala kolem něho - něžná, povolná, pootevřená ústa vyžadující jen málo přesvědčování - a jeho tělo reagovalo pouze s ubohým zájmem. Ariana přesto stála a pro-bodávala ho očima, rty stisknuté do tenké čárky, o níž pochyboval, že by do ní pronikl i ten nej obratnější jazyk. Jen tam tak stál, jako kdyby spolkl pravítko. Odstrčil Cherii od sebe se strachem, že by ho mohla zradit náhlá divoká erekce.

Jiskření v Arianiných očích ještě zesílilo. „ Pardonnezmoi, monsieur.

Nechtěla jsem rušit.“

S trhnutím sukně se otočila, naposled se lítostivě ohlédla přes rameno a vykročila zpět do sálu.

Tristan si až dosud nepovšiml, že žárlivost může být tak nesmírně vzrušující. Vždy se držel taktiky brát příliš přítulným ženám odvahu nebo se jim raději zcela vyhnout. Tak proč záblesk zloby v Arianiných očích, navíc doprovázený její upjatostí, v něm vyvolal touhu sevřít ji do náruče a líbat, dokud nebude bez ustání opakovat jeho jméno? Udělal dva kroky ke dveřím, pak jeden zpátky ke své společnici.

„Jdi za ní,“ řekla mu Cherie a odehnala ho elegantním gestem ruky. Smutně se na modelku usmál a silně litoval, že jí po posledním setkání neposlal květiny.

Když Tristan zmizel, Cherie uchopila sklenici šampaňského a zvedla ji k přípitku: „Hodně štěstí, malá čarodějko. Možná se ti podaří proměnit tohoto skvělého lidožrouta v prince.“

Jak se Tristan hnal za Arianou, ocitl se v reji a hluku nočních můr, přehlušovaném basovým bušením „Thrilleru“ Michaela Jacksona. Za jeho nepřítomnosti se večírek proměnil v orgie veselí. Svíjející se stíny mu

znemožňovaly kohokoliv poznat a nutily ho prorážet si cestu lokty dva kroky za rázně pochodující Arianou.

Stále je oddělovala zeď vířících těl, když si Eddie Hobbes přesunul doutník do koutku úst a zvolal: „Změnila jste názor, zlatíčko? Pojďte sem ke mně. Ukážu vám pár triků, jestli budete na mě opravdu milá.“

Tristan zaťal ruce v pěst a vrhl se kupředu. Doutník Hobbesovi explodoval v obličeji. Ariana nezpomalila, dokonce neposkytla tomu muži víc než znechucený krátký pohled. Reportér zamrkal a zděšeně vypoulil oči. Jeho společníci mu bušili do zad a vyli smíchy. Tristan by mohl brát výsledný efekt rovněž jako komický, kdyby mu na čele nevystoupil smrtelně ledový pot. Protože v jediném nebezpečném okamžiku si dovolil zapomenout, že Ariana je rozhodně schopna ubránit se sama.

„Ariano!“

Vykřikl její jméno, ale jeho chvilkové zaváhání ho stálo drahocenné sekundy. Už byla několik metrů před ním. Modlil se, aby některý nezodpovědný domovník nenechal venku nějaké koště. Zachvěl se při představě, jak se Ariana vznáší mezi lustr}’ a sesílá svou pomstu jak Zlá kouzelnice ze Západu. Neobával se ani tak škod, které mohla způsobit, jako spíš toho, že by médiím předvedla své neobyčejné schopnosti.

„Hej, slečno Whitewoodová, co tak poslední snímek na titulní stránku?“ Jako přivolán Tristanovými obavami, strčil nějaký dotěrný reportér fotoaparát Arianě před obličej.

Tristan zamrkal, když fotoaparát vylétl z rukou mladíka do vzduchu, náhle se znovu vynořil před ním a s divokou bezstarostností sám cvakal závěrkou. Fotograf jen uskakoval, oslepován bleskem. Zděšeně se rozječel, zakopl o vlastní nohu a zřítil se rovnou na stůl, kolem kterého sedělo plno udivených hostů.

Koutkem oka Tristan viděl, že Sven zmatek zaznamenal a zpozorněl. Vyslal svému strážci stručný signál. Toho si všiml i Copperfield, který se začal prodírat k Arianě ze vzdálenějšího rohu sálu.

Když Ariana proplouvala kolem skulptury čarodějnice, objevila se v ledové soše stále se rozšiřující síť trhlinek, až náhle socha praskla jak vaječná skořápka, čímž vyvolala další ustrašené výkřiky davu. Blízkost Ariany se projevila obdobným způsobem i na fontáně se šampaňským. Zlatý gejzír vystřeloval až ke stropu a kropil ječící hosty. Tristan se sklonil pod pěnivou sprchou a v duchu si poznamenal, aby si nezapomněl vypůjčit pro Arianu filmovou verzi Carrie od Stephena Kinga, pokud z toho vůbec vyjde živý.

Ariana se konečně dostala k nejbližšímu východu. Zleva se k ní blížil Sven, zprava Copperfield, ale jen Tristan byl dostatečně blízko, aby proběhl létacími dveřmi dřív, než se s nárazem zavřely o tvář překvapeného Svena.

Tristan přiskočil k automatickému zavírání dveří v mramorovém obkladu. Uvědomoval si, že nebude-li jednat rychle, Ariana může odletět z

jeho života, aniž by se vůbec ohlédla. „Řekl vám už někdo, že jste rozkošná, když zuříte?“

Ariana napřed zacloumala dveřmi, než se v opuštěné chodbě zvolna otočila tváří k Tristanovi. „Ne,“ odsekla.

Dovolil si výsměšný úsměv. „To je dobře, protože jinak už by vám

zřejmě vězel mezi zuby.“

Tristan ale ve skutečnosti nebyl tak docela upřímný. Ariana s očima ztemnělýma ve výbušná jezera síry a se vzpurně vystrčenou bradou zrovna moc rozkošně nevypadala. Úplně mu totiž brala dech. Ale pokud ji chtěl zklidnit, v žádném případě jí to nesměl dát najevo.

Trhl palcem směrem k plesovému sálu, kde se ozývalo pronikavé ječení a panické výkřiky, které přehlušovalo bušení do dveří. Asi Sven, pomyslel si. „To bylo docela ohromující představení.“

V tom okamžiku si Tristan poprvé všiml, že Ariana pevně svírá v zaťaté pěsti svůj náhrdelník. „Jsem ráda, že se vám to líbilo, pane, ale neudělala jsem to kvůli vašemu potěšení.“

Pozvedl jedno obočí. „Ach, skutečně ne? Nabyl jsem téměř dojmu, že jde právě o mou hlavu, kterou máte chuť strčit do fontány se šampaňským.“ Tristan si založil ruce na hrudi. „Proč nepřestanete trestat ty nevinné lidi, Ariano? Proč neproměníte v bradavičnaté prase nebo neusmažíte do křupavá jedním z těch vašich světelných šípů právě me?“

Jak tam tak před ní stál, na rtech stále chuť jiné ženy, Arianiny oči se zúžily do blýskajících štěrbin. Tristana napadlo, že ho chce přimět, aby své neopatrné výzvy litoval.

Využil nepatrné výhody a zamířil k ní. Zastavil se tak blízko, až mohl vidět pulsující tepnu na její šíji a cítit omamnou vůni jejích vlasů. „No tak, Ariano. Udělejte to. Protože přece především…“ podíval sejí do očí, „…já jsem ten, koho chcete.“

Její ruka pomalu pustila náhrdelník. Sklopila víčka, ale Tristan ještě předtím zahlédl syrovou touhu následovanou jiskřičkou zoufalství, což mu stačilo, aby se zastyděl místo ní.

Dveře sálu za nimi duněly pod mohutnými údery. Sven snad za-telefonuje pro beranidlo, jestli dveře pod jeho ramenem nepovolí.

V Tristanovi znovu vzplál hněv nad tak nemožnou situací. Popadl Arianu za zápěstí a táhl ji k požárnímu východu. „Stejně si všichni myslí, že jsem sadistický bastard. Tak odtud raději rychle vypadněme, než jim dojde, že tohle je něco víc než nepovedený halloweenový žert.“

Tristan už tlačil Arianu do čekající limuzíny, když se dveře haly hotelu Plaza rozletěly a vylily proud mokrých a rozhněvaných účastníků večírku. Ariana stačila zahlédnout Svenovu šílenou tvář, než se Tristan usadil na plyšové sedadlo naproti ní a zabouchl dvířka.

„Jeďte,“ vyštěkl na řidiče.

„Kam to bude, pane?“ zeptal se vyděšený řidič a zasunul kartón s

čínským jídlem pod sedadlo.

„Kamkoliv. Jenom jeďte, dokud vám neřeknu, abyste zastavil.’ Tristan se naklonil k tlačítku a vysunul mezi předními a zadními sedadly přepážku z tónovaného skla.

Jeli v hlubokém mlčení. Tristan vyhlížel přes kouřové sklo okna, jako kdyby ztemnělé ulice za ním představovaly jedinou cestu k úniku před Arianou. Ariana úkradkem hleděla na jeho kamenný profil a s každou otáčkou hladkých kol limuzíny se cítila bídněji. Opět v ní zvítězila její náladovost, takže se chovala spíš jako harpyje než čarodějka. Svírala v klíně malou zlatou kabelku. Jak šek na milion dolarů, tak výstřižek z Forbesu pro ni od chvíle, kdy viděla Tristana líbat jinou ženu, neměly valný význam.

Já jsem ten, koho chcete.

Ariana se kousla do spodního rtu, vystrašena ozvěnou pravdy v Tristanově neurčité narážce. Automobil zrychlil a přejel most. Nechal stísněné ulice města za sebou a zamířil do otevřené krajiny.

Když Tristan otevřel ledničku, aby si štědře nalil skotské, Ariana se natáhla přes něho a sevřela po paměti prsty kolem kelímku s čokoládovou zmrzlinou.

S čerstvou vzpomínkou na Cheriinu štíhlou postavu odmítla Ariana čajovou lžičku a zvolila si polévkovou. Zabořila ji do zmrzliny s lítostnou nadějí, že z ní ztloustne tak, až ji bude muset Tristan z limuzíny vypáčit.

Tristan si uvolnil kravatu. Vypil skotskou na jeden doušek a teprve pak se na Arianu podíval. Oči mu v tmavém interiéru zářily jak ledové diamanty.

Ariana, kterou jeho kruté mlčení zneklidňovalo, si dala do úst kousek čokoládové odvahy. „Proč na mě nekřičíte, že jsem zničila váš chytrý plán?“

„Abych riskoval, že mě proměníte třeba v lasičku? Ani mě nenapadne.“

Ariana ztratila chuť na zmrzlinu. Strčila ji zpátky do ledničky a nenáviděla Tristana za to, že jí zkazil i tak prostou radost. „Nebuďte směšný. Přece se mě nebojíte.“

Jeho oči ztratily výsměšnou jiskru, najednou byly tvrdé a prázdné jak zimní obloha. „Ach, ale v tom se mýlíte. Děsíte mě až do morku kostí, Ariano Whitewoodová. A to od prvního okamžiku, kdy jsem vás uviděl.“

Arianino hrdinství ochablo. „Ale já vám nikdy neublížila…“

„Právě že ano. Řezala jste mě na kousky pokaždé, když jste se na mě podívala těma velkýma hnědýma očima a pokoušela se mě přimět k víře v magii a nevinnost, přestože jsem v hloubi srdce věděl, že to není nic než krutá iluze. Banální trik. Stejně jako láska.“

Ariana ke své hrůze ucítila záplavu slz v očích. „Nikdy jsem vás nežádala, abyste věřil v lásku. Chtěla jsem jenom, abyste věřil ve mě.“

Posunul se blíž k ní, popadl ji za ramena a divoce s ní zatřepal, čímž jí setřásl slzy z řas. „No dobrá, nevěřil jsem. Nejste nic než krásný výtvor mé představivosti, o nic skutečnější než lochnesská příšera nebo svatý Grál.“ Jeho obviňující pohled sklouzl na Arianiny pootevřené rty. „Jestli vás teď políbím, tak se asi rozplynete v obláček kouře.“

Ariana se nezdržovala úvahami o možných následcích popření tohoto argumentu. Jednoduše ovinula jednu paži Tristanovi kolem krku a přitáhla si jeho rty na své. Přijal její pozvání s hořkým zasténáním, které bylo napůl omluvou a napůl varováním, ale chuť jejích kanoucích slz brzy dodala jeho polibku něhu.

Arianiny smysly spaloval drsný samet Tristanova jazyka, který jí pronikl do úst se směsicí hořkosladké chuti skotské a čokolády, doprovázený mocným vrčením motoru pod nimi, zatímco se limuzína hnala do noci, aby je uvrhla do nějaké nebezpečné propasti.

Jakmile Tristan přemluvil její jazyk ke spojení se svým, Ariana nezmizela v obláčku páry, jako se to stalo všem ženám, které kdy líbal. Všem ženám, které si přitáhl do náruče a pod své tělo. Všem ženám s jedinou výjimkou - a tu představovala Ariana.

Objal ji a pro tuto chvíli se uspokojil se vdechováním jejího sténání. Pokoušel se přeložit si tichá, nedopovězená slova, která mu mumlala do úst. Toužil vylákat z jejích rtů další francouzská slůvka. Něžná. Erotická. Prosebná, žádající a slibující, kterým nebude moci odolat.

„Pořád věříš, že jsem pouhý výplod tvé fantazie?1’ zašeptala a oči jí ve tmě zasvětélkovaly.

„I kdyby to byla pravda, nevadilo by mi to,“ odvětil a věděl, že nelže.

Už se nestaral, odkud přišla, nebo jaké jsou její nadpřirozené schopnosti. Chtěl ji pouze držet v náručí, objevovat její hřejivé teplo a tělesnost, přitisknout obličej k její šíji a vdechovat omamnou vůni hřebíčku z jejích vlasů. Vsunul jeden prst do krémového údolí mezi Arianinými prsy, než si jejich sametovou kyprostí naplnil dlaně. Bradavky pod hladkým taftem měla tvrdé jak kamínky.

Šok z Tristanových rukou, které svíraly její ňadra, by měl Arianou otřást, ale ona jen vydechla údivem nad nečekanou přímostí jeho milostného uskoku. Tristanovy štíhlé prsty stáhly Arianě šaty z ramen. Chlad z klimatizace jí na okamžik ovanul prs, než se na jeho naběhlém vrcholku sevřela Tristanova horká ústa.

Arianin vlažný protest se roztavil ve sténání čiré rozkoše, když jí vzal bradavku do úst a divoce ji sál. Ne jako dítě, ale jako muž -s hrozivým mužským hladem a neodolatelnou potřebou. Mezi stehny jí vytryskl nektar

v pozvání, které nechtěla nabídnout, ale nedokázala zrušit. Zabořila ruce do jeho vlasů, ale nemohla říci, jestli ho chce odstrčit, nebo přidržet.

„Jsi tak sladká,“ řekl přiškrceně, když si znovu bral její ústa. „Tak neskutečně sladká.“

Pokračoval ve zkoumání medové měkkosti jejích rtů, zatímco jeho ruka směřovala pod Arianinu sukni a s nesmírnou něhou jí spoutala kotníky. Dlaní přejížděl po pavučinkovém hedvábí punčoch. Laskal jí lýtka a loudal se po citlivé pokožce pod koleny. Ariana cítila, jak jí roztažená kolena klesají dolů a zrazují ji.

Možná kdyby ji přestal líbat s takovou něžnou divokostí, mohla by se nadechnout, sebrat rozum na dost dlouho, aby…

Ale když cítila, že se jeho ústa odtahují od jejích, byla to ona, kdo ho rychlým pohybem jazyka přivolal zpátky. Tristan se zachvěl. Sevřel Arianě spodní část stehen a stáhl si ji pod sebe na široké kožené sedadlo. Bodnutí směsice strachu a touhy napjalo

Arianě břicho. Podařilo sejí rozbít Tristanův ledový štít s rizikem, že shoří ve vlastním neúprosném hladovém žáru na popel.

„Pokoušíš se mě očarovat?“ zašeptal chraptivě a vyhledal její ušní lalůček. Chvíli ho líbal polibky něžnými jak peří, než vsunul jazyk do jemné ulity ucha.

Ariana zasténala. To on na ni vrhl kouzlo smyslné zemdlenosti. Kouzlo zesílené každým polibkem, každým pohlazením. Ale když přesunul svou váhu na bok, uvědomila si, že nehledal rozkoš pro sebe, ale pro ni. Jednou rukou jí laskal prsa a dráždil obě bradavky mnutím mezi palcem a ukazováčkem tak dlouho, až vytvořily bolestivá poupata. Mezitím putoval druhou rukou pod sukní stále výš. Proklouzl kolem nicotné krajky podvazku a šimral ji na napjaté kůži vnitřní strany stehna. Každým obratným pohlazením se špičky jeho prstů blížily k té její části, která se tavila v očekávání jeho doteku.

Když ji jeho prsty konečně pohladily skrz ten maličký kousek látky, Ariana se s pronikavým výkřikem vzepjala do oblouku. Vlhké hedvábí jako by se pod jeho rukou rozpustilo a Ariana pocítila šok mnohem intimněji, než kdyby se dotkl nahého těla. V instinktivním studu prudce srazila kolena k sobě.

„Neboj se, andílku,“ opět zamumlal do jejích rtů. „Jenom zavři oči a rozevři nohy. Přísahám, že ti nechci ublížit.“

Ariana zabořila planoucí tvář do ohybu jeho krku a mumlala něco jako odmítnutí, ale zrádné tělo si nechtělo nechat odepřít to, co mu Tristan tak nesobecky nabízel. Kradmo se podívala dolů. Sukně jí stále splývala přes nohy v předstírané zdrženlivosti a způsobovala, že činnost Tristanovy ruky pod ní byla ještě smyslnější.

Hlava jí klesla zpátky a Ariana vzdychala rozkoší, když Tristan vklouzl palcem a ukazováčkem pod hedvábnou přepážku mezi chloupky. Ani v těch nejdivočejších fantaziích se nedovažovala přemítat o hříchu tak temném, tak sladkém, tak nádherně nestydatém, jakým byla hra Tristanových prstů na jejím napjatém těle. Surová špulka touhy se odvíjela z každého zkušeného šlehnutí jeho palce, kterým dráždil a trýznil rozkoší pulsující křehké poupě.

Pokračoval v té nádherné masáži, i když jeho dlouhé, štíhlé prsty sklouzly zkoumavě níž, dokud se Arianino sténání neproměnilo ve vzlyky a její tělo se nezačalo otřásat jednou vlnou rozkoše za druhou.

Ariana si zvolna začala uvědomovat, že jí Tristan slíbává slzy. Stále ještě omámená rozkoší se k němu přitiskla. Zapomenutá kabelka sklouzla s tichým cinknutím na podlahu limuzíny.

Dokonce i pro Lennoxe je milion dolarů za děvku hodně.

Nebuď směšná, Lily. Ty nejsi typ ženy, kterou si muž bere za manželku.

Ariana ztuhla, protože do její rozpálené mysli začal prosakovat temný pramínek hanby.

Každý ví, že Francouzi jsou mnohem přístupnější satanově pozornosti kvůli temné a hříšné povaze… kvůli jejich nenasytnému hladu…

Hlas reverenda Linneta se spojil s usvědčujícím chórem jiných hlasů a paralyzoval ji v té kompromitující poloze - prsty zapletené v pšeničném hedvábí Tristanových vlasů, ňadra odhalená a zardělá uspokojením, stehna roztažená v necudném pozvání, otvor mezi nimi bolestně toužící po naplnění. Cítila divoké pnutí Tristanova ztopoření, kterému už byly kalhoty malé. Ten nesmlouvavý hrbol mužského těla ji přiměl k myšlence, že Tristan by jí musel dát víc než pouhé polibky, aby měla dítě. Mnohem víc.

„Líbej mě, Ariano,“ naléhal a odhrnul jí z potem zvlhlého obličeje vlasy. Ariana zavřela oči a odvrátila tvář. Divoce si přála, aby stále ještě byla katolička. Tehdy by mohly být její hříchy odpuštěny pouhým odříkáním Gloria patři a tuctem mea culpa. Kolikrát viděla matku jít ráno ke zpovědi poté, co se odevzdala dalšímu milenci, aby prosila o odpuštění nějakého

kněze bez tváře?

Kdyby se sama dala Tristanovi, nebyla by o nic lepší, než za jakou ji označili ti lidé na večírku. O nic lepší, než její ubohá, po špatné cestě jdoucí matka. Možná podle Tristana Lennoxe neměla žádnou hrdost, ale stále se mohla pyšnit svou ctností - neposkvrněným pokladem, kterým začínala opovrhovat.

„Nemohu…,“ zašeptala s vědomím, že ji musí považovat za nejhorší druh pokrytce, který si bere rozkoš a na oplátku nic nedává. Zpod pevně sevřených víček jí vyklouzly horké, hořké slzy.

Tristan téměř přicházel o rozum nutkáním přitisknout Arianu na měkkou kůži sedadla a dokončit, co začali. Ale instinkt ho varoval, že její mysl není připravena tak jako tělo.

„Neplač, drahoušku,“ zamumlal a zlehka ji políbil na špičku nosu.

„Vím, že to všechno je trochu překotné. Zejména poprvé. Není proč spěchat. Máme celou noc.“ Tiše se zasmál. „Limuzína má dokonce rezervní nádrž.“

„Ty jsi nerozuměl,“ řekla rozzlobeně. „Já nemohu.“

„Jestli jde o to, že se bojíš otěhotnění, tak to nemusíš. O to se postarám.“ Sáhl si do zadní kapsy pro peněženku a pojistku, kterou v ní vždycky nosil. Pojistku proti způsobení podobné „menší chyby“, díky které se sám ocitl na tomto světě. „Postarám se o tebe.“

„Tak jako se staráš o Brendu? S opovržlivým úšklebkem a měsíční apanáží?“

Tristan se zamračil a náhle zchladl. Ariana ho odstrčila a vyvolala v něm pocit, jako by byl nějaký vulgární násilník. Nemohl se však přimět, aby jen tak skončil.

„Ariano, prosím…“ Otřeseně si uvědomil, že u této ženy by byl ochoten žadonit. Kleknout před ní na kolena, i kdyby mu jedinou odměnou mělo být ochutnání medu, který vytékal při jeho dotyku z jejího těla, čímž by ji opětovné přiměl vykřikovat jeho jméno a plakat rozkoší. „Prosím, Ariano. Dovol mi tě pomilovat.“

„Ne,“ zašeptala.

Tristanovi se v hlavě rozléhala ozvěna jeho prosby a tělem se mu šířil chlad. Proč pro všechno na světě neřekl: „Dovol mi milovat se s tebou“? Proč jen se jí svěřoval se svým nejskrytějším tajemstvím, které hromadil od dětství - že potřebuje někoho, koho by mohl milovat, a to mnohem víc, než potřeboval někoho, kdo by miloval jeho.

Odsunul se od ní, usedl na protější sedadlo a pozoroval, jak se s nevzrušeným pohledem pokouší upravit si oděv.

Nemusel se ptát proč. Ariana ho očividně nechtěla. Rozhodně ne tak, jako chtěl on ji. Zavřel oči před vlnou bolesti, překvapen, že další verš té dobře známé písně ho stále tak hluboce zraňuje.

Přesto se otázal: „Proč?“

Arianiny ruce se chvěly, když si uhlazovala sukni. „Byl by to hřích.“ Svěsila hlavu, jako by se zpovídala z něčeho, za co se stydí.

„Tak to máš pěkně zastaralý názor.“ Tristan odhodil hrdost, která ho nutila omezit tento střet na co nejobyčejnější standard. „V současné době lze jen stěží považovat za hřích, když se dvě svolné, dospělé osoby oddají troše rekreačního sexu.“

„Opravdu?“ Ariana se na okamžik zatvářila málem nadějně. Pak se ale opět zachmuřila. „Obávám se, že v očích Boha je hřích hříchem v každé době.“

Mohl sejí vysmát. Mohl se hlasitě rozchechtat nad absurditou jejího názoru. Ale žalostná lítost v Arianiných zamžených očích ho zastavila.

„A jakým strašlivým hříchem bychom toho tvého Boha urazili?“ zeptal se. „Cizoložství to zřejmě nebude, protože pokud vím, jsme oba svobodni.“

„Copak to nevidíš? Právě to mi vadí. Dopustili bychom se smilstva.“

Tristan nikdy nepovažoval toto starodávné slovo s biblickým podtextem za nějak erotické, ale pohled na Arianiny šťavnaté rty, které ho vyslovily, mu vnukly nebezpečný nápad k vyřešení situace. „Takže kdybychom byli manželé, bylo by pro nás dokonale morální… a legální…“ zaváhal v pokušení použít ještě hrubší slovo „… smilnit?“

„Samozřejmě že ano,“ dychtivě ho ujistila Ariana. „Dokonce by se to očekávalo.“ Vzdychla. „Ale obávám se, že při nejlepším svědomí se nemohu dát muži, za kterého nejsem provdána. Tento dar jsem povinována věnovat pouze svému manželovi.“ Vrhla k němu doufající pohled.

„Pochopil jsi to?“

„Ach, ano, perfektně.“

Tristan byl od první chvíle, kdy získal své bohatství, nucen jednat s různými zlatokopkami, ale s tak bezostyšně otevřenou ženou, jakou byla tato, se dosud nesetkal. S žádnou natolik drzou, která by se před ním choulila jak zmuchlaný anděl s pokožkou stále zrudlou rozkoší, kterou jí poskytl, a troufale vyhlašovala své požadavky.

Srdce mu naplnila ledová tříšť a vytlačila sladký, jasně zářící šíp, jakým byla Ariana v jeho náručí. Šíp, který ho mohl přivést ke snění o farmářském domě v Connecticutu s podlahami z tvrdého dřeva a kuchyní vonící čerstvě upečeným chlebem a hřebíčkem. Tam, kde je každé dítě chtěné a chyby z lásky jsou oslavovány, místo aby se jich litovalo.

Jak se tento sen o věčném štěstí měnil v obláček kouře, zkřivil Tristan rty ve vypočítavém úsměvu. Cítil pobavení nad ironií situace. Po letech života s vědomím, že může mít, cokoliv se mu zachce, aniž by si vůbec něco přál, mu najednou jediná věc, kterou chce, uniká z dosahu.

Ale jestli ho Brenda vůbec něčemu naučila, tak to byl fakt, že všechno má svou cenu - vítězný běh na dostihové dráze, mateřská láska, dokonce i drahocenné panenství Ariany Whitewoodové. S jediným rozdílem - Arianina cena byla nesrovnatelně vyšší než většina ostatních. Milion dolarů nestačil. On nestačil. Nespokojí se s ničím menším, než rovnocenným podílem na běžném účtu, vlastní Zlatou kartou a masivním diamantem na prsteníku levé ruky.

A s jeho jménem.

„Mám pocit, že jsi dost staromódní dívka, je to tak?“ Její hlas se zlomil srdceryvným vzlykem. „Nevíš ani polovinu všeho.“

Tristan stiskl tlačítko na kůží potažené opěrce pro ruku a zapojil vnitřní spojení s řidičem. „Odvezte nás do Toweru, Barrette.“

„Ano, pane,“ ozvala se uctivá odpověď.

Zatímco se pod nimi odvíjela silnice podobná ocasu lesklé černé kočky, klesla Ariana do rohu sedačky a chvěla se trýzní. Vzduch vanoucí ze

stříbrné větrací mřížky jí připadal jak jarní vánek ve srovnání s arktickým chladem, který vyzařoval z Tristana. S mrazivým výrazem hleděl z okna na krajinu, která se postupně měnila v městské ulice.

Pravděpodobně si již promýšlí, jak mi dát co nejzdvořileji sbohem, myslela si Ariana, když řidič zatočil s limuzínou na soukromé parkoviště u Toweru. Nebo se tím možná vůbec neobtěžuje. Třeba jen přikáže někomu z četného služebnictva, aby vytáhl z úklidové komory koště a vyšoupl ji s ním na střechu.

Limuzína zastavila v temné garáži. Když ze stínu zazněl Tristanův bezbarvý hlas, Ariana se v očekávání nejhoršího přikrčila.

„Vezmeme se v sobotu před Dnem díkůvzdání, pokud nemáš námitek. To by mohlo poskytnout dostatek času mým poradcům, aby svatbu připravili.“

Řidič s udivenou tváří přiskočil ke dvířkám. Než Ariana dokázala přesvědčit ochrnuté údy a ochromený mozek k nějaké akci, Tristan proklouzl kolem ní a nechal za sebou jen omamný závan své kolínské. Jeho kroky odezněly dřív, než mohla setřást tolik ze svého zmatení, aby si uvědomila, že jí nedal vůbec žádnou příležitost, aby tak nekonvenční nabídku k sňatku mohla přijmout nebo odmítnout.

Někdo bušil na dveře ložnice.

Ariana se štrachala z Tristanovy postele a třela si zarudlé oči. Zmateně uvažovala, jestli je vzhůru, nebo jde pouze o další nepříjemně živý sen, jaké ji trápily celou noc. Když ale narazila holení o pelesť postele, vyskočila bolestí a ujistila se, že o žádný sen nejde. Slunce pronikalo zataženými závěsy a sdělovalo jí, že je už málem poledne.

Zadržela nadávku a kulhala ke dveřím, zakalenou mysl stále trápenou ohlasem snových představ. Byla jsem na plese, vzpomínala skrze mlhu ospalosti, plula jsem z mramorových schodů do čekající náruče svého černě oděného prince. Toužebně vzdychla, ale nevinnou vidinu okamžitě pohltila vzpomínka na hříšné a rozkošné spojení, což jí do tváří vyneslo ruměnec žádostivosti a současně rozpaků.

„Jsem nectné děvče,“ mumlala si pod nos. „Co by na to řekla Goody Hubbinsová?“

Její sny se s postupující nocí stávaly ještě neskutečnější a kulminovaly Tristanem, který ji žádal, aby se stala jeho nevěstou. Ariana se klopýtavě zastavila a téměř litovala sama sebe, že si dovoluje tak směšné fantazírování, které jí otřásá srdcem záchvěvy čisté radosti.

„Už žádnou čokoládovou zmrzlinu před spaním,“ zabručela a prudce zavrtěla hlavou, aby se zbavila sžíravého omámení.

Bušení na dveře nepřestávalo, ale Ariana by mohla přísahat, že slyší i nejasný hukot, který se podobal slabému přílivu moře nebo mručení mnoha hlasů. Přitiskla ucho na dveře a zamračila se. Možná je to jen Sven, který se dívá na kreslený film.

Otevřela dveře a s pořádným zívnutím vešla do obývacího pokoje. „No tak, Svene. Žádný hogofogo monsieur Pirát silnic a jeho otravné ,píp-píp’ nebude. Nejprve se podívám na Sny slečny Jeannie.“

Otočilo se k ní nejméně dvacet párů očí. Žádné z nich nepatřily Svenovi.

Ariana si hrábla rukou do rozcuchaných vlasů a pak ji zase spustila, jako by tak mohla dostatečně zaštítit svou postavu, zahalenou v pomačkaném Tristanově kabátku od pyžama. Začala ustupovat zpět do ložnice, ale cestu jí zahradila nějaká matrónovitá žena s náručí plnou pamfletů.

„Dobré ráno, slečno Whitewoodová. Pan Lennox mě požádal, abych vyčistila novinové stánky od těchto časopisů. Domnívá se, že pro vás budou inspirující.“

Žena pustila hromadu pamfletů Arianě do rukou a ustoupila s pouhým náznakem úklony, který bylo jen těžko možné označit jako pukrle. Ariana jen krátce pohlédla na dámu v bílém na lesklé obálce. Jeptiška? napadlo ji a byla ještě zmatenější. Proč jí Tristan posílá pamflety o jeptiškách?

Měla málo času na přemýšlení, protože ženin příchod uvolnil celou záplavu brebentících cizích lidí.

„Slečno Whitewoodová, kdybyste laskavě podepsala tento formulář ve trojím provedení, tak pan Copperfield začne vyhotovovat písemnou předmanželskou smlouvu.“

Ariana ucukla před zlatým pérem, které se jí objevilo před obličejem.

Vrhla se k ní nějaká hubená žena, ústa nesouhlasně stažená do tenké čárky. „Jakmile si vyberete model róby, musím trvat na tom, abyste určila i termín zkoušky. Pan Lennox nám dává strašně málo času.“ Hrála si se žlutým páskem a nadějně zírala na Arianina prsa. „Možná bych vás mohla rovnou poměřit.“

Ariana se pokusila uniknout, ale lidé byli všude kolem a kdá-kali jak hejno hus.

„Vyberete si pro recepci garnátové jednohubky, nebo dortíky s husími játry?“ vyštěkl nafintěný chlapík s nedůtklivým úšklebkem.

Sklonil se k ní nějaký postarší kněz. „Pan Lennox mé předmanželské rady odmítl, ale chtěl jsem vám dát na vědomí, že jsem vám vždy k dispozici, pokud byste chtěla prodiskutovat takové intimnosti jako…“

„…uzený kaviár, nebo kachňátka? Jestli chcete, tak můžeme rohlíky s máslem…“

„…nejlepší pekařství v New Yorku,“ prohlásil obrovský chlap v bílé zástěře, zaprášený od mouky. „Pekl jsem svatební koláč pro Trumpa, víte? Na obě svatby.“

„Bavorské masové knedlíčky, nebo hlemýždě? Jste Francouzka, že ano? Musím okamžitě telegrafovat do Paříže. Nemůžeme v žádném případě pořádat typ galské recepce bez čerstvých hlemýžďů.“

Ariana se zhroutila na pohovku a hlasy se slily do nesrozumitelné změti. Jako by nehovořily ani anglicky, ani francouzsky, ale nějakým cizím jazykem, kterému není rozumět. Kdyby tu nebyl pevný kus nábytku, na který se sesunula, myslela by si, že se dostala do další bizarní noční můry. Krátce ji napadlo, aby sáhla na amulet s přáním, ať všichni zmizí, ale výčitka svědomí ji včas zastavila. Nebyla si jista, kde by všichni skončili.

Teprve když se s tichým šustěním otevřel panel v protější zdi, uvědomila si, že sedí na dálkovém ovládači. Její zmatenou pozornost upoutal třicetipětipalcový barevný obraz Tristanovy tváře.

„Ticho!“ zvolala a postavila se.

Její pronásledovatelé uctivě zmlkli a automaticky ustupovali, aby jí uvolnili cestu k televiznímu přijímači. Ariana stále svírala hromadu pamfletů a mířila k obrazovce, hypnotizovaná ďábelskou krásou Tristanových rysů. Měla chuť zasténat zklamáním, když zmizely a nahradil je obraz nějakého zakaboněného neznámého člověka v hnědém plášti a s mikrofonem v ruce. Neklidně si uvědomila, že ten muž stojí před Towerem.

„Takže kdo je touto vynalézavou čarodějkou, která vrhla kouzlo manželství na milionáře, kdysi označovaného za nejžádoucnějšího a nejnedosažitelnějšího svobodného mládence Ameriky?“ zanotoval ten člověk. „Zdá se, že nikdo nemá jistotu, ale na tiskové konferenci dnes časně ráno, která omráčila jak obchodní, tak společenské kruhy, Tristan Lennox oznámil, že dvacátého třetího listopadu se koná slavnostní obřad v kapli svatého Pavla na Broadwayi, při němž se ožení se slečnou Arianou Whitewoodovou.“

Z Arianina mozku konečně spadla poslední pavučina dřímoty a proměnila se v šokované vydechnutí.

Reportér pokračoval: „Tajemný počítačový magnát prohlašuje, že měli s okouzlující snoubenkou úmysl oznámit tuto skutečnost při recepci, která se konala minulý večer v hotelu Plaza. Ale halloweenový žertík se jim vymkl z rukou. Výsledkem byla návštěva newyorského hasičského sboru a brzké ukončení oslav.“

Přesně jako v mých podivných snech, pomyslela si Ariana. Fotoblesky do její tváře; Tristan v objetí jiné ženy; černá limuzína, řítící se nocí.

„Mám vám je dát vyčistit, madam?“ otázala se služebná, která držela v rukou pomačkané šaty od Givenchyho.

Tak to nebyly žádné sny, uvědomila si překvapená Ariana, ale vzpomínky.

Tristan, který na ni čeká u paty schodiště. Nesmírná něha jeho rukou na jejím těle. A v něm. Jeho příkré prohlášení, než vystoupil z limuzíny.

Zcela nevšímavá k vyčkávavému mlčení služebné se Ariana podívala na hromádku pamfletů a na horní obálku se zářivou mladou ženou, usmívající se v bílém saténu. Žádná jeptiška, ale nevěsta. Moderní nevěsta, podle elegantního nadpisu umístěného nad jejím rozevlátým závojem.

Ariana pomalu zvedla zrak k obrazovce, aby zjistila, že zírá do výsměšných očí svého budoucího manžela.

Copperfield vpadl bez zaklepání do Tristanovy kanceláře a hodil mu na stůl list kancelářského papíru.

„Zpráva o Monkmanovi?“ zeptal se Tristan s nadzvednutým obočím.

„Má výpověď. Končím!“

Tristan zvedl papír, otevřel zásuvku stolu a vložil ho dovnitř. Papír spočinul na hromádce naprosto stejných dopisů. „Tento měsíc je to teprve potřetí. Jde to s tebou z kopce.“

Copperfield mu pohrozil. „Tentokrát to myslím vážně. Mám dost tvých sadistických hrátek.“

Tristan se pohodlně opřel v křesle a přehodil si nohu přes nohu.. „Jde o včerejší tiskovou konferenci, je to tak? Udělal jsem snad nějakou gramatickou chybu, kterou by lidé připisovali tobě? Označil jsem snad nechtěně Arianu jako svou „nevěstku“ místo „nevěstu“?

„To je přesně můj důvod. Očividně nepotřebuješ, abych se staral o novináře. Máš je u nohou jak otroky.“ Cop si odfrkl. .“Vynalézavá čarodějka’, jasně!“

Tristan si nedokázal odepřít lišácký úsměv uspokojení. „Na to jsem spíš pyšný.“

„Fajn, jsem rád, že jsi dost ohebný, aby sis políbil vlastní zadek, protože Michael Copperfield už tu nebude, aby to dělal.“

Copperfield zamířil ke dveřím a s každým krokem důstojněji zpomaloval chůzi. Tristan sledoval mosaznou ručičku stolních hodin, jak odtikává sekundy, a v duchu počítal. Byla to jejich hra, sledovat, jak daleko se Copperfield dostane, než ho Tristan zavolá zpátky. Tristan čekal dvanáct sekund, než se Copová ruka zvolna dotkla kliky na dveřích.

„Neodcházej.“

Copperfield předstíral váhání, dokud Tristan nezvrátil oči v sloup a unaveně nedodal: „Prosím.“

Právník se vrátil a klesl do koženého křesla na druhé straně stolu. Teprve když si Tristan všiml, že se Cop netváří dostatečně trucovitě, polekaně si uvědomil, jak hluboce přítele zranil. Kdyby Tristana tak neochromilo odhalení šokujícího rozsahu Arianiny ctižádostivosti, možná by pocítil bodnutí lítosti.

„Jsem tvůj nejlepší přítel,“ řekl Cop. „Sakra, jsem tvůj jediný přítel. Jestli ses nedokázal svěřit se svou zamilovaností mně, tak komu jinému bys mohl?“

Tristan přesunul hromádku papírů z jednoho rohu stolu na druhý a vyhnul se Copovým očím. „Nikdy jsem neřekl, že jsem se zamiloval.“

„Nebuď směšný. Samozřejmě že ses zamiloval. Od chvíle, kdy ti Ariana se svým kouzelným koštětem zamotala hlavu, utíkal jsi z místnosti, sotva si někdo začal broukat,Lásko, bože, lásko’.“

„Láska není jediný důvod, pro který se lidé berou. Je to také společný život.“

„Kecy.“

Tristan k němu zvedl kousavý zrak: „A sex.“

Cop se předklonil a ztišil hlas do výsměšného šepotu: „Jsou devadesátá léta. Mrzí mě, že ti to musím říkat právě já, ale kvůli sexu se přece nemusíš ženit.“

„Musíš, když ho chceš mít s Arianou Whitewoodovou.“

Cop se znovu opřel. „Nechal ses přesvědčit. Tak dobrá, jestli se chceš ženit s každou panenskou čarodějnicí, kterou potkáš, musím tě varovat, že bigamie je v tomto státě zakázána.“ Když se na Tristanově tváři neukázala ani stopa pobavení, Copperfieldův úsměv se vytratil. „Kriste, tohle není další halloweenový žert, že ne? Jsi k tomu pevně rozhodnut.“

Tristan v odpověď vybral jednu složku a podal ji Copovi přes stůl.

„Právě jsem poslal Daubera z právního oddělení, aby dal Arianě podepsat převodní listiny. Až se vrátí, můžeš začít pracovat na předmanželské smlouvě.“

Cop převracel složku v rukách a tvářil se utrápeně. „Ty jsi zkrátka taková romantická duše, co? Jak jsi Arianu přesvědčil, aby si tě vzala? Klekl sis na jedno koleno, položil si ruku na srdce a citoval poslední rozvodové statistiky?“

„Cekal bych, že mi budeš tleskat za mou předvídavost. Nebyls to právě ty, kdo mi neustále připomínal, že nic netrvá věčně?“

Copperfieldův pohled byl téměř nostalgický. „Asi ano. Možná že některé věci by měly.“ Upřel na Tristana znepokojený pohled. „Nenapadlo tě, že mohou nastat jisté právní problémy, když se chceš oženit s někým, kdo snad ani neexistuje?“

Tristan pokynul ke složce. „Najdeš tam ve třech kopiích Arianin rodný list a osvědčení o občanství Spojených států.“

Cop se posadil vzpřímeněji. „Jak jsi to pro všechno na světě získal?“

„Koupil jsem to.“

Cop se zase sesunul. „Aha. Už jsem myslel, že se ti konečně svěřila se svou minulostí. Víš, jednou narazíš na něco nebo někoho, co nebudeš moči koupit.“

Tristan se obával, že jeho křivý úsměv zobrazuje hořkost, „Zatím se mi to nestalo.“

Cop otevřel složku a prohlédl si padělané doklady. „Vím, jak opovrhuješ publicitou. Tak proč ta tiskovka? K čemu ten pompézní svatební obřad? Proč se prostě nenecháte oddat v naprosté tichosti?“

„Ale, ale, Cope, zklamal jsi mě! Nemáš snad být strážcem mé pověsti na veřejnosti? Přece nemůžeš očekávat od představitele Lennoxových podniků, že si jen tak odskočí do Las Vegas a dá se oddat jedním z Elvisových imitátorů.“ Klepal zlatým pérem na desku stolu, neschopen ulomit ostří svého hlasu. „Chci, aby má nevěsta měla to nejlepší. Chci jí připravit svatební den, na který nikdy nezapomene.“

„A svatební noc?“ Cop naklonil hlavu na stranu a přimhouřil oči s neskrývaným podezřením, „Proč to skutečně děláš?“

Tristan jasným a věcným hlasem prohlásil: „Protože žijeme v civilizované době. Bylo by politicky nekorektní, kdybych si Arianu přehodil přes rameno, odnesl si ji do své jeskyně a bral si ji násilím, až by nemohla chodit.“

„Ale věříš, že oddací list ti k tomu dá svolení, že ano?“ Tristan pokrčil rameny: „To záleží na ní.“

„Takže jde pouze o manželskou konvenci, co? Ty dostaneš souložnici a ona dostane…“ Cop zmlkl a poškrábal se na hlavě. „Co dostane ona? Služební automobil? Zlaté hodinky k padesátému výročí svatby?“ V jeho jasných, tmavých očích se objevil mazaný lesk. „Nebo rychlý rozvod v Renu pár týdnů po svatbě?“

Tristan se zaklonil v křesle a ocelový svit v jeho očích varoval Copperfielda, že další štiplavé poznámky by nebyly rozumné. „Nestarej se o mou nevěstu. Slibuji ti, že osobně dohlédnu na to, aby dostala vše, co si zaslouží.“

Ariana by si sama nikdy nedovolila snít o tom, že by si ji muž jako Tristan Lennox mohl vybrat za manželku.

Měla málo času radovat se ze svého štěstí, protože každou volnou chvilku celého následujícího týdne jí sebraly nekonečné průvody švadlen, pekařů, dodavatelů potravin, právníků, fotografů a cestovních agentů, kteří jí nepřetržitě mávali před nosem vzorky látek, recepty, garnátovými jednohubkami, nesrozumitelnými smlouvami a lákavými fotografiemi písčitých pláží a nakloněných palem, až měla chuť ječet.

Nikdy nepředpokládala, jak nesnesitelně únavné bude zajistit všechna její přání. Stačilo, aby jen naznačila, že by ráda uzeného lososa k paštice z husích jater a už se jak zázrakem objevil vzorek.

Na nepřekonatelný problém narazila jednoho rána, když listovala objemným vzorníkem saténu.

Prohlížela si běloskvoucí kousky látek, neschopna potlačit pochybovačné popotáhnutí nosem.“Skutečně se nezajímám o bílou. Velmi snadno se špiní. Nemáte nic v krásné smyslné černi?“

Zena v čepci bez poskvrnky, která se jí představila jako „profesionální poradkyně nevěst“, obdařila Arianu blahosklonným úsměvem. „V podzimní kolekci máme nějaké krásné broskvově krémové modely, ale obávám se, že pan Lennox trvá na bílé. Řekl, abych vám připomněla, že je to symbol čistoty.“ Žena zdůraznila prohlášení významným mrknutím.

Ariana na ni zamrkala také a přemýšlela, jestli se jí ta ženská vysmívá. Ale než to mohla začít zjišťovat, z výtahu se vylil další proud podlézavých zřízenců.

Arianu napadlo, jestli tento mírumilovný útok nebyl zorganizován proto, aby odvedl její pozornost od skutečnosti, že svého snoubence neviděla od chvíle, kdy ji na celonárodním televizním okruhu prohlásil za svou nevěstu.

Možná to byl jen podivný zvyk tohoto století, oddělit nevěstu a ženicha před svatbou. Ale to nevyjasňovalo absenci Copperfielda nebo zamyšlenou náladu Svena.

Jednou pozdě večer se dokonce odvážila telefonovat, ale od-hmotněný hlas jí pouze oznámil, že pan Lennox už není ve své rezidenci v Toweru, ale pronajal si apartmá v Carlyle. Odložila sluchátko na vidlici a její neklid vzrostl při živé představě Tristana v náručí Cherie, která jí zastiňovala mysl. Donutila se zbavit této směšné představy. Přece se nezení s Cherií. Bere šiji. Podařilo sejí odehnat nejhorší aspekty té osudové noci tak, že strčila malou zlatou kabelku s milionovým šekem a pomačkanou fotografií Tristana v poutech do nejspodnější zásuvky prádelníku. Minulost už není

důležitá, opakovala si důsledně, jen budoucnost.

V dalším týdnu začaly docházet dary - boty, šátky, náušnice, náramky, náhrdelníky a spousty krabic s oděvy ze všech možných látek a ve všech odstínech duhy. Většina z nich se hodila na nastávající zimu; byly střižené z kvalitní vlny nebo těžkého lnu v sytě oranžové a červené barvě. Každý kousek, který si Ariana vyzkoušela, přesně seděl na její drobnou postavu. Strávila celé hodiny před koupelnovým zrcadlem, otáčela se na všechny strany a pokoušela se představit si sebe samu zavěšenou do Tristanova rámě. Ale tento obraz se roztápěl v mlhu dřív, než se stačil jasně vykrystalizovat.

Jednoho rána jí Sven doručil vkusnou zlatou krabici s označením Viktoriino tajemství. Ariana odklopila víko a spatřila éterický župánek uloženou ve stříbrné fólii.

„To je nádhera!“ vykřikla. Okamžitě si jej přiměřila a zjistila, že je zcela průsvitný.

Nervózně polkla a odložila ten necudný oděv, ale pak se sklonila a vylovila provokativní kousek látky ze dna krabice. Prostrčila prsty skrze otvory v hedvábí a zatřepala jím na Svena. „Co si myslíte, že to je? Nějaký druh závoje?“

Klidný Nor se začervenal až ke kořínkům vlasů, než k ní přistoupil a zašeptal jí něco do ucha.

Teď zase zrudla Ariana tím nejtemnějším odstínem růžové. „Ach bože!“ vydechla a prohlížela si podivnou součást spodního prádla se směsicí pochopení a ocenění. „Není divu, že to Viktorie uchovává v tajnosti!“

Ariana si poslušně připomenula, že je to nejšťastnější období jejího života a že by měla vychutnat každou jeho sekundu. Nejen že navždy unikla pochmurným stínům minulosti, ale může si svobodně vytvořit světlou budoucnost v náručí muže, kterého miluje. Přesto jak plynuly dny a

nedostávala od Tristana víc než zdvořilé zprávičky, její neblahá předtucha se každým dnem prohlubovala, až ležela jako mrtvá tíha kdesi u žaludku.

Příliv dárků vyvrcholil v deštivé pondělí dodávkou zásnubního prstenu. Dvojice uniformovaných strážců stála uctivě opodál, když slavnostně se tvářící zástupce klenotnictví Tiffany otevíral kožený kufřík a vytáhl na světlo masivní zlatý kroužek korunovaný diamantem velkým jak malé vejce.

„To je… ehm…“ Ariana spolkla příval nechuti, než vykoktala:

„…roztomilé.“

Nikdy neviděla něco tak vulgárního. Musela potlačit zachvění, když jí ten džentlmen navlékal třpytivý kámen na prst. Zatížil jí celou ruku tak, že měla nepříjemný pocit, jako by byla spoutána řetězem.

Téhož večera Ariana stála u okna obývacího pokoje a těšila se z chvíle drahocenného osamění, když se dívala skrze závoj deště, který hustě padal po celý dlouhý šedivý den. Deštěm smáčené ulice byly prázdné a město tak připomínalo zničené království, které opustil jeho vládce.

Déšť také stékal v jejích myšlenkách jak slzy po tvářích. Kde teď Tristan asi je? uvažovala žalostně. Myslí na ni jako ona na něho? Sní o dni, kdy se stane jejím manželem?

„Manžel.“ Ariana to slovo zašeptala mnohem přesvědčivěji než jakékoliv jiné.

Ale zásnubní prsten zářil na jejím prstu jako kus ledu a vrhal studené

třísky pochybností do jejího srdce.

Zpola otevřené krabice se vršily v místnosti za jejími zády a vylévaly ohromující poklady přes pohovku i křesla. Když se Ariana otočila, aby se na ně podívala, uvědomila si, že ji spíš znepokojují.

Tristan se k ní nechová jako k milované nastávající. Zachází s nijako s milenkou.

Drží ji v této nástavbě se služebnictvem, které má uspokojit každý její vrtoch. Zahrnuje ji přepychovými dárky. Postaral se, aby mohla vyjádřit názor pouze na drobné a bezvýznamné věci. Kolikrát viděla svou matku poníženou touto prokletou směsicí náklonnosti a opovržení?

Ale když se snesla noc a na pomačkaná prostěradla se připlížil stín, očekávalo se od matky něco na oplátku. Tristan ji odměňuje všemi rozkošemi a privilegiemi kurtizány, ale přesto nežádá nic.

Zatím.

Ariana vytáhla průsvitné negližé z krabice a ohmatávala lehounký materiál. Jemná látka se zachytila o zásnubní prsten. Je tento přepychový úbor a přehnaně velký diamant známkou Tristanovy oddanosti, nebo pouhou zálohovou platbou za její služby, které mu na oplátku poskytne o svatební noci?

Za méně než týden se Tristan stane jejím manželem. Až okázalý obřad skončí, až bude sněžen veškerý kaviár a hosté zmizí, přistoupí k ní s láskou? Nebo ji vyhledá, aby si vybral svou rozkoš s ledovýma rukama a studenýma očima, které se budou vysmívat jejich něžné přísaze? Ariana se zachvěla s vědomím, že něco takového by nesnesla. Milenka by měla výhodu možnosti milence odmítnout, ale manželka dává posvátný slib tohoto práva před mužem a Bohem.

Ariana doufala, že její láska k manželovi je pro manželství dostačující. Mnoho žen z jejího okolí, ať ve Francii nebo v Gloucesteru, nemilovalo ani tolik co ona. Ale náhle si uvědomila, že nebude moci složit manželský slib, pokud nebude vědět, že Tristan její lásku opětuje. Smotala negližé do nedbalé koule, odhodila je do krbu a zamířila k výtahu.

Chodby Lennoxových podniků byly opuštěny, kanceláře ztichlé a temné. Cestou v příšeří se Ariana setkala pouze s jedním členem ochranky, který ji pozdravil lhostejným zvednutím ruky. Takže Tristan nevydal žádný pokyn držet mě v úkrytu, pomyslela si s pochmurným úsměškem.

Otevřela prosklené dveře z matného skla, které vedly do vnitřních kanceláří. Skoro jí chyběl ten veselý chaos, který tu zahlédla při první návštěvě. Telefonní sluchátka němě odpočívala ve vidlicích, jejich štěbetavé hlasy byly utišené pozdní noční hodinou. Ariana nevěděla, jestli Tristan už neodešel do pronajatého bytu v Carlyle.

Ale jakési nejasné nutkání ji táhlo dál kolem opuštěných psacích stolů a prázdných zasklených kabin do jeho sekretariátu. Pod mahagonovými dveřmi Tristanovy kanceláře prosvítal úzký proužek světla.

Jak se Ariana plížila k této osamělé oáze světla, přemýšlela, jestli se právě lak cítila Tristanova matka, když se každý měsíc blížila k Tristanovu trůnu - s vyschlými ústy a dlaněmi vlhkými jak nějaký pokorný prosebník, obávající se uvítání. Ariana poprvé od jejich prvního setkání pocítila vůči té ženě závan soucitu.

Jedny ze dveří byly pootevřené, takže stačilo jemně do nich potlačit. Tristan seděl za mohutným stolem a studoval tlustou hromadu dokumentů. Mosazná lampa vrhala zlatou záři na jeho skloněnou hlavu. Kaluž světla však pouze prohlubovala hladové stíny, které číhaly kolem něho.

Ariana by mohla přísahat, že nevydala ani hlásku, ale Tristanova hlava vylétla vzhůru, jako kdyby zašeptala jeho jméno. Vlasy měl rozcuchané, jak si je opakovaně prohraboval prsty. Brýle ve zlatých obroučkách mu sjely na špičku nosu. V tom nestřeženém okamžiku Ariana věděla, že nikdy pro ni nemůže být cizí. Znala ho stejně dobře jako rytmické bušení svého srdce.

Jenže tato chvilková iluze se roztříštila, když si posunul brýle na kořen nosu, uhladil si vlasy a pohlédl na ni přes kalendář, který stál na kraji stolu.

„Dobrý večer, slečno Whitewoodová. Sekretářka mě neupozornila, že máme sjednanou schůzku.“

Ariana se snažila nenápadně obejít jak Tristanův stůl, tak neviditelnou zeď jeho odtažitosti. „Ale my přece máme schůzku. A to velmi významnou. Tuto sobotu ve dvě odpoledne v kapli svatého Petra.“

Zaklonil se v křesle, jako by chtěl mezi ně vložit další centimetry odstupu. „Toho jsem si dobře vědom. Musel jsem obětovat jednu úřednici z poštovního oddělení k vypisování pozvánek.“

Ariana se nedokázala ovládnout, aby nerozšířila oči posměšnou nevěřícností. „Doufám, že to nebyla příliš velká nepříjemnost.“

„To byla,“ odvětil stroze. „Ale už jsem to překonal. Takže, co mohu pro tebe teď večer udělat? Je pozdě a já musím dokončit nějaké důležité písemnosti.“

Důležitější než jsi ty.

Ariana slyšela tato slova tak jasně, jako by je vyslovil nahlas. Ztuhla vědomím, že tohoto rezervovaného cizince nemůže žádat o náklonnost, stejně jako není možné chtít po vlkovi, aby jí olízl ruku a nekousl ji. Takhle bude vypadat naše manželství? uvažovala. Tristan zavřený ve své kanceláři až do časných ranních hodin, zatímco ona se bude převalovat v opuštěné posteli?

Přesunula váhu z jedné nohy na druhou a zoufale si přála, aby ji napadlo něco, čím by tuto návštěvu vysvětlila. Tristan už opět sklonil hlavu a začal psát poznámky na okraj papíru s nějakou veledůležitou zprávou.

„Uvažovala jsem, jestli bys dal přednost plátkům růží nebo pomerančovníkových květů?“ vyhrkla rychle.

„Růží,“ odpověděl bez vzhlédnutí. „Jsem alergický na pomerančovníkový květ. Nutí mě ke kýchání.“

Ariana si zapsala do paměti, že má zavolat do květinářství a objednat pomerančovníkové květy. Obešla Tristanovo křeslo a přála si, aby měla dost odvahy se ho dotknout. Toužila nalézt aspoň zlomek muže, který ji hladil až k extázi a pak jí polibky osušoval slzy uvolnění. Ale Tristanova záda zůstala bez hnutí a dlouhé, elegantní prsty svíraly péro s monogramem tak silně, až mu zbělely klouby.

Sklonila se těsně nad jeho rameno, takže kdyby otočil tvář jen o čtvrt centimetru, jejich rty by se setkaly. Prsty jí cukaly nutkáním pohladit téměř

neviditelné zlaté chmýří na Tristanově čelisti. „A kde bys chtěl trávit líbánky? V Arubě, nebo Aspenu?“

„V Aspenu. Mám raději chladno.“

Ariana mohla tuto odpověď předvídat. Vymámit z Tristana odpověď bylo jako vykřesat jiskru z kusu ledu. Napřímila se a její odevzdaný povzdech mu pročísl vlasy.

S rychlostí blesku se otočil i s křeslem tváří k ní. „Co tě skutečně trápí, Ariano? Dostala ses k limitu své karty American Express? Je diamant v zásnubním prstenu na tvůj vkus malý?“

Ariana měla chuť strhnout prsten z ruky a hodit mu ho do na-foukané tváře, kdyby nevycítila podtón jemně zahaleného sebeuspokojení, které vrhl jak oštěp i proti své matce. Byl to hlas zraněného chlapce, jenž bičuje všechny, kteří mu dle jeho mínění ublížili.

Ustoupila o krok a naznačila vlastní hněv: „Odpusť mi, že jsem tě vyrušila, pane Lennoxi. Jenom jsem se domnívala, že bys mi mohl pomoci s přípravou obřadu. Je to i tvoje svatba, jestli to nevíš.“

Tristan si poklepával pérem do kolena a prohlížel si ji přivřenýma očima s výrazem tak bezcitně potěšeným, až si přála, aby měl raději dál nasazenou masku lhostejnosti. „Pokus se na to nemyslet jako na svatbu, ale jako na nějakou akvizici nebo obchodní splynutí. Až dozní hlas zvonů na kostelní věži, budeš mít, co jsi chtěla.“ Hlas se mu ztišil do nezřetelného mumlání.

„A já dostanu, co jsem chtěl.“

Na kratičký okamžik spadl Tristanův mrazivý závoj a dal Arianě možnost zahlédnout uhlíky, které doutnaly za ním, uhlíky dost žhavé, aby z nich při nejmenší rozdmýchání vyskočil plamen. V jejím srdci vzplál v odpověď vlastní plamínek triumfu.

Ať si Tristan myslí, že jeho finanční analogie přesahuje její chápání, ale v průběhu dvou uplynulých týdnů nečetla nadarmo Wall Street Journal od první do poslední stránky. „Už se na to těším, pane. Některá splynutí se mohou ukázat jako velmi výnosná. Pro obě zúčastněné strany.“

Se záhadným úsměvem, který byl dvojníkem jeho výsměšného úšklebku, se otočila na podpatku a odcházela. Jen stěží odolala pokušení praštit za sebou dveřmi.

Dnes večer zjistila málo i mnoho. Tristan ji možná nemiluje, ale pořád ji chce. Strašně.

A to pro tuto chvíli stačí.

Ariana vyšla z výtahu v nástavbě a uslyšela naléhavé vyzvánění telefonu. Rozběhla se k němu s absurdní nadějí, že Tristan si možná uvědomil své hrubiánské chování a volá, aby ji poprosil

odpuštění.

„Haló!“ Když neslyšela odpověď, došlo jí, že křičí do opačného konce sluchátka.

Otočila ho a zkusila to znovu.

Vylil se na ni skřehotavý hlas, ze kterého ji zamrazilo neblahou předtuchou v zádech. „Vidím, že jste nedbala mého varování, mladá dámo. Jaká škoda.“

„Pane Lize, to jste vy?“ Ariana měla pocit, že musí šeptat, 1když nikdo nebyl na doslech.

Tiché zachichotání jí potvrdilo totožnost volajícího. „Jak víte, že jsem to já? Jsem přece mistr v předstírání.“

„Cože? Ano, samozřejmě.“ Ariana hledala slova, která by utišila podrážděnou ješitnost tohoto muže. „Jak bych vás mohla nepoznat, když vaše laskavost na halloweenové recepci na mě učinila obrovský dojem.“

„Očividně však nejsem jediný, kdo na vás toho večera učinil dojem. Slyšel jsem, že se v sobotu máte stát paní Lennoxovou.“ „A vy mi teď chcete blahopřát?“ „Ne. Vyslovit soustrast.“

Ariana se potácela k posteli za sebou, protože kolena jí náhle zeslábla strachem. „Pane Lize, jestli voláte, abyste pomlouval mého snoubence…“

Přerušil ji hlasem praskajícím naléhavostí. „Musím se s vámi setkat. V pátek ve tři odpoledne v kavárně na rohu.“

Ariana váhala. Myslela na to, že by měla zavolat Svena, aby se s tímto tvrdošíjným šťouralem vypořádal.

Wite Lize okamžitě využil jejího váhání. „Lennox je velmi mocný člověk. Jakmile se jednou ocitnete v jeho spárech, už vám nikdy nedovolí se mnou hovořit.“ Napjatá přestávka. „Prosím, Ariano…“

Ariana svírala sluchátko, až jí zbělely klouby na prstech. Udivilo ji, že Lize ji nepřesvědčil prosbou samotnou, ale spíše tím, že ji oslovil křestním jménem, které jejím uším znělo v tomto neznámém století zvláštně, jinak než dřív.

„Zvážím to, ale jen pokud mi řeknete, proč cítíte takovou zášť vůči mému nastávajícímu manželovi.“

Z hlasu starého muže náhle vymizely všechny náznaky nadřazenosti a vzteku. Odpověděl vyhasle a zlomeně: „Zavraždil mého syna.“

Ariana se začala třást, ale linka s dutým cvaknutím oněměla.

Ariana se včlenila do davu proudícího kolem Toweru se širokou stříškou klobouku staženou až k obroučkám slunečních brýlí, vděčná za Tristanův vkus a Svenův smysl pro praktičnost. Vyklouzla z nástavby s udivující snadností, když vyhnala poslední lichotnické dodavatele a vyčerpané švadleny a oznámila Svenovi, že hodlá strávit odpoledne v pěnové koupeli, aby se připravila na zítřejší svatební obřad.

Svatební obřad, který se nikdy neuskuteční, jestli jí neodbytný pan Lize

řekne něco významného.

Oblečena do elegantních karmínových šatů, které jí Tristan koupil a s bílými rukavičkami na rukou, kráčela Ariana po rušném chodníku. Marcus by jí vyčinil za nošení tak ďábelské barvy, ale Arianě to bylo jedno. Jestli Wite Lize nemíní zastavit zlomyslné obviňování, byla plně připravena dát mu zatraceně co proto.

Její hostitel byl převlečen za potulného cikána, což Arianě jen usnadnilo jeho rozpoznání. Vyrazil jí naproti a dovedl ji ke stolku v rohu místnosti. Skleslé konce falešného kníru se mu třásly nedočkavostí. „Slečno Whitewoodová! Jak je od vás laskavé, že jste přišla! Věděl jsem, že nemůžete být tak bezcitná, abyste nechala starce dusit se lítostí. Dovolil jsem si vám objednat bylinkový čaj.“

Ariana si začala stahovat sluneční brýle, pak si však pomyslela, že bude lepší, když si je nechá. Kdyby její oči prozrazovaly víc než jiskřičku pochybností o Tristanovi, nechtěla, aby to Wite Lize využil jako zbraň proti ní. Místo toho si svlékla rukavičky. „Nepřišla jsem tu s vámi popíjet čaj, pane. Přišla jsem bránit čest svého snoubence.“

Wite Lize zafuněl. „Tristan Lennox význam tohoto slova nezná.“

Ariana se začala zvedat, ale Lize ji uchopil za ruku s tak patetickým zoufalstvím, že zaváhala. Jeho uslzené modré oči se prosebně zamlžily.

„Neodcházejte. Prosím. Ne dřív, než mě vyslechnete.“

Ariana se znovu posadila a rozprostřela ubrousek. „To jste vždycky Tristana tak strašně nenáviděl?“

„Vždycky ne. Kdysi jsem ho miloval jak syna. Skoro stejně jako vlastního syna.“

„Syna, kterého Tristan, jak tvrdíte, zavraždil.“ Ariana se domnívala, že vyřčením těchto slov jim ubere na váze. Mýlila se.

„Arthura,“ dodal Wite Lize s žalostným úsměvem. „Mého hodného, skvělého chlapce.“

Ariana si usrkla čaje, aby skryla závan soucitu. Nechtěla si nechat toho Arthura představovat. Nechtěla probouzet ani stín jeho památky.

„Arthur a Tristan spolu bydleli v prvním semestru na Bostonské univerzitě na jednom pokoji,“ dodal, když si všiml jejího zmatku. „Soudě podle vnějších znaků, měli velmi mnoho společného - bystré myšlení, lásku k počítačům, opovážlivý talent pro průnik do cizích počítačů a nekonečnou představivost. Jeden byl tmavý, druhý světlý, ale pod kůží si byli podobni jak rodní bratři.“ Wite Lize se také napil čaje, oči zahleděné do minulosti.

„Tristan neměl žádné vlastní příbuzné a mohl tak trávit prázdniny s Arthurem a se mnou v našem malém bytě v Greenwich Village. Neměli jsme moc peněz, některé roky jsme si dokonce nemohli dovolit ani vánoční stromek, ale Tristan vždy působil dojmem, že zoufale touží být součástí naší chudé, malé rodiny.“

Ariana se neklidně posunula na židli, představa tehdejšího Tristana ji dojala víc než starcovy vzpomínky na mrtvého syna. Arthur se v tuto chvíli vytratil. Mladý Tristan s rozzářenýma očima ještě mohl být zachráněn.

Starý muž se pochmurně usmál. „Často jsme se smáli, že až si vydělají první milion, tak si koupí větší vánoční strom, než je ten v Rockefellerově centru.“ Úsměv se změnil v úšklebek. „Lennox měl pravdu. Každý rok vztyčuje takový strom na nádvoří svého království.“

„Pane Lize, prosím… Nemám moc času.“

„Ne, to nemáte.“ Jeho soucitný pohled ji znervózňoval, zejména když sklouzl dolů na amulet. „Po ukončení studia si Arthur s Tristanem koupili několik starších počítačů, pronajali si šváby prolezlý barák a pověsili na něj štít s nápisem Čaroděj, s. r. o.“

Střežte se čaroděje.

Oči Wita Lizeho byly dost ostré, aby zaznamenaly její zachvění. Zdálo se, že ho to neuspokojuje. „Ten název byl míněn jako žert, ale Arthur měl svou teorii. Věřil, že určité zákony, které vládnou vesmíru od samotného počátku času - základní principy, platící v matematice, hudbě, vědě a magii

- mohou být dosažitelné prostřednictvím centrálního jádra počítače.“

Ariana sice o počítačích nic nevěděla, ale na druhou stranu byla dobře obeznámena s rozmarnou povahou magie, aby mohla Arthurovu teorii odmítnout jako bláznovství.

,A-rthur s Tristanem otročili celé dny a noci. Bez jídla, bez spánku, posedlí téměř až k šílenství touhou vytvořit počítačový program, který by jim umožnil prověřit Arthurovu teorii v praxi.“

„A podařilo se jim to?“

„Jednoho večera jsem vystupoval v nějakém ošumělém klubu v Soho, když Arthur zatelefonoval a nechal mi vzkaz.“ S pohotovostí u kouzelníků obvyklou vytáhl Wite Lize zpod ubrusu malou stříbrnou krabičku a stiskl tlačítko.

„Tati? Jsi tam, tati?“ Ariana se vyděsila, když se z krabičky ozval hlas bez hmotného těla - hlas mladého muže, prudký a téměř horečnatě rozrušený, přesto přízračně povědomý. Ariana se domnívala, že slyší ozvěnu otce v synovi. „Jestli tam, tati, jsi, pro všechno na světě, zvedni telefon! Objevili jsme něco velkého. Něco obrovského! Něco, co z nás obou udělá boháče a přinese nám slávu větší, než byly naše nejdivočejší sny.“ Hlas se ztišil do chraptivého šepotu. „Musím jen odstranit poslední virus. Hned ráno ti zavolám.“ Krátká pauza. „A tati… mám tě rád.“

Uzlovitý prst Wita Lizeho se třásl, když přístroj vypínal. Oči mu zastřela clona slz. „To bylo naposled, kdy jsem slyšel synův hlas.“

Ariana si otřela roztřesené rty ubrouskem a zvedla rukavičky s přáním nedat najevo nic než dokonalou lhostejnost. „Je mi líto, pane Lize. ale jestli je tohle jediný důkaz, který máte, pakjá…“

„Sedněte si!“ vyštěkl starý muž. Ariana se posadila.

Lize vytáhl zpod stolu v kůži vázanou knihu, což v Arianě vzbudilo chuť nakouknout dolů a zjistit, jestli tam skrývá i nějaké králíky nebo kytice. Když nalistoval v knize na určitou stránku a podával ji Arianě přes stůl, modlila se, aby si nemusela prohlížet dětské portréty vznešeného Arthura.

Ale tvář pod jejími prsty jí byla známa stejně dobře jako její vlastní a dvojnásob tak drahá. Listovala stránkami plnými výstřižků z novin a prsty jí pomalu dřevěněly, když stránku po stránce objevovala Tristanovu fotku, potřísněnou ošklivými pomluvami a temnými narážkami.

MAGIE, VRAŽDA A ZMRZAČENÍ V MANHATTANU! ČARODĚJ NECHAL ZMIZET PARTNERA! TRISTAN LENNOX: MILIONÁŘSKÝ HOCH, NEBO KRVEŽÍZNIVÝ ŘEZNÍK?

Pod většinou křiklavých titulků byl podepsán Eddie Hobbes. Pro Arianu bylo toto jméno spojeno s oblakem dýmu z levného doutníku a se vzpomínkou na ponížení.

Prohlížela si články a s každým přečteným slovem jí byla větší zima, vzdor neobvykle teplému listopadovému dni.

Wite Lize se předklonil a poklepal na fotografii Tristana stojícího před ocelovou kostrou domu. „Dal strhnout ten starý barák a postavil na jeho místě Tower jako pomník své nenasytnosti a zrady.“

Ariana prudce knihu zaklapla a málem v ní uvěznila Lizeho prst. Vrhl na ni dotčený pohled.

„Jak se opovažujete?“ vydechla. „Nemáte žádný důkaz. Nemáte nic, jen pomluvy, nactiutrhání a zlomyslné klevety.“

„Mám přísežné prohlášení sousedů, kteří slyšeli té noci hněvivé výkřiky a zvuky nelítostného zápasu. Mám fotografii Tristana Lennoxe, jak ho policie odvádí v oděvu plném skvrn od krve mého syna.“ Hlas Wita Lizeho se zvýšil do skandálního burácení a vynesl jim vyplašené pohledy hostů od vedlejších stolů. „A nejprůkaznější ze všeho je, že nemám svého syna, slečno Whitewoodová. „

Ariana ucukla, jako by ji udeřil, ale odmítala se sklonit. „Jestli je to, co říkáte, pravda, tak proč nebyl Tristan z vraždy vašeho syna usvědčen? Proč ho neposlali do vězení?“

„Jeho advokát, otec toho proradného právníka, kterého má nyní, donutil policii stáhnout obvinění ještě během přípravných výslechů. Jeho obhajoba byla jednoduchá - žádné tělo, žádná vražda. Můj syn je do dnešního dne na listině pohřešovaných osob.“

K jejich stolu přistoupil číšník a Ariana si musela skousnout jazyk a počkat, dokud jim nedolil šálky a nepřesunul se k dalším hostům. „Ale proč? Proč by Tristan chtěl zavraždit vašeho syna, pane Lize?“

„Vedla ho k tomu chamtivost. Ctižádost. Neukojitelný hlad po moci.“ Kouzelník ztišil hlas v přesvědčivý šepot. „Copak nevidíte, co udělal? Vetřel se do naší přízně, protože věděl, že Arthurova inteligence je klíčem ke všemu, po čem toužil. Arthur byl vždycky vůdce, Tristan ho jen následoval. Zeptejte se kohokoliv. Od Arthurovy smrti Tristan nevymyslel vůbec nic, ani past na myši ne. Základy mikroprocesoru, který mu přinesl to hříšné bohatství, byly vytvořeny ještě před zmizením mého syna. Mou jedinou útěchou je vědomí, že Arthur si bezpochyby vzal zárodky dalších vynálezů do hrobu. To je příčina, proč Tristan tráví celé roky jejich hledáním.“

„Soutěž v magii,“ zašeptala Ariana, vyděšena obavami až k smrti.

„Správně. Všechna ta bizarní shromáždění, sympozia a soutěže, která se dosud odehrávala. Předstíral, že je profesionální skeptik, aby pronikl do řad pravověrných. Ale já mám mnoho důvodů věřit, že se honí za pravou magií marně.“ Ariana by téměř přísahala, že jeho pohled opět sklouzl k jejímu amuletu. „Alespoň až do nedávná.“

„Než jsem se tu objevila já?“ otázala se, i když znala jeho odpověď.

„Přesně tak.“ Starý muž naklonil hlavu jak ostříž s vítězným, téměř něžným výrazem. „Tisk vás možná označuje za podvodnici, ale já znám pravdu. Viděl jsem na vlastní oči důkazy. Nejprve při té soutěži v magii, kdy mě Lennoxovy gorily vyhodily z budovy, a potom na halloweenovém večírku. Máte magické schopnosti, Ariano. Senzační, zázračné schopnosti, a Lennox se nemůže dočkat, až je dostane do rukou. I s vámi.“

Ariana skryla tvář za stříškou klobouku. Nechtěla, aby stařec poznal, že Tristan už ji ve svých rukou měl. Dokonce i teď, s pochybnostmi, které jí vířily hlavou, a se sny, které se drolily na prach, tato vzpomínka v ní pořád vyvolávala chvění syrové touhy. Byly by ruce vraha schopny takové něhy, takového nádherného klidu a zručnosti?

Wite Lize jí podal svůj ubrousek místo kapesníku v domnění, že tato odhalení přivedla Arianu k slzám. Jeho soucit byl ještě drásavější než vyhrožování. „Jak se mu podařilo vás tak očarovat, má ubohá dívko? Šeptal vám zamilovaná slůvka do ucha? Sliboval věčnou oddanost?“

Vezmeme se v sobotu před Dnem díkůvzdání.

Ariana strnula, když si vzpomněla na slova, která zněla spíš jako rozkaz než nabídka.

Pokus se na to nemyslet jako na svatbu, ale jako na nějakou akvizici nebo obchodní splynutí… budeš mít, co jsi chtěla. A já dostanu, co jsem chtěl.

Tristana zrazovala jeho vlastní slova. Ariana se naivně spokojila s tím, že ji neurazil předmanželskými projevy náklonnosti nebo slibováním něčeho, co by nemohl dodržet. Ale ve skutečnosti se vlastně nechala unést svými dětinskými sny o svatebních zvonech a věčné lásce natolik, že nedbala jeho nevyřčeného varování.

Když si Ariana stáhla sluneční brýle a zvedla pohled k Lizemu, měla oči horké a suché. „Zdá se, že je vám zcela jasné, co ode mě Tristan chce. A co vy, pane Lize? Co chcete vy?“

Starý muž se natáhl přes stůl a položil pokroucenou ruku na její.

„Potřebuji vás, Ariano.“

Prohledal jsem celý svět, abych vás našel.

Linnetův chraptivý šepot připlul staletími z jiného místa, z jiného času, ale přesto jí vyvolal husí kůži. Vytrhla ruku z Lizeho sevření a přála si, aby si nebyla sundala rukavičky.

Starci se útok nezdařil. Jeho slova odplouvala do ztracena, poháněna jeho dychtivostí dostat Arianu na svou stranu. „Lennox je velmi mocný člověk. Posledních deset let strávil tím, že se mě snažil zdiskreditovat, přesvědčit všechny, že jsem jen pološílený starý blázen. Ten chlapík od novin - Hobbes - je jediný spojenec, který mi zůstal, ale i on už ztrácí zájem.“ Lizeho oči se přivřely do úzkých škvírek. „Ale jestli se proti Lennoxovi obrátí jeho vlastní snoubenka, policie možná začne naslouchat. Mohla by celý případ znovu otevřít a dostat ho za mříže, kam patří.“

Ariana vstala a prudkými pohyby si natáhla rukavičky. „Lituji, ale nemohu vám pomoci, pane Lize. Přísahala jsem věrnost už při zasnoubení.“

Nadějný výraz Lizeovy tváře zmizel. Sevřel dlaně kolem šálku čaje, jako by jim chtěl zabránit, aby se nestiskly v pěst. Díval se na ni zpod hustého

obočí. „Věrnost je u manželky obdivuhodná vlastnost. Doufám, že vám Lennox nedá důvod, abyste toho litovala.“

„Já také,“ zamumlala a otočila se k odchodu.

„Slečno Whitewoodová?“ Wite Lize se ani neobtěžoval vzhlédnout. Seděl a zíral na dno svého šálku, jako by věštil z jeho obsahu minulost i budoucnost. „Víte, nikdy svůj čin nepopřel. Dokonce ani před vlastním obhájcem.“

Ariana vyběhla z výtahu do nástavby a protentokrát ji nepřirozeně chladný vzduch z klimatizace těšil. Odkopla střevíčky na vysokém podpatku, strhla klobouk a prudce se jím ovívala, aby ochladila rozpálené čelo. Přála si, aby nebyla opustila toto klimatizované prostředí. Aby nedovolila Witu Lizemu nalévat jí do uší jed. Stáhla si rukavičky a zmačkala je do neúhledné koule.

Její ponurou náladu nedokázalo zlepšit ani zjištění, že už dorazily svatební šaty. Okouzlující saténový výtvor visel na kovovém ramínku a krajkový závoj vlál v proudu klimatizovaného vzduchu jako výsměšný duch ze všech jejích snů.

Škoda, že jsem si nemohla zvolit černou barvu, pomyslela si hořce.

Černou jak zrada. Černou jak smutek. Černou jak…

„Myslím, že vaše koupel už vychladla.“

Ariana si při věcném zvuku mužského hlasu přitiskla ruku na bušící srdce a otočila se. Copperfield se opíral o dveřní rám ložnice s výrazem stejně ustaraným jako byl její.

„Šla jsem se projít,“ koktala. „Nadýchat se čerstvého vzduchu.“

„Nemusíte nic vysvětlovat. Jste Tristanova snoubenka, ne jeho vězeň.“

„Zatím ne,“ zamumlala.

Copperfield vešel do obývacího pokoje tichými dlouhými kroky, které Arianě připomněly jeho předky víc, než si chtěla připustit. Ale zradil ji výraz tváře.

„Netvařte se tak nervózně. Nehodlám vás skalpovat.“ Zvedl složku s pérem zasunutým za její okraj. „Potřebuji jen váš podpis na jistý právní dokument.“

„Dobře.“ Ariana vzala složku a usedla na pohovku. Toužila zbavit se ho co nejrychleji, aby se mohla vrátit k trýznivým úvahám.

Automaticky otočila papíry na poslední stránku, jak si při podepisování všech těch objednávek a receptů za poslední tři týdny už zvykla, aniž by měla tušení, co obsahují. Ale její zrak se zachytil a zůstal upřen na hlavičku v horní části stránky.

„Předmanželská smlouva?“ přečetla nahlas a převalovala neznámý pojem na jazyku.

Copperfield pokrčil rameny, ale zdálo se, že jen nerad se střetává s jejím pohledem. „Je to běžná záležitost. Nic neobvyklého. Jsem si jist, že ve Francii existuje obdobný postup. Jenom nevím, jak se tam tomu říká. Prostě jde o závaznou dohodu, která chrání obě strany.“

„Před čím?“

Cop se potahal za ohon vlasů a vypadal, že každou minutou se cítí stále trapněji. „Před nepředvídatelnými okolnostmi - manželskou neshodou, vzájemnou nesnášenlivostí.“ Zaváhal, než tiše dodal: „Nevěrou.“

Ariana spustila oči z Copperfielda, otočila dokument zpět na první stránku a začala číst. Cop přehodil jednu paži přes opěradlo pohovky, ale jeho lhostejná póza nedokázala skrýt přání, aby teď mohl být kdekoliv jinde na světě než právě zde.

Když Ariana konečně dočetla poslední stránku a zvedla hlavu, aniž se pokusila utajit slzy v očích nebo vzpurné vystrčení brady.

Cop vzdychl. „Byl víc než štědrý, Ariano. Já mu dokonce radil vynechat některé ne právě obvyklé formulace, ale Tristan na nich trval. V případě rozvodu vám nejen dovolí ponechat si ten milion dolarů, který jste vyhrála v soutěži, ale také vám věnuje zámek na jihu Francie a doživotní rentu tři sta tisíc dolarů ročně, a to i v případě, že byste se znovu provdala.“

Arianě se chvěly slzy na řasách, ale nesklouzly. „Znáte tu frázi ,dokud vás smrt nerozdělí’, pane Copperfielde?“

Jeho přikývnutí bylo tak neznatelné, že si ho mohla třeba jen

představovat. „Ano.“

„Tam, odkud přicházím, je tato přísaha zavazující. Nemůže být zrušena

nějakým rozmarem člověka nebo podpisem na kusu papíru.“

Cop vyskočil a neklidně přecházel kolem konferenčního stolku.

„Předmanželské smlouvy jsou pouze bezpečnostní pojistka, Ariano. Neznamenají přece, že rozvod je nevyhnutelný.“

Ariana poklepala na dokument, až zašustěl. Když Cop uviděl toto emocionální gesto, zůstal stát. „Tento papír dává Tristanu Lennoxovi právo stanout nazítří před Bohem a zaslíbit mi svůj život. Vstoupit do manželské postele, naplnit zaslíbení a pak mě propustit, jako bych nebyla víc než obyčejná děvka. Je to tak?“

Cop rozpřáhl paže a prosil o její pochopení. „Je to jen formalita. U muže s Tristanovým bohatstvím je nemyslitelné, aby vstoupil do manželství bez ochrany svého majetku…“

„Skutečně?“

„Je to tak.“ Cop zavřel oči a odevzdaně povzdechl, ale překvapením je zase otevřel, když zaslechl divoké skřípání péra na papíru.

Ariana napsala své jméno skrze závoj slz. Vraždu by možná Tristanovi odpustila, ale tohle…? To byla zrada všeho, v co vůbec kdy věřila. Udělat z ženy svou milenku je možná hřích, ale udělat milenku z vlastní manželky je

hnus. Podepíše tu nenáviděnou věc a pak ji hodí Tristanovi do tváře spolu s jeho prstenem, jeho žádostí o ruku a zlomky své rozbité lásky.

Když přeškrtla ve svém jménu písmeno t zlostnou čárkou, všimla si, že řádek nad Tristanovým vytištěným jménem je prázdný. Zamyšleně se zamračila.

Ariana se zvedla z pohovky. Nenávistný lesk jejích očí a nebezpečný úsměv málem vyvedl Copperfielda z rovnováhy. Vzpomněl si na její zkázonosnou náladovost, která se projevila na halloweenovém večírku a vyrazil kupředu, aby ji zastavil.

„Ariano, vždyť v podstatě o nic nejde. Už udělal i horší věci, kdy bych ho byl nejraději sám proměnil v pulce.“

„Nemluvte hlouposti,“ odpověděla a doprovázela Copa s afektovanou zdvořilostí k výtahu. „Jenom si jdu pro jeho podpis na tento dokument. Říkal jste přece, že je důležitý, nebo ne?“

Copperfield ji zadržel jen nakrátko, když zatarasil výtahové dveře vlastním tělem. „To může být dost špatný nápad. Tristan teď má schůzi. Nechce být rušen.“

Arianin úsměv se zostřil, když vstupovala do kabiny výtahu. „Pak se budu ze všech sil snažit, abych ho nerušila.“

Vnitřní telefony pípaly, vnější vyzváněly a hlavy vykukovaly ze dveří, když se v odloučení pobývající snoubenka Tristana Lennoxe, oděná v červených šatech od Chanela, nohy jen v punčochách a bez střevíců, rozpálená hněvem spravedlivých, hnala chodbami Lennoxových podniků. Kancelářská šuškanda byla nemilosrdně účinná, tak nemilosrdně, že Tristanova nová sekretářka už stačila oběhnout stůl, aby Arianu zastavila, když vtrhla dovnitř s předmanželskou smlouvou, kterou křečovitě svírala v ruce.

Přísně vyhlížející stvoření v tvídovém kostýmku a s vlasy staženými do drdolu jak ředitelka dívčí školy stanulo Arianě v cestě. „Lituji, slečno, ale pan Lennox tu právě není.“

Ariana to víceméně předpokládala, ale odstrčila ženu stranou a pro jistotu otevřela dveře Tristanovy kanceláře. Málem by se ocitla v rozpacích, kdyby se sekretářka sama neprozradila ustrašeným pohledem zpět chodbou kolem vnějších kanceláří. Ariana se kolem ní prodrala s pomocí lokte a poprvé si všimla dalších vysokých mahagonových dveří na vzdálenějším konci široké chodby.

Sekretářka klusala za ní s našpulenými rty, jako by to pro ni byla nepřekonatelná obtíž. „Pan Lennox má výroční poradu představenstva. Dal přísný příkaz, aby nebyl v žádném případě ničím rušen.“ Když šijí Ariana nevšímala, ženin tón se změnil ve vyhrožování. „Prosím nenuťte mě, abych zavolala bezpečnostní službu.“

Ariana rozrazila dvojité dveře a okamžitě se ocitla pod soustředěným pohledem asi desítky párů očí. Několik lidí bylo mladších, ale většina starších, přesto ze všech vyzařovalo stejné ohromené očekávání, dychtivá předtucha hrůzy, jaká nastane. Představitelé Lennoxových podniků sice pocházeli ze starých úctyhodných rodin, ale v podstatě život vnímali jenom jako diváci. Nikdy nebyli obviněni z čarodějnictví, málem utopeni, vrženi střemhlav do jiného století, neobjevili milovaného muže, který je možná vrahem a nekonečně bezcitným darebákem, a nikdy neměli srdce rozpukaná na padrť. Jak jim Ariana záviděla nudné, samolibé životy!

Tristan seděl na druhém konci dlouhého stolu a jeho kožený trůn ho označoval za krále tohoto vznešeného dvora. Výraz měl ostražitý, nic neříkající.

Sekretářka odstrčila Arianu. „Hrozně se omlouvám, pane Lennoxi.

Pokoušela jsem seji zastavit, ale nechtěla poslechnout.“

Tristan zvedl ruku. „To je v pořádku, slečno Flandersová. Postarám se o to.“

Zena otálela a málem si olizovala tenké rty v očekávání Arianina zaslouženého potrestání. Ale upřený pohled zaměstnavatele ji donutil proklouznout s uraženou rozmrzelostí dveřmi ven.

Tristan se podíval na hodinky a nelítostně blahosklonným tónem, který Ariana tak dobře znala, pronesl: „Promiň mi, drahá. Měli jsme schůzku, na kterou jsem zapomněl?“

Ariana mu odpověděla s neméně přívětivým úsměvem: „Ne tak docela.

Neměli jsme schůzku, ale zasnoubení.“

Vyplašen jejím medovým tónem, nadzvedl Tristan varovně obočí. „Je to něco, co bychom mohli probrat později?“ Ukázal na rozdychtěné tváře kolem stolu, složky a papíry rozházené po leštěné desce. „Jak vidíš, jsme uprostřed něčeho velmi důležitého.“

Ariana rozevřela složku s předmanželskou smlouvou. „Co by mohlo být důležitější, než tvá pr…“ Zadrhla se na neznámém slovu a vyvolala tak několik uboze skrývaných zachichotání a skandální povzdech jedné modrovlasé dámy. „Tvá pragmatická předmanželská smlouva?“

Tristanovy rty se zkřivily něčím mezi úsměvem a úšklebkem. „Není k tomu vhodný čas ani místo, má drahá,“ naznačil jemně, jako kdyby hovořil s dítětem. „Skutečně si myslím, že bys měla odejít.“

Ariana udeřila s bezostyšnou výzvou dlaněmi o stůl. „A jestli ne, tak co uděláš, zlato? Necháš mě zmizet?“

Arianina slova visela ve vzduchu jak ozvěna bouře. Členové představenstva se jeden po druhém vytratili a nechali ji samotnou čelit Tristanovi za dlouhým, prázdným konferenčním stolem.

Ariana při setkání s jeho chladným pohledem pocítila záblesk čirého strachu. Nemohla vědět, že její oči ji prozrazují tak, že se Tristan zvedne a postaví k oknu, jako by se už na ni nemohl déle dívat. Klesla na jednu z židlí opuštěných členy představenstva.

Tristan shlížel nevidoucím zrakem na fontánu na nádvoří s rukama hluboce zabořenýma v kapsách kalhot. „Měl jsem vědět, že je to jen otázka času. Takže kdo se k tobě dostal dřív? Lize, nebo Hobbes?“

„Lize,“ odvětila Ariana a mačkala předmanželskou smlouvu, aniž by si to uvědomovala. „Chtěl, abych s ním šla na policii. Přesvědčit je, aby znovu otevřeli tan případ.“

Tristan se k ní otočil s unaveným výrazem. „Tak proč jsi tady a ne tam?“ Ariana se rozhodla neříci mu příjemnou lež. „Nevím. Lize byl na halloweenovém večírku. Ukázal mi fotografii, na které tě odvádí policie.

Viděla jsem krev na tvých šatech… na rukou…“

Tristanovy oči nabraly lovecký lesk. Obcházel stůl a s nebezpečnou důstojností odměřoval každý krok. Mířil k ní, ale Ariana se odmítla přikrčit. Ani když vklouzl rukama pod její vlasy a objal ji zezadu dlaněmi kolem krku, ani když jeho prsty pohladily křehký puls, varovně bušící na jejím krku.

Zavřela oči, když se sklonil a přitiskl ústa k jejímu uchu. Na chraptivě znějící hlas zareagovala její páteř zachvěním. „Viděla jsi krev a přesto jsi mi dovolila, abych se tě dotýkal, abych na tebe položil ruce? Ruce vraha?“

Víte, nikdy svůj čin nepopřel. Dokonce ani před vlastním obhájcem. Dost zvláštní, že právě rozhovor s Witem Lizem poskytl Arianě zbraň, jakou potřebovala.

„Kam jsi schoval tělo?“ zašeptala.

Tristan stáhl ruce, jako by ho spálila. Ariana se otočila i se židlí tváří k

němu.

„Pohřbil jsi ho v suterénu starého domu?“ Tristan ucouvl, ale Ariana vyskočila a pronásledovala ho stejně nelítostně, jako pronásledoval on ji.

„Nebo jsi semlel jeho kosti do malty a nalil do základů Toweru?“ Přiskočila

ke zdi a začala ji v nepravidelných intervalech proklepávat. „Tleje jeho mrtvola někde mezi těmito zdmi? Slyšela jsem, že vrazi schovávají těla svých obětí do plášťů lodí, ale legendy říkají, že taková loď byla navždy prokleta. Cítíš se prokletý?“ zeptala se zpříma. „Odsouzený k záhubě? Nebo snad zatracený?“

Hleděl na ni, jako by byla jeho osobním démonem v šatech od Chanela, kterého vyslalo samo peklo, aby mu vidlemi jitřil nej-bolestnější jizvy. „K čertu s tebou,“ zamumlal. „Jak to víš?“

Obdařila ho vítězoslavným úsměvem. „Nevěděla jsem. Až teď.“ Tristan k ní udělal krok, jako by vážně zvažoval, jestli ji má uškrtit.

Ariana odkroužila tanečním krokem z jeho dosahu a postavila mezi ně židli. „Něco mi říká, že jsi nemohl Arthura zavraždit. Byl to tvůj přítel. Měl jsi ho rád.“

Tristanovo zachechtání mělo v sobě jen málo radosti. „To ale Arthurovi nezabránilo, aby se nepokusil zabít on mě.“

Arianin úsměv zmizel. Odsunula hromádku papírů stranou a posadila se na okraj konferenčního stolu. „Proč?“

Tristan klesl na židli a bezstarostně pokrčil rameny. „Tenkrát jsem vytvořil pizzu.“ Při Arianině zmateném zamračení pokračoval: „Pracovali jsme celý den a noc na mém projektu Čaroděj, bez jídla, bez spánku. Měli jsme nervy nadranc a špatnou náladu. Oba jsme však cítili, že už jsme velice blízko řešení.“

„Projekt Čaroděj? Wite Lize naznačoval, že Arthur vyvinul nějakou teorii.“

Tristan posměšně zafuněl. „To mohl. Arthur ale nebyl víc než podřadný hacker. Když jsem ho poznal, vydělával si na pivo tím, že pronikal do univerzitního počítačového systému a měnil známky. To já ho přesvědčil, že plýtvá talentem.“

„Pokračuj,“ naléhala Ariana.

„Už jsme se téměř hroutili hladem, a tak Arthur vyrazil ven, aby koupil pizzu. Já jsem zůstal u klávesnice a zkoušel kombinace dat. Byl jsem šíleně unavený.“ Obtížné vzpomínky ho přiměly promnout si čelo. „Čísla se mi rozmazávala před očima. Položil jsem proto hlavu vedle klávesnice s myšlenkou, že si jen trochu zdřímnu, než se Arthur vrátí. Pamatuji se, že těsně před usnutím jsem myslel na to, jak bude pizza chutná, jak bude vonět roztopený sýr a paprika bude na okrajích jemně připečená. Byla to tak živá představa, že jsem přímo cítil vůni té pizzy. Když jsem pak otevřel oči, pizza ležela přímo před mým nosem.“ Ani desetiletí naprostého cynismu nevymazalo z Tristanových očí ozvěnu toho dávného potěšení.

„Napřed jsem si myslel, že jsem spal déle, než jsem měl v úmyslu. Ale v tom okamžiku vcházel pískající Arthur s krabicí s pizzou v ruce. Myslel, že jsem si chtěl zažertovat. Že jsem objednal pizzu telefonicky, zatímco on byl

pryč. Trvalo mi dlouhou dobu, než jsem ho přesvědčil, že se nám to konečně podařilo -vymyslet počítačový program se schopností proměnit myšlenkovou energii ve hmotu. Praktický nástroj pro splnění přání.“

„Magie,“ zašeptala Ariana a i její oči se leskly vzrušením z jeho objevu. Šlo sice o poněkud odlišnou magii, než byla ta její, ale tím nebyla o nic méně zázračná nebo hodna obdivu.

„Magie,“ opakoval s hořkým zbarvením hlasu. „Oslavili jsme náš úspěch vykouzlenou pizzou a lahví levného chianti. Potom jsme se znovu vrhli do práce. Chtěl jsem udělat studii a rozbor, zjistit limity a chyby v programu, ale Arthur trval na tom, že naším prvním úkolem musí být instalace Čaroděje do mikroprocesoru, který nebude větší než špička palce. Oba jsme byli jak blázni, téměř opilí vzrušením. Ale už druhý večer jsem začal mít pochybnosti.“

„Jaký druh pochybností?“ zeptala se Ariana a naklonila se k Tristanovi.

Tristanovy křišťálové oči se zakalily: „Co kdyby se Čaroděj dostal do nesprávných rukou? Co kdyby ho chtěl využít ke splnění pokřivených přání nějaký šílenec nebo masový vrah? Jak by mohla tak neomezená moc někoho nezkazit? Pokoušel jsem se to s Arthurem prodiskutovat, ale on se jenom smál a říkal mi, abych přestal být takový pitomec. Byla skoro půlnoc, ale on mě vybízel, abych se šel projít. Říkal, že trocha čerstvého vzduchu mi pročistí hlavu.“

„Právě tehdy určitě zatelefonoval svému otci,“ soudila Ariana. Když se setkala s pevným Tristanovým pohledem, náhleji v mysli vytanulo hrozné poznání. „Ty! To ty jsi byl ten virus! Virus, který Arthur plánoval odstranit!“

Tristan přikývl. „Policie mě nutila poslouchat ten záznam stále znovu. Ještě dnes se mi někdy v noci stává, že když není nikdo poblíž, slyším jeho hlas v hlavě.“ Vstal a přistoupil zpátky k oknu. Stíny nastávajícího soumraku dodaly jeho profilu vážný výraz. „Když jsem po návratu z procházky vstoupil do dveří, už na mě čekal.“

Ariana se pevně objala pažema, aby zadržela chvění, a přála si, aby tak mohla obejmout Tristana. Nemusela se ptát, co bylo Finchovým motivem. Chamtivost. Ctižádost. Neukojitelný hlad po moci. Všechny chyby, které Wite Lize přiřkl Tristanovi. Zamyslela se, jestli toho starého muže někdy vůbec napadlo podezírat vlastního syna.

Tristanova ústa se zkřivila v pochmurné parodii veselí. „Když jsem uviděl v jeho ruce nůž, nenapadlo mě nic jiného, než vyhrknout: ,Sakra, Arthure, proč ne pistole? Přece víš, jak nerad uklízíš v kuchyni.’ On jenom zvedl prst k ústům, mrkl na mě a řekl: ,Nechceme vzbudit sousedy, že ne?’„

Ale nakonec je stejně vzbudili, vzpomněla si Ariana. Zlobnými výkřiky a zvuky krátkého, ale divokého zápasu. Zatímco se Tristan díval do

přibývající temnoty, Ariana uvažovala, jestli vidí Arthurúv nucený úsměv nebo posmívajícího se netvora, který k němu přistupuje ze stínu.

Když se Tristan nakonec ozval, jeho hlas byl zbaven veškerých citů. „Bojovali jsme. Podcenil mě, měl jsem dobrou průpravu. Nůž skončil zapíchnutý v jeho břiše. Pokusil jsem se ho zachytit a oba jsme upadli. Byla tam krev… spousta krve.“ Tristan vytáhl ruce z kapes a prohlížel si je, jako by očekával, že najde pod pěstěnými nehty zaschlé skvrny. „Snažil jsem se zastavit krvácení rukama, ale nešlo to. Krev vytékala všude zpod mých dlaní, prosakovala mi mezi prsty.“ ‘

Po Arianině tváři se skutálela slza a rozprskla se na předmanželské smlouvě. Když si uvědomila, že to Tristan mohl být pohřben ve sklepení starého domu, mrazilo ji až do morku kosti. Arthur musel vědět, že Tristan nemá žádnou rodinu a jen málo přátel kromě něho a jeho otce. Musel být přesvědčen, že Tristan nebude nikomu chybět. Znovu se zachvěla s vědomím, že měl zřejmě pravdu.

Tristanovy dlaně se sevřely v pěsti. „Když se jeho tělo začalo třást, myslel jsem, že kašle. Až po chvíli mi došlo, že se směje. Vrhl na mě výsměšný úšklebek a řekl: ,K čertu, Tristane, tak si říkám, že tu kuchyň asi budeš muset uklidit ty.’ Pak otevřel dlaň a ukázal mi maličký mikroprocesor. Uvědomil jsem si, že už zřejmě naprogramoval nějaké zabezpečení do Čaroděje - které mu pomůže v případě smrtelného zranění uniknout. Ale než jsem mu mohl tu zatracenou věc z ruky vytrhnout, zmizel. Přímo pod mýma rukama.“

„A od té doby ho hledáš, je to tak?“ zeptala se Ariana tiše, protože náhle pochopila jeho posedlost magií.

„Jak bych mohl přestat?“ otočil se Tristan k ní s tváří rozervanou veškerým zoufalstvím a lítostí, které za normálních okolností skrýval pod hrdým zevnějškem. „To já jsem ten, kdo ho spustil! Já jsem vymyslel Čaroděje a vložil do něj tak strašlivou moc. Najal jsem celou armádu detektivů, kteří deset let pročesávali téměř celý svět. Ale Arthur jako by zmizel ze zemského povrchu.“

„Copperfield to ví?“

Tristan pokrčil rameny. „Myslím, že má podezření, že Arthur žije. Nikdy se mě nezeptal, jestli jsem to udělal, ani když přesvědčoval svého otce, aby se ujal mého případu.“

„Ty ses ani nedokázal sám bránit.“ Arianu opět rozbolelo srdce při

vědomí, jak bezmocně a izolovaně se musel cítit.

„Stejně by mi nikdo nevěřil a strávil bych zbytek života ve vězení, i kdybych jim řekl o Čaroději. Nemohl jsem riskovat, že nějaký jiný šílenec by mě nutil obnovit můj vynález. Myslel jsem, že soutěž v magii může Arthura přilákat. Ne proto, že by potřeboval peníze, ale proto, že nebude

moci odolat nutkání, aby se přede mnou blýskl svým přežitím. K čertu, kdyby nebyl tak zatraceně arogantní, tak by mě jednoduše bodl při první příležitosti do zad a bylo to.“

Tristan se posadil do křesla a pročísl si rukou vlasy. Výraz jeho tváře odrážel stejnou zranitelnost, jaká stínila tvář zakrvaveného chlapce na fotografii ve Forbesu. Arthur ho nebodl do zad; vnořil mu dýku rovnou do srdce. Do srdce, které od té doby krvácelo.

Arianu prostoupila vlna něhy. Poprvé pochopila, čím se liší od své matky a čím se Tristan liší od všech mužů, s nimiž její matka spala. Matka žádného z nich nemilovala, ani Arianina otce ne, ale Ariana věděla, že Tristana bude milovat až do posledního dne života.

Obešla stůl a poklekla mu u nohou. Vzhlížela mu do očí a netoužila po ničem jiném než odstranit z nich navždy ty stíny. „Nech ho jít. Arthur Finch je pryč, možná je i mrtev. Nemůžeš strávit zbytek života pykáním za jeho hříchy.“ Sevřela jeho ustaraný obličej do dlaní, než divoce zašeptala:

„Zapomeň na Arthura a miluj mě, Tristane. Tady. Teď. Dnes večer.“ Přitiskla rty na jeho a zpečetila svou prosbu polibkem. Tristanovy rty se pootevřely údivem a dovolily tak jejímu jazyku vklouznout mezi ně a laskat rozkošné teplo jeho úst.

Tristan sténal při doteku Arianiných rtů rozkoší. Jeho prvním popudem bylo zmocnit se toho, co mu nabídla, tak nelítostně, jak se od chvíle Arthurovy zrady, která mu vysála veškerou slušnost z duše, zmocňoval všeho, co chtěl. Toužil ji položit na tlustý koberec a napít se z jejího těla láskyplného rozhřešení.

Nabízela mu všechno a nežádala nic na oplátku - žádný prsten, žádný oddací list, žádného zbožného kněze, který by je prohlásil za manžele.

Arianina velkorysost ukázala, jak hluboce se mýlil. Nebyla žádná nelítostná podvodnice, nabízející tělo k výměně za jeho jméno. Neodmítala ho ze zlé vůle nebo chtivosti, ale z hluboké touhy uchovat si dar nevinnosti pro manžela. Zahanbilo ho, když si vzpomněl, jak se „vysmíval jejím zásadám. Zásadám, od nichž byla nyní ochotna ustoupit, jen aby mu poskytla několik drahocenných hodin útěchy a zapomnění.

Ariana opustila jeho tvář a položila si jeho ruce na svou. Ruce, které byly kdysi zbroceny krví přítele. Vtiskla mu do každé dlaně horoucí polibek a pak mu postupně líbala jednotlivé prsty, dokud neopřela líc o jeho koleno. Tristan se natáhl, aby ji pohladil po skloněné hlavě, ale pak zaváhal. Hleděl na třesoucí se ruku, která jako by náležela někomu jinému.

Do hrudi se mu zabodlo kopí bolesti, ale tentokrát věděl, že tím začíná něco krásného. Překvapilo ho, že Ariana neslyšela třesk jeho pukajícího srdce, které se plně otevřelo lásce, jíž si chtěl nahromadit na celý život. Lásce, která se vysmívala jeho cynismu a dala mu odvahu uvěřit ve věčné štěstí a společný život, dokud je smrt nerozdělí.

Ariana hlasitě zaprotestovala, když se vykroutil z jejího objetí a přistoupil ke stolu. Z rozházených papírů na stole vybral předmanželskou smlouvu a metodicky ji trhal na kusy.

Ariana se kousala do rtu a pozorovala ho tmavýma a plachýma očima. Stojí jak zkamenělá, uvědomil si Tristan, ale přesto je stále ochotna uvítat mě v náručí.

Měl pocit, že se mu srdce úplně zastaví, když se zvedla, stáhla z prstu zásnubní prsten a podala mu ho: „Vezmi si to. Nepotřebuji ho.“

Mračil se na prsten, protože už zapomněl, že řekl svému nákupčímu, aby vybral ten nejdražší a nejokázalejší prsten ze všech, jaké u Tiffanyho mají. Byl ještě strašnější, než očekával - přeplácané zesměšnění slibu, který představoval. Ale on si to tak vlastně přál.

Vzal prsten a sevřel ho clo pěsti. „Chtěl jsem sám sebe přesvědčit, že nejsi nic než nemilostná kořistnice, která si mě bere jen kvůli penězům. Mýlil jsem se.“ Arianin výraz se rozjasnil, ale pak znovu potemněl, když Tristan dodal: „Mé peníze ti nestačí.“

Ariana od něho o krůček ustoupila, jako by se chtěla chránit před úderem.

Ale Tristan se k ní znovu přiblížil. „Nejsi nic než chtivá čarodějka, která nebude spokojena, dokud mi neukrade srdce i duši… a lásku. A teď, když jsi uspěla, nemáš na vybranou. Musíš si mě vzít a učinit ze mě pro zbytek mého života ubožáka, který není svým pánem.“

Ariana otevřela a zase zavřela ústa s odpovědí, která byla napůl zapištění a napůl zaskřehotání.

Tristan se usmál a navlékl jí prsten zpět na prst. „Beru to jako vyřčené ano.“

„Ale ta p-p-předmanželská smlouva,“ vyhrkla. „Ty jsi ji zničil.“

„Zatraceně. Ano. Jestli se odvážíš se mnou rozvést, oberu tě o všechno, co má nějakou cenu.“ Sevřel jí obličej do dlaní a síla jeho pohledu jí říkala, že vůbec nežertuje. „Jestli mi zlomíš srdce, Ariano Whitewoodová, budeš se toulat ulicemi bez halíře a přemýšlet, kde by se našel další talíř s kaviárem.“

„Tyrane,“ zašeptala Ariana, než se mu vrhla kolem krku s výkřikem neskonalé radosti.

Tristan předstíral zděšení. Vjel rukou do Arianiných kadeří a jemně jí odtáhl hlavu od sebe. „Musíš se snažit ovládat své vášně, slečno Whitewoodová. Jak jinak si mám udržet svou ctnost do okamžiku, kdy ze mne učiníš ctihodného mužského?“

Zamrkala na něho. „Ale já myslela, že chceš…“

Dostrkal ji zády ke zdi a bral si její ústa horkými, vlhkými a vášnivými polibky, až si myslela, že její červené šaty od Chanela vzplanou a shoří přímo na těle.

„Chci,“ zamumlal jí nakonec do vlasů, zatímco popadala dech,

„abychom si zítra večer pospíšili a byli co nejdřív tady.“

Ve chvíli, kdy Afiana ještě zápasila se svatební róbou, dorazil do nástavby luxusní balíček. Sven zrovna dával doručovateli spropitné a propouštěl ho, když Ariana vklopýtala do obývacího pokoje s krajkovým vodopádem vlečky přehozeným ledabyle přes jednu ruku.

„Ten prolhaný bídák! Slíbil, že mi už nebude kupovat žádné výstřední dárky,“ povzdechla podrážděně Ariana, ale současně při vzpomínce na polibky, které ji ještě teď pálily na rtech, cítila, že je zcela nemožné hněv na Tristana třeba i jen předstírat.

Vytrhla lákavý balíček Svenovi z rukou. Možná Tristan porušil slib a posílá jí náhradu za zásnubní prsten, která má poloviční množství karátů nebo vyhlíží méně urážlivě.

„To je divné,“ poznamenala a prohlížela si krabičku ze všech stran. „Zdá se, že je děravá. Myslíte, že ji posel upustil?“ Zvedla krabici k uchu a prudce s ní zatřepala. Oči se jí rozšířily údivem, když se střetla s vyděšeným Svenovým pohledem. „Dokonce je to ještě podivnější. Mručí na mě.“

„Pusťte to!“ vyděsil ji Sven výkřikem natolik, že okamžitě uposlechla. Sven zachytil balíček dřív, než mohl dopadnout na koberec. Držel ho v napřažených rukách a utíkal s ním do koupelny.

Ariana se plížila za ním, udivena jeho chováním. Při zvuku tekoucí vody nakoukla dveřmi dovnitř a viděla, že Sven hodil balíček do jednoho z umyvadel a otevřel naplno kohoutky.

Balicí papír a křehká krabice se pod proudem vody rozpadly a odhalily tak promáčeného obyvatele, který už spokojeně nemru-čel, ale mňoukal z plných maličkých plic.

„Svene!“ vykřikla Ariana a rozběhla se zachránit urousaný raneček srsti do náruče. „Měl byste se stydět!“ Trýznit takovým způsobem to ubohoučké stvořeníčko! Pšt, pšt, hodné koťátko,“ broukala a osušovala kotěti mokré fousky koncem své vlečky. Kotě kýchlo a vrhlo na Svena vyčítavý pohled.

„Nedovolím, aby ti ten zlý člověk ubližoval.“

„Myslel jsem, že je to bomba,“ ospravedlňoval se vystrašeně Sven a upřeně hleděl na maličkého tvorečka, jako kdyby měl každým okamžikem explodovat.

Kočičí mňoukání se změnilo v ublížené kňourání. Ariana ucukla bolestí, když jí kotě zaťalo jak jehla ostré drápky do živůtku a vyšplhalo na její

rameno. Na šaty skanuly drobné kapky vody, které se nakonec proměnily ve sprchu, ale vše bylo odpuštěno, když se okouzlující klubíčko ebenově černých chlupů otřelo Arianě o ucho.

Ohlušena spokojeným předením kotěte, natáhla se Ariana za Svena a vylovila z umyvadla kartičku. Nezaměnitelné písmo bylo rozmazané, ale stále čitelné: Každá dobrá čarodějka má mít své zvíře. A ty jsi ta nejlepší čarodějka, jakou znám.

Hřejivé teplo, které mělo i nemělo co dělat s milým stvořeníčkem schouleným pod její bradou, se Arianě rozlilo v žilách jak čokoládový sirup. Tristan nemohl zvolit vhodnější svatební dar na oslavu jejich lásky. Zpočátku si Ariana myslela, že vzdálené zvonění se ozývá z jejího srdce, které jásalo radostnou melodií. Ale ostýchavé zakašlání v obývacím pokoji ji upozornilo, že šlo o zvonění přijíždějícího výtahu.

„Tady Barrett, madam. Jsem tu s limuzínou, abych vás odvezl do kaple.“

Ariana se vyděsila. „Ach, můj bože! Kaple! Svatba!“ Napřáhla ruce s kotětem ke Svenovi. „Mohl byste prosím najít pro Lucifera nějaký košík? Chci si ho vzít s sebou.“

Sven ustupoval až k zapuštěné vířivé vaně a zuřivě vrtěl hlavou.

Ariana vzdychla. „Neříkejte mi, že takový urostlý chlapík jako vy se bojí kotěte.“

Tělesný strážce se pokřižoval přes mohutnou hruď. „Černá kočka znamená neštěstí.“

„A Norové jsou přespříliš pověrčiví a mají nepříjemné záchvaty deprese.“ Nevšímajíc si Svenových protestů ani naříkání kotěte umístila zvířátko do jeho mohutných tlap.

Odcupitala v naškrobených sukních z koupelny a nechala Svena s kotětem, aby se vzájemně okukovali s opatrnou podezíravostí doživotních nepřátel.

Arianin snubní prsten byl vším, čím nebyl ten zásnubní - elegantní, jemný, vkusný. Když jí Tristan na pokyn kněze nasunul kroužek z tepaného zlata na roztřesený prst, zašeptal jí, že je to starožitnost stará přes sedmdesát pět let. Ariana uvažovala, co by řekl, kdyby věděl, že jeho nevěsta je ještě větší starožitnost, stará přes tři století.

Jednoho dne mu to povím, slibovala si. Jednoho dne, až budou odpočívat na verandě venkovského domu v Connecticutu a dívat se na vnoučata, jak se brouzdají podzimním lístím. Ale dnes byl den, kdy musí oba nechat minulost za sebou.

Ariana byla vděčna, že Tristan trval na bílé barvě šatů, která symbolizovala počátek jejího nového života. Nadýchané rukávy živůtku princesového střihu jí odhalovaly ramena, která se leskla se zlaté záři lustrů

od Waterforda. Sven jí pomohl vyčesat si vlasy vzhůru a zabezpečil vzpurné kadeře tiarou, utkanou z hedvábných kvítků a drobounkých lístečků. Smaragdový amulet visel jak barevná slza na její sněhobílé hrudi.

Ariana necítila žádnou potřebu používat jeho magii. Dokonce ani nikdy nevymyslela kouzelnější zaříkávadlo, než jaké právě vyslovil kněz: „Nyní vás prohlašuji za muže a ženu.“ Když se k sobě otočili tvářemi, aby zpečetili svůj slib, Tristanův něžný polibek vrhl na Arianu kouzlo, které potrvá do konce života.

„Dámy a pánové,“ oznámil rozzářený kněz a obrátil se ke shro-mážděným, „mám tu čest vám představit manžele Lennoxovy.“

Honosnou kaplí zaburácel bouřlivý potlesk. Ariana se dívala na moře usmívajících se tváří. Pevně svírala Tristanovu ruku a cítila úžas nad tím, jak láska proměnila celé město cizích lidí v přátele.

Než vůbec měla čas popadnout dech, už je vedli lodí a ven vysokými dveřmi kaple. Sprcha pomerančovníkových květů házených halasícím davem je zasypala voňavým mračnem a vyvolala záchvat kýchání a vyčítavý pohled ze strany jejího novopečeného manžela. Zatímco ji Tristan následoval k limuzíně, Ariana skoro ani nevnímala nízké mraky a mrazivě kousající vítr, který oznamoval blížící se zimu.

Majestátní limuzína zamířila k hotelu Carlyle, kde se konala hostina. Ariana seděla v manželově náručí a překypovala téměř bolestnou stydlivostí. Tristanovy dlouhé, opálené prsty ji pohladily po slonovinově bílém čele a vyvolaly tak vzpomínky na jejich poslední jízdu limuzínou. Úkradkem pohlédla na Tristanovu tvář. Díval se na ni s neodolatelným rošťáckým úsměvem, který jí oznámil, že Tristan myslí na stejnou věc.

Jestli si někdo z čekajících v hotelu Carlyle všiml, že limuzína objela šestkrát kolem bloku, nebo že se nevěsta se ženichem vynořili ze zadního sedadla mírně pomačkaní a zmámení, tak byl příliš zdvořilý, aby neudělal víc, než vědoucně trkl loktem do někoho jiného a spiklenecky na něho mrkl. Ariana s ruměncem na tvářích si olízla plné rty a statečně se usmála do blýskajících fotoaparátů.

Dokonce i Sven s Luciferem zřejmě na počest jejich sňatku vyhlásili příměří. Když se dostali do bohatě vyzdobeného sálu, Ariana zjistila, že Sven si nevšímá šokovaných pohledů dam ze společnosti a klidně krmí kotě kousky uzeného kaviáru ze svého talíře. Ženy se zatvářily ještě pobouřeněji, když Sven sebral z jednoho kulinářského výtvoru větvičku miniaturních růží a začal ji oždibovat. Ariana v duchu odříkávala děkovnou modlitbu, že ho neproměnila v lidožroutského tygra místo v kozla.

Když dirigent hudebního kvarteta pokynul Arianě a Tristanovi, aby zahájili tanec, Lucifer seskočil z bělostného saténového ubrusu a poskakoval kolem jejich nohou a bezostyšně se pokoušel svézt na Arianině vlečce.

Tristan držel Arianu tak těsně, jak to jen dovolovalo cudné podání orchestru písně „Úžasná“ od Aerosmithu. Vytáhl jí pomerančovníkový kvítek z vlasů. „ Jsi šťastná, paní Lennoxová?“ zamumlal.

„Šíleně, pane Lennoxi,“ odpověděla a přitiskla tvář k naškrobené náprsence jeho košile. Myslela na to, jak nádherné bude zítřejší ranní probuzení s tváří přitisknutou na jeho holou hruď.

Když začal druhý tanec, připojily se k nim další páry a smály se Luciferovu dovádění.

„To je zvláštní,“ poznamenal Tristan s podezíravým pohledem na indiána s koňským ohonem, který vedl na parket vznešenou krásku s rezavými vlasy. „Nevzpomínám si, že bych jí na svatbu pozval.“

Ariana natáhla krk, aby se mu podívala přes rameno, než se pousmála.

„Také že ne. Ale snad uznáš, že jim to sluší, ne?“

Copperfield vytočil Cherii do hlubokého dramatického záklonu a ukázal přitom Arianě vítězně palcem vzhůru. „Někdo si to možná myslí,“ odpověděl Tristan a opřel si bradu o vyčesané kadeře své ženy. „Takže takhle jsi trávila dnešní dopoledne? Naléváním nápoje lásky všem mým starým přítelkyním?“

Jak hudba vyhrávala a víno teklo, Ariana byla stále neklidnější. Pořád se dívala ke dveřím a v každém přílivu dalších hostů hledala nějakou známou tvář.

Tristan ji objal vlastnickým gestem, pobavený její rostoucí nervozitou.

„Jestli jsi změnila názor, tak už je příliš pozdě. Teď už ti nedovolím odejít. Zejména ne, dokud se…“ Sklonil hlavu a zašeptal jí do ucha něžné podrobnosti svého smyslného příslibu.

Ariana se půvabně začervenala, ale když se mu podívala do tváře, převážila její střízlivost. „Jenom doufám, že budeš mít z mého svatebního daru stejnou radost, jakou mám já z tvého.“

Právě byla otočena zády ke dveřím, když Tristan zamumlal: „Co to zatraceně…?“ Ariana strnula, ale její bezelstná tvář nic neprozrazovala, ani když se Tristan na ni divoce zašklebil: „Kdo tě u všech ďasů naučil používat telefon?“

„Ty,“ připomněla mu se sladkým úsměvem. „Pojďme,“ postrčila ho jemně ke dveřím. „Buď vlídným hostitelem. Je to tvá povinnost.“

Tristan uposlechl, ale napřed si poopravil klopy šedivého saka a uhladil vlasy. Se srdcem uvízlým někde mezi hrudí a hrdlem

Ariana pozorovala manžela, jak se prodírá mezi tanečníky, aby uvítal svou matku.

Brenda otálela ve dveřích v tmavě modrých šatech ozdobených jehlicí s napodobeninou drahokamu. Ariana si neuvědomila, že zadržuje dech, dokud neviděla, že se Tristan sklání a přijímá neobratné matčino objetí a potom s opatrným úsměvem vede Brendu dál.

Ariana si nadzvedla vlečku a přiměla tak Lucifera najít si nový cíl pro prudké útoky. Sama si prorážela cestu davem, aby s nově získanou jistotou, že tam skutečně patří, zaujala pozici po manželově boku.

Když se přiblížila, vtáhl ji Tristan do jejich úzkého kruhu. „Rád bych vám všem představil Arianu, svou manželku. Ariano, mou matku už znáš.“ Po Brendině bocích stáli dva vytáhlí mladíci, jako by ji chtěli chránit před nějakým nečekaným útokem. „Tohle jsou Bili a Danny.“ Muži, nebo spíš ještě chlapci, pozdravili Arianu kývnutím hlavy a upejpavým úsměvem.

. Za nimi stála nenápadná dívka, zavěšená do paže hocha ještě mladšího než Bili nebo Danny. Tristan potáhl Arianu dopředu se starostlivostí, která ji přiměla ještě víc ho zbožňovat. „Ariano, to je Ellen.“ Krátká odmlka by vydala na román. „Má sestra.“

Dívčina tvář se prolomila ostýchavým úsměvem a Ariana si uvědomila, že už dlouho nenápadná nebude. Ariana tento úsměv již viděla - u světlovlasého osamělého chlapce, který vyrostl, aby vládl celému impériu a ukradl jí srdce.

Ariana se na dívku usmála. „Ellen, vy jste stejně krásná jako vaše matka! Jsme tak rádi, že jste mohla přijít.“

Arianino vřelé uvítání jako by roztavilo dívčinu ostýchavost. „A já jsem ráda, paní Len - ehm, že Tristan - ehm, můj bratr…“ to vše pronášela s nervózním pohledem na Tristana vás požádal, abyste nás pozvala. Matka málem omdlela, když jste včera večer zavolala,“ přiznala se smíchem.

„Nedokázali jsme rozpoznat, jestli se směje, nebo pláče. Pak nám ale došlo, že se směje i pláče. Ach,“ zvolala a potáhla dopředu svého váhajícího partnera. „A tohle je Phil. Chceme se vzít na jaře, hned po ukončení školy.“ Phil vypadal trochu těstovitě a měl sklon plešatět, ale Ellenino majetnické sevření neukazovalo, že by jí to vadilo. „Oba chceme na podzim jít na Newyorskou univerzitu. Vím, že to nebude lehké, ale láska umí odstraňovat překážky, je to tak?“

„Ano, je,“ zabručel Tristan a objal Arianu kolem pasu. „Ale stejně bych si chtěl s vámi, synu, promluvit, pokud jde o plány s mou sestřičkou.“

„Proč si napřed nezatančíš s matkou?“ navrhla Ariana dřív, než mohlo Tristanovo zamračení přinutit Phila k útěku.

Štěstím omámená Ariana pozorovala, jak Tristan nabízí matce rámě. Přála si, aby měla Brenda dost vkusu a nežádala během tance zvýšení apanáže. Povzdychla si. Měla by se raději do toho přestat plést a nechat záležitosti volně plynout, aby se urovnaly stejným způsobem, jakým to probíhalo mezi matkami a syny po bezpočet generací.

Ariana skoro neměla čas zatančit si s Copperfieldem a zachránit Lucifera z rozhněvaného sevření nějakého muže, který kotě přistihl při olizování polevy ze svatebního dortu, a už ji i s Tristanem volali do čela sálu k přípitku, který měl zahájit večeři.

Tristan ji lehce kousl do ucha, jako by byli od sebe několik hodin a ne jen pár minut. „Budeš litovat, žes pozvala tchyni na svatbu, když ti začne dávat recepty a bude trvat na tom, abychom první dítě pojmenovali po mém strýci Felixovi.“

„Nevěděla jsem, že máš strýce Felixe.“ Neklidně si popotáhl vázanku. „Ani já ne.“

Na shromáždění padlo kouzlo očekávání, když jeden z číšníků podal Tristanovi pohár s červeným vínem. Tristan pohlédl Arianě do očí se smyslnou něhou, která jí brala dech.

Jeho hlas byl zastřen příslibem blížících se rozkoší, když zvedal číši.

„Na mou překrásnou nevěstu, která mě přiměla věřit v kouzlo skutečné lásky.“

Potěšený potlesk náhle přerušil podivný smích. „Lennoxi, to oslavuješ magii lásky? Nebo lásku k magii?“

Strach přibil Arianu k podlaze, když se dav rozestoupil a odhalil Wita Lizeho, stojícího ve dveřích v černém smokingu, s cylindrem a vlající pláštěnkou.

„Další z tvých tajemných hostů, má drahá?“ zabručel Tristan skrze zaťaté zuby.

„To tedy ne,“ odvětila Ariana a vrhla na něho uražený pohled.

Wite Lize procházel davem s bílou hůlkou v ruce. Sven předal Lucifera Copperfieldovi a namířil si to do čela sálu, připraven zastavit rušitele svatby dřív, než se dostane k nevěstě a ženichovi.

Ariana položila ruku na manželovu paži a zadržela ho. „Prosím, Tristane,“ zašeptala. „Už nám nemůže ublížit. Nedovol mu, aby zkazil náš nejkrásnější den tím, že tě vyprovokuje a ty ho vyhodíš za ucho ven. Nic by se mu tak nehodilo do krámu, jako ukázat tě před všemi hosty jako obludného lidožrouta.“

Cítila, jak se železné svaly Tristanova předloktí uvolňují. Věnoval jí smutný pohled, jako by byl pobaven snadností, s jakou si ho podmanila.

„Jak si přeješ. Pro svou nevěstu udělám všechno.“

Na Tristanovo znamení se Sven opřel o zeď, ale silné paže držel založené na hrudi v hrozivé póze, kterou nebylo možné nepostřehnout. Copperfield předal Lucifera Cherii a připojil se ke Svenovi, aby tak posílil jeho varovný postoj svým vlastním.

Když se Wite Lize blížil, Tristanovi se dokonce podařilo vyloudit na rtech slabý úsměv. „Doufal jsem, že Carlyle umí poskytnout vyšší kvalitu zábavy,“ prohlásil. „Například jódlování nebo artisty, kteří umějí zmizet z uzavřené bedny.“

Wite Lize předvedl hostiteli posměšnou úklonu. „Věřím, že se tvým hostům budou mé obratné iluze zdát stejně zábavné jako tvoje šaráda.“

Smekl cylindr a za doprovodu užaslých „óch“ a „ách“ hostů nechal vzlétnout ke stropu dvě bílé holubice. Hosté se roztleskali.

Očividně považovali sžíravou přestřelku mezi Tristanem a kouzelníkem za součást představení.

Ariana stiskla Tristanovu paži. Přemýšlela, jakou temnou lest chystá vzpurný iluzionista pro tuto chvíli. Musel být strašlivě zklamaný, když jeho plán naočkovat ji proti Tristanovi nevyšel. Nyní, když tu stála s Tristanem společně jako muž a žena, jim už nemohl nijak ublížit. Nemohl?

Wite Lize si vydobyl další potěšené ocenění davu, když z konce hůlky vytáhl kytici čerstvých šeříkových květů. Pak zamyšleně sešpulil rty. „Pro svůj další trik potřebuji jednoho dobrovolníka.“

Procházel se tam a zpátky a jeho pláštěnka za ním vlála, když předstíral, že si prohlíží dav, aby si někoho vybral. Nevšímal si netrpělivě mávající ručky nějaké dívenky, ale otočil se a ukázal prstem na Arianu. „Koho lepšího bych si mohl vybrat za spolupracovníka než samotnou rdící se nevěstu?“

Ariana ucouvla před jeho napřaženou rukou.

„Ne, díky,“ vyštěkl Tristan a stáhl ji do úkrytu po svém boku. „Nerad bych, aby se má nevěsta proměnila v hrdličku nebo byla rozříznuta napůl ještě před líbánkami.“

Dav hučel zklamáním.

Lize naklonil hlavu s výrazem nesnesitelné nevinnosti. „Co se děje, Lennoxi? Obáváš se, že bych ji nechal zmizet přímo před tvým zrakem?“

Tristan se napjal a Ariana věděla, že stačí jen malá narážka, aby vrazil do kouzelníkovy samolibé tváře pěst. S pokušením předvést mágovi vlastní kouzlo zmizení pohladila amulet.

„To je v pořádku, Tristane,“ řekla místo toho. Její hlas zvonil v napjatém tichu vysoko a jasně. „Pomohu mu s tím jeho hloupým, starým trikem.“

„Ariano, opravdu si myslím, že…“

Ale to už Ariana vykročila z ochranného kruhu manželova objetí a postavila se před kouzelníka.

„Ach!“ zvolal Wite Lize. „Je nejen krásná, ale i statečná. Lennox je

šťastný chlapík, že ano?“

Hosté poslušně zatleskali její odvaze, zatímco Tristan to vše sledoval se zamračeným nesouhlasem a bílými klouby prstů, které svíraly stopku sklenice.

„Sledujte pohyb mých rukou,“ požádal Wite Lize napjatý dav a třepal prsty před Arianiným obličejem, dokud se jí oči neklížily rozmrzelostí, „a stanete se svědky zábavné ukázky eskamotérství. Omračující šikovností své ruky vykouzlím oheň na prsou této okouzlující dívky.“

Wite Lize korunoval pohyby dramaticky rozmáchlým gestem a ukázal na Arianinu hruď. Z konečků jeho prstů vyšlehl maličký blesk a vyvolal potlesk a výkřiky radosti u mladších hostů.

Ariana zívla. Když blesk vyšlehl, neudělalo to na ni velký dojem.

Dokonce sejí ani nezježily vlasy.

Zdálo se, že Tristan cítí spíš úlevu než hněv. „Tvá amatérská pyrotechnika by byla působivější, starce, kdybys si dobil baterie ve své…“

Jeho hlas se vytratil a pohár mu vypadl z ruky. Víno jako krev se rozlilo na Arianinu vlečku.

„Tristane! Co se pro všechno na světě…?“ Ariana vzhlédla od pohromy na šatech a zjistila, že Tristan s popelavě bílou tváří zírá na její hruď.

„Odkud to je?“ zeptal se ochraptěle. Copperfield se objevil za ním, klidný a nezřetelný jak stín.

Ariana couvla, když k ní Tristan pokročil. „Co je, Tristane? Nedívej se tak na mě. Bojím se.“

Jak úderem blesku se rozprostřelo v celém sále hluboké ticho a nikdo se neodvažoval ani hnout. Nikdo kromě Wita Lize-ho, který ustupoval s výrazem pochmurného triumfu na vyhublé tváři.

„Kdes to sakra vzala?“ opakoval Tristan.

Ariana němě vrtěla hlavou a bála se i pouze hádat odpověď na jeho nejasnou otázku.

Uchopil ji za ramena; ruce měl nyní nesmírně hrubé, zcela jiné, než jaké byly před pár minutami. „Smaragd! Odkud k čertu máš ten smaragd?“

Arianiny oči zalily slzy zraněného zděšení. „Říkala jsem ti, odkud ho mám. Dala mi ho matka!“

Vydechla roztřeseným vzlykem, když Tristan stejným způsobem, jakým to kdysi učinil Linnet, popadl jemný řetízek a strhl jí amulet z krku. Chvíli si ho s nevyzpytatelným výrazem tváře prohlížel a pak ho podržel proti světlu. Drahokam se houpal půvabným obloukem přímo před Arianinýma nevěřícnýma očima.

Smaragd pod Lizeho zásahem blesku praskl a odkryl tak zmatenou spleť drátků. Jak zmírala naděje, tak svítalo pochopení. Žádná její magie. Nikdy to nebylo její čarodějnické umění. Vždycky jeho.

Tristanův pohled přelétal od rozbitého drahokamu k její tváři, zamilovaný výraz se proměnil v pochybnosti.

Ariana svěsila ramena. Vše, v co kdy věřila - magie, víra, věčná láska - se rozpadlo na popel pod znovu oživeným podezřením v manželových očích.

Tristan schoval amulet do kapsy a zanechal ji tak ještě zranitelnější, než kdykoliv předtím. Byla příliš oněmělá otřesem, než aby protestovala, když ji postrčil ke Svenovi a řekl: „Myslím, že bude lepší, když ji odvedeš.“

v

Cást III

Všechny ty čarodějnice divé

ty spousty nejvznešenějších dam, přes svá košťata a slzy lživé zmizely a jejich pobyt není znám.

- William Butler Yeats

Nedělej žádné malé plány; nemají v sobě kouzlo, aby rozbouřily lidskou krev.

-připisováno

Danieli Hudsonu Burnhamovi

„Jste, nebo jste někdy byla v kontaktu s mužem jménem Arthur Finch?“

„Ne,“ zasípala Ariana, ochraptělá z odpovídání na stejnou otázku už potřicáté během méně než pěti hodin.

„Byl Finch tím, kdo vám dal mikroprocesor a počítačový program, který teď zkoumá vědecký tým mého zaměstnavatele?“

„Ne.“

„Tak kdo vám ho dal?“

„Už jsem vám to řekla stokrát. Nevím, o čem mluvíte. Náhrdelník byl dar od mé matky.“

Vyšetřovatel si zapálil další cigaretu a obcházel kolem stolu s žalostným sípáním z nikotinem prolezlých plic. Levinson byl nejlepší vyšetřovatel a bylo to právě jeho sípání, co zlomilo zapírání mnohých defraudantů. přistižených při strkání chtivých prstů do příručních pokladen společnosti. Tento soukromý detektiv se naučil vést křížové výslechy v obchodech Saks a v současnosti byl na výplatní listině Lennoxových podniků jako reportér na volné noze. Všechno tak bylo v naprostém pořádku a bez porušování zákonů.

„Uvědomujete si, že podvod je zločin? Můj zaměstnavatel má plné právo zavolat policii a dát vás za mříže. Jestli se rozhodne vznést obžalobu, slečno Whitewoodová, budete čelit nejen pořádné pokutě, ale možná i hrozbě vězení od pěti do deseti let.“ Zdůraznil svá slova melancholickým pohledem baseta, čímž naznačoval, že jeho srdce puká pod tíhou její neochoty spolupracovat.

Ariana ani nemrkla. „Nejmenuji se Whitewoodová, ale Lennoxová.

Jsem manželka Tristana Lennoxe.“

Několik minut tiše pokuřoval, pak uhasil cigaretu na dně šálku z umělé hmoty. „Možná jsem se nevyjádřil dost jasně. Kdy jste se naposled setkala s Arthurem Finchem?“

Ariana na něho mlčky zírala. Unavené kruhy pod očima překrývaly šmouhy rozmazané řasenky. Její tiára z hedvábných květů se už dávno svezla na levou stranu hlavy a uvolnila kadeře vlasů, které jí padaly do tváře. Svatební šaty měla pomačkané a ušpiněné, ramena svěšena únavou. Tristan se díval skrze jednostranně průhledné zrcadlo z Centra bezpečnostní

služby. Musel vypnout skrytý mikrofon a zavřít oči, neschopen dál snášet její divokou a neústupnou krásu.

Spolu s ochabováním jeho sil odplouvalo i řešení. Za pálícími víčky viděl Arianu, jak vypadala v okamžiku těsně poté, kdy mu vrhla do hlavy ránu bleskem. Vlasy měla rozházené po ramenou jak malé děvčátko a její sklíčený výraz mu svíral srdce. Sám sobě to zapíral, ale v hloubi duše věděl, že sladkou temnou touhu, která ho přepadala pokaždé, když se podíval do jejích důvěřivých očí, nemůže uhasit žádná jiná žena. Sladká, svůdná Ariana už sice poznala sílu jeho objetí, ale navždy, pro něj zůstane nedosažitelná, nepochopitelná. Objevovala se v jeho snech až do svítání.

Ale rozbřesk dne nastoupil s ještě divočejšími pochybnostmi. Nechtěl smýšlet o Arianě špatně, ale zkušenost ho naučila, že cynismus může být jedinou obranou proti drtivému zklamání. Vše začalo dostávat jakýsi strašlivý smysl. Při respektování Arianina soukromí se sám vystavil té nejnebezpečnější proradnosti ze všech.

Především to byla žena bez rodiny, bez minulosti, bez právní identity. Jak by mohlo být pro Arthura obtížné, aby ji zahrnul do svých plánů? Vyzbrojit ji skrytou a vylepšenou verzí Čaroděje a poslat ji, aby pronikla do Lennoxova světa? Pak už by stačilo pouze mazaně naaranžovanou menší nehodu, po níž by jeho zarmoucená vdova zdědila veškerý majetek, o který by se rozdělila se svým milencem, až uplyne diskrétní období smutku.

Otevřel oči ve snaze zahnat výsměšné vidiny. Skutečně byl tak slepý? Podezíral Arianu ze spiknutí s každým příslušníkem newyorské spodiny, aniž by viděl toho jediného a nejočividnějšího. Toho, který o něm věděl, že vždycky naletí na smolnou historku a na pár velkých hnědých očí. Očí, které neuronily ani slzičku od chvíle, kdy ji nechal manžel odvést eskortou z vlastní svatební hostiny před šokovanými zraky hostů.

Modlil se, aby Ariana něco řekla, cokoliv, co by mu dokázalo, že se ve svém úsudku mýlil. Natáhl se a znovu zapnul mikrofon. Soukromý detektiv přešel od obviňování k něze a vtiskl Arianě do roztřesených rukou šálek čerstvé kávy, než se sklonil těsně k jejímu křídově bílému obličeji. „Slečno Whitewoodová, máte nějakou představu, co se může stát takové hezké dívce, jako jste vy, v nápravném zařízení?“

„Do prčic! Nechápu, proč mám vůbec toto všechno poslouchat.“

Důrazné zaklení Tristanovi připomnělo, že není v úzké místnosti centra sám. Copperfield, autor kletby, seděl na stolku na konci pultu a Sven se opíral o zadní stěnu, mohutný jako kalifornská sekvoj. Tristan se pokusil nehledět na vyčerpané kotě, spící v jeho statných pažích.

„Napadlo mě, že bys tam mohl vpadnout a z něčeho se mu vyzpovídat,“ navrhl Tristan. „Neukradl jsi zase nějaké sponky na papír? Nezapomněl jsi hodit čtvrťák do hrnku s penězi na kávu?“

Copperfield nebyl o nic víc pobavený než Tristan. „Klidně bych se přiznal, že jsem zastřelil Kennedyho, kdyby to Levinsonovi zavřelo hubu. Jak to k čertu může Ariana vydržet?“

„Dveře nejsou zamčené. Může odejít, kdy se jí zlíbí.“ Tristan dopil studenou kávu z pohárku z umělé hmoty a vychutnával její hořkost.

„A obtěžoval ses jí to oznámit?“ Když Tristan zvedl oči, Cop dodal:

„Asi ne, co?“

Tristan byl vděčný, že je místnost málo osvětlena. Dovoloval Copovi, aby byl zrcadlem jeho duše už zatraceně dlouho. I když skrýval svá muka za ledovou fasádou, přesto se jeho duše jasně odrážela na výmluvné tváři přítele.

Cop pozoroval obraz za průhledným sklem s bezmocným zaujetím řidiče, který zpomaluje a zírá na krvavou změť po nějaké autohavárii. Nebyl schopen odtrhnout zrak i přes pocit studu.

„Setkala jste se někdy s mužem jménem Arthur Finch?“

Ariana sepjala ruce na stole a sklopila na ně hlavu, jako by jí náhle příliš ztěžkla, než aby ji dokázal tenký krk unést. Někdo za Tristanem vyrazil vyděšený sten. Tristan nepoznal, jestli to byl Sven, nebo kotě.

Stiskl stříbrné tlačítko, které aktivovalo vnitřní spojení mezi místnostmi.

„To už stačilo, pane Levinsone.“

Ariana se ani nehnula, když detektiv s psím výrazem ve tváři opouštěl místnost a nechal ji schoulenou na konci dlouhého stolu.

Cop si přejel rukou ústa. „Co teď? Mučení palečnicí? Skřipec? Nebo má přijít nějaký další najatý hrdlořez, který bude hrát hodného policajta proti zlému Levinsonovi?“

„Levinson byl hodný polda,“ odvětil Tristan a úsměšek na jeho rtech způsobil, že se Copperfield zatvářil, jako by si přál mít rezervní pár palečnic v kapse. Tristan se zvedl a potvrdil tak Copperfieldovo nejhorší podezření.

„Svene?“

„Ano, pane.“

Tristan nevěděl, jestli v Norové hlase zní lítost nebo výčitka, ale raději se o to nestaral. „Odnes tu zatracenou kočku pryč.“

Ariana si svírala rozbolavělou hlavu v dlaních a zoufale toužila po horké koupeli, měkké posteli a něžné náruči manžela. Tlumeně zasténala, když si připomněla, že takové přání je stejně marné jako touha po Tristanovi.

Neměla žádné nadpřirozené schopnosti. Není a nikdy nebyla žádnou čarodějnicí. Její magie sestávala pouze z technologického triku, krutého žertu, který využil jejích dětinských snů a dovedl ji ke klamné víře ve vlastní směšné představy. Švindl, který se táhl třemi stoletími, aby udělal ze všech blázny.

Střežte se čaroděje.

Tak dlouho odmítala brát zřetel na varování Wita Lizeho, až bylo příliš pozdě. Nyní všichni musí zaplatit svou cenu. Její žal nad ztrátou víry v magii bledl ve srovnání se strašným zjištěním, že Tristan věří v její zradu. Dech se jí zachytil v přiškrceném vzlyku.

Dveře se s tupým cvaknutím otevřely. Nemusela zvedat hlavu, aby

věděla, kdo vešel dovnitř, ale přesto tak učinila.

Její manžel zrušil všechny stopy jejich sňatku. Převlékl se do džin a šedého, hrubě pleteného svetru. Vybledlý denim upnutý na stehnech a hýždích á hezký vzor na svetru vyvolal v Arianě touhu přitisknout se mu na hruď a vyplakat se ze své bídy.

Copperfield vklouzl do místnosti za Tristanem.

Tristan si založil paže na prsou a znehybnil ji upřeným pohledem. „Měla jsi nebo máš nějaké spojení s mužem jménem…“

„Ne!“ vykřikla Ariana a zvedla se. Všechna vášeň, kterou během Levinsonova nekonečného vyšetřování potlačovala, nyní vy-vřela na povrch. „Vůbec jsem s ním nemluvila. Nikdy jsem se s ním nesetkala. Vůbec jsem o jeho existenci nevěděla, dokud mi včera o něm neřekl Wite Lize!“ Včerejšek jí připadal vzdálený celou věčnost.

Tristan se ohlédl přes rameno na Copperfielda. „Zdá se mi, že

čarodějnice protestuje příliš urputně.“

„Neříkej mi tak,“ ozvala se prudce Ariana a posadila se zpět na židli.

„A jak bych ti tedy měl říkat?“ podíval se Tristan opět na ni a otevřená rána v jeho hlasu prozrazovala nejen jeho zoufalou potřebu uvěřit jí, ale i strach tak učinit. „Jmenuješ se skutečně Ariana?“

Copperfield se usadil na židli na druhém konci stolu v marné snaze zdržet se mimo palebnou linii.

„Prosím, Ariano,“ zašeptal Tristan. „Přesvědč mě, že se mýlím.“

Ariana si prohlížela úpěnlivý výraz manželovy tváře a uvědomila si, že má jen jednu možnost, jak vše napravit. Jedinou možnost zachránit své sny a dokázat mu, že stále trvá oprávněnost jeho naděje.

„Jmenuji se Ariana Whitewoodová,“ řekla tiše a dodala „Lennoxová“ jen pro drobnou radost, kterou jí přineslo Tristanovo cuknutí. „Narodila jsem se v malé vesnici na severu Francie léta Páně tisíc šest set šedesát devět.“

Teď bylo na Tristanovi, aby klesl na židli. Vybral si tu, která byla od ní nejdál. „Pokračuj.“

Ariana poslechla. Hovořila jazykem bolestně oproštěným od jakýchkoliv emocí. Vyprávěla mu o letech, která strávila s babičkou ve venkovském lese, o vyčerpávajícím putování přes moře za nevlastním otcem, o chmurných a osamělých dnech v koloniích. Unavený hlas jí ještě víc ochraptěl, ale pokračovala s líčením pronásledování, které skončilo jejím vyhnáním z Gloucesteru a zcela nahodilým letem staletími do jeho čekající náruče.

Když dořekla poslední slovo neobyčejného příběhu, seděl Tristan několik minut mlčky s tváří zabořenou do dlaní. Ariana se v židli narovnala a odvážila se snít, odvážila se doufat. Ale jiskra zmatené lítosti v Copperfieldových očích zdrtila tuto naději těsně předtím, než se sterilní místností rozlehl Tristanův smích, pochmurný a neradostný. Ariana si příliš pozdě uvědomila, že její nepravděpodobná historka ho konečně přesvědčila, že je skutečnou podvodnicí.

Postavil se a vykročil kolem stolu. Výsměšná parodie jeho úsměvu zranila Arianu mnohem hlouběji než všechny předchozí urážky. „Takže teď je z tebe místo blábolící čarodějnice časem putující puritánka. Opravdu nedokážeš najít lepší alibi? Tvá ubohá historka s amnézií byla mnohem víc přesvědčivá, a stejně jí nikdo nevěřil.“

Ariana na něho zírala. To slovo „blábolící“ bolelo. Ještě i teď. „To není žádné alibi. Je to pravda.“

Přešel za její židli a mučil Arianu vůní své vody po holení. Oči se jí zaplavily žalostnými slzami, ale přinutila se je mrkáním odstranit, než jí stačily rozmazat vidění.

„Tvá okouzlující povídačka ale nevysvětluje jednu věc. Jak se mohl Čaroděj ocitnout tři sta let zpátky, zasazený do smaragdového náhrdelníku na tvém okouzlujícím krčku?“

„To nevím! Jsem tím stejně překvapena jako ty.“

„Tak dobrá. Proč nezačneme tím náhrdelníkem?“ Položil obě dlaně na stůl a tvrdě se na Arianu zahleděl pohledem, který byl pověstný tím, že dokázal přinutit jeho obchodní konkurenty, aby lezli pod stůl. „Jak jsi do získala?“

Ariana uhnula jeho očím, znepokojený zábleskem hanby. „Dala mi ho má matka.“

Tristan se napřímil. „A kdo ho dal jí?“

Ariana chvíli kroutila pomačkaný záhyb vlečky v rukou, než odpověděla: „Jeden obdivovatel.“

Copperfield se v židli sesunul a tvářil se ještě zuboženěji.

Tristanovy kroky zněly nepříjemně tiše, když se přiblížil k Arianě natolik, aby cítila teplo, které vyzařovalo z jeho těla. Pokoušela se netřást, když jí pevnýma rukama sevřel ramena, a kousala se do rtů, aby nežebrala o víc, když s nezapomenutelnou něhou konečky prstů opisoval jemný oblouk její páteře.

Copperfield se neklidně zavrtěl a Ariana věděla, proč tam je. Ne ze škodolibosti, ale pro ujištění, že Tristan neudělá nic, čeho by mohl později litovat. Jako například uškrtit nevěstu o svatební noci.

Hlas jejího manžela nezněl ani tak výhružně, jako spíš pobaveně. „Vím o puritánech, které prohlašuješ za své současníky, jen velmi málo, má drahá. Vím, že čarodějnice, které odmítaly promluvit, byly svlečeny do

naha a ukamenovány k smrti.“ ‘ Ariana zavřela oči. Levinsonova krutost byla mnohem snesitelnější než Tristanova. Byl alespoň objektivní, nečíhal se zákeřnými něžnostmi a svůdným laskáním, které ji pouze připomínaly vše, oč přišla.

Když otevřela oči, byly odevzdaně prázdné. „Ukradla ho. Má matka ten náhrdelník ukradla.“

Tristan přešel na druhou stranu stolu a vypadal neradostně potěšen, že ji načapal alespoň při poloviční lži.

Ariana se přinutila přestat kroutit vlečku. „Má matka byla dvorní dáma.“

„Kurtizána,“ dodal Tristan suše. „Jak příhodné.“

Ariana na něho vrhla zastřený pohled, ale našpulené rty neprozradily ani stopu zkroušenosti. „V mém dětství byla hýčkaným miláčkem mnoha šlechticů u královského dvora. Ale ve svém mládí nebyla vybíravá.“ Ariana sklopila oči a pracně se snažila vyřknout pravdu, kterou dosud nikomu nesdělila. „Přistoupila na dostaveníčko s hezkým, okouzlujícím mladým hercem, aby následně po jejich spojení zjistila, že je chudý jak kostelní myš. Velice se pohádali, ale než od něj utekla, stačila z jeho měšce ukrást náhrdelník a schovat ho do živůtku.“ Jelikož Copperfield byl jediný, kdo se zdál mít alespoň vzdáleně přátelskou tvář, směrovala Ariana svou obranu k němu. „Skutečně to nepovažovala za krádež. Byla přesvědčena, že jí to dluží.“

„Za poskytnutou protislužbu,“ protáhl Tristan. „Dojemná historka, ale to stále nevysvětluje, jak se dostal náhrdelník do tvého držení.“

„Když jsem byla ještě malá, jednoho večera mě přistihla, jak se prohrabuji v její krabici se šperky. V té době už měla šperků celou sbírku.“ Hořký tón v Arianině hlase nezanechával žádnou pochybnost, jak Lily ke svým pokladům přišla. „Zlaté řetězy, vodopády diamantů, šňůry perel. Když přišla do pokoje a viděla mě hrabat se v jejích věcech, myslela jsem, že mě zbije. Ale ona se jenom zasmála tím svým zvonivým smíchem, vylovila náhrdelník ze dna krabice a hodila mi ho.“ Arianin hlas se ztišil v pouhý šepot. „Řekla, že ta bezcenná cetka je jediným dědictvím po mém otci.“

Ariana zvedla oči, aby zjistila, že Tristan na ni upřeně zírá. Na jeden stěží postřehnutelný okamžik se Tristanova ledová maska rozpadla a dala jí zahlédnout jeho vlastní trýzeň. Trýzeň, která ho lákala uvěřit jí, ale přesto mu to neumožňovala. Trýzeň, která ji bolestně nutila jít k němu, ale věděla, že by ji odstrčil dřív, než by mohla způsobit jeho opatrnému srdci ještě větší muka.

Neměla sílu ani ucuknout, když se naklonil přes stůl a sevřel jí tváře do dlaní. „Každé slovo, které vytrysklo z těchto šťavnatých rtů, je lež. Čaroděj zmizel teprve před deseti lety, ale ty tvrdíš, že ho tvá matka ukradla jednomu ze svých kunčaftů ještě před tvým narozením. Takže pokud se

nechci dopustit popření všech zásad vyučovaných na školách, je to fyzicky a chronologicky prostě nemožné.“

Ariana toužila poskytnout Tristanovi vodítko k vyřešení této záhady, ale žádné neměla.

Tristanův chraptivý šepot vybudil její otupělé smysly k poslední křeči života. „Dávám ti čtyřiadvacet hodin. Jestli mi nesdělíš současně místo pobytu Arthura Finche, obviním tě z podvodu a pokusu o vydírání. Budeš se muset plně podrobit ruce zákona.“

Ariana seděla klidně jak mramorová socha i ve chvíli, kdy Tristan otevřel dveře a’odhalil Svenovu mohutnou postavu. „Odveď ji do nástavby. Ať si užije poslední noc v přepychu na můj účet.“ Otočil se na podpatku, neschopen odolat pohledu na rozloučenou. „Sladké sny, slečno Whitewoodová.“

Sven byl jediný, kdo ji uslyšel zašeptat: „Paní Lennoxová.“

Při jízdě výtahem do nástavby hleděl Sven upřeně před sebe. Už nepředstavoval tělesného strážce, ale ozbrojenou hlídku, která nepochybně bude střežit každý její pohyb a postará se, aby nemohla uniknout, dokud si pro ni zítra nepřijde policie.

Ariana uvažovala, že ji musí nenávidět. Určitě ji považuje za zločince bez srdce, který se zapojil do ohavného spiknutí, aby zničil jeho drahého zaměstnavatele. Bylo dost zvláštní, že právě ztráta Norova jednoduchého náhledu uštědřila poslední ránu jejímu klidu. Musela odvrátit tvář a osušit si oči do vlečky šatů.

Když vystoupili z výtahu, Arianina noha se zamotala do nepohodlné sukně a odtrhla z jejího lemu kus jemné krajky. Chtěla ze sebe servat tu nenáviděnou róbu a roztrhat pomačkaný satén na cáry. Nikdy si už neobleču bílý oděv, přísahala si. Bílá barva jí teď symbolizovala klamný příslib nových počátků a jasných zítřků.

Venku už padla tma a déšť smáčel okna. Lucifer ležel stočený uprostřed pohovky, uklidněný třemi kočičími konzervami a zbrusu novým pelíškem. Když vstoupili dovnitř, seskočil na koberec, zívnul na uvítanou a zamířil jim naproti.

S bezostyšnou afektovaností si otřel hlavu o Arianin kotník. Ariana poklekla a zvedla ho do náruče. Přiložila si jeho teplé, chlupaté tělíčko ke tváři. „Tady je můj miloučký malý ďáblík,“ vrkala. „Bylo ti beze mě smutno? Představ si, že hloupý Sven říkal, že černé kočky nosí smůlu.“ Hlas se jí zlomil a rameny zalomcovaly žalostné vzlyky, které zadržovala od chvíle, kdy se Tristanův pohled změnil z podezření v čirý odpor.

Zabořila obličej do hedvábné srsti kotěte. Nemohla snést Svenovu klidnou lhostejnost vůči jejímu žalu. Stejně jako Linnet, i Tristan jí hrozil zatracením bez soudu. A ona mu nikdy neodpustí, ani v tomto životě, ani v žádném jiném.

V tomto smutném rozpoložení Arianu překvapila velká ruka, která ji ostýchavě pohladila po vlasech.

Copperfield zůstal vzhůru a čekal na Tristana, až se vrátí z laboratoře. Následoval ho pak do kanceláře dřív, než mu Tristan stačil zabouchnout

dveře před nosem. Tristan si jeho nevítané přítomnosti nevšímal. Zamířil rovnou k baru, nalil si neředěnou skotskou a vypil ji najeden doušek.

Nalil si další a šel k oknu, přitahován spřízněnou temnotou deštivé noci.

Cop rozsvítil slabé světlo stolní lampy a Tristan musel zatnout zuby, aby neuskočil před svým odrazem ve skle. Cítil se jako nezkrotná, divoká šelma, ale zatím ještě nedokázal určit, nakolik sejí podobá. Odstoupil od okna a dal přednost pohledu na Copperfielda místo na sebe.

Cop si ho prohlédl od hlavy k patě, jako kdyby se mu nelíbilo, co vidí.

Tristan si pomyslel, že ho za to nemůže obviňovat.

Nespokojený pohled jeho přítele utkvěl na sklenici v křečovitě sevřené ruce. „Myslím, že bys měl mít čistou hlavu, abys mohl o tom všem přemýšlet.“

Tristan se znovu zhluboka napil. „To je ta poslední věc, kterou chci.“

Přímo bilo do očí, že není naladěn na společnost jiného člověka, ale Cop se stejně posadil na kraj stolu. „Něco mi stále leží v hlavě,“ přiznal se.

„Proč by si Ariana všechno tak komplikovala a kvůli jedné věcičce spřádala tak složité lži, kterými jen znemožnila, abychom jí uvěřili?“

Tristan pokrčil rameny. „Možná tomu sama věří. Možná Arthur použil Čaroděje k vymytí jejího mozku a ona se stala jeho další bezmocnou obětí. Možná bych měl spěchat do nástavby, padnout na kolena a prosit ji o odpuštění, že jsem pochyboval o její věrnosti.“

Copovi trvalo o něco déle než jindy, než mu došlo, že se mu Tristan vysmívá. Zamračil se. „Nejsem žádný vědec, ale sám jsi připustil, že tvůj projekt měl svoje mouchy. Říkal jsi, že Čaroděj, kterého jsi vymyslel, nikdy nebyl schopen přetvořit lidské molekuly na kozla. Nebo přimět bezduché koště k létání.“

„Finch měl deset let, aby zprznil mé dílo,“ připomněl mu Tristan. „Deset let si s tím mohl hrát a vylepšovat to. Protože přece víme, že ta zatracená věc může umožnit koze létat.“

„A co putování časem?“

Tristan opět pokrčil rameny. „Pohrávali jsme si s touto myšlenkou, ale nikdy se nám nepodařilo posunout čas víc než o pár sekund. Co se tu snažíš naznačit? Že si Arthur koupil jednosměrný lístek do sedmnáctého století?“

Copperfield v duchu zaklel. „Tys vůbec nepřipustil možnost, že Ariana

říká pravdu. Jsi příliš zbabělý na…“

Tristan prudce postavil sklenici. Skotská se vylila přes okraj a potřísnila hromádku nepodepsaných smluv na kožené psací podložce. „Teď, právě během našeho rozhovoru, dělají karbonovou zkoušku koštěte! Poslal jsem výzkumníky do Bostonu a Gloucesteru, aby tam pročesali všechny záznamy ze sedmnáctého století, které dokážou nebo popřou existenci Ariany Whitewoodové. Ale víš, co zjistili? Nenašli nic. A víš proč? Protože je to bezohledná, prolhaná čarodějnice. Lže o náhrdelníku, lže o Finchovi a lže, když tvrdí, že mě miluje!“

Cop ztěžka polkl, než vykoktal: „Chci odvézt Arianu do nějakého hotelu.“

„Nezdá se ti to poněkud nekonvenční? Je to moje svatební noc.“

Cop se vyhnul jeho pohledu. „Nemůžeš ji zadržovat proti její vůli. To by byl únos.“

Tristan klesl do křesla. Cítil, jak se ho zmocňuje přízračná nálada, nálada mnohem nebezpečnější, než cokoliv z jeho nabubřelého řečnění. Pokývl k telefonu. „Jestli si myslíš, že bude bezpečnější v péči policie než v mojí, proč mi nepodáš telefon, abych tam zavolal?“

Cop zaváhal, pak ale zvedl sluchátko a podal mu ho. „Ve vězení bude mít alespoň nějaká zákonná práva.“

Tristan ignoroval nabídku a nelítostně se usmál. „Hodláš se stát jejím obhájcem?“

Cop praštil sluchátkem zpátky do vidlice. „Raději ji budu obhajovat proti tobě, než tebe proti obvinění ze znásilnění.“

Tristanův úsměv se nezměnil, ačkoliv vnitřně kolísal pod dvojím úderem. Úderem z toho, že jeho nejlepší přítel o něm tak špatně smýšlí, a úderem vědomí, že je nebezpečně blízko pravdy. Bude blázen, když nedovolí Copovi naložit Arianu do limuzíny a odvézt ji zatraceně daleko od Toweru. Pryč od něho.

Otevřel ústa a řekl: „Ne. Nedovolím ti ji odvézt.“

Cop strnul. „Pak tedy budeš mít hned ráno na stole mou výpověď.“

Tristan neřekl nic prostořekého, neotevřel zásuvku, aby mu připomněl všechny případy, kdy vyhrožoval odchodem, ale nakonec stejně zase zůstal. Cop vrhl na svého šéfa poslední bolestný pohled a zamířil ke dveřím.

Tristan ho sledoval a počítal jeho zpomalující se kroky. Pozoroval, jak vteřinová ručička na stolních hodinách odměřuje do nenávratna dvacet pět let jejich přátelství. Mosazná ručička tikla po dvanácté. Copperfieldova ruka se sevřela na klice.

„Cope?“

Copperfield se zastavil, příliš hrdý, aby prosil o svolení.

„Když Arthur zmizel a já byl obviněn z jeho vraždy, ani jednou ses mě nezeptal, jestli jsem vinen. Proč?“

„Byl jsi můj přítel. Domníval jsem se, že jestli jsi ho zabil, měl jsi k tomu zatraceně dobrý důvod.“ Cop k němu vrhl jen stín svého rozzářeného úsměvu. „Stejně jsem toho hajzlíka nikdy neměl rád.“

Zavřel za sebou dveře a nechal Tristana o samotě pozorovat, jak odplouvají nekonečné minuty jeho svatební noci.

Obloha vrhala na okenní skla inkoustově temnou spršku deště. Hrom rachotil kolem Toweru jak hluboké vrčení nějaké šelmy, která se chce

vdrásat do lidské duše. Tristan stál ve ztemnělé kanceláři, obdivoval nezemský chaos bouře a popíjel skotskou rovnou z láhve.

Myslel si, že whisky uhasí plameny v jeho hlavě. Ale zdálo se, že je naopak přiživuje a vysílaje do stále větší výšky, takže zhoubný praskot v uších hrozil pohltit veškerou jeho vůli, svědomí, ba dokonce i jeho zdravý rozum.

Hodiny na stole ukazovaly jedenáct hodin a čtyřicet pět minut. Za dalších patnáct minut skončí jeho svatební noc. Patnáct minut se satanem, pobodávajícím ho ostruhami. Patnáct minut nasávání kouře a síry do jeho zmučených plic. Patnáct minut, které mohou trvat po celý zbytek jeho ubohého, osamělého života.

Šlehnutí blesku ho oslepilo, ale nevymazalo představu v Tristanově hlavě. Představu zkroušené, zničené Ariany s očima potemnělýma zoufalstvím a bezmocně svěšenými rameny. Polkl štiplavý doušek alkoholu a potlačil v sobě lítost stejně, jako potlačoval silnou touhu po ní.

Odvážila se na něho dívat, jako kdyby jí zlomil srdce. Odvážila se mu vnuknout pocit, jako by to byl on, kdo podvedl a zradil.

Jedenáct padesát.

Další blesk, tentokrát ještě zářivější než předchozí, ukázal Tristanovi, co by se mohlo právě dít, kdyby se to všechno nezkazilo - on a jeho nevěsta by leželi schouleni pod přikrývkami obrovské mosazné postele v novomanželském apartmá hotelu Carlyle. Úplně viděl, jak se Arianiny šťavnaté rty rozevírají, aby z jeho prstů přijaly čerstvou jahodu namočenou v šampaňském, tváře stále zrůžovělé hřejivými, sladkými dozvuky jejich milování. Tristan se prudce odvrátil od okna, aby zahnal představu, vyvolanou výbušnou směsicí touhy a žádostivosti.

Jedenáct padesát pět.

Ariana ho stála všechno. Jeho lidskost. Jeho hrdost. Jeho nej-lepšího

přítele. Nenechala mu nic, než do běla rozžhavené bušení jeho touhy.

Jedenáct padesát devět.

Tristanova pěst smetla hodiny ze stolu dříve, než mohly odzvonit

půlnoc.

*

Sven zamkl výtah do nástavby ve třináctém poschodí, přesně jak mu jeho představený nařídil, ale Tristanovi stačilo použít aktivační kód, aby kabina vyrazila vzhůru.

Tristan si představoval svou nevěstu. Viděl její bílou pokožku na černém saténovém prostěradle, její vláčné údy rozhozené v nevinné nevědomosti spánku. Vklouzne do ložnice mezi jednotlivými blesky a něžně přikryje její ústa vlastními. Nemá možnost zjistit, jestli jeho objetí uvítá nebo odmítne, a také si nemůže žádným způsobem ověřit, jestli na tom jeho otupělému svědomí vůbec záleží.

Zvonění přijíždějícího výtahu přehlušilo mohutné dunění hromu. Tristan, vedený nejasnými stíny, překročil hromádku saténu na podlaze. Teprve pak si uvědomil, že to jsou Arianiny svatební šaty, odhozené jak použitý kostým, kterým vlastně také byly.

Na okamžik se zastavil a sevřel drahou látku v ruce. Hrdlo mu sevřela výrazná vůně pomerančovníkových květů a hřebíčku. Nikdy netoužil po ničem tak zoufale jako nyní po své ženě. Dokonce ani po pomstě ne.

Nechal šaty znovu klesnout k zemi a zamířil ke dveřím do ložnice. Tiše je otevřel. Na prchavý okamžik tam jen stál ve tmě a představoval si, že slyší její slabý dech a ozvěnu žalostného povzdechu.

Blesk protnul oblohu a pokoj ozářilo světlo. Postel byla prázdná. Přikrývky netknuty.

Tristan se rozběhl nástavbou a netrvalo mu ani deset sekund, než pootevíral všechny dveře, rozsvítil všechna světla, dokud celý byt nebyl jasně ozářený. Podíval se pod postel, pak se rozběhl do šatny a téměř rozbil dveře pěstí, když se neotevřely na první pokus.

Zakopával o stojany směšně drahých kožených bot a strhl všechna ramínka s Arianinými šaty. Prohledal každý kout, každou polici a dokonce každou škvíru dostatečně širokou, aby ukryla ženu tak drobnou, jako byla Ariana. Když se jeho hledání ukázalo jako marné, zoufale se otáčel uprostřed obrovské šatny s děsivou tíhou na prsou.

Jeho zrak se zachytil na polici vysoko u stropu. Postavil se na špičky a vytáhl se co nejvýš, i když instinkt mu předem říkal, co najde.

Nic.

Vy klopýtal ze šatny a přemýšlel, jak se mohl tak strašlivě mýlit. Uvažoval, jestli Ariana pokrčila nos nebo si zkřížila paže na prsou a jediným mrknutím zmizela z tohoto ubohého života.

Když procházel obývacím pokojem, jeho otupělé motání mu ukázalo, co předtím v šíleném letu přehlédl - falešný panel opřený o zeď jak kus chybějící skládačky. Zdálo se, že Ariana odešla z jeho života mnohem obvyklejším způsobem než je oblet na koštěti -tajným průchodem se dostala na střechu a rychlovýtahem sjela na ulici.

Sven, vzpomněl si Tristan a nevěřícně zakroutil hlavou. Kdo by si pomyslel, že ten klidný, omezený Sven bude mít kuráž udělat něco, co nedokázal ani Copperfield? Postavit se přání svého šéfa a pustit Arianu na svobodu.

Otvorem přilétl závan větru vonící deštěm a zvedl útržek papíru z kávového stolku. Tristan si nejdříve myslel, že Ariana mu nechala vzkaz. Sbohem, vyděrači, nebo nějaké z těch sentimentální rozloučení, napsaných na zadní stranu jejich svatebního ubrousku rtěnkou s broskvovou příchutí.

Ale bližší prozkoumání odhalilo, že mu nenechala žádnou poznámku.

Nechala mu poselství.

Šek na milion dolarů Tristanovi dokázal, že ať Ariana utekla kamkoliv, rozhodně neskončila v posteli Arthura Finche v nějakém luxusním hotelu a že se tam nechechtá manželově důvěřivosti. Šek už nebyl čistý a neporušený, ale opotřebovaný a pomačkaný, jako by neměl pro jeho dočasného vlastníka žádný význam. Arogantně rozmáchlý Tristanův podpis byl rozmazán slzami.

Tristan klesl na kolena a mačkal šek v hrsti. Byl by tak nejspíš zůstal až do prvního výročí svatby, kdyby ho něco netrklo do stehna.

Slepě sáhl dolů a setkal se s okouzlující hebkostí kočičího kožíšku.

Neodbytné stvořeníčko mu skouslo palec.

Tristan odstranil jeho jemné zoubky dřív, než se mu spustila krev. Sevřel kotě do dlaní a zvedl ho k očím.

„Ty jsi byl jejím oblíbencem, Lucifere,“ poznamenal hořce. „Očekávalo se od tebe, že se o ni postaráš.“

Kotě odpovědělo prostým zamňoukáním, které znělo podezřele podobně jako: Ani nápad, chlape. To byla tvoje starost.

„No dobře, přepískl jsem to,“ přiznal se Tristan.

Vstal a přitiskl si kotě k hrudi. Přistoupil k oknu a zahleděl se na rozlehlé a deštěm smáčené město. Někde tam venku uprostřed potulujících se bezdomovců, pouličních gangů a vyjících sirén byla Ariana. Strašlivě bezbranná. Bez své magie. Bez své kočky. Bez něho.

A on musí nabídnout to, co mu ještě zůstalo z ničemné duše, aby ji nalezl.

„Jak tě mohlo napadnout nechat ji jít samotnou? Copak jsi se úplně zbláznil?“ Tristan popadl obrovského Nora za límec pyžama, vytáhl ho z postele a přitiskl ho na nejbližší zeď.

Tristanovi trvalo přes patnáct hodin, než našel Svena v nájemním domě v TriBeCe. Patnáct hodin prolézání městskými ulicemi v ledovém mrholení a strkání vytištěného letáčku se svatebním portrétem Ariany před tváře všech kolemjdoucích - tváře opilců, tváře bílé, černé, soucitné, podezíravé, lhostejné, vystrašené, nepřátelské. Přilákal na sebe obvyklý díl pozornosti různých gaunerů - nezletilců s dětskými tvářemi, špičatými nosy a automatickými zbraněmi, které tvořily boule pod jejich koženými vestami; mrzutých veteránů v maskáčích s prázdnýma očima bez života a pažema plnýma stop po injekčních stříkačkách. Sledovali ho vždycky několik bloků a vzájemně na něho upozorňovali jeden druhého nebo své neviditelné démony. Okukovali jeho drahý plášť a kožené boty. Ale něco v jeho neoholené tváři, něco krutého a poněkud šíleného je odhánělo, aby si raději našli snadnější kořist.

Ariana byla ztracena už téměř čtyřiadvacet hodin.

První tři hodiny strávil Tristan u telefonu a tahal z postele každého policejního kapitána nebo místního radního, který ho kdy požádal o sponzorování nějakého charitativního plesu. Nedbal na rozespalé brblání jejich manželek, nevšímal si jejich nepřesvědčivých slov lítosti, kterými marně potlačovali radost ze zjištění, že milionářské eso z Páté Avenue někam zašantročilo svou nevěstu. Jediné, co z nich dostal, byl příslib, že zvednou telefon a vytáhnou své bručící podřízené z jejich teplých, útulných postelí, aby se vydali Arianu hledat.

Od tří do pěti hodin ráno Tristan využil všechny své pozoruhodné organizační schopnosti. Zavolal většině zaměstnanců a slíbil jim trojnásobnou mzdu za práci v neděli. Pomohl jim sestavit a rozmnožit sto tisíc letáčků a Arianinou podobou. S každým vynořením čerstvé várky letáků, které stroj vychrlil, znovu četl výsměšná slova: Odměna za bezpečný návrat Ariany Lennoxové-jeden milion dolarů.

Ale i když si byl jist, že jedna polovina oddaných zaměstnanců sytí

město letáčky a druhá polovina obsadila telefonní přístroje v Toweru, i když

věděl, že celá armáda nejlepších policistů z New Yorku pročesává městské ulice, a dokonce i po zjištění, že nikdo odpovídající Arianinu popisu nebyl přijat do žádné z místních nemocnic a že ubohá uškrcená brunetka, která ležela na studené desce v městské márnici, byla manželkou nebo dcerou někoho jiného, stále mu to nestačilo. A tak za soumraku, když štiplavý severní vítr hrozil, že promění déšť ve sněžení, vyhrnul si Tristan límec pláště a vyrazil z Toweru poprvé po sedmi letech pěšky a bez ochranky.

O patnáct hodin později vyháněl svého tělesného strážce z ložnice plné ohromující sbírky kašmíru a pestře potištěného kartounu. „Tys ji pustil jen tak? Nenabídls jí doprovod? Ochranu? Jaks mohl udělat něco tak nerozumného?“

Sven ochable visel v šéfově sevření, příliš omámený a rozlítostněný, než aby se vzmohl na pořádný protest. „Nedovolila mi jít s ní. Řekla, že by mě to stálo práci a obávala se, že byste mě poslal do vězení, pokud byste nás přistihl pohromadě.“ Zahanbeně svěsil hlavu. „Nechtěl jsem přijít o svou zelenou kartu.“

Tristan ho pustil a polkl kletbu. „Kdybych se nechoval jako blbec, možná by se nic z toho nestalo.“ Hořce se zasmál. „Ale v tom jsem zatraceně dobrý, jak víš. Mám celoživotní praxi.“

Přecházel malou místností a každým krokem v něm narůstal pocit klaustrofobie. Když unavenýma očima zahlédl lesklou zbraň na prádelníku, bylo mu jasné, co hledá. Tristan vytáhl pistoli z koženého pouzdra a Sven vymrštil ruce nahoru. Očividně si myslel, že je to jeho konec.

Ale Tristan jen zkontroloval, jestli je zásobník plný, a zasunul si zbraň za opasek kalhot. „Ty půjdeš dolů na East Side. Já jdu na sever. Možná vyhledala útočiště někde v parku.“

„Pane?“ zavolal Sven roztřeseně, když Tristan zamířil ke dveřím. „To jako můžu jít? Vy mi nedáváte padáka?“

„Nedávám ti padáka. Můžeš jít!“ vyštěkl Tristan. „A hlavně se dej do práce!“ Sven se jen poškrábal na hlavě a snažil se pochopit divoký zvrat událostí. Tristan se prudce otočil. „Ještě jedna věc, Nordgarde.“

„Ano, pane?“

Tristanův úsměv byl téměř smířlivý. „Až se příště budeš stěhovat, buď tak laskav a doplň změnu adresy do své osobní složky, ano?“

Tristan už byl skoro ze dveří, když se mu doneslo k uším Svenovo zamumlání: „Ano, pane.“

Ariana se s počátkem noci vyškrabala zpod zvadlého keře hortenzie. Zjistila, že jí zmrzly vlasy a studené mrholení se proměnilo ve sněžení. Ačkoliv vířící vločky byly mnohem lepší než déšť, ostrý vítr se jí prořezával chatrnými šaty. Promnula si oči, otupělá celodenním spánkem. Raději by se prospala už v noci, ale kdykoliv našla pohodlnou lavičku a

usnula, už do ní šťouchal nějaký uniformovaný muž holí a přikazoval jí, aby zmizela.

Po útěku z Toweru a potulování se městskými ulicemi, což jí připadalo jako celá věčnost, objevila Ariana tento romantický úkryt. Bála se, že bude vypadat hrozně podezřele v oškubaných šatech a s rozcuchanými vlasy, ale pohybovalo se tu mnoho lidí, kteří se jí podobali. Ztracené duše se bez cíle potulovaly temnými pěšinkami, někteří klopýtali a mumlali si něco pod nosem, jiní tlačili vozíky naplněné veškerým skrovným majetkem. Jeden starý muž, skrčený pod promočenou přikrývkou, na ni vrhl tak žalostný pohled, že poklekla a vtiskla mu do roztřesené ruky svazek zelených bankovek, které jí dal Sven.

Nějaký instinkt Arianě říkal, že se ze strany těchto spřízněných duší nemusí ničeho obávat. Oni stejně jako ona byli zrazeni a opuštěni těmi, jimž plně věřili.

Bála se ale takových, kteří ji ze tmy pozorovali ostře se lesknoucíma očima lovců. Takových, kteří se schovávali ve stínu a pohnuli se jen tehdy, když se pohybovala i ona, dokud se neobjevil nějaký další nevrlý strážník a nedonutil je prchat do úkrytu, čímž se z lovců stala kořist. To právě oni zahnali Arianu pod keř hortenzie a přinutili ji zahrabat se do spadaného listí jak nějaké malé, vystrašené zvířátko, dokud se spánek nezmocnil jejího vyčerpaného těla.

Když se vynořila ze svého hnízda, chtěla se protáhnout, ale nestačila si rozhýbat ztuhlé klouby. Zvuk koňských kopyt, tak žalostně nevhodný v tak uspěchaném století, jí zrychlil bušení srdce. Málem nestačila uskočit z cesty, když kolem ní procválal policista na koni.

Hleděla za ním a napadlo ji, že je to možná ten, který ji představil své milované Bathshebě.

Strážník prudce potáhl za otěže a otočil vzepjatého koně. Ukázal prstem v černé rukavici přímo na ni a vykřikl: „Hej, ty tam! Zůstaň stát!“

Pod přilbou byl jen další cizí člověk, nijak se nelišící od ostatních, kteří ji rušili během noci. Jelikož už stála, rychle se otočila a utíkala. Hledala úkryt pod vysokými stromy. Objímala se pažema těsně kolem těla a utíkala po nejbližší cestičce, plna strachu ze stínů a toužící po pozemském přepychu světla a lidí.

Netrvalo jí dlouho a vynořila se na další rušné ulici. Lidé kolem ní spěchali, vráželi do ní a odstrkovali ji, jako kdyby byla neviditelná. Límce těžkých vlněných kabátů měli vyhrnuty proti palčivým bodancům sněhu. Vůbec se nepodobali lidem v parku. Očividně měli někde teplé a suché místo, kam mohli jít.

Jejich hrubost a apatie Arianu rozčilovala. Když kráčela ulicemi zavěšena do Tristanovy paže, bylo to, jako by před ně oba stavěl neviditelný

ochranný štít a nutil ostatní, aby se drželi ve zdvořilém odstupu, jinak pocítí následky.

Ale nyní byl ten magický štít stažen, připomněla si s hořkostí, a čím dřív se s jeho ztrátou smíří, tím to bude pro ni lepší.

Do nosu jí vnikla vůně pečeného masa. Arianino chřípí se zachvělo a ústa se jí naplnila slinami. Dosud si vůbec neuvědomila, jak je hladová.

Nechala se vést utěšenou vůní až k jejímu zdroji. Tam jí však srdce pokleslo, když nějaký muž vystrčil hlavu z okénka velkého stříbrného vozu a zařval: „Hot dogy! Kupte si, jsou čerstvé!“

Pozorovala tučné párky, z nichž se kouřilo, zatímco prázdný žaludek se dohadoval s jejími smysly. Poprvé pochopila, proč právě chudobní lidé považovali psy za takovou lahůdku. Možná bylo dobře, že nechala Lucifera v bezpečí nástavby.

Ariana se postavila na špičky a nakoukla do vozu. „Promiňte mi, pane. Mohla bych…“ nedokázala úplně potlačit drobné zachvění, „… dostat párek?“

Tuk odkapával z párku, když jím muž praštil na rozkrojený rohlík.

„Bude to tři padesát.“

Ariana na něho jen nechápavě hleděla.

Muž se vyklonil z okénka. Prohlédl si její oškubané šaty a ochozené střevíce služky, v nichž šla kdysi k Bloomingdalům, a zlostně řekl: „Je mi z vás ze všech zle. Už tak dostatečně podporuji vaši povalečskou generaci ze svých obrovských daní a vy mě ještě znervózňujete žebráním o jídlo. Sakra, vždyť vy možná dostáváte od té podvodnické vlády větší podporu na živobytí, než kolik si já vydělám poctivou prací.“

Ariana začala ustupovat. Nebyla si jista, čím toho člověka urazila, ale jeho kvetoucí tvář nabírala nebezpečně karmínovou barvu.

„Zmiz!“ řval. „Táhni do pekla! A až tam budeš, tak se dej do práce!“ Ukončil svou tirádu zabouchnutím okna. Přešel do přední části vozu a vyrazil s tak mohutným protáčením motoru, až Arianu málem otrávily modré výfukové plyny.

„Hlupák!“ prohlásila, když se konečně zase nadechla. „Neměl by se motat kolem a nabízet neznámým lidem párky, když je tak lakomý a nechce je rozdávat.“

S žalostně svěšenou promoklou sukní se otočila opačným směrem a pochodovala po chodníku. Každým krokem vzrůstal i její hněv. Hlad jí ještě víc zhoršoval náladu a než si to stačila uvědomit, pořádně se rozkurážila. A v tom okamžiku učinila zajímavý objev.

Dokud se zabývala jen sebelítostnými pocity, třásla se stále víc. Sotva se však rozzlobila na zbytek světa, zahřála se. Tváře jí žhnuly horkem, prsty pálily příjemným teplem. Brouzdala se stále hlubší sněhovou pokrývkou a proklínala prodejce hot dogů, reverenda Linneta, Wita Lizeho, anonymního

otce a všechny další nespolehlivé lidi, kteří se vůbec kdy narodili. Došla k závěru, že je všechny nenávidí. Ale ze všeho nejvíc nenáviděla svého manžela. Nenáviděla ho tak, až ztratila rytmus kroků a málem upadla.

Zakrátko zjistila další výhodu svého stoupajícího hněvu. Pokud dupala a mumlala si sama pro sebe s tváří zkřivenou do zlostného úšklebku, lidé ji začali zeširoka obcházet. Někteří dokonce raději přešli na druhou stranu ulice, aby se jí vyhnuli. Jejich zbabělost jí skýtala divokou satisfakci.

Přešla tímto způsobem kolem několika bloků. Byla tak zaujata naléhavými myšlenkami, že si vůbec nevšimla houstnoucího davu lidí, ojedinělé střelby, neustálého kvílení sirén, ani faktu, že většina pouličních svítilen podél úzké ulice nesvítí nebo je rozbita. Ale rozhodně si nemohla nepovšimnout basového bušení hudby, které jí zraňovalo uši. Zamračeně se zastavila. Alespoň se domnívala, že jde o hudbu. Nebyla v tom žádná melodie, jen neustálé bušení, tak hluboké a důrazné, až se jí chvěly podrážky střevíců.

Hudba pronikala ze slabě osvětleného průčelí obchodu se zatemněnými okny a zářícím štítem s nápisem Woodrow’s. Nebylo to exotické bubnování, které ji lákalo dovnitř, ale neodolatelný příslib tepla a bezpečí. A také nezaměnitelná vůně pečeného vepřového. Žádný párek, žádný pes, ale vepřové. S představou kouřící kančí hlavy se šťavnatým červeným jablkem v rypáku strčila Ariana do létacích dveří.

Nemohla tušit, jakým dojmem působí. Stála uprostřed sněhového víru jak alabastrová socha nějaké královny voodoo, vlasy zmrzlé do děsivých ledových kadeří, které by jí mohla každá čarodějnice jen závidět.

Čísi prst stiskl tlačítko na hranaté černé skříni. Hudba se zastavila a všichni v zakouřené místnosti se otočili a zírali na ni.

Světlo bylo tak nejasné, že Arianě trvalo skoro minutu, než mrkáním zjistila, že všechny tváře, které na ni hledí s vyplašenou směsicí nevěřícnosti a nepřátelství, mají různé odstíny hnědé barvy.

Když Tristan s pistolí v ruce vtrhl rozviklanými dveřmi do harlemského klubu, určitě nečekal, že tam uvidí svou manželku, jak sedí vedle černošského mladíka a vyťukává na starém rozladěném piánu uširvoucí melodii. Ve druhé ruce držela něco, co se podobalo pozůstatkům opečeného žebra.

Jejich oči se setkaly v krátkém, prudkém pohledu, a pak se Ariana opět ponořila do falešných akordů. Pranic ji nezajímalo, že riskoval zdraví i život, když se odvážil vstoupit do Harlemu a zachránit ji před bůhvíjak strašlivým osudem.

Když se vytáhlý mladík zvedl z lavičky, Tristan se jen tak tak dokázal udržet, aby nezasténal. Černochovo příliš velké sportovní sako v barvě khaki oznamovalo příslušnost k jednomu z nejhroznějších newyorských pouličních gangů. Po boku mu stanuli dva kolegové a založili si paže na vychrtlých hrudnících ve vyčkávací póze, zatímco další pozorovali Tristana ze zakouřených stínů s očima lesklýma opatrností.

Inteligentní pohled jejich vůdce zalétl k Tristanově pistoli a pak zpět k obličeji nevítaného hosta. Povzdychl a zvrátil oči v sloup, jako by to bylo naprosto obvyklé, že do černošské putyky vpadne zazobaný běloch v botách od Bruna Magliho a plášti od Burberryho, dívá se jak bůh pomsty a v ruce třímá automatickou zbraň. Tristan, který očekával, že mu každou minutu tělem proletí kulka, nepřestával mířit na chlapíkovo srdce.

„Hej, kámo, neblbni,“ protáhl mladík klidným barytonem. „Nechceme tu žádné problémy.“

„Ani já nechci problémy. Chci jen svou ženu.“

Mladík vrhl překvapený pohled přes rameno. „To je tvůj pasák?“

„Ne,“ přiznala Ariana zakaboněně a olízla vepřové žebro. „To je můj manžel.“

Tristanovu náhlou úlevu z jejího nalezení zastínil příliv podráždění. Ačkoliv byla promoklá a ucouraná, stále vypadala odpočatě a sytě, což byly dvě hodnoty, kterých se mu za posledních šestatřicet hodin výrazně nedostávalo. Sotva se k jeho nosu dostala výrazná vůně pečeného masa, žaludek se mu začal bouřit na protest proti takové do nebe volající nespravedlnosti. Jen s úsilím se mu dařilo držet přesně namířenou zbraň.

Druhou rukou si přejel po vyčerpané tváři. Měl takový hlad, že by snědl celého vepře. Za syrová.

„Ariano,“ zasípal. „Rád bych tě teď odvedl domů.“

Vytáhlý mladík vkročil mezi ně. „Nehádejte se s dámou, člověče. Nemusí jít nikam, kam nechce.“ Další ustaraný pohled ke krásné dámě.

„Není to polda, že ne, kotě?“

Tristan zadržel dech s vědomím, že pokud Ariana špatně porozumí otázce a odpoví ano, pak se zřejmě stane velmi bohatou vdovou. Osamělý policista v této zvláštní části Harlemu byl mrtvý policista.

Dokončila okusování posledního žebra a odhodila kost přes rameno.

„Ne. Je to jen bezcitný darebák.“

Tristan nemohl toto prohlášení zpochybnit. Když její oblíbenec vytáhl zpod saka Uzi a namířil mu na hlavu, Tristan pochopil, proč ten sebejistý mladík nevypadal jeho pistolí nijak zastrašen. „Chceš, abych ho zastřelil?“

Ariana si olizovala stékající šťávu z prstů. Zdálo se, že nabídku zvažuje.

Nakonec svraštila obočí a zkroušeně se ušklíbla. „Ani ne.“

Mladík pokrčil rameny a vsunul Uzi zpět pod sako. Tristan to pochopil jako pokyn, aby i on spustil ruku se zbraní. „Prosím, Ariano. Pojď se mnou.“

Vstala z lavice. Její tmavé oči odrážely divokou změť citů -touhy, lítosti, ostražitosti. „Kam mě chceš odvést? Do vězení?“

Tentokrát se vynořily zbraně v rukou všech přítomných v místnosti. Mladík se tvářil poněkud rozdurděně. „Říkalas, že není polda.“

Ariana odsunula hlaveň jeho Uzi stranou s viditelnou nechutí. „Není.

Nechce strčit do vězení nikoho z vás. Jenom mě.“

Tristan ignoroval působivý arzenál zbraní a natáhl ke své ženě ruku.

„Chci tě vzít domů.“

Ariana k němu udělala jeden váhavý krok, pak další. Než si to mohla rozmyslet, Tristan rychle svlékl plášť a přehodil jí ho přes ramena. V tu chvíli si „uvědomil, že její šaty a vlasy vlastně nejsou jen vlhké. Byly dočista promočené.

„Starej se o ni, jo?“ zavrčel mladík. „Je trochu…“ Poklepal si na spánek univerzálním gestem, které označuje blázna, a pak se zeširoka usmál. V té chvíli vypadal ještě mladší než na sedmnáct, kolik mu nejspíš bylo. „Stačilo ještě pár lekcí na piáno a uměla zahrát ,Klaunův pláč’.“

Vděčný laskavému mladíkovi za mnohem víc než pouhé ne-ustřelení své hlavy, sáhl tristan do zadní kapsy, jen aby zjistil, že si zapomněl peněženku v Toweru. Podíval se na mladíkovy ošoupané kanady. „Jakou velikost botů nosíš?“

Mladík, zaskočený nečekanou otázkou, vykoktal: „Desítky.“

Tristan se sehnul, zul mokasíny a hodil je přes místnost. „Stály mě pět set dolarů. Jestli je nechceš nosit, můžeš je prodat. A jestli potřebuješ práci,

zajdi do Lennoxových podniků na Páté Avenue a ptej se na pana Lennoxe. Potřeboval bych někoho jako ty do naší ochranky.“ Zatrpkle se usmál.

„Nebo do právního oddělení.“

Objal Arianu jednou rukou a vedl ji ke dveřím. Otočila k němu dychtivou tvář. „Věděl jsi, že všichni ti okouzlující černošští mladíci jsou svobodní lidé? Není zvláštní, že se nestali otroky?“

Tristan zamrkal a zrychlil kroky, ale členové gangu se jen rozesmáli,

očividně víc pobaveni než uraženi jejím politicky nekorektním prohlášením.

Jakmile byli venku, popadl Tristan Arianu za ruku a začal utíkat.

Běželi tak asi tucet bloků. Mokrý sníh křupal pod Tristanovými ponožkami, než chytili taxi s cikánským řidičem, dost odvážným,

nebo spíše natolik hloupým, aby křižoval harlemskými uličkami po setmění.

Tristanovo majetnické držení Ariany nepovolovalo, ani když se usadili na zadním sedadle, ze kterého vylézalo víc pěnového molitanu, než kolik ho bylo uvnitř čalounění. Tristan si stáhl ponožky a podupával zmrzlými chodidly, aby je zahřál. Pak si přitáhl Arianu přes její protesty těsněji k sobě.

Ariana si jen nerada připustila, že cítí vděčnost k paži, která ji poutala k Tristanovu svůdnému teplu. Ačkoliv obstarožní topení taxíku hučelo naplno, Arianě se stále srážela pára u úst. Prochlazení se jí vrátilo s takovou silou, že nedokázala ovládnout chvění celého těla. Tristan si ji přitiskl k sobě ještě těsněji a ona přijala to nevyslovené pozvání. Přitiskla tvář na jeho hruď ve svetru a ohřívala si ruce v jeho dlaních.

„Jak jsi m-mě n-našel?“ vyrážela slova mezi cvakáním zubů.

„Policista v parku tě poznal a říkal, že jsi mířila na sever. Pak už nebylo tak těžké tě vystopovat,“ dodal suše. „V Harlemu není mnoho puritánů.“

Ariana vrhla na Tristana pátravý pohled, ale jeho klidné rysy nic nevypovídaly.

Doprava v nedělní večer nebyla rušná, a tak dojeli před Tower během několika minut. Vrátný se rozběhl otevřít dveře taxíku s tváří chráněnou proti zimě hrubou šálou.

„Zaplaťte taxi,“ přikázal Tristan a tlačil Arianu před sebou do haly.

„Ano, pane! Jak si přejete!“ volal vrátný za nimi a posměšně zasalutoval. Nikdo kromě lhostejného taxikáře neviděl zlomyslné jiskřičky v jeho vybledlých modrých očích.

Ve chvíli, kdy se dostali do ložnice v nástavbě, změnilo se Arianino chvění v hluboký třes. Stihl ji příval kýchání. Tristan se snažil zachovat obvyklou pohotovost. Strhl plášť z Arianiných ramen a viděl, že promočené šaty sejí lepí na tělo jak ledový krunýř.

Pocítil zklamání. Nikdy tolik nelitoval, že jí není schopen poskytnout něco z banálního domácího pohodlí, které si sám tak úporně odmítal. K čemu teď jsou ta frivolní, přepychová hedvábná pyžama a saténové přikrývky, když má tělo promrzlé až na kost? Toužil zapnout Arianu do dlouhé flanelové noční košile, zabalit ji do hřejivé deky a ukolébat ke spánku v klíně před praskajícím ohněm v krbu.

Setřel si sněhové vločky z vlhkých vlasů a přecházel ložnicí. Hledal

nějaká řešení a kompromisy.

Ariana ho pozorovala shovívavým pohledem, který mu oznamoval, že nevyřešil zhola nic. Mezi nimi se stále tyčila zeď nedůvěry. Ale v tomto drahocenném okamžiku to Tristanovi bylo úplně jedno. Chtěl pouze, aby se Ariana přestala třást.

Náhle inspirován určitým nápadem, vběhl Tristan do koupelny a otočil oba kohoutky zapuštěné vířivé vany. Z proudu horké vody se kouřilo. V obavách, že ostré světlo by mohlo zraňovat Arianiny unavené oči, vyhrabal z prádelníku několik tlustých svíček, rozsvítil je a rozmístil po mramorovém okraji vany.

Když se vrátil do ložnice, Ariana zápasila s knoflíky na živůtku. Prsty měla příliš ztuhlé, než aby se jí to dařilo. Tristan odstrčil její ruce a ujal se tohoto úkolu sám. Stáhl jí mokrou látku z ramen, ale to už mu pevně stiskla drobnými dlaněmi ruce, protože by přišel na to, že nenosí podprsenku.

„Nemáš se čeho bát,“ řekl tiše a díval se jí do očí. „Jsem tvůj manžel.“ Jeho argument nezněl zrovna přesvědčivě, dokonce ani pro něho ne,

protože rozhodně neudělal nic, aby si podobné privilegium zasloužil. Přesto se Ariana dala obměkčit a dovolila mu pokračovat. Když konečně odepnul poslední z mnoha knoflíků a přetahoval jí šaty přes hlavu, třásly se ruce i jemu, jenže touhou.

Hleděl na její ničím neozdobené tělo. Nemusel mít velkou představivost, aby pochopil, že Ariana nepatří k jeho pozemské říši mobilních telefonů a faxů. S mokrými kadeřemi kolem tváře a očima planoucíma divokou hrdostí působila nadpozemsky krásně, oplývala krásou z jiného světa. Byla napůl čarodějka a napůl víla, druh okouzlující bytosti, jakou byste spíše očekávali na hřibovčm klobouku nebo jak se noří ze středu nějakého exotického květu a mléčná kůže jí září nektarem.

Tristan ztěžka polknul. Jeho dřívější hlad se proměnil v mnohem bytostnější touhu milovat se se svou nevěstou.

Ale Ariana se pořád ještě třásla. Nyní spíš hanbou než chladem.

Tristan ji objal a vedl do koupelny. Dovolil si přitom pouze krátké, provinilé zachvění z doteku jejího těla na svém, zatím oblečeném. Zkontroloval teplotu vody, než strčil Arianu do vany a zastavil proud přitékající vody.

Ariana se pomalu nořila do kouřící lázně. Její sténání z nevinné rozkoše se stupňovalo a Tristan cítil horký puls ve slabinách. Ariana smyslně mizela

centimetr po centimetru v horké lázni. Napřed ponořila pas, pak bujné tvary prsou, krémová ramena a nakonec i tmavou, rozcuchanou hlavu.

Tristana napadlo, že se možná bude muset pro ni potopit, a byl proto potěšen, když se opět vynořila a jak rozdováděný tuleň si vytřásla vodu z očí.

Vrhla na něho vděčný úsměv, který mu rozbušil srdce jak tympány. „Už jsem si myslela, že mi nikdy nebude teplo.“

Tristanovi nebylo teplo, tomu bylo přímo horko.

Ariana vyrazila spokojený povzdech a zaklonila hlavu se zavřenýma očima na okraj vany. Svíčky ji omývaly komíhavým jasem a vyzařovaly do vzduchu příjemnou jasmínovou vůni. Pára vyvolala kapky potu, které stékaly po Arianině dlouhé šíji jak perly, a zkroutila její vlasy do úpravných prstýnků. Voda šplouchala na světlé polokoule jejích prsů tak, jak to Tristan toužil dělat sám.

Když Ariana otevřela oči, svlékal si její manžel svetr.

Ariana dosud nikdy neviděla muže bez košile. Bez ohledu na to, jak byl den horký a jak to bylo nepříjemné, puritánského muže by nikdy nenapadlo svléknout si v její přítomnosti košili. Bylo by to posuzováno za stejně neslušné, jako chodit nahý po vesnické návsi.

Nemohla ani vřískat počestným rozhořčením, když sama skotačila v lázni jak necudná mořská panna. Ale myslela si, že je strašně nespravedlivé, když Tristanova bronzová ramena v ní vyvolávají rozbouřenější pocity než samotná nahota. Tristan určitě slyší každé divoké zabušení jejího srdce, každé udivené zastavení jejího dechu při pohledu na jemné zlaté chloupky, které zdobily jeho hrudník.

„Sladký Ježíši,“ mumlala v obavách, že kouřící pára nyní vystupuje z jejích planoucích lící.

Arianin ruměnec ještě vzrostl, když Tristanova ruka klesla ke knoflíku kalhot. Ariana odtrhla vyplašené oči a upřela je na jeho tvář. Tristan zachytil její pohled hluboce zamženýma očima, které vyzařovaly nevyslovenou výzvu, kterou slyšela z úst kněze jen o jeden den zpátky.

Promluv nyní neb navěky si podrž svůj klid.

Tristan stáhl zip a svlékl si vybledlé džíny. Ariana se málem zadusila vyděšeným zachraptěním, neřkuli panenským protestem, který jí unikl z vyprahlého hrdla. Její manžel byl obdařen tváří padlého anděla a tělem pohanského satyra. Její vyčerpání dodávalo celé scéně podobu snu - jednoho z těch ošklivých snů, kdy se probouzela zalita potem a rozechvělá rozkošnou předtuchou.

Jakmile Tristan vklouzl do vany, pevně sevřela oči a divoký příliv studuji donutil předstírat, že je ve vodě pořád sama.

Ale její fantazie nedokázala odolat vlhkému a horkému dotyku manželových rtů. Když otevřela oči, Tristan si ji přitáhl do kolébky nohou a otočil ji tak, že se mu opírala zády o prsa. Stihlé, pevné tvary jeho těla byly

pro ni zcela cizí, přesto dokonale splývaly s jejími měkkými křivkami. Voda je objala svou hřejivou náručí a Tristan se natáhl pro mýdlo se santalovou vůní.

Ariana očekávala, že bude za svůj útěk potrestána a ne obletována. Ale Tristan ji koupal jak milované dítě, okouzloval ji téměř cudnou něhou.

Téměř.

Oplachoval její prsa plnými dlaněmi vody, pak po nich a mezi nimi

přejížděl tvrdou, kluzkou kostkou mýdla, dokud jí neztuhly bradavky.

Nalil šampon do jejích vlasů a masíroval jí hlavu, až ji pálila, pak opláchl pěnu tak, že ji přinutil ulehnout na jeho tělo a plout v nadnášející vodě. Ariana by se mohla vznášet v tomto nebesky blaženém stavu celou věčnost, zejména když ji Tristan zlehka líbal nájemnou kůži na krku.

Potom ji jemně přinutil kleknout a umýval jí záda, břicho, stehna, hnětl všechny unavené svaly. Cítila, jak napětí z jejího těla odplouvá a zanechává ji příjemně odpočatou, ve stavu ochablé unylosti, naprosto svolnou k jeho dotekům.

Ariana odhodila vlasy dozadu se směsicí šoku a rozkoše, když jí vsunul změklou kostku mýdla do rozkroku a se stejnou něžnou opatrností omýval každý záhyb a dutinku. Omámena smyslnou rozkoší si téměř nevšimla, že se mýdlo zcela rozpustilo a Tristanovy ruce zahájily erotický tanec.

Dlaněmi jí zezadu přejel po namydlených bocích a pak jí zespodu stiskl prsa. Líbal ji v týle se zkušeností celých věků, mnul vztyčené bradavky mezi palcem a ukazováčkem, jemně na ně poklepával a tvrdě potahoval, až cítila každé laskání prstů hluboko ve svém lůně. Jeho přerušovaný dech se vystupňoval v supění. Ariana se prohnula do oblouku a zvedla hýždě v primitivním pozvání, jako by její tělo prosilo o něco, co mu mohl dát jen on. Ale místo aby Tristan využil výhody Arianiny narůstající potřeby, zabořil jí tvář do šíje a zašeptal: „Nespěchej, andílku. Nejsme v limuzíně a

máme celou noc.“

Otočila tvář k němu a slepě hledala. Odměnil ji horkým, vášnivým polibkem. „Má tahle vana rezervní nádrž?“ zamumlala Ariana.

Cítila jeho prostopášný úsměv na tváři. „Ne. Ale já ano.“

Nějak se mu podařilo vsunout svalnatá stehna mezi její, takže když je napřímil, narovnal tím i její nohy a vystavil Arianino pulsující jádro všem odstínům svých doteků. Použil ale jen prostředník jedné ruky, aby zapálil syrovou jiskru rozkoše, která se skrývala mezi jejím ochlupením, a otvor umístěný níže nechal rozbolavělý a nenaplněný.

Současně se stále rychlejším hlazením, které ji nutilo svíjet se touhou, snažila se Ariana jen s námahou nezapomenout, že jsou manželé. Celá tato smyslná hra byla naprosto legální a posvěcena samotným Bohem. Ale pořád se jí zdálo, že něco tak příjemného musí být určitě hřích.

„Ach, prosím,“ žadonila, chvějící se na hranici extáze. Téměř se rozvzlykala nahlas, když její prosba měla přesně opačný účinek. Tristanův prst zpomalil a šimral ji s úmyslnou ledabylostí.

„Jestli to udělám, dovolíš mi…?“ Přitiskl jí ústa k uchu a zašeptal návrh tak temný a provokativní, až se jí tváře rozpálily ruměncem.

Zmatená i vzrušená Ariana zakroutila hlavou ze strany na stranu, pak bezmocně přikývla. Zaslíbila by mu své srdce, duši, prvorozené dítě, jen aby přestal s tím ďábelským trýzněním.

Tristan ji znovu dovedl téměř až k vrcholu a opět prudce přerušil.

„Takže mohu…?“

Než stačil větu dokončit, vykřikla. „Ano! Ano! Ale myslím, že to fyzicky není možné.“

Potměšile se zachechtal: „Ach, skutečně? Jen počkej a uvidíš.“

Předklonil se přes ni a stiskl jednu z trysek. Teplá voda vířila kolem nich a Tristan přitlačil Arianu k jednomu z chrličů. Zalapala po dechu, když neviditelné jazyky vody začaly olizovat její vy-drážděné tělo. Než se mohla vzpamatovat, přitiskl se k ní Tristan zezadu a přinutil ji ochutnat všechny pamlsky rozkoše, které jí mohl dát.

Ariana už nemohla říci, kde končí voda a začínají Tristanovy prsty. Obojí ji s nádhernou dokonalostí laskalo a otevíralo jak květ, který nabízí svůj nektar. Svíjela se zadržovaným vzrušením a přemýšlela, jde-li právě o to, co se cítí při smilstvu s nějakým démonem. Dát se očarovat nějakou mocnou, neviditelnou bytostí, schopnou ukrást jediným nelidským polibkem její smrtelnou duši.

Ale Tristan nebyl žádný démon. Byl to čaroděj, který spřádal zaklínadlo nesnesitelné rozkoše. Když Arianino tělo začaly ničit první okouzlující záchvěvy, objal ji jednou paží kolem pasu a vnořil se do ní, aby zaplnil prázdnotu, o které ani netušila, že tam je-Ariana cítila velký tlak a bolest, ale ty přehlušila rozkoš tak palčivá, tak intenzivní, že smetla vše ostatní z cesty. Ariana se rytmicky pohybovala proti němu a vzdychala přiškrcenými vzlyky.

Tristan kolébal Arianu v náručí a tiskl ji k srdci, zatímco čekal, až se křehké tělo přizpůsobí jeho kruté invazi. Věděl, že možná dělá obrovskou chybu. Ariana nebyla ten typ ženy, která přichází se zásobou kondomů, a jeho příruční taška ležela v kanceláři o osmdesát dva pater níže. Ještě nikdy nebyl se ženou bez použití ochrany a odmítl myšlenku na přerušení tak nepopsatelně sladkého spojení. Kromě toho Ariana nebyla jen tak nějaká žena. Byla to jeho manželka. Což, jak doufal, omlouvalo nebo alespoň vy-světlovalo jeho tajemné a primární nutkání vylít do ní své sémě.

Když se ale s tichým zasténáním přitulila k němu, zapomněl nejen na toto zdůvodnění, ale i na své svědomí. Z hrdla se mu vydrala chraptivá odpověď, když přijal její nevyřčené pozvání a vnořil se ještě hlouběji do

těsné, hedvábné hlubiny, pak povytáhl a znovu přitlačil. Sotva se jich zmocnil tento starodávný rytmus, zapřel se Tristan pažema proti okrajům vany a nechal pulsující chrliče vody pracovat vlastním kouzlem na jejich spojených tělech. Arianin výkřik odevzdání přišel jen o vlas před tím, než jeho vlastní vyvrcholení zabouřilo jejich těly a uhranulo je svou syrovou a zázračnou silou.

Ani pak neustal s poskytováním láskyplné péče. Vynesl ji z vany a položil na huňatý koberec. Vybral si nejtlustší a nejnadýchanější ručník a třel jí kůži, dokud se neleskla. Ariana vzdychala, opilá malátností. Zdálo se, že voda odplavila všechen smutek, kterým trpěla, a zanechala místo něj jen rozkošnou vláčnost. Dokonce se zbavila i většiny svého studu. Jejich manželská nahota jí připadala přirozená a správná.

Když jí Tristan osušil záda a s nesmírnou pečlivostí otíral oblé křivky hýždí, zachichotala se. „Byli jsme v lázni tak dlouho, až by si člověk myslel, že budeme scvrklí jak sušené švestky.“

Ale když se otočila, škodolibý manželův úsměv jí sděloval, že to rozhodně není jejich případ. Spustila pohled níž a pak si zoufale přála, aby tak neučinila, protože se jí vrátil s téměř slyšitelným zabušením stud.

„Ach, bože!“ prohlásila. „Ty tedy vůbec nejsi scvrklý!“

Když vzal další suchý ručník, Ariana si myslela, že se chce zahalit. Ale Tristan ho rozprostřel na koberec jako prostěradlo z růžových okvětních lístků.

„Lehni si,“ přikázal jí a v očích mu blikaly jiskřičky smíchu.

Ariana ucouvla. „Ne, Tristane. Nevím, jakou hanebnost tu při-pravuješ…“

„Slíbilas,“ připomněl jí a smyslná ústa prozrazovala náznak trucu.

Ariana se zamračila. „Skutečně?“ Vážně přikývl.

Ariana sebrala veškerý zmámený rozum, aby nalezla nějaký záchytný bod. Nakonec si vzpomněla na okamžik slabosti, kdy ho prosila, aby ji zbavil trýzně. „Ach!“ vykřikla. „Myslel jsi snad…?“

Myslel.

Zpočátku se Ariana domnívala, že na provokativních polibcích, kterými zahrnoval její prsa a břicho, není nic nemravného. Ale to bylo ještě předtím, než jí rukama jemně roztáhl nohy, než rozcuchaná zlatovlasá hlava zmizela mezi jejími stehny. Nevšímal si Arianina stydlivého sténání nesouhlasu a ďábelským jazykem ji dohnal k šílené rozkoši.

Když znovu ležela zhroucená, nasycená a bezezbytku mu vydaná na milost a nemilost, zvedl ji do náruče. Sevřela nohy kolem jeho beder a položila mu hlavu na rameno, když ji odnášel ne do postele, ale do sprchy.

Pod proudem vody se nekonečně dlouho líbali. Horká voda stékala po jejich propletených tělech a tvořila kolem nich oblaka páry.

Bylo to právě tam, v úkrytu za spuštěným závojem vodní mlhy, kdy Ariana našla odvahu vrátit něco z oslepující rozkoše, kterou jí Tristan tak nesobecky dal.

Otočila ho zády k sobě a přinutila opřít se dlaněmi o panel z mléčného skla. Zvedl podezíravě obočí, ale nebránil se. Protestovat začal teprve tehdy, když přitiskla nahá prsa na jeho záda, objala ho rukama a pomaličku mydlila každý kousek jeho nádherného těla. Dychtivé ruce velebily rozdíly mezi nimi, objevovaly, že jeho svalnatá stehna a lýtka jsou porostlá stejně jemnými chloupky jako hrudník a paže. Když jí mýdlo vyklouzlo z ruky a ona pokračovala prsty v plachých dotecích na té jeho části, která byla stále ztuhlá touhou po ní, zaklonil Tristan hlavu a sténal hrdelním mručením.

Bože, jak tohoto muže miluji, pomyslela si Ariana vášnivě. Udělala by pro něho cokoliv. Dovolila mu, aby si s ní dělal cokoliv.

Poháněna primárním nutkáním dokázat Tristanovi svou oddanost, pustila ho ze svého sevření a klesla před ním na kolena.

Tristan pozoroval, jak se Arianiny plné rty svírají kolem jeho mužství, a cítil, jak ho čirá erotická nádhera přivádí k šílenství z rozkoše. Vpletl prsty do jejích vlasů, ale dokázal snášet toto nádherné týrání jen na krátký okamžik věčnosti. Pak se neovládl a musel sevřít její hýždě do dlaní. Vzal si ji tvrdě a rychle, opřenou o stěnu sprchového koutu.

Když pominul poslední opojný, rozechvívající otřes, přitiskl si Arianu k sobě, jako by ji už nikdy nehodlal dovolit odejít, a chraptivě zašeptal: „Tak, drahoušku, tohle byla magie.“

Když Copperfield vtrhl druhý den ráno do ložnice, aniž by se obtěžoval klepáním, Tristan jen zamručel, převalil se na břicho a vrazil hlavu pod polštář. Ariana se vzpřímeně posadila a zarděla se až ke kořínkům vlasů. Pokusila se zakrýt se až k nosu, ale většina zmuchlané přikrývky byla naneštěstí omotána kolem štíhlých Tristanových boků, a tak sejí podařilo přikrýt si pouze nahá prsa.

„Dobré ráno, Ariano,“ zvolal vesele Cop, jako by ho její přítomnost či nahota ani trochu nepřekvapily.

„Dobré ráno,“ vypískla a nepřestávala tahat za přikrývku.

Copperfield strhl polštář z Tristanovy hlavy. „Vstávej, ospalče. Není čas válet se celý den v posteli.“

Z Tristanových očí bylo vidět pouze jedno, ale zíralo z krvavé hlubiny

přímo vražedně. „Co tady děláš? Nevyhodil jsem tě snad?“

„Ne. Já jsem dal výpověď.“

„Tak teď ti dávám padáka já.“ Znovu se chtěl zmocnit polštáře, ale Copperfield s bronzovou tváří zářící vzrušením mu ho vzal a schoval jej za záda.

„Potřebuji vás oba okamžitě v laboratoři. Myslím, že jsem objevil klíč, který prokáže Arianinu nevinu.“

Tato slova přiměla Tristana, aby se posadil. Vrhl na Arianu opatrný pohled, následkem čehož zčervenala ještě víc. Věděla, že během uplynulé noci její nevinnost dokázal - alespoň v jedné oblasti. i

Cop trhl hlavou ke koupelně. „Počkám na vás v obýváku, než se osprchujete.“

Teď se zardívali oba a rozpaky nevěděli, jak se vyhnout pohledu jeden na druhého.

„To nebude třeba,“ zavrčel Tristan. „Právě jsme tam byli.“

Vymotal se z přikrývky, přehodil nohy přes pelest a zamířil k šatně. Nahotou připomínající Michelangelova Davida se necítil nijak nezahanben. Ariana si přetáhla přikrývku přes hlavu.

Cop se naklonil k její zhroucené postavě. „Musím vás varovat. Je strašně ubručený, než si dá v kanceláři první šálek kávy.“

Vnitřní svatyně Tristanovy laboratoře vypadala tak, jak si ji Ariana pamatovala. Bílá. Sterilní. Opuštěná. S hořkostí zaznamenala, že díru, kterou vypálila v podlaze svým amatérským bleskem, už opravili.

Cop nejdříve vrazil Tristanovi do ruky šálek kávy, a pak jej i s Arianou dostrkal k dlouhému pultu, připomínajícímu provizorně sestavený konferenční stůl. Arianu příliš nepřekvapilo, když spatřila Svena, jak obdivné pozoruje svůj odraz v zářivě lesklé stolní desce.

Tristan se na něho zamračil. „Nedal jsem ti padáka?“

Sven se vymrštil do pozoru a uhladil si hedvábné vlasy. „Chtěl jste, pane, ale pak jste si to rozmyslel.“

„To rád slyším, jinak bych tě musel znovu přijmout.“

Ariana se posadila a položila si spící kotě do klína. Tristan upíjel kávu, zatímco Cop přecházel kolem pultu, viditelně příliš rozrušen, než aby dokázal zůstat stát. Právě projev jeho nervózního neklidu v Arianě vyvolal podezření, že v uplynulých čtyřiceti osmi hodinách zřejmě spal ještě méně než ona s Tristanem.

„Když jsem se minulý večer vrátil do své mansardy,“ řekl Cop, „nemohl jsem se soustředit ani spát. Tak jsem se vrátil do Toweru a přinutil Montgomeryho, aby mi předložil výsledky svých pokusů s amuletem.“

Tristan se napil kávy. „Přesně kvůli tomu jsem nařídil, abys odevzdal svůj identifikační odznak. Chtěl jsem přikázat Svenovi, aby tě vyhodil na ulici, ale ten byl příliš zaměstnán hrou na rytíře před mou uprchlou nevěstou.“

Všichni tři se na něho upřeně zahleděli. Tristan zmlkl a nasupeně zíral do šálku s kávou.

Copperfield hodil před Tristana tenkou složku. „Tady jsou Montgomeryho rozbory.“

Tristan složku otevřel a prohlížel si její obsah. Netrvalo to dlouho. Rozladěným výrazem dal najevo své zklamání. „Nic tu není. Karbonové zkoušky náhrdelníku i koštěte jsou neprůkazné. Moji výzkumníci v Massachusetts se museli probírat hromadou dokumentů nasbíraných za posledních tři sta let, většinou příliš křehkých pro lidské ruce. Nenašli absolutně nic, co by cokoliv…“ vrhl na Arianu opatrný pohled, „… dokazovalo.“

Cop se mu natáhl přes rameno a poklepal na dolní část stránky. „Kromě toho tady.“

Tristan četl: „Mikroprocesor byl obalen neidentifikovatelnou slitinou…“ Vrhl na Copperfielda bezmocný pohled. „No a co?“

„Gordon Montgomery prověřil chemické vzorce všech slitin, které lidstvo zná. Pokud se mu ji nepodařilo určit, pak to znamená, že dosud nebyla objevena.“

Tristan vstal a začal přecházet místností. Ariana byla každým okamžikem zmatenější. Poposedla na židli a vyloudila tak ze spícího Lucifera nespokojené zamňoukání.

„Takže chceš tvrdit, že tato slitina může pocházet jen z budoucnosti,“ poznamenal Tristan.

„Přesně tak! A jestliže mohl Arthur Finch putovat do budoucnosti, mohl také zamířit…“

„… do minulosti,“ dokončil za něho Tristan. Oba se otočili a hleděli na sebe.

Arianino srdce začalo zpívat nadějí, ale nedokázala odolat pokušení, aby jim nepřipomenula jednu teoretickou nepřesnost. „To však nevysvětluje, jak mohla má matka ukrást Arthurovi Finchovi Čaroděje už před dvaceti lety.“

Copperfield vztyčil prst, aby připoutal jejich pozornost. „Žádných dvacet let. Tři sta dvacet osm let. Použij svou představivost, Tristane. Možná ti trochu zrezivěla, ale vím, že jsi ji kdysi měl.“

Tristan klesl zpět do židle a mnul si neoholenou bradu.

Cop pokračoval: „Dejme tomu, že Arthur cestoval před deseti lety zpátky do roku šestnáct set šedesát devět. Pak přišel o Čaroděje, kterého si vzala nějaká naštvaná šlapka - promiňte, Ariano -místo zaplacení, a strávil dalších dvacet let jeho hledáním.“

„Skutečně by mu trvalo tak dlouho, než by tu ženu našel? Nebo její dítě?“ zapochyboval Tristan.

Cop přikývl. „Je to možné. Nesmíš zapomínat, že to bylo ještě před dobou masové komunikace. Nemohl prostě vylepit její obrázek na krabici s mlékem. A v době, kdy se setkali, nebyla žádnou známou dvorní dámou. Byla to obyčejná…“

„Děvka,“ doplnila ho klidně Ariana.

Cop zamrkal. „Upřímně pochybuji, že by Arthur chtěl na sebe

přitáhnout pozornost tím, že by o krádeži informoval místní úřady.“

Tristan souhlasně přikývl. Připouštěl tuto možnost a povzbudil tak Copa k pokračování.

„Dokonce i kdyby Arthur náhrdelník našel, neznamená to, že se musel vrátit do současnosti za dvacet let po svém zmizení. Mohl naprogramovat Čaroděje tak, aby ho dopravil znovu do roku devatenáct set osmdesát pět. Byl by o dvacet let starší, ale ty bys byl stále tím ostýchavým, důvěřivým hochem. Nebo také mohl putovat do roku devatenáct set šedesát tři a zabránit, aby ses vůbec narodil.“

Ariana se zachvěla. Tristan se naklonil přes stůl a vzal ji za ruku.

Copův pohled klouzal z jednoho na druhého. Jeho hlas ztratil ostří, jako by chtěl zmírnit dopad následujícího úderu. „Jestli Arthur trčel dvacet let v sedmnáctém století, tak jeho dcera měla dostatek času dosáhnout plnoletosti.“

Dcera.

To slovo obsahovalo chmurnou neodvolatelnost. Tristan držel Arianu dál za ruku, zatímco studoval její tvář, jako kdyby hledal sotva patrný náznak rysů starého přítele. Nebylo to příjemné. Ačkoliv se Ariana často bavila vymýšlením představ o svém otci, kterého nikdy nepoznala, vyhlídka, že by mohla být dcerou muže, kterým její manžel opovrhoval, v ní vyvolala pramálo radosti.

Tristan pustil její ruku a Arianino srdce bolestně poskočilo.

Podíval se na Copperfielda, pak na Svena. „Mohli byste nás omluvit?“ Oba muži tiše odešli a nechali je o samotě.

Ariana přerušila mlčení jako první. „Našel jsi rodinnou podobu? Jestli chceš, tak se mi můžeš podívat pod vlasy, jestli tam nemám rohy.“

Tristan se slabě usmál. „Kdybys schovávala rozdvojený ocas, myslím, že bych si toho v noci všiml.“ „Tím si nejsem jista.“

Jenom se na ni díval a v očích se mu zrcadlilo všechno, co se mezi nimi v zamlžené koupelně odehrálo.

Pohladila Lucifera po jemné srsti. Udržet si klidný hlas bylo dost obtížné. „Copperfield ale zapomněl na jednu očividnou věc. Jestli jsem Arthurova dcera, pak přece hrozí, že jsem s ním celou dobu ve spojení, ne?“

„A jsi?“

Ariana toužila, aby se Tristan smál, hlasitě se poškleboval tak směšné poznámce, a ne aby na ni upřeně hleděl a položil jí tu hloupou otázku, na kterou nikdy nebude znát odpověď.

Sklopila hlavu. Už nevěděla, jestli minulou noc šlo o lásku, pomstu nebo magii. kdyby ještě měla amulet, neznala žádné kouzlo, jež by Tristana přimělo, aby jí věřil, neovládala žádné zaklínadlo, které by vymazalo z jeho očí stín podezření. Jeho důvěra musí přijít sama. Nemůže ho o ni prosit.

Vzala Lucifera do náruče a vstala.

Tristanova tvář prozrazovala zmatenou úzkost, když se naklonil přes stůl a chytil ji za paži stiskem zhrublým zoufalstvím. „Potřebuji čas, Ariano. Můžeš mi poskytnout trochu času, abych si na tu myšlenku zvykl?“

Ariana se na něho usmála přes závoj slz. „Vezmi si času, kolik chceš.

Mám ho rozhodně víc, než mohu využít.“

Jemně se uvolnila z jeho sevření a vyklouzla z místnosti. Cítila, jak zmučený Tristanův pohled sleduje každý její pohyb.

Ariana se schoulila na pohovku. Prsty zabořila do měkkého Luciferova kožíšku a pozorovala, jak se obývacím pokojem plíží stíny soumraku. Salát, který jí Sven poslal zhruba před dvěma hodinami, stál nedotčen na konferenčním stolku.

Nikdy se necítila být víc vězněm, dokonce ani tehdy, když ji uvrhli do malé chatrče v Gloucesteru. Nedokázala vstoupit do ložnice s rozházenou

postelí, která stále voněla Tristanovou kolínskou a neuspěchaným kouzlem milování, kterému se věnovali ještě před svítáním. Pohled na koupelnu s rozházenými vlhkými ručníky na ni působil ještě tíživěji.

V mysli jí bodavě vířily kruté pochybnosti, které ji nesnesitelně mučily. Co když Tristan nepřijde? Co když je jeho nenávist k Arthuru Finchovi silnější než láska k ní? Co když se na ni nebude moci nikdy podívat, aniž by v jejím úsměvu neviděl ozvěnu Arthurova pošklebku? Možná se bojí strávit s ní zbytek života vrháním postranních pohledů a úvahami, kdy se mu vlastní žena rozhodne vrazit nůž do zad.

Věděla, že to pro něho není snadné. Nikdy nikomu naprosto nedůvěřoval, dokonce ani sám sobě ne. A ona od něho žádá, aby jí svěřil poklad tak drahocenný a křehký, který si uchovával od chvíle, kdy ho matka odložila na schodech sirotčince - své srdce.

Ariana automaticky sáhla po amuletu, jak to v těžkých chvílích vždycky dělávala. Ruka však sevřela jen vzduch. Smaragd byl pryč, ale jestli se něčemu za poslední týdny naučila, tak to bylo to, že svět překypuje magií.

Ne tou nadpřirozenou magií dětinských snů o džinech, kteří vyskakují z lahví a plní každé přání, nebo o opuštěných zvířatech proměňovaných polibky v prince, ale magií zrozenou z opravdové lásky a naděje zítřka, ze zdráhavého úsměvu muže, který se jen tak neusmívá.

Sklonila hlavu a pevně stiskla víčka. Její nynější přání bylo mnohem silněji než ta, která se jí honila hlavou v dětství. Už netoužila vykouzlit nějakého vznešeného prince, ale pouze jednoho muže i se všemi jeho chybami a přednostmi.

Svého manžela.

Výtah zazvonil. Ariana prudce zvedla hlavu a málem věřila, že je to vyzvánění nebeských zvonků. Se srdcem plným očekávání položila Lucifera na polštář a vyskočila.

Doběhla k výtahovým dveřím dřív, než se stačily otevřít. Chtěla, aby první, co Tristan spatří, byl její vřelý úsměv.

Stále ještě měla příjemný úsměv na rozechvělých rtech, když sejí k nohám svalilo bezvládné Svenovo tělo.

Tristan stál nehybně na nádvoří. Stál tam už delší dobu s rukama v kapsách a hleděl na mrazem ucpanou fontánu. Přesto nepociťoval zimu. Bylo tak ticho, až téměř slyšel padající sníh a zmlknutí každé vločky, která se snesla na hermelínový plášť, rozprostřený přes nádvoří. Vznešené ticho dodávalo opuštěné pohádkové zemi podobu hrobky, padlého ráje.

Chvíli byl lapen v osidlech nerozhodnosti, ale v příštím okamžiku se všechny jeho pochybnosti rozptýlily, všechny obavy se utišily. Jeho duch se vzpamatoval a poprvé za posledních deset dní se začal radostně vznášet.

Zbožňuje svou ženu. Ona zbožňuje jeho. Zbytek mohou vyřešit. Nezáleží na tom, jestli je Ariana časem putující puritánka nebo Drákulova dcera. Věděl jediné: zbytek života chce strávit dokazováním, že své ženě věří.

Napřímil ramena a setřásl z nich sníh. S úsměvem se rozhodl, že večer naloží Arianu do limuzíny, dá řidiči na zbytek týdne volno a sám ji odveze do Connecticutu. Objedná pokoj v nějaké venkovské hospodě a nabídne jí líbánky, jaké si zaslouží. Pokud roztaje sníh a útulná postel nebude představovat nepřekonatelné pokušení, mohou dokonce vyrazit na lov. Společně určitě naleznou nějaký kousek ráje, kde budou moci uskutečnit své sny.

Otočil se k řadě skleněných výtahů se zoufalou touhou setkat se se svou ženou.

Stál tam Cop a v ruce se zbělelými klouby prstů svíral bezšňůrový telefon. Tristanovi se při pohledu na přítelovu tvář bez krve sevřelo srdce.

Cop mu podával telefon: „Je to Wite Lize. Chce vyměnit Arianu za

Čaroděje.“

Na střeše Toweru, v devadesátém šestém patře nad nádvořím, číhal mnohem brutálnější svět - bez tiše padajícího sněhu či svěžího zimního vánku. Vichr tady byl řvoucím, bořícím drakem, který mrskal proti Toweru ocasem tak, až byste skoro přísahali, že se vám posunuje pod nohama.

Jakmile Tristan proběhl požárními dveřmi, okamžitě pochopil situaci. Peklo není místo naplněné vedrem. Peklo se v tu chvíli nacházelo na střeše newyorského mrakodrapu, kde fičel mrazivý vítr, teploměr klesl pod nulu a ostrý sníh bodal do očí jak střepiny skla. Satan byl drakem, kterému z tlamy šlehal místo ohně led. V jednom okamžiku, když Tristan nasál ten ledový úder síry do plic, měl pocit, že zemře.

Ale při dalším nadechnutí zjistil, že ještě větším peklem je pohled na Arianu. Stála na kraji střechy bez pláště a bot a před dračím hněvem ji chránilo pouze chatrné staré tělo Wita Lizeho. Téměř by mohl přísahat, že slyší cvakot jejích zubů.

Krev mu vřela vztekem. Měl chuť výt. Toužil přeběhnout střechu, vyrvat svou ženu z vychrtlých rukou Wita Lizeho a praštit toho starého blázna tak, až by ztratil vědomí. Ale revolver s krátkou hlavní, přitisknutý k Arianině čelisti, ho zmrazil mnohem účinněji než dračí dech.

Wite Lize mu pokynul, aby přistoupil blíž. Tristan věděl, že hlasivky ani jednoho z nich by nedokázaly překonat nemilosrdný vítr. Vyhověl mu proto a pomalu postupoval vpřed, až byl dostatečně blízko, aby viděl šílený lesk v Arianiných očích a trhaný pohyb jejího mléčně bílého hrdla, jak se pokoušela polknout svůj strach.

Když zašla tak daleko, že se jí podařilo na Tristana statečně usmát, pomyslel si, že se rozpláče, což by bylo poprvé od chvíle, kdy Bambiho matka padla pod kulkou lovce.

„Přinesl jsi, oč jsem žádal?“ vykřikl Lize a i na této mrazivé, větrem šlehané scéně mu výborně posloužil jeho výcvik v teatrálním vystupování. Měl na sobě vlající bílý hábit jako nějaký druhořadý kouzelník ze špatného filmu.

Tristan vytáhl z kapsy Čaroděje a rozhoupal ho na řetízku ve svůdných obloucích.

„Nepokoušej se mě nějak podvést,“ varoval Lize a sevřel pevněji paži kolem Arianina pasu. „Věř, že dokážu stisknout kohoutek dřív, než by sis stačil pomyslet „abrakadabra’.“

Tristana napadlo, že by mohl vyřknout nějakou čarovnou formuli, ale Ariana byla bohužel jediná, kdo uměl s tou zatracenou věcičkou zacházet. Nemohl si dovolit ohrozit její život tím, že by se proměnil v kozla nebo pár hrdliček.

„Neopovažuj se mu to dát!“ překřičela Ariana vítr. „Zničí tě s tím. Zničí nás všechny. Je to ještě větší darebák než jeho syn.“

„Tisíceré díky, mé dítě,“ zaskřehotal Lize. „Vaše poklona obsahuje zrnko pravdy.“

No tak, holka, ponoukal ji v duchu Tristan. Popíchni jeho ješitnost. Přiměj ho mluvit a získej tak trochu času pro Svena, aby uvázal lano, vyšplhal se přes okraj střechy a nasytil svou touhu vyrovnat si účty s Lizem, který ho omámil pažbou revolveru. Možná se ti podaří získat čas i pro speciální zásahovou jednotku newyorské policie, aby se prodrala zasněženými ulicemi.

Než se však jakýkoliv zachránce objeví, budou muset se zlým starcem udržovat rozhovor. Tristanův hlas nechtěně zbarvila zničující jízlivost.

„Nevěř ničemu, co ti ten senilní starý blázen říká, Ariano. Byl to Arthur, nikoliv Lize, kdo připravil tuto scénu.“

Lize si rozhořčeně odplivl. „To tedy ne! Byl to můj nápad, chovat se k tobě co nejpřátelštěji. Ne že by to bylo zas až tak nesnadné. Tolik jsi dychtil po rodině a po sebemenším drobku citu.“

Pravda ztratila svou moc bodat. „Mohu tedy předpokládat, že to byl tvůj nápad, abyste mě zavraždili.“

„Pochopitelně, Jenže Arthur to zpackal. Říkal jsem mu: počkej, až usne. Udeř ho do hlavy tupým předmětem a potom mu přitiskni na tvář polštář a udus ho.’ Ale on ne! Chtěl se přede mnou předvést jako umělec a chopil se nože. Ten zatracený kluk nikdy neměl úctu ke starším.“

Tristan v němé nevěřícnosti zavrtěl hlavou. Celé roky v sobě pěstoval pocit viny za zkažení charakteru svého přítele, aniž by si uvědomil, že Arthur byl skrznaskrz špatný od samého počátku. Ariana se pootočila, aby mohla pohlédnout do tváře Wita Lizeho. Tvářila se mnohem vyděšeněji než stařec. Určitě ji trápilo pomyšlení, že i ona má v sobě kus šílenství Lizeovy rodiny. Tristan se obával, jak na ni zapůsobí, co právě zjistila.

Wite Lize pohrozil revolverem do větru. „Jen já si zasloužím ovládat magii! To mě vypískávali na všech jevištích od New Yorku až po Pasadenu! Jen pomyslete, jaký bych udělal dojem na diváky, kdybych rozřízl asistentku napůl a zaseji poskládal dohromady.“

Ariana se zachvěla.

Tristan ztuhl, protože zahlédl světlovlasou Svenovu hlavu, jak se noří ze tmy. Přes jeho mohutnost byly Norovy pohyby dokonalou ukázkou plížení. Přelezl přes okraj střechy přesně jako nějaký hrdina akčních filmů, jejichž hvězdou se vždycky toužil stát.

Ale Lizeho hlas se změnil. Zněl přátelsky, téměř uklidňoval. Tou sladkostí Tristana zamrazilo v zádech a nemělo to vůbec co dělat se zimou.

„Ale opravdu si nemohu připisovat všechny zásluhy. Má milovaná vnučka byla dost mazaná, aby tě zlákala svými ženskými půvaby.“ Vrhl na Arianu něžný pohled. „Překvapilo mě, že sis nevšiml rodinné podoby. Já ji poznal při prvním pohledu. Jaký otec, taková dcera, vždycky jsem říkal. Ale ty jsi viděl jen to, co jsi chtěl vidět.“

„Vy mizerný starý bídáku! Nevěř mu, Tristane!“ vykřikla Ariana a začala bojovat s neblahou předtuchou. „Nikdy jsem proti tobě nic nechystala. Jenom blafuje!“

Udeřila Lizeho pěstí do hrudníku, pak mu dupla na palec, aniž by dbala na vlastní bezpečnost. Přikrčený Sven se zastavil. Bál se zasáhnout, aby Arianu nezranil.

„Ariano, nedělej to!“ zvolal Tristan ze strachu, aby stařec neztratil trpělivost a nezastřelil ji.

Ariana si Tristanova varování nevšímala. Vytrhla se z Lizeova sevření a rozběhla se rovnou do manželovy náruče. Ale střecha byla pokryta hladkým ledem. Uklouzla a ztratila rovnováhu. Přistála s ošklivým žuchnutím na břiše a vyrazila si dech. Na okamžik zavládlo hluboké ticho, v němž bylo slyšet pouze vítr.

Když Ariana znovu popadla dech, zvedla rozbolavělou hlavu a otevřela oči. Tristan stál jen tři metry od ní a jeho lítostný výraz tváře ji téměř přesvědčil, že touží rozběhnout se k ní - zvednout ji, očistit a políbit na špičku nosu. Ale co ho zastavilo? Uvěřil snad těm hrozným věcem, které o ní Wite Lize říkal?

Ohlédla se. Byla to zbraň. Namířená na její záda. Wite Lize příliš dobře věděl, že Tristana by zbraň namířená na něj samotného nezastavila. Ariana zašilhala a uvažovala, jestli se jí to jen zdá, že vidí rozměrný stín, který se k Witu Lizemu plíží po střeše.

Kouzelník dupal nohama jak rozmazlené dítě. „Dej mi Čaroděje! Chci okamžitě Čaroděje!“

Tristan se ušklíbl a rozmáchl se rukou. „Tu máš, starce. Je to tvoje.“

Všechno se odehrálo v jediném rozmazaném okamžiku. Amulet proletěl třpytivým obloukem nad Arianinou hlavou k Lizeho napřažené paži. Jakmile se jeho pokroucené prsty sevřely kolem smaragdu, Sven se vynořil odnikud, aby starce udeřil pěstí do brady.

Ale revolver spustil, Sven si sevřel stehno a upadl. Mezi bledými prsty mu tryskala krev.

Wite Lize s amuletem v jedné a revolverem v druhé ruce se triumfálně zachechtal. Jeho bílé roucho vlálo proti inkoustově černé obloze. „Je to moje vnučka, ty hlupáku. Opravdu sis myslel, že mám tak ledové srdce, abych zastřelil vlastní vnučku?“

Wite Lize pootočil hlaveň a Ariana si uvědomila, že ji opravdu nechtěl zastřelit. Chtěl zabít Tristana. Hodlal dokončit práci, kterou před mnoha lety zpackal jeho syn.

„Na to nemáš dost odvahy,“ řekl Tristan. Nijak se nekryl, ani neuhnul. Stál tam vysoký a hrdý, s hnědými vlasy vlajícími ve větru, zatímco Lize mířil zbraní rovnou na jeho srdce.

Ariana se napůl plazila, napůl utíkala, aby srazila Tristana z nebezpečného místa. Ale nemohla najít na zledovatělé střeše žádnou oporu pro chodidla a skočila mu rovnou do náruče. Uslyšela dutou ránu a hned potom pocítila náraz střely do zad.

Z Tristanova hrdla vytryskl divoký výkřik, když na něj Ariana dopadla. Chytil ji do náruče a oba upadli, stejně jako tomu bylo kdysi před lety s Arthurem. Arianina víčka se zavřela a řasy se matně leskly na bledých tvářích. Její kadeře se rozlily Tristanovi v klíně jak lesklý plášť, když se pokoušel holýma rukama zastavit krvácení.

Arianinými žilami se šířila neproniknutelná temnota, která zahalovala všechno kolem ní a tlumila palčivou bolest v zádech. Na tvář jí padalo něco mokrého. Vyděšeně se snažila otevřít oči, aby se Tristana zeptala, jestli se sněžení změnilo v déšť.

Když se jí konečně podařilo nadzvednout ztěžklá víčka a mrknutím setřít vířící mlhu, stál tam Copperfield a Sven a kupodivu i Wite Lize s kouřící pistolí v ochablé ruce poseté stařeckými skvrnami. Ariana jaksi podvědomě cítila, že starý muž je poražen. Čaroděj se ještě před koncem noci vrátí ke svému pravému pánovi. Toto poznání ji naplnilo klidem. Vzdychla, zavrtala se ještě hlouběji do příjemného tepla Tristanovy náruče a zavřela oči. Jen na chvilku si zdřímne.

„Je to má vnučka,“ zašeptal Lize a z vybledlých modrých očí se mu

řinuly slzy. „Nechtěl jsem jí ublížit.“

„Tak ji tedy uzdravte,“ zavrčel Tristan přes zaťaté zuby a přitiskl si bezvládnou Arianu k hrudi. Když Lize na něho jen hloupě mrkal, zařval:

„Amulet! Použijte ten prokletý amulet!“

Wite Lize otevřel pěst, jako by zcela zapomněl na svůj nečestně nabytý poklad. „Ach, ano, amulet,“ zabručel. „Tak dobrá. Doufám, že zvládnu nějaké vhodné kouzlo. Přece jsem strávil celý život přípravou na tento okamžik.“

Tristan se kolébal a vlastním tělem chránil Arianu před větrem a chladem. Stařec tiše zamumlal několik slov, která podezřele připomínala pouze nějakou hatmatilku.

„A je to,“ poznamenal a rozzářil se. „Mělo by to účinkovat.“

Tristan jen s malou nadějí pohlédl Arianě přes rameno na záda. Ačkoliv z jeho prstů stále odkapávala krev, tmavá, pulsující rána se zvolna uzavírala, až po ní nezbylo ani stopy. Tristan sevřel Arianu pažemi a držel ji co nejpevněji, aby už mu nemohla nikdy nikam odejít.

Málem necítil, že mu Cop klepe na rameno. „Ehm, Tristane?“ „Hmm?“ zabručel a zabořil tvář do Arianiných hedvábných kadeří. „Mizí.“

„Já vím, že rána mizí. Alespoň jednou ve svém mizerném životě udělal Lize něco pořádného.“

Panika v Copperfieldově hlasu ale stoupala. „Ne, Tristane. Ne rána.

Ona. Ariana mizí.“

Tristan na něho vrhl zděšený pohled a pak se podíval zpátky na svou ženu. Copperfield měl pravdu. Ariana byla vždycky bledá, ale nikdy nebyla průhledná. Už pod ní viděl nejasné obrysy vlastních nohou.

Lize ustoupil o krok. Pak o další. Ale to se už Sven vyškrábal na nohy a zastavil ho.

Tristan setřásl děs, který mu hrozil naprostým ochromením, a pokusil se Arianu pevněji přitisknout k sobě. Ale cítil, že její tělo je tak nehmotné jako vůně hřebíčku, která mu pronikala do chřípí. Byla to jen jeho představivost, nebo i ta se ztrácela?

„Co jsi to provedl?“ vykřikl na Wite Lizeho. „Co jsi to zatraceně udělal?“

Wite Lize nábožně zafuněl. „Nemusíš být tak nevděčný. Jenom jsem ji poslal tam, kam patří. K jejímu otci.“

Tristan měl chuť skočit mu po krku, ale zoufale se pokoušel zpevnit své sevření na Arianině odplouvajícím těle. Popadl ji za ruce silou, která by je dokázala vyrvat z kloubů, kdyby se jeho dlaně nesevřely kolem prázdného vzduchu. Svenovi se podařilo natolik zapomenout na zraněnou nohu, že vytrhl amulet z Lizeho ruky a hodil ho Tristanovi. Ale než mohl Tristan vydechnout přání, byla Ariana pryč. Zmizela jak sladký palčivý sen, který si za svítání skoro nepamatujeme.

Tristan se vyškrábal na nohy a vrhl nenávistný pohled na Wita Lizeho, než se s hořkým pláčem zhroutil do Copperfieldovy náruče.

Už neviděl, jak se na střeše vyrojili policisté. Necítil, jak ho vyškubli z Copperfieldova sevření, vyrvali mu Čaroděje z ruky a nasadili pouta na jeho zakrvácená zápěstí. Neslyšel vážně pronášená slova velícího důstojníka:

„Máte právo mlčet…“

Jediné, co slyšel, byl vítr, který mu burácel v uších, a jemnou výčitku v Arianině hlasu, když se usmála skrz slzy a zašeptala: Vezmi si času, kolik chceš. Mám ho rozhodně víc, než mohu využít.

Ariana padala, vržena zpátky časem. Její paže vystřelily vzhůru, aby zachytily to, co se jí nenávratně vzdalovalo. Tristan. Milující. Rozhněvaný. Vášnivý. Viděla ho, jak ji líbá skrze závoj páry. Jak jí z vlasů vyjímá pomerančovníkový květ, zatímco kolem jejich nohou poskakuje kotě. Jak se na ni mračí přes liduprázdnou laboratoř. Jak hladí její rozbolavělé čelo silnými, štíhlými prsty, led v očích roztopený něhou.

Představy mizely a vrhaly ji do naprosté temnoty.

Přemožena drtivým pocitem ztráty se stočila do malého klubíčka. Pevně zavřela oči, aby zadržela horký proud slz. Prudkými salty padala jak kámen hozený do lhostejné prázdnoty. A pak přišel náraz, který jí vyrazil dech z těla. Prorazila nějakou neviditelnou bariéru a dopadla do něčeho vlhkého a teplého. Zpočátku si myslela, že je to její krev.

Na rukou a nohou se jí sevřely ocelové ruce a zvedly ji do nočního vzduchu, páchnoucího po kouři a potu. Stejné ruce jí zabušily do zad a přinutily ji dýchat ve chvíli, kdy by nejraději umřela. Slabě se rozkašlala a otevřela oči do rozmazaného oranžového světla a bledých skvrn, které viděla skrze mokrou clonu vlasů.

„Čarodějnice žije!“ vykřikl nějaký muž.

„Satan svoje ovečky střeží,“ zasyčel ženský hlas.

Ariana zase zavřela oči, protože hluk jí působil šílené bušení v hlavě. Přemohlo ji zoufalství, protože si uvědomila, že cestovala tak daleko jen proto, aby se vrátila přesně tam, kde své putování časem začala. Pod tváří cítila pevné stehenní svaly. Jemná ruka jí odhrnula rozcuchanou změť vlasů z obličeje. Trhnutím hlavy ucukla před majetnickým dotykem a přerývaně sc nadechla.

Reverend Linnet na ni shlížel s úsměvem tak blaženým, jaký se zobrazuje na tvářích andělů. Tmavé oči jiskřící škodolibostí byly dvojčaty těch jejích. „Zdravím tě, mé dítě.“

„Zdravím tě, tatínku,“ zavrčela a vrazila mu jednu pěstí rovnou do šklebících se rtu.

Ruka ji něžně hladila po kadeřích. Oklamána uklidňujícím dotykem, zabořila se Ariana hlouběji do důvěrně známého saténového ložního prádla.

„Ach, Tristane, měla jsem tak hrozný sen,“ zamumlala.

„Ubohá ovečko,“ zaskřehotal. „Vyprávěj o něm svému tatínkovi.“

Ariana se zprudka posadila a setřásla poslední zbytky ospalosti. Pomalu otočila hlavu. Zjistila, že to nebyl žádný sen, ale živoucí noční můra. Na kraji postele neseděl Tristan, ale reverend Linnet.

„Sláva, Šípková Růženka se hýbe,“ poznamenal a skryl zívnutí dokonale pěstěnou rukou. „Jaká nádhera, když se člověk může každé ráno probudit s tak vláčným stvořením v posteli! Tristan měl vždycky štěstí.“

„A také šarm,“ odsekla a odtáhla se od něho tak daleko, jak to prostorná postel dovolovala.

Linnetův prohnaný úsměv ji varoval, že mu odhalila příliš mnoho. Měla pocit, že její hlava obsahuje víc peří než peřina. Pro-masírovala si olověné údy a sklouzla k okraji postele. Hrubá látka noční košile drhla o prostěradlo. Z baldachýnu na ni shlížela čtveřice pozlacených cherubínů.

„Poněkud okázale na puritánského kazatele, nemyslíš?“ otázala se. Linnet pokrčil rameny. „Charity Burkeové se to docela líbí. Řekl bych,

že právě v této posteli a v mém náručí se v ní pohnula duše.“

Ariana se zachvěla, znechucena vědomím, že je zřejmě dcerou tak odporné bytosti. Jen Bůh ví, kolik nevinných mladých žen z Gloucesteru zprznil v této tajné mansardě. Pod šikmou střechou byl jen úzký světlík, ukazující tenký proužek břidlicově šedé oblohy. Zaražené ticho přerušovalo pouze slabé prskání drahé voskové svíce, která voněla šeříkem.

Jakmile se Ariana postavila, Linnet začal přecházet místností a sledoval zářícíma tmavýma očima každý její pohyb.

Ariana se musela přidržet jednoho z nevkusných sloupků postele. „Chci vidět nevlastního otec. Marcus si zaslouží znát pravdu.“

„A jaká verze pravdy by to měla být?“ Že jsi prožila uplynulé dva dny v drogovém opojení, přinášejícím sny o podivných vysokých věžích a zlatovlasém milenci? Nebo že jsi cestovala do budoucnosti a strávila minulý měsíc ve městě New York souložením s mým budoucím obchodním partnerem?“

Ariana se zarděla, pak zchladla. „Jak můžeš…?“

Zavěsil paži kolem druhého sloupku. „Ach, vím všechno o tvých dobrodružstvích v kouzelném světě budoucnosti. Pod vlivem opia máš nezvládnutelný sklon plkat jak straka.“

Ariana se zachvěla při pomyšlení, že její nejněžnější a nejintimnější tajemství se stala kořistí jeho chlípného slídění. „Jak ses odvážil dát mi drogu!“

„Neměl jsem jinou možnost, jak tě uklidnit poté, co jsi mě napadla.“ Opatrně se dotkl spodního rtu. Ariana si s nemalým uspokojením všimla, že

je opuchlejší než normálně. „Nejméně sto svědků vidělo, jak se mě pokoušíš uškrtit, když jsem tě tak laskavě vytáhl z tůně.“

„Kéž by Bůh dal a mně se to podařilo,“ odsekla.

„Ale, dcero, ty mě zraňuješ! Skutečně tak silně toužíš být sirotkem?“ Zachvěl se výsměšnou hrůzou. „Proč na mě nepoužiješ některé z těch svých chytrých zaklínadel?“

Ariana sáhla po amuletu, připravena tak učinit. Ale Linnetův falešný úsměv jí připomněl, co najde. Amulet byl mimo její dosah stejně jako Tristan - tři sta sedm let v budoucnosti.

Přinutila se pohlédnout mu sebejistě do očí a nenechat se zmást jeho posměšným výrazem. „Už sice nemám svého Čaroděje, drahý tatínku, nemá ho ale ani tvůj veledůležitý otec. Ani ty ne.“

Linnetův úsměv pomalu mizel. Ariana potlačila nedobrovolné zachvění

při pohledu na prázdný výraz, který ho vystřídal.

„Zřejmě si myslíš, že to bylo tvé směšné kouzlo, díky čemu šes ocitla ve dvacátém století. Copak tě nenapadlo, že jsem naprogramoval čip tak, aby tam poslal mě, jakmile to tady s tebou dokončím? Tvé nepřetržité blábolení muselo aktivovat program. Kdyby ta mizerná babizna amulet neukradla a nehodila do vody, už bych se Tristana dávno zbavil.“

„Proč až nyní? Proč až v roce devatenáct set devadesát šest?“

„A proč ne? Deset let by měla být dostatečně dlouhá doba, aby Tristan nashromáždil bohatství. Pak už by mi jen stačilo narafičit nějakou ošklivou nehodu, vy čarovat nezbytné dokumenty a objevit se jako tichý společník. Zkrátka vystoupit ze stínu a všechno převzít.“

„Ale proč se s tím vším obtěžuješ, když si můžeš vykouzlit bohatství sám?“

Linnetův křivý úsměšek odhalil ošklivou hloubku jeho závisti. „Ach, ale to by potom nebylo jeho bohatství.“

„Byl to tvůj přítel!“ vykřikla Ariana. „Kolikrát ho chceš ještě zradit?“

„Tolikrát, kolikrát bude třeba. Přátelé se dají snadno oželet. Stejně jako neposlušní potomci,“

Ariana pustila sloupek postele. „Nedokážu pochopit, jak nějaký člověk, ať sebeodpornější, může mluvit tak lhostejně o zavraždění vlastní dcery.“

„Svého bastarda - to máš na mysli, viď?“

Ariana se snažila zůstat klidná, ale bezúspěšně. Tolik let si představovala nádherné setkání se svým otcem, ale skutečnost byla jejím snům náhony vzdálená. „Raději být bastard původem než charakterem.“

Vysekl výsměšnou poklonu. „Výtečná replika! Kdyby tvá matka byla vtipná jako ty, možná by mě neznudila hned za jednu noc. Naneštěstí Lily byla snesitelná pouze s rozevřenýma nohama a zavřenými ústy. Věřím, že Tristan měl na tebe stejný názor.“

„Tristan mě miloval!“ Slova sejí vyhrnula z bolestivého hrdla dřív, než je mohla polknout zpátky.

Linnetův smích ji zamrazil v zádech. „Ve dvacátém století miluje každý každého. Když mají dobrý den, milují někoho opačného pohlaví a stejné rasy. Ve špatných dnech, nu…“ Zvedl ramena po galském způsobu, jenž prozrazoval roky, které strávil jejím hledáním ve Francii.

„Nepřipisuj své bídné morální normy celému století,“ protestovala Ariana.

„Pak ty nepřipisuj svou dětinskou sentimentálnost Tristanovi. Když jsi byla pod vlivem opia, blábolila jsi o něm něco v tom smyslu, že věří v tvou zradu. Nepochybně už víš, že Tristan neodpouští.“

Arianu vyděsila vzpomínka na vášnivou noc, kterou strávili v nástavbě. Možná se nikdy nedozví, jestli Tristana motivovala láska, nebo pomsta. Možná ji chtěl ztrestat rozkoší. Okrást ji o vůli a duši temným a smyslným kouzlem, které se lehce vyrovnalo jakémukoliv čarování.

Sklopila oči, ale ne dost rychle, aby neodhalily jiskřičku pochybností.

Linnet toho pochopitelně s neomylnou přesností využil. „Hra zatím neskončila, má drahá. Ale ještě není pozdě změnit strany. Kdybych se tě chtěl zbavit, jak se domníváš, vyrval bych Čaroděje z tvé bezstarostné tlapky už v tu noc, kdy jsem tě viděl létat. Nebo bych z tohoto provinčního pekla utekl v minutě, kdy jsem ho držel v ruce. Místo toho jsem ti nabízel útočiště a dával ti stále příležitost, abys mi přísahala věrnost.“

„Uvrhl jsi mě do vězení! Manipuloval jsi s mým nevlastním otcem i davem lidí. Obrátil jsi je proti mně, když sis myslel, že nemám jinou možnost, než přijít za tebou jako prosebník.“

Linnetovy střevíce se sponami zavrzaly na podlaze z tvrdého dřeva, když zmenšil vzdálenost mezi nimi. „Ach, má statečná krásná Ariana nehodlala prosit, že ne? Ani když jsem ji hodil do vody. Skutečně jsem věřil, že se vynoříš, budeš lapat po dechu a vyplivneš nějakou žalostnou prosbu.“ Prstem se dotkl oteklého rtu a s váhavým obdivem zavrtěl hlavou.

„Ale mé dceři to hrdost nedovolila.“

„Tvé nemanželské dceři,“ připomněla mu. Odmítla podlehnout jeho úskočnému šarmu.

Linnetovy oči ztvrdly. „Proč bys měla být věrná Tristanovi, když já jsem ten, kdo tě hledal celých dvacet let?“

„Ty jsi nehledal mě. Hledal jsi Čaroděje, aby ses mohl vrátit do dvacátého století.“

„Ach, Paříž sedmnáctého století měla zpočátku své kouzlo -závratné nakupení smyslných rozkoší, dychtivých žen, nekontrolovaný trh s opiáty…“

„Francouzské neštovice, zavšivené paruky, mor,“ sladce vypočítávala Ariana.

„Jestli naznačuješ, že pochybné kouzlo tohoto století pro tebe začíná blednout, pak jsi mnohem bystřejší, než jsem si myslel.“ Odsekával jednotlivá slova se stále větším odporem a jeho evropsky protažený přízvuk začal ustupovat úsečné newyorštině. „Chci se ponořit do horké vířivé koupele, usrkávat Grand Marnier a kouřit velký, tlustý kubánský doutník. Chci si dát přesnídávku ve Four Seasons s drahým starým otcem, pak si v klidném nedělním dopoledni zajít na baseballový zápas. Chci čichat z ženských vlasů vůni šamponu a ne pach kouře ze dřeva.“ Horní ret měl vztekle ohrnutý, když přiblížil tvář k ní. „Chci Čaroděje.“

Ariana se přinutila neustoupit před sladce lepkavou vůní jeho kolínské.

„Čaroděj ti nepatří. Nevynalezl jsi ho ty, ale Tristan.“

„Ale on nebyl člověkem, který by ho dokázal využít. Já jsem k tomu vyvolený - jak brzy zjistíš.“ Jeho zlostné zamračení se změnilo ve svatouškovský úsměv, když se otočil k odchodu.

Linnetova slova ji opět zamrazila. Ale Ariana nedokázala zabránit srdci, aby nebušilo nadějí tak mizivou, že se ani neodvažovala na ni myslet.

Vyrazila kupředu a popadla ho za rukáv. „Co jsi to řekl?“

Uvolnil rukáv z jejího sevření s urážlivou jemností. „Ve skříni najdeš nějaké šaty od Charity. Za hodinu máme schůzku se soudci.“ Natáhl ruku a pohladil ji po krku, prsty napjaté posměšnou laskavostí. „Nepřeceňuj mou oddanost domovskému krbu a rodině. Jestli řekneš jen jedno slovo, které by mě prozradilo, předám tě nejbližšímu katovi s oprátkou.“

Ariana se neodvažovala dýchat ještě potom, když otevřel tajný panel ve vzdálenější zdi, za kterým se ztrácelo do tmy točité schodiště. Příčilo sejí, že má přetvořit nejsladší sny a nejčernější hrůzy ve slova, ale stejně jí uniklo chraptivé zašeptání: „Jestli skutečně věříš, že mě Tristan zavrhl, tak proč si myslíš, že sem pro mě přijde?“

Linnet k ní vrhl lítostný pohled. „Nelichoť si, dítě. Tristan touží po pomstě stejně silně jako já. Nepřijde pro tebe. Přijde si pro mě.“

Ariana seděla na tvrdé židli, upírala vyprahlé oči na malý kousek oblohy, kterou bylo vidět světlíkovým oknem, a čekala, až ji zavolají. Nezvládnutelnou změť vlasů si stáhla do strohého uzlu. Ruce měla klidně složené na hrubě tkané látce sukně. Právě když se na světlíku rozprskly první kapky deště, otevřel se skrytý panel ve zdi a Linnet ji zavolal kývnutím prstu. Ariana vstala a následovala ho po strmých úzkých schodech.

V duchu zasténala, když přijímacím pokojem zaduněl hlas konstábla Ingersolla: „Mohl by snad někdo popřít, že jsme spravedliví lidé, které obklopili samí démoni? Sebrali nám výsadní listinu. Piráti plení naše pobřeží. Dokonce i Francouzi se obrátili proti nám. Pamatujte na má slova - tito démoni a čarodějnice nás chtějí vyhnat ze země, kterou nám daroval laskavý Bůh.“

Když Linnet s Arianou vstoupili do pokoje, dva černě odění muži, kteří seděli s Ingersollem, vstali.

Linnet uchopil Arianu za loket: „Slečno Whitewoodová, tito dva pánové jsou John Hathorne a Jonathan Corwin, soudci z Bostonu.“

Ariana sklopila hlavu. Pan Hathorne si odkašlal a zamrkal zarudlýma očima jak neklidný králík, zatímco korpulentní pan Corwin stiskl tenké rty do nespokojené čárky.

Čtvrtý muž stál u okna s rukama v kapsách a pozoroval déšť, který se snášel z večerní oblohy a zatížil celý uplynulý den šerem.

„Otče Marcusi!“ zvolala Ariana.

Vytrhla se z Linnetova sevření a rozběhla se k nevlastnímu otci. Vypadal starší, než jakého si ho pamatovala. Oční víčka mu poklesla únavou a ramena měl svěšená, jako by je tížila nějaká nesmírná zátěž. Když se postavila na špičky a přitiskla rty k jeho zšedlé tváři, poprvé za celou dobu ji napadlo, jak jí tento prostý muž scházel. Nyní, když byla nucena upustit od dětinského snu o milujícím tatínkovi, uvědomila si, jak hodným otcem se jí Marcus snažil být. Ale zdálo se, že její ocenění přišlo příliš pozdě. Marcus stál v jejím objetí strnule. Když Ariana spustila ruce, otočil se beze slova zpět k oknu.

„Slečno Whitewoodová,“ rýpl Linnet se zjevným potěšením. „Měla byste se vrátit k ohni a posadit se.“

Ariana poslechla a usedla na židli, kterou jí Linnet nabídl, rty vzpurně našpulené.

Linnet se zhoupl na zadních nohách své židle, hotový příklad nedbalé elegance. Ariana viděla přetrvávající stopy marnivosti na jeho bílé košili s mosaznými knoflíčky a nabíranými manžetami.

„Pánové,“ prohlásil, „všichni víme, proč jsme se tady dnes večer sešli. Právě jste si vyslechli důkazy svědčící proti slečně Whitewoodová. Sdělil jsem vám, jak ji můj včasný zásah zachránil před pomstou neovladatelného davu.“

Ariana musela zkřížit nohy v kotnících, aby nepodkopla židli, na které seděl.

„Pověste ji,“ vyštěkl konstábl Ingersoll. „Slovo boží zní: nenecháš

čarodějnici naživu.“

Pan Hathorne pokrčil nos a předklonil se. „Soudím, že se proti té mladé dámě nahromadil dostatek důkazů.“

„Žvásty,“ namítl pan Corwin. „Proč by měl být ten žabec oběšen za trošku dětinského uličnictví?“

Ariana se na přísného starého muže usmála, překvapena jeho nečekaným zastáním.

„Chci, aby visela!“ vykřikl konstábl. „Je to ženská. Je Francouzka. Je čarodějnice. Potřebujeme další důkazy? Všichni vědí, že Francouzi pocházejí z démonů.“

Na tento lngersollův argument nemohla Ariana nic namítnout. Věděla, že její otec je skutečně ďábel.

Potměšilý konstábl se pustil do ohnivé citace mnoha zdokumentovaných vad v charakterech Francouzů. Pan Corwin se s ním každou chvilku dohadoval, zatímco pan Hathorne radostně souhlasil se vším, co bylo vyřčeno.

„Pánové!“ Linnetova židle prudce dopadla na podlahu. „Vytýkám sám sobě, že jsem vás nechal dojít až k takovému nesouladu.“ Vstal a začal je obcházet s rukama složenýma za zády. „Bohužel se obávám, že jsem se dopustil nedbalosti, když jsem vám neposkytl všechna fakta o tomto případu.“

„Nebo žádný z faktů,“ dodala Ariana.

Linnet přešel k ní a zlostně ji zatahal za uvolněný pramen vlasů. Ariana zaskřípala zuby.

„Od chvíle, kdy jsem zachránil slečnu Whitewoodovou z tůně, musela být ve dne v noci značně uklidňována. Ve vesnici jsou svědci, kteří mohou potvrdit, že když jsem ji odnášel na zádech do svého domu, sevřela mi rukama krk a pokoušela se mě uškrtit.“

Ariana se dívala na své botky a zoufale se snažila, aby se při té příjemné vzpomínce neusmála.

„Abych ochránil ji i sebe před démonem, povolal jsem doktora Stoughtona, aby zajistil silné dávky opia. A právě tehdy, když byla slečna Whitewoodová pod vlivem drogy, její zmučené blouznění mi odhalilo temné a strašlivé tajemství.“

„On lže!“ vyskočila Ariana.

Linnet jí stiskl ramena a vtlačil ji s předstíranou laskavostí zpět na židli.

„Najdi v sobě sílu, mé dítě. Snaž se odolat démonům, kteří tě trýzní.“

Stiskla rty, pevně rozhodnuta nepodlehnout trýznění pouze jednoho démona - svého otce.

Linnet přešel ke krbu, vzal železný pohrabáč a prohrábnutím uhlíků oživil plameny. Po jeho obličeji poskakovaly stíny, když se pozorně podíval každému muži v místnosti do tváře. „Jen těžko sbírám odvahu, abych popsal všechny nechutnosti, jichž jsem byl v té ložnici svědkem.“

„Pokuste se, pane,“ předklonil se Ingersoll a kvetoucí tváře se mu leskly potem.

„Když ji posedl další záchvat, popadla mě slečna Whitewoodová za ruku a s nelidskou silou mě táhla do postele.“ Na Linnetových vznešených lících se objevil ruměnec.

Ariana jen zírala, příliš uchvácena jeho představením, než aby tušila, co řekne následovně. Bylo snadné si představit, jak se živil celá ta léta na francouzské scéně.

„Když mě pevně držela, začala mi šeptat strašnou historku.“ Přejel si rukou přes oči. „Svěřila se mi, že noc před tím, než byla hozena do vody, zmocnil sejí v lese tajemný duch. Vzal ji na projížďku na koštěti a prováděl s ní neřestné kousky, až vykřikovala mučivou rozkoší.“

„Ďábel!“ zasyčel Ingersoll.

„Taková snůška lží, ty užvaněný Belzebube!“ zvolala Ariana a znovu vyskočila ze židle.

„Posaď se, děvče,“ přimrazil ji na místě Marcusův příkaz. Choval se tak tiše, že na jeho přítomnost málem zapomněla. „Nech laskavého reverenda dokončit jeho sdělení. Nebudeme snášet tvé drzé chování.“

Ariana se posadila a zahleděla se na stropní trámy, aby zabránila skanout slzám z očí. Marcusova zrada byla ze všeho nejtrpčí.

Pan Corwin si odkašláním pročistil hrdlo. „Takže tady vlastně soudíme mladou dívku před prahem ženství, která blouznila pod vlivem opia. Máte nějaké fyzické svědectví, které by toto dítě odsuzovalo, reverende?“

Ariana měla chuť podivínského starého soudce obejmout. Ale Linnetův úlisný úsměv jí zmrazil krev v žilách.

„Ano, pane Corwine. Mám důkaz. Po jednom takovém záchvatu zůstala slečna Whitewoodová v bezvědomí. Právě tehdy jsem se rozhodl, že bude moudré, když doktor Stoughton prohlédne její tělo, jestli nemá nějaká ďábelská znamení.“

Arianiny tváře se rozpálily ponížením. Všichni v přijímacím pokoji

věděli, že taková znamení se nacházejí na nejintimnějších částech těla.

Linnet jí posměšně pokynul, protože zaslechl její zrychlený dech.

„Prohlídka byla vedena naprosto korektně, slečno Whitewoodová. V místnosti byla přítomna i vážená paní Burkeová.“

Ingersoll vytáhl z kapsy šátek a otřel si čelo. „Nechápu, proč jsem nebyl k té prohlídce přizván.“

„A našli jste taková znamení?“ otázal se pan Corwin.

Linnet smutně zavrtěl hlavou. „Nenašli. Ale zjistili jsme něco jiného.“ Našpulil rty. „Nevím, jak bych to řekl co nejjemněji. Dívka není… nedotčena. Už není panna.“

Arianino rozhořčené vydechnutí se ztratilo v Ingersollově triumfálním zavýsknutí. Konstáblovu kulatou tvář rozštěpil chlípný úšklebek. „Je to čarodějnice a hampejznice. Svolejte soud a oběste ji-“

Pan Corwin zavrtěl hlavou. „Soud by teď neměl žádný smysl. Nemůžeme ji oběsit, jestli je tu sebemenší podezření, že by mohla být těhotná.“

Linnet nadzvedl obočí. „Existuje taková možnost, slečno Whitewoodová?“

Ariana hleděla do klína a vzpomínala na horké víření vody po nahém těle, na páru stoupající z Tristanovy zlatavé kůže, na jeho chraptivé sténání, když spojil své tělo s jejím. Dlaně se jí prohnuly nutkáním sevřít si břicho, vychutnat neodolatelný pocit, že její lůno je teď možná ob těžkáno Tristanovým dítětem. Ačkoliv věděla, že tím prohnanému Linnetovi jen nahrává, necítila ani nejmenší stopu studu.

Zvedla hlavu a s hrdostí, která hraničila s arogancí, mu pohlédla do očí.

„Ano.“

Pan Corwin vstal, viditelně vyčerpán. „Slečno Whitewoodová, jestli vás znectil některý mládenec z vesnice, nyní je čas, abyste řekla jeho jméno. Toto není hanba, kterou byste měla nést sama.“

Ariana jen mlčky zavrtěla hlavou a litovala, že se mu nemůže podívat do vážných očí.

Konstábl Ingersoll se namáhavě postavil, přesvědčen, že je rozhodnuto.

„Mám na svém koni pouta. Odvedu tu sprostou couru a jejího ďábelského parchanta do vězení.“

„Ne,“ prohlásil pan Corwin a autorita jeho hlasu Ingersolla zastavila.

„Nechci, aby toto křehké dítě strávilo příští měsíc nebo dalších devět

měsíců zavřené v nějaké špinavé cele.“ Marcus otevřel a zase zavřel ústa.

Linnet ho zachránil, když soucitně zakvokal: „Těžko můžeme čekat, že by ctihodný pan Whitewood vzal dívku zpět do svého domu. Vždyť před

nedávnem se ho pokusila zabít. Jestli slečna Whitewoodová souhlasí, může

zůstat u mne, než bude rozhodnuto

jejím osudu.“ Poklekl před ní a stiskl jí ruce do dlaní, oči měl hnědé a provinilé jak nějaké štěně. „Chceš zůstat u mě, mé dítě, nebo se raději necháš doprovodit ctihodným konstáblem do vězení?“

Ingersoll si dychtivě olízl odulé rty.

„Jak bych mohla odmítnout tak laskavou nabídku?“ odpověděla Ariana bez mrknutí. „Samozřejmě že zůstanu raději s vámi, reverende.“

Ingersoll s nějakým mumláním o drzých čarodějnicích a ďábelském potomstvu si narazil klobouk, prudce otevřel dveře a vyšel ven do deště.

„Měl bych si s konstáblem promluvit dřív, než vyprovokuje další shromáždění davu.“ Pan Corwin se rozloučil s Arianou smutným úsměvem. Vítr mu divoce cloumal širokým pláštěm, když mizel do noci. Pan Hathorne ho rychle následoval.

Marcus nerozhodně přešlapoval z nohy na nohu. „Raději také půjdu. Musím nakrmit dobytek.“ Vyšel do deště a aniž by se na Arianu podíval, zabouchl za sebou dveře.

Marcus se krčil vedle svého koně a ohlížel se na Linnetův dům za mrazivou clonou deště. Z předního okna svítily dvě olejové lampy a prosvětlovaly tmu nejasnou září.

Kolem okna proletěl nějaký železný kotlík. Marcus uslyšel

1 přes šumění deště divoký výkřik a strašlivé řinčení kovu o kámen. V okně se objevil Linnet a uskočil před letícím víkem z máselnice. Znovu se napřímil a chtěl pokračovat, ale musel se skrýt za židlí před porcelánovým talířem, který se roztříštil na zdi za ním.

Marcus zavrtěl hlavou. Na tom, jak jednotlivé předměty létaly vzduchem, nebylo nic čarodějného. Viděl příliš často Arianiny záchvaty špatné nálady, aby věděl, že její líbezné ručky dokážou proměnit uklizený pokoj v trosky. Když následovalo další vzteklé zaječení a mužský výkřik bolesti, nasedl na koně a pobídl ho ke cvalu. Stáhl si stříšku klobouku níže, aby lépe chránila jeho zamyšlené oči před deštěm.

Skrytý panel se otevřel. Linnet vklouzl do podkroví, z tmavých očí, nad nimiž měl několik vrstev obvazu, mu sršely blesky.; Ariana seděla v posteli opřená o polštáře, ruce stydlivě složené v klíně. S tváří lemovanou tuhým volaném hrubé noční košile představovala andělské dvojče pozlacených cherubínů nad sebou.

Linnet se na ni podíval. „Nezasloužíš si být mou dcerou.“

Hovořil plynnou francouzštinou a Ariana odpověděla, aniž by si to uvědomila, stejně: „M erci beaucoup, mon pere.“

Jeho úsměv se zaostřil. „Jestli ještě někdy na mě vztáhneš ruku, tak tě oběsím vlastnoručně.“

„A budeš všechno riskovat? Proč ses vůbec obtěžoval ušetřit mě před popravou, když mě nepotřebuješ? Zřejmě si nejsi tak jistý svou schopností přilákat Tristana do pasti, jak ses holedbal.“

Linnetův smích byl ještě ohavnější než jeho úšklebek. „Tristan by nepřešel ani ulici, aby ti pomohl, má drahá. Tím méně tři století. Já jsem jediný, koho bude hledat, až přijde. Ty jsi jenom pojistka. Muž Tristanova ražení, který má tak vyvinuté ego, však přispěchá bez váhání, aby ochránil svého potomka - možná by za něho obětoval vlastní život.“

Ariana potlačila záchvěv neblahé předtuchy. „A co když tvé plány nevyjdou? Co když nečekám dítě? Co když se Tristan nebude obtěžovat přijít?“

Linnet zaváhal snad jen po jedno zabušení srdce. „Potom tě soudci podrobí zkoušce z čarodějnictví… s mým požehnáním.“ Vysekl dvornou poklonu. „Dobrou noc, dcero. Sladké sny.“ Panel vklouzl s definitivní platností na místo.

Ariana sepjala chvějící se ruce a nevěděla, jestli se má modlit, aby Tristan přišel co nejdříve, nebo aby se raději vůbec neobjevil.

MÍSTO ZLOČINU: NEVSTUPOVAT.

Copperfield odsunul oškubaný policejní pás stranou. Pleskal v ostrém lednovém vichru jak žlutý drak, jako by se posmíval jeho smutku.

Blok domů kolem Toweru lemovala dlouhá řada policejních zátarasů, které odsunuly ruch Páté Avenue kamsi do jiného světa. Nad budovou visel mrazivý mrak prázdnoty. Opustili ji zaměstnanci, obyvatelé, návštěvníci, ba dokonce i zástupci tisku, kterým se ani po týdnech číhání z přenosových vozů a helikoptér nepodařilo odhalit závoj tajemství ohledně zmizení krásné mladé manželky Tristana Lennoxe.

Copperfieldovy kroky se v ozvěně rozléhaly prázdnou halou. Tower mu připomínal hrobku - „vybílený hrob plný kostí mrtvých lidí.“ Ale jediné kosti, které byly v tomto mauzoleu pohřbeny, patřily Tristanovi.

Copperfield minul hlavní řadu obyčejných výtahů a zamířil k rychlému, protože věděl, kde najde to, co hledá.

Než z výtahu vykročil, vyhrnul si límec pláště, jako kdyby ho mohl ochránit před ledovými poryvy větru, které bičovaly střechu Toweru. Alespoň že nesněžilo. Obloha byla ponurá stejně jako tvář muže, který stál na kraji střechy a zastřenýma očima prohledával studenou a šedivou nebeskou klenbu.

Copperfield sebou málem trhl, když Tristana téměř po měsíci poprvé uviděl. Jeho přítel měl ztrhanou tvář, oči propadlé nedostatkem spánku. Do jeho obličeje se vryla podoba přízraku zatrpklého starce, jakým se jednou stane. Pokud bude dostatečně dlouho žít.

Cop se připojil k přítelově osamělé noční hlídce. Tristan neměl plášť, ale zdálo se, že zimu nepociťuje. Copperfield se snažil překonat rozpaky nad vlastní zimomřivostí.

Málem vyskočil z kůže, když Tristan přerušil mlčení jako první. „Jak se má Cherie?“

Cop se na něho podíval s mírným pousmáním. „Dobře. Dal jsem jí k Vánocům zásnubní prsten, ale ona tvrdí, že manželství je velký závazek a že potřebuje trochu času na rozmyšlenou.“

Tristanův úsměv nevyjadřoval nic. „Řekni jí, aby nečekala příliš dlouho.

Mohla by s tím skončit až na věčnosti.“

Cop neklidně sevřel ruce v kapsách. „Brenda volá skoro každý den a ptá se na tebe. Začíná z toho šílet.“

V Tristanově hlasu zazněl lehký výsměch. „Možná chce zjistit, jestli jsem ji zahrnul do poslední vůle.“

Tak teď Tristan nadhodil téma, ke kterému jsem se chtěl dostat, pomyslel si Cop ironicky. „Mluvil jsem dneska se soudcem. Stanovili datum přelíčení.“

Tristanův výraz se nijak nezměnil. „ „Uvědomuješ si, že stát New York obnovil na podzim roku devatenáct set devadesát pět trest smrti?“ otázal se Cop v zoufalé snaze dostat Tristana z apatie.

Odpovědí mu bylo pouze lhostejné pokrčení ramen.

„Nechápu, proč nechceš, abychom se Svenem svědčili ve tvůj prospěch.“

Tristan opovržlivě zabručel: „Odpusťte mi, Ctihodnosti, ale rád bych poukázal na to, že obvinění mého klienta musí být zamítnuto, protože já sám a také další hlavní svědek obžaloby jsme pozorovali, jak slečnu Arianu Whitewoodovou ve chvíli její údajné vraždy nasál jakýsi vír času.“ Zachvěl se. „Ne, díky. Dosáhl bys jedině toho, že by Svena vypověděli ze země a ty bys byl vyškrtnut ze seznamu advokátů. Stejně tak bys mohl povolat na lavici svědků Wita Lizeho.“ Vrhl na Copa smutný pohled. „Oba dobře víme, jak by to dopadlo. Vzhledem ke své minulosti se obávám, že soudce nebude zrovna ochoten přehlédnout klíčový bod obžaloby - to jest fakt, že má žena je už dva měsíce nezvěstná a mé ruce byly hojně zbrocené její krví. Ach, ano, a nesmíme zapomínat, že polovina New Yorku viděla naši prudkou hádku během svatební hostiny.“

Svými slovy účinně odstranil všechny právní argumenty, které si Cop

připravil.

Cop se zmateně potahal za koňský ohon a odcházel pryč, ale pak se znovu vrátil. „Ty máš na všechno odpověď, že ano? Kromě odpovědi na jedinou otázku, která mě straší od chvíle, kdy Ariana zmizela. Proč nepoužiješ Čaroděje, abys se dostal za ní a přivedl ji zpátky? Já vím, že jsi tu zatracenou věcičku zavrhl a bojíš se, že její moc je ničí duši, ale nestojí taková žena, jako je Ariana, za trochu riskování?“

Copperfieldovi se konečně podařilo vyvést Tristana z letargie, i když jeho reakce nebyla zrovna taková, v jakou doufal. Tristan ho popadl za klopy pláště. Oči ve vyhublé tváři mu planuly vášní. „Prodal bych svou duši třeba ďáblu za možnost držet ji ještě jednou v náručí, než zemřu! Jak se opovažuješ něco takového naznačovat?“

„Tak proč?“ zašeptal Cop, neschopen pochopit.

Tristan ho pustil, sáhl do kapsy a vytáhl zašlý list papíru. Podal ho Copovi. „Tohle na mě čekalo v den, kdy jsi mě na kauci vyzvedl z vězení. V den, kdy mi vrátili Čaroděje.“

Byl to fax s datem 26. 11. 1996 - den po Arianině zmizení. Fax byl odeslán v 8.00 hodin ze soudu v Gloucesteru v Massachusetts a vypadal jako xeroxová kopie nějakého sotva čitelného historického dokumentu.

Cop vrhl na Tristana vyděšený pohled. „Myslel jsem, že tvůj výzkumný tým nic neobjevil a dostal se do slepé uličky.“

„To také ano,“ tiše odpověděl Tristan. „Do chvíle, než se tam Ariana vrátila.“

Cop náhle neměl chuť fax číst. Nechtěl, aby se mu ta věcná slova otiskla do mozku. Ale lapen Tristanovým neústupným pohledem, neměl na vybranou.

Polkl knedlík v hrdle a zvolna četl: „Třicátého prvního října léta Páně šestnáctistého osmdesátého devátého byla obviněna z čarodějnictví žena jménem Ariana Whitewoodová a byl na ní vykonán…“ Tady Copovi selhal hlas, než pokračoval: „… trest smrti oběšením.“ Cop zmačkal papír v hrsti. Oči se mu zalily slzami.

„Oběsili ji, Cope. Oběsili mou krásnou, nádhernou malou čarodějku.“ Tristan pokynul k prázdné obloze a ponurým hlasem pokračoval: „Kdyby tam někde byla, ztracená v čase, myslíš, že bych to nevěděl? Myslíš, že bych necítil šelest jejího dechu? Ze bych necítil vůni jejích vlasů ve větru? Je mrtvá,“ vyhrkl rozzlobeně. „Práchniví v hrobě přes tři století. A to vše proto, že jsem byl tak zatraceně tvrdohlavý a nevěřil jí. Musela zaplatit vlastním životem, aby dokázala, že je hodna mé důvěry.“

Fax vylétl z Copových prstů, ale Tristan se ho nepokusil zachytit. Oba pozorovali, jak letí přes okraj střechy jako cárovitý útržek nějakého mraku.

Copperfield mlčel, co nejdéle to šlo, než vykoktal: „Zatraceně, proč jednoduše neskočíš?“

Tristan sebou trhl, jako by ho udeřil. „Cože?“

Cop mávl rukou ke kraji střechy. „Proč neskočíš a neušetříš daňovým poplatníkům výdaje za tvou popravu?“

Tristan zamrkal a díval se jak omámený. „Vždycky jsem věděl, že právníci jsou cynikové, ale netušil jsem, že radí svým klientům, aby spáchali sebevraždu, a snižují si tak vyhlídku na získání přemrštěné odměny.“

„Já bych se raději vzdal vůbec nějaké odměny, než abych sledoval, jak se motáš po Toweru jako tělo bez duše. Jsi snad příliš zaměstnán sebelítostí, že nedokážeš zvednout ten svůj líný zadek a jít zachraňovat manželku…“

„Copak jsi neslyšel ani slovo z toho, co jsem řekl?“ vykřikl Tristan.

„Ariana je mrtvá!“

Cop vystrčil spodní ret. „Nemohu uvěřit, že bys dovolil, aby se mezi vás vetřela taková maličkost.“

Tristan se na něho díval a viditelně váhal mezi sklíčeností a nadějí. Pokročil o krok k němu, pak o další, a tlačil ho ke kraji střechy. „Jestli jsi

natolik krutý, abys mi nabízel naději, aniž pro ni máš nějaký důvod,“ prohlásil trpce, „pak shodím ze střechy já tebe.“

„To nebudeš muset,“ slíbil Cop příteli a rty se mu roztáhly do mírného úsměvu. „Jestli se mýlím, tak skočím sám.“

„Ďáblova couro!“

Divoký výkřik zaútočil na Arianu, jen co se vynořila z předních dveří Linnetova domu. Stáhla si kapuci pláště víc do čela, aby skryla tvář.

„Satanova děvko! Jdeš na schůzku s milencem, co? Aby ti mohl nasadit dalšího démona do břicha!“

Sevřela raneček pod paží, sklopila hlavu a pustila se po rozblácené cestě. Modlila se, aby se dostala na kraj lesa, aniž by ji zastavili. Na zádech sejí rozprskla hrouda bláta.

Otočila se. Na druhé straně cesty se krčili dva chlapci, nabírali plné hrsti bláta a vyráběli si z nich munici. Za uplynulé tři týdny viděla tyhle dva i další, jak číhají kolem Linnetova domu a doufají, že ji zahlédnou. Kdyby obloha nehrozila deštěm, bylo by jich tu mnohem víc.

Vyšší chlapec naklonil hlavu a jeho bohatě zdobený kabátec prozrazoval, že je synem nějakého boháče. „Brý den, čarodějnice: Můj bratranec říká, že by ses měla vykašlat na své přízračné milence a dát se nějakému skutečnému chlapovi. Byl by víc než šťastný, kdyby se s tebou některé odpoledne setkal v lese a ukázal ti…“

Zaječel, když mu Ariana hodila hrst bláta přímo do nosu. Oba hoši se rozbrečeli a utíkali pryč se vzlykáním, že zlá čarodějnice na ně použila kouzlo.

Ariana vzdychla a zavrtěla hlavou. Stěží mohla vinit děti za pa-pouškování zloby, kterou chovali dospělí v jejich okolí.

Vklouzla do lesa, vděčná, že může na pár hodin uniknout tísnivé atmosféře Linnetova domu. Křoví zachytávalo lem jejího pláště a prsty ji zábly až na kost příslibem blížící se zimy.

Ariana usedla na spadlý kmen stromu a položila vedle sebe teplý piroh plněný hovězím, který si vzala na večeři. Linnet jí v procházkách nijak nebránil. Dobře věděl, že tři kroky jiným směrem by svolaly dav, který by jí neváhal ublížit víc než pouhými posměšky. Jeho víra, že Ariana neuteče, v ní vyvolávala hořkost. Oba věděli, že nemá kam.

Ariana se natáhla pro jídlo. Ale kmen stromu byl prázdný. Nakoukla pod něj, ale nenašla nic, jen brouky, kteří se zahrabávali do černé půdy. Zamračeně se napřímila. Pokud věděla, tak v Gloucesteru nebyli žádní lesní skřítci či elfové.

Spokojené mlasknutí z křoví za jejími zády ji přesvědčilo, že nemá pravdu. Když se Ariana plížila ke křoví, vzrušeně se zachvělo. Ale než mohl jeho obyvatel uniknout, Ariana sáhla pod větve a pevně sevřela nohu

v černé punčoše. Vytáhla z křoví vrásčitou trpaslici a poznala v ní Skotku, která jí zachránila život, když ukradla amulet z Linnetovy kapsy a hodila ho do tůně.

Ariana vybrala ženě uschlý list z vlasů a vychutnávala nezvyklý pocit z toho, že je konečně jednou vyšší než někdo jiný. „Jsi hrozná zlodějka, Becco. Není divu, že tě chtěli pověsit.“

Stařena si otřela mastnotu z hovězího, která jí tekla po bradě. „Jsem stejně šikovná zlodějka jako ty čarodějnice, děvče.“

Ariana se smutně usmála. „To říkáš boží pravdu. Zřejmě budu popravena mnohem dřív než ty.“

Becca si olízla pokřivené prsty a její slídivý zrak sklouzl na Arianino

břicho. „Nebudeš, pokud je v tobě semeno ďábla, jak se ve vsi povídá.“

, Ach, Becco,“ peskovala ji Ariana. „Čekala bych od tebe něco milejšího.“

Ženina ošlehaná tvář se roztáhla do úsměvu. „Jediní démoni, kteří zasévají své sémě, jsou švarní, zlatoústí ďáblové. Kdo tě zneuctil, děvče? Byl to některý z těch urostlých Churchillových mládenců? Nebo ten Burroughsovic divoch?“ Ariana se zachmuřila a Becca změkčila hlas.

„Nesmíš se na toho chlapíka zlobit. Mnoho slušných mužských dělá sliby, které nemůžou dodržet, jen aby povalili nějakou půvabnou mladou pannu.“

„Můj muž nic nesliboval,“ zašeptala Ariana hořce. Pokud ovšem nepočítám manželský slib.

„Ale moc tě miloval, je to tak? Nemusíš se červenat, dítě. Jeho jediná hanba je v tom, že nevystoupí, aby se k tomu přiznal i před lidmi.“ Becca vztáhla ruku a popleskala Arianu po břiše. „Byla jsem ve staré zemi porodní bábou. Je mi líto, děvče, ale v tvém břiše neroste žádné dítě.“

Její slova jen potvrzovala, co Ariana už tušila. Ale stále pociťovala pronikavé bodnutí lítosti nad ztrátou tichého, zlatovlasého dítěte, které zřejmě nikdy nebude mít. Posadila se zpátky na kládu a zabořila bradu do dlaní. „Bojím se, že si pro mě zřejmě nepřijde.“ Když ta slova -vyřkla nahlas, cítila se hůř, než si dokázala představit. „Pohádali jsme se. Má důvod, aby pochyboval o mé věrnosti.“

„Myslí si, že ti vyhrnul sukni někdo jiný?“ „Ach, to ne! Jde o jiný druh věrnosti.“

Becca potřásla hlavou. „Mezi ženou a mužem neexistuje jiný druh věrnosti. Alespoň ne takový, pro který by stálo za to umřít. A ty umřeš, jestli nepřijde.“ Její hlas se změnil v drsné chraptění. „Ten kazatel s ďábelskýma očima neplánuje žádný soud, děvče. Pouze lynčování během bezměsíčné noci, která skryje i ty nejohavnější činy.“

Ariana dlouho hleděla na drobnou ženu. Les byl stále temnější, jako by na ně padal nějaký stín. „Ale soudci z Bostonu…, pan Corwin…, pan Hathorne…“

Becca sevřela Arianinu bradu do kostnaté ruky překvapivě pevným stiskem. „Zádní vznešení soudci z Bostonu tam nebudou, děvče. Jen dav, oprátka a ty. Přivolej toho milence, ať je to démon či nikoliv, než bude příliš pozdě.“

Ariana sledovala pohled staré ženy, který zamířil k obloze. Mezi křehkými větvemi se na večerní obloze objevil měsíc, který nebyl víc než pouhým tenkým srpkem slonoviny.

Narušený závoj oblohy se zčeřil a zahoupal. Veverka slídící ve vlhkém listí zapanáčkovala a zvědavě zavětřila do přízračného ticha. Tkanivo nebe náhle jedním trhnutím prasklo a malé zvířátko rychle utíkalo do bezpečného úkrytu.

Zabalen do poryvu větru a newyorského smogu, proletěl Tristan vzniklým otvorem. Divoce mával údy, když padal skrze krajkoví větví. Dopadl na zem a proklínal napadané listí, které nebylo tak měkké, jak vyhlíželo.

Sotva popadl dech, objevil se Copperfield a řítil se z oblohy děsivou rychlostí. Tristan se chtěl svinout do klubíčka, ale než tak stačil učinit, Cop mu přistál na hrudi. Když se Cop dostatečně vzpamatoval, aby se z něho dokázal skulit, zabručel Tristan nějakou kletbu.

„Hlavu vzhůru!“ prohlásil Cop. „Kdybych přistál jen o čtvrt metru níž, tak bys už Arianu - nebo jakoukoliv jinou ženu - nepotřeboval.“

Tristan se posadil a hodil příteli na hlavu plnou hrst listí. Jemný vítr ševelil mezi stromy. Díra v obloze se zacelila a nasála do sebe poslední stopy průmyslových a výfukových zplodin. Místo nich nad nimi visela mrazivá klenba tmy, kterou pronikalo jenom několik světýlek. Měsíc nebylo vidět.

Tristan přemýšlel, jestli se Ariana cítila stejně nešťastně, když se najednou ocitla v New Yorku. Nebyl si jistý, co postrádá víc -hluk, nebo znečištěný vzduch?

Zkontroloval kapsu, aby se ujistil, že Čaroděj přežil jeho pád. Copperfield prohrabával listí kolem sebe. „Zatraceně. Nemohu najít svůj tomahawk.“

Tristan mu pomohl hledat. „Je zhotovený z gumy. K čemu nám vůbec bude?“

Cop ohrnul nos. „Tobě se to mluví! Ty jsi nemusel pročesávat všechny divadelní sklady v New Yorku a pokoušet se najít kostýmy puritánského poutníka a indiána. Jestli tyhle věci do pondělka nevrátíme, budeme za ně muset zaplatit dvojnásobné půjčovné.“ V příštím okamžiku spokojeně zabručel, protože konečně našel scházející rekvizitu.

Tristan se vyškrábal na nohy. „Myslím, že bys mohl chtít své prachy zpátky. Vypadáš úplně jako indián Tonto.“

Cop si poopravil koženou čelenku a furiantsky se ušklíbl: , Já Tonto. A ty, jsi Miles Standish.“

Tristan potáhl naškrobený kolárek a pomyslel si, že není divu, že puritáni byli tak ctnostní, když museli nosit tolik vrstev oděvů. Jedinou výhodou bude, až mu bude Ariana jemnými prstíky stahovat vrstvu po vrstvě…

Toužebná představa v něm vzbudila takový děsivý strach, že dokázal pouze zašeptat: „Cope, co když je prvního listopadu? Co když jsme přišli příliš pozdě?“

Copperfield mu sevřel rameno pevnou rukou. „Vidím před námi světlo.

Mohl by to být dům. Nepůjdeme se tam podívat?“

Tristan jen přikývl, vděčný příteli za věcné vystupování. I on viděl nejasnou zář mezi stromy, stěží patrnou. Copperfield se sehnul pod spleť větví a s Tristanem v patách rozhrnoval větvičky před sebou. Na kraji lesa se zastavili, hypnotizováni pohledem na kouzelnou chaloupku z trámů. Z předního okna zářil slabý pruh světla a udržoval tmu v malém odstupu. V okenní tabulce bylo vidět dvě panenkám podobné siluety.

Vyměnili si varovný pohled a jako jeden muž vyrazili vlhkou trávou.

Přikrčili se pod větvemi nějakého dubu.

Scéna v místnosti mohla představovat zarámovaný obraz naivního malíře, tak byly postavy klidné a jejich rekvizity panenkovské. Z železného kotlíku nad ohněm v krbu vyrážely obláčky páry. Cínové svícny na krbové římse se leskly, jako by je právě vycídili. Muž, který seděl na obyčejné židli s opěradlem, zalovil v dřevěné míse a nabral si plnou hrst pražené kukuřice. Nesl ji k ústům, aniž by spustil zrak z černé knihy, která mu ležela na klíně.

, „Dokonalý obrázek domácího štěstí,“ zamumlal Tristan a ruka na kmeni dubu se mu sevřela v pěst.

V houpací židli proti muži, kterého kdysi znal jako Arthura Finche, seděla Ariana, tmavou hlavu skloněnou nad nějakou výšivkou. Spodní ret si skousla mezi perlové zoubky, plně soustředěna na protahování tenké jehly skrz hrubé plátno. Na kudrnatých vlasech jí seděl skromný bílý čepec a přikrýval většinu jejich vzpurné nepoddajnosti.

Když ji Tristan poprvé spatřil - energickou, živou a klidně pobývající ve zdánlivě příjemné společnosti jeho zapřísáhlého nepřítele -, pocítil prudkou ránu v srdci.

Zatímco je pozorovali, Arthur zvedl hlavu a promluvil. Ariana vstala a usmála se tím nejsrdečnějším úsměvem.

„Zabiju ji,“ prohlásil Tristan dutě. „Nebudou ji muset věšet. Uškrtím ji holýma rukama.“

Začal se zvedat, ale Copperfield ho chytil za šosy. „Mohl bys minutku počkat? Podívej!“

Tristan klesl zpět na jedno koleno, promnul si bradu a pozoroval, jak Ariana míří ke krbu. Omotala si kolem ruky utěrku a svěsila těžký kotlík z háku. Pára jí začervenila tváře stejně jako kdysi jeho milování. Vnitřnosti se mu zauzlily touhou, která už neměla být nikdy opětována.

Arthur odložil knihu stranou a uštědřil Arianě otcovský úsměv. Tristan tiše zaúpěl.

Nepolevující sladkost Arianina úsměvu ho měla varovat. Arthur nastavil svůj pohár. Ariana zvedla kotlík a radostně vylila zlatý proud horkého jablečného moštu na jeho hlavu.

Tristan se zašklebil.

Arthur vyskočil s tváří rudou vzteky. Ariana před ním ustupovala. Přitiskla si dlaně na tváře s výrazem zmatku, který by obměkčil i to nejtvrdší srdce. Rty se jí pohybovaly a Tristan si dokázal představit její výsměšné omluvy.

Arthur odkopl židli a kráčel k ní s němým vztekem. Přitiskl ji na krb a napřáhl se k ráně pěstí.

Tristan si vůbec neuvědomil, že je už v půlce dvora, když ho Copperfieldovo těžké tělo srazilo do rosou mokré trávy.

Copův dech žhnul zoufalstvím v jeho týlu. „Neudeřil ji. Rozumíš? Chtěl, ale neudělal to.“

Oba zadrželi dech, když bouchly dveře a Arthurovy střevíce zaskřípaly na schůdcích. Prošel jen kousek kolem nich a mumlal nepřetržitý proud nadávek. V ruce svíral svou černou knihu.

Když zmizel na úzké pěšině, Tristan se zvedl a strčil do Copa. „Běž za ním,“ zašeptal. „Nespusť ho z očí a dej pozor, aby tě nezahlédl.

Cop s gumovým tomahawkem v ruce poslechl a ztratil se s lehkostí

čerokijských předků ve stínu stromů.

Tristanovo srdce se sevřelo, když se otočil a viděl Arianu, jak s pěstí přitisknutou k ústům stojí u okna jen několik metrů před ním. Její tichý povzdech zamlžil okenní sklo. Pak zmizela, aniž by pokoj s převrženými židlemi a rozsypanou kukuřicí uklidila.

Ariana unaveně stoupala po schodech do své ložnice. Byla do tohoto odlehlého místa vykázána hned první noc po návštěvě soudců. Tajnou podkrovní ložnici s voňavými svícemi a saténovým ložním prádlem chtěl mít volnou pro případ, že by se rozhodl vrátit ze vsi s nějakou další kalupinkou se syrovátkovou tváří.

Postavila svíčku na stůl a usedla na židli před zrcadlem. Její vlastní nevraživost ji vyčerpávala. Stáhla čepec a začala si kartáčovat vlasy. Křivé sklo zrcadla jí vracelo nejasný obraz. Byla to jen představa, nebo jsou její obrysy skutečně rozmazané? Jakoby i to zrcadlo vědělo, že její dny jsou

sečteny. Srpek měsíce, který ji po celý týden udržoval y naději, se rozplynul v temnotách.

Dokonce už ji ani moc nebavilo dělat otci ze života takové menší peklo. I oměj vlčí mor, kterou mu dala minulý večer do polévky, u ní vyvolala jen slabý záchvěv radosti. Možná začínám být stejně zlá jako on, takže mi takové zlovolnosti připadají normální, napadlo ji.

Kartáč se zachytil v zamotané kadeři. Ariana mrknutím setřela slzy, vystrašena, že skrze jejich závoj se obraz v zrcadle ztratí úplně. Odložila kartáč, příliš skleslá, než aby měla sílu pokračovat. Její trýzněnou myslí procházel Tristanův stín.

Náhle ji zachvátila touha tak palčivá, že téměř cítila příliv chladivé vůně jeho kolínské a teplo jeho prstů, které ji hladí v týle. Zavřela oči. Mezi prsy jí spočinulo známé závaží.

Prudce otevřela oči. Na tmavém podkladu živůtku ležel smaragdový amulet, jasně zářící i ve slabém světle. Zvedla udivené oči, aby se setkala v zrcadle s Tristanovým pohledem.

Stál za ní, ale nedotýkal se jí. Arianě se začaly třást ruce. Taková neskutečná vidina určitě znamená začátek šílenství. Tristan s krátce přistřiženými vlasy nordického prince. Tristan s propadlými tvářemi pod lícními kostmi, které vypovídaly o nekonečných dnech a bezesných nocích. Tristan s pískově plavou bradkou, rámující jeho smyslná ústa. Neschopna odolat pokušení, vztáhla Ariana ruku, aby se dotkla jeho vousů.

Nevěřící konečky prstů narazily na pichlavou, měkkou a ne-zpochybnitelnou realitu.

Chytil její ruku a zvedl ji ke rtům. „Má lásko, teď můžeš libovolně použít Čaroděje a srazit mě do nenávratna, jestli chceš. Nemohu říci, že bych si to nezasloužil.“

Ariana vyskočila a vyškubla mu ruku. „Jsem hrozně ráda, že ses tady zastavil!“ řekla, jako by šlo o obyčejnou návštěvu.

Posměšně pokrčil rameny tím dobře známým gestem. „Sel jsem náhodou kolem.“

Aby zaměstnala roztřesené ruce, přešla k oknu a zabouchla ho. V závanu mrazivého vzduchu si obemkla paže kolem těla. Jako by všechna něha opětovného shledání, kterou si v uplynulém měsíci představovala, při nečekaném Tristanově zjevení vyprchala jak obláček dýmu. Místo ní pociťovala stejnou zimnici a křeče, jakými trpěla v dětství, když přežila onemocnění cholerou.

Ten muž právě prošel tři století. Měla by mu přinejmenším prokázat aspoň běžnou zdvořilost.

Tristan pozoroval s bezmocným zděšením, jak Ariana s rameny tužšími než jeho naškrobený kolárek kroutí závěsem na okně a dělá z něj bezcenný

hadr. „Obávám se, že můj otec není přítomen. Možná bys ho měl počkat v

přijímacím pokoji, jestli chceš. Přinesu ti trochu moštu.“

„Ne, děkuji,“ odpověděl a široce se usmál, protože pochopil, co ji znepokojuje. „Viděl jsem, jakým způsobem mošt naléváš.“ Odvážil se popojít k ní blíž, dost blízko, aby cítil omamnou vůni kouře a hřebíčku z jejích vlasů. „Nepřišel jsem pro Arthura, Ariano, ale pro tebe.“

Vysmrkala se do závěsu a podezřele tichým hlasem prohlásila: „Asi sis dobře užíval, když ti to trvalo tak zatraceně dlouho!“

Se zasténáním ji objal kolem pasu a přitiskl vousatou tvář k její hladké líci. „Ach, Ariano, proměň mě v žábu nebo mě usmaž úderem blesku, ale pro všechno na světě, neplač. To bych asi nevydržel.“

V Tristanově náručí začala roztávat. „Snad si nemyslíš, že ti odpustím jen proto, že mě takhle držíš? Můžeš mě líbat na ucho a otírat si tvář o mé hrdlo, ale já nejsem…“ Její slova zanikla v bezmocném povzdechu. Zvedla hlavu a vystavila šíji pichlavému laskání Tristanovy brady.

„Ariano?“

„Hmmm?“ zamumlala, když si jeho rty našly její. „Miluji tě.“

Tristan ji pevně objal a začal líbat sladce pootevřené rty dříve, než se zmohly na nějaký protest. Dlaně rozprostřel na jejím drobném zadečku a hladil ho přes hrubě tkanou látku. Pověsila mu paže kolem krku. Tristan vychutnával slané polibky a věděl, že jeden z nich, nebo možná oba pláčou. Mohli by se takto líbat další tři století, kdyby do okna nenarazil kámen a neroztříštil olověné sklo.

Tristan povalil Arianu na podlahu a zaštítil ji vlastním tělem. „Vylez ven,

ďáblova děvko! Pojď ven i se svým ďábelským milencem!“

Ariana zvedla hlavu a z vlasů sejí vysypaly kousky skla. „Ach ne! To je Goody Hubbinsová!“

Tristan se natáhl ke svíčce a uhasil ji mezi prsty, než vyhlédl za okrajem závěsu ven. Ariana zůstala stát na místě, ale i odtamtud viděla, že na trávníku před domem plápolají pochodně.

„Pojďk nám, čarodějnice, čeká tě spravedlivý boží trest!“

Ariana viděla, jak Tristanova tvář při zaslechnutí Linnetova svatouškovského pokřiku ztuhla čirou nenávistí. Připlazila se k oknu, kolena chráněna hrubou sukní, a zatáhla ho za nohavice. „Pojďme, Tristane. Hned! Použijeme Čaroděje a uletíme do budoucnosti. Zpět do New Yorku, kam oba patříme.“

„To nemůžeme,“ prohlásil dutě.

„Proč ne?“

„Protože ten bastard chytil Copa. Cop měl Arthura nenápadně sledovat.“

Ariana vyhlédla přes okenní parapet ven. „Řekla bych, že jako stopař pohořel.“

Copperfield stál vedle Linneta, uvězněn v objetí nějakého koželuha. Muž držel masité prsty na Copově hrdle, jako by se mu chystal zakroutit krkem jako kuřeti.

Ariana vstala a pohlédla na zachmuřeného manžela. „Takže ty se o Arthura nezajímáš, jo? Jenom o mě, ano?“

Vrhl na ni provinilý pohled zpod pozlacených řas. „Potřeboval jsem

přece vědět, kdy se vrátí do domu, nemyslíš?“

Stiskla rty. „Ty máš odpověď na všechno. No dobrá, tak proč neposkytneme Arthurovi možnost ochutnat boží hněv?“ Pohladila amulet a jeho důvěrně známý tvar ji naplnil odvahou. „Troufám si tvrdit, že blesk mezi oči by mu setřel ten úšklebek z tváře.“

Tristan ji odtáhl od okna jemným, ale pevným stiskem rukou na ramenech. „Můžeš zaručit, že bys nechtěně nesežehla i Copův koňský ohon? Nebo neproměnila toho hromotluka, který ho drží, v lidožroutského krokodýla?“

Napřed sebevědomě přikývla, ale pak zavrtěla hlavou. Věděla, že Tristan má pravdu. Nemohli si dovolit vystavit Copův život nejistým projevům amuletu.

Tristan přivřel oči a zvažoval jejich situaci. „Chci, abys šla k oknu. Řekni Arthurovi, že se dobrovolně vzdáš, pokud si pro tebe přijde a odvede tě dolů. Sám.“

Neschopna třeba jen pomyslet na ztrátu Tristana, sotva ho našla, sevřela Ariana roztřesenýma rukama jeho kabát. „Ale jestliže ví, že Copperfield je tady, musí mít podezření, že jsi tu i ty.“

„To mi jen vyhovuje,“ odvětil Tristan, vsunul ruku pod kabát a vytáhl Svenovu pistoli ráže devět milimetrů. Moderní zbraň vypadala v této zaostalé době stejně nepatřičně jako Tristan.

„A co Čaroděj? Nemůžeme riskovat, že mu zase padne do rukou.“

Tristan prolétl pohledem skromný pokoj a oči se mu rozzářily, když zahlédl uvolněné prkno v podlaze. „Schovej ho tam. Vrátíme se pro něho, jakmile zachráníme Copperfielda. Nemělo by to trvat dlouho. Ti licoměmí mravokárci se rozprchnou, jakmile odhalíme Linneta jako mrzkého podvodníka.“

Ariana poslechla. Pocítila bodnutí lítosti, když strkala amulet pod prkno.

Ale Tristan jí vtiskl na rty povzbudivý polibek.

Nadechla se osvěžující vůně jeho kolínské a přistoupila k oknu.

„Špinavá couro!“

„Ďáblova konkubíno!“

„Satanova čubko!“

Trhla sebou, když poznala hlas konstábla Ingersolla. Za Linnetem upadla Charity Burkeová na zem a její milováníchtivé tělo se svíjelo a kroutilo v přesvědčivém napodobování záchvatu. Kletby se změnily ve

výkřiky a pak ztichly, jak když utne, protože Linnet zvedl paži a vyžádal si klid.

„Slečno Whitewoodová,“ zvolal k oknu. „Spravedlivý lid Gloucesteru už dost trpěl břemenem tvých zlomyslných útoků. Nyní jsme zajali tohoto cizince, který se přiznal, že zná tvé jméno. Vyvolala jsi ho z pekla, je to tak?“

„Jednou ze známých podob démonických milenců je podoba indiána,“ zavřískala Goody Hubbinsová.

Koželuh výrazně stiskl Copperfieldovo hrdlo.

„Tak dost!“ zvolala Ariana. „Vydám se sama do vašich rukou, jestli si pro mě ctihodný reverend přijde a odvede mě dolů.“

Z davu se ozvalo nesouhlasné mručení. Linneta obstoupila skupina mužů. Sklonil hlavu a naslouchal jejich prosbám, pak je odstrčil a napřímil se.

Jeho hlas zaburácel nad zdivočelým davem jako hrom, když zavřel oči a zvedl paže k nebi. „Ach, mocný a milosrdný Bože, pocti mě svou mocí! Požehnej mi svou silou, abych odolal pokušení toho prohnaného satanova dítěte.“

Tristan za Arianou zavrčel.

Linnet spustil paže. Podali mu mohutnou bibli. „Jdu do boje proti zlu sám a neozbrojen, jen s Tvým úžasným a svatým Slovem.“ Otevřel oči a setkal se s Arianiným pohledem. Klidně se usmál. „Chraň svého nejponíženějšího služebníka proti divé čarodějnici, která na něho čeká.“

Zamířil ke vstupním dveřím. Dav couvl zpátky a vystrašeně vydechl. Když Linnetovy kroky zaduněly na schodech, Tristan objal Arianu kolem pasu.

„Běž za dveře,“ přikázal jí.

Uposlechla a přitiskla se ke zdi, zatímco Tristan se opřel ramenem do dveří. Srdce jí v hrudi prudce bušilo. Pevně zavřela oči a horlivě šeptala svou vlastní modlitbu.

Ozvalo se rozhodné zaklepání. Linnetův hlas zněl dostatečně silně, aby dolehl až k nastraženým uším shromážděného davu. „Otevři dveře, mé dítě. Přišel jsem tě odvést na setkání s tvým osudem. Odevzdej se do milosrdných rukou Pána a budeš očištěna.“ Přešel k syčivému šepotu: „Pusť mě dovnitř, ty mizerný spratku, jinak je pošlu pověsit ten indiánův koňský ohon - i s jeho hlavou připevněnou k němu!“

Tristan s rozhodným výrazem ustoupil od dveří a kývl na ni. Ariana natáhla ruku, prudce otevřela dveře a použila pevné dubové dřevo jako štít. Arthur se ocitl tváří v tvář nikoliv roztřesené ženě, jak očekával, ale muži, kterého se kdysi pokoušel zavraždit. Muži, který zestárl jen o deset let oproti jeho dvaceti a který měl stále dostatek mužné síly, zatímco jeho už začala mizet.

Překvapeně se nadechl a Ariana musela zatnout zuby, aby ne-vyskočila z úkrytu za dveřmi, jen aby viděla jeho tvář. Musela se spokojit s přitisknutím jednoho oka k mezeře mezi dveřmi a rámem, i když tak viděla pouze obrovskou bibli, svíranou Linnetovou rukou s bílými klouby prstů.

Vzpamatoval se s obdivuhodnou sebejistotou. Jeho hlas zmrazil jízlivý úšklebek. „Ale nazdar, Tristane. To ses vydal takovou cestu, jen abys mě viděl?“

Ariana si uměla dobře představit, jak se Tristanovy rty výsměšně usmívají, a téměř cítila dokonalé držení pistole, namířené se vznešenou elegancí na Linnetovo zrádné srdce. „Nepřešel bych ani přes newyorskou ulici, abych na tebe plivl, Arthure. Přišel jsem pro svou ženu.“

Arianino srdce prostoupila radost a pýcha.

„Brzy to bude tvoje vdova,“ vyštěkl Linnet, „jestli mi nevrátíš

Čaroděje.“

„No tak, Arthure, už dávno nejsem ten důvěřivý hoch, kterého jsi zanechal v New Yorku. Jistě si nemyslíš, že bych byl takový blázen, abych ho sem vzal.“

„Právě jsem prohledal toho indiána. Vím, že ho nemá. Takže zbýváš jen ty a má oddaná dcera. A jestli mi neřekneš, kde je, slibuji ti, že ještě před koncem této noci mě budeš prosit, abys mi to mohl říci.“

„Ále, skutečně?“ protáhl Tristan. „Co hodláš udělat? Utlouci ji k smrti touhle biblí?“

„Ach, můj ubohý, chybující bráško,“ řekl Linnet tiše. „Nikdy bys neměl podceňovat mocnou sílu Božího slova.“

Bible s bouchnutím dopadla na podlahu a odhalila lesknoucí se ústí křesadlové pistole. Nebyl čas Tristana varovat. Nebyl čas vykřiknout. Škrtnutí křesacího kamene o kov dolétlo k Arianiným uším ve stejném okamžiku, kdy praštila dveřmi do Linnetova zápěstí.

Jeho bolestné zavytí se ztratilo v ohlušujícím výstřelu pistole u Arianina ucha. Svalila se na dveře a marně se pokoušela přitisknutými dlaněmi utišit zvony, které jí duněly v hlavě. Tristana srazil výstřel na podlahu. Seděl a rty se mu pohybovaly neslyšným proklínáním. Jen pár centimetrů od místa, kde předtím stál, hyzdil omítku kouřící kráter.

Tvář měl popelavě šedou. „Kriste Ježíši, myslel jsem, že puritáni znali jenom muškety.“

Ariana si uvědomila, že se jí vrátil sluch. Přilezla k Tristanovi a objala ho kolem krku. Ale nebyl čas na vysvětlování primitivní magie střelného prachu a křesacího kamene, ani čas zachraňovat jeho vlastní pistoli ze zaprášeného rohu, kde po vypadnutí z Tristanovy ruky skončila, ani čas vytáhnout z úkrytu Čaroděje a použít ho jako zbraň.

Dveře se prolomily a kolem nich se srotili muži. Linnet se díval se zraněnou rukou přitisknutou k hrudi a spokojeným úsměvem na rtech, jak

rvou Arianu z Tristanova objetí. Muselo se jich do toho zapojit pět a Ariana věděla, že Tristan ji pustil jen proto, že se bál, aby jí nevyrvali ruce z kloubů.

„Ariano!“ vykřikl, když jí svazovali zápěstí kusem hrubého konopného provazu. „Který je dneska den?“

Lapena v nepovolujícím sevření konstábla Ingersolla, odhodila trhnutím hlavy vlasy z obličeje a vrhla na něho zmučený pohled. „Pátek? Sobota?“

„Ne! Který den měsíce?“

V uších jí pořád ještě zvonilo. Zavrtěla hlavou a zoufale se ji snažila vyčistit od jakési ozvěny z minulosti. Tristanův rozesmátý hlas říkal: Copak nevíte, že dnes je noc, ve které vyjí vlkodlaci na měsíc a čarodějnice létají na košťatech po větrné obloze?

„Je třicátého prvního října!“ zvolala. „Předvečer Halloweenu!“

Jeho tváře se zmocnil ponurý děs, který však byl okamžitě nahrazen výrazem, jenž Arianu mrazil až do morku kostí.

Nechtěl se vůbec setkat s jejím pohledem, když je vedli kolem šklebícího se Linneta a strkali po schodišti dolů do hrozivé náruče čekajícího davu.

Dav se semkl kolem nich a hnal je v pulsujícím sevření těl k lesu. K Arianě se přibližovaly tváře zkřivené nenávistí. Když chtěla ustoupit před jejich horkým dechem, narazila jen na statnou hruď konstábla Ingersolla. Jeho prsty sevřely pouta na jejím zápěstí a posunuly ji blíž ke Copperfieldovi, kterého stále vlekl statný koželuh.

„Ahoj, maličká,“ zamumlal Cop. „Doufal jsem, že se znovu uvidíme za méně strašlivých okolností.“

„Stejně tak já,“ odpověděla tiše Ariana a natáhla krk v zoufalém úsilí zahlédnout Tristana.

Když je dovlekli na mechem zarostlý okraj lesa, pohledem na krátký okamžik zachytila jeho rovná záda. Ale Tristan se na ni ani jednou neohlédl. Ze začouzeného světla prskajících pochodní se vynořovaly a zase mizely tmavé postavy. Někteří z jejich trýznitelů se domnívali, že je nikdo nepozná. Třeba jako muž, který prošel kolem v dlouhém vlajícím plášti a s kloboukem staženým hluboko do čela. Jiní, jako například Goody

Hubbinsová, vřískali svá obvinění zcela nepokrytě.

Hlouběji v lese se dav roztančil a popoháněl je štípanci a šťoucháním. Když se konečně dostali na opuštěnou mýtinu, pokřikování zmlklo a ticho přerušovalo jen šoupání nohou a strašidelné šustění suchého listí na větvích. Uprostřed mýtiny se tyčila šibenice černější než bezměsíčná obloha.

Provaz visící z příčného břevna se kymácel ve větru.

Arianiny údy strašlivě zmalátněly. Téměř slyšela tragickou historku, kterou bude Linnet vyprávět soudcům z Bostonu. Udělal jsem, co bylo v mých silách, abych to ubohé dítě zachránil před davem, bude zřejmě tvrdit a ovázanou rukou si setře slzu. Pan Corwin nejspíš s upřímnou lítostí zavrtí hlavou a nos pana Hathorna se zachvěje, když bude přitakávat, že jde o ošklivý konec žalostného příběhu.

Po šibenici nezbude ani stopy. Po popravě zapálí hromadu chrastí, naskládanou pod čerstvě nařezanými prkny. Plameny vyšlehnou k noční obloze a stráví poslední stopu po Arianě Whitewoodové tak dobře, až si nikdo ani nevzpomene, že muž, který nyní vystupuje po schůdcích k šibenici, měl kdysi nějakou dceru.

Za Linnetem vystupoval na pódium Tristan. Sel pevnými kroky. Vlasy mu ve světle pochodní zářily jak tekoucí zlato, ruce v poutech držel naprosto uvolněně.

Jako by v tom jel s nimi.

Ariana pocítila vztek, který odplavil ochromující hrůzu. „Přiveďte čarodějnici, konstáble,“ zvolal Linnet. Ariana hrdě vztyčila hlavu, když s ní Ingersoll trhl směrem k šibenici.

Linnet se na ni usmál. „Ať se nejdřív podívá na smrt svého ďábelského milence.“

Jásání davu přehlušilo Arianin zděšený výkřik. Tristan bezmocně pozoroval, jak se Ariana marně snaží vykroutit z Ingersollova sevření. Chtěl na ni zakřičet, aby toho nechala, než všechno zkazí, ale neodvažoval se. Vyhnul se proto jejímu pohledu a studoval chmurnou realitu oprátky, zavěšené jen pár centimetrů nad jeho hlavou.

Když se Ariana přestala zmítat, Arthur ukázal nezraněnou rukou na Tristana. „Pověsíme tohoto cizince dřív, než by mohl přivolat legii démonů, kteří by nás trýznili. Dnes se konečně dočkáme spravedlivého odčinění, když budeme pozorovat jeho duši, jak klesá do pekla, aby se setkala se svým pánem.“

Dav souhlasně zařval. Tristan zívl.

Arthur odměnil jeho úmyslnou nenucenost vyštěknutím: „Máš něco, co bys mohl říci na svou obranu, čaroději“

Arthur chtěl trápit Arianu a Tristan to věděl. Ten bídák jenom čekal, že Ariana začne v marném pokusu zachránit manželovi život mluvit a sdělí mu, kde je schován Čaroděj. Arthur neměl tušení, že z nevěsty Tristana Lennoxe se stal mnohem tvrdší oříšek. Tristan se modlil, aby tomu tak skutečně bylo.

Odmítl nechat Arthurovi poslední slovo. Pokročil kupředu a působil stejně chladným osobním kouzlem, jaké mu dovolilo vládnout modernímu impériu. I se svázanýma rukama vyjadřovalo jeho chování dostatek autority, aby dav ustoupil zpátky.

Jeho slova provázel štiplavý výsměch. „Dobří lidé Gloucesteru, musím se k něčemu přiznat.“ Počkal, až se vyčistí hrdla a otřou čela. „Jestli dnešní noci oběsíte Arianu Whitewoodovou, oběsíte nevinnou dívku. Nevinnou proto, že neměla na vybranou a musela podlehnout mým požadavkům. Okouzlil jsem ji.“

Dav po tomto šokujícím prohlášení vybuchl. Nějaká vrásčitá stařena, která stála těsně u šibenice, při jeho do nebe volajícím přiznání zavyla. Tristan cítil, že ho spaluje Arianin zděšený pohled, ale nepodíval se na ni.

Arthur na něho vrhl vraždící pohled a zvedl ruce s prosbou o klid.

„Dejte si pozor na temná kouzla tohoto lotra! Hledá jen cestu, jak osvobodit svou děvku!“

Dav ztichl, ale tentokrát se napjaté pohledy upíraly na Tristana, ne na Arthura. Pokročil až na okraj šibenice a podíval se přímo do Arianiných očí.

Lidé stále zarytě mlčeli, takže jeho chraptivě zbarvený hlas bylo slyšet ze všech koutů mýtiny. Skoro jako by věděli, že hovoří ze srdce. „Od prvního okamžiku, kdy můj zrak spočinul na Arianě Whitewoodové, jsem věděl, že ji musím mít. Bojovala o svou ctnost moudře a dobře.“ Trpce se usmál. „Byl jsem proto donucen rozhodit síť svých kouzel, abych ji okouzlil. Když mě odmítala a pohrdala mou žádostivou pozorností, vzal jsem jí její vůli a použil svou temnou magii, dokud nebyla zcela bezmocná a nedokázala odolávat. Přísahám vám, že je nevinná. Ani nyní si nepamatuje nic z požitkářských činů, které jsem ji donutil konat.“

Ariana sklopila hlavu a na řasách se jí objevily slzy. Tristan věděl, že si moc dobře pamatuje něžnou pozornost, kterou věnoval jejímu vybízivému tělu.

„Rychle ho pověste!“ zařval Ingersoll. „Právě toho jsme se báli. Je to ďábel, který přišel vychovat novou generaci čarodějnic. Pověste všechny tři dřív, než spojí síly a zničí nás všechny.“

Tristan zaklel, když koželuh dupal po schůdcích a vlekl za sebou Copperfielda. S tím zrovna nepočítal.

„Ne!“ Nějaký muž v dlouhém plášti se prodral davem k Arianě.

Tristan neměl tušení, jestli to je dobré, nebo špatné, že se na scéně objevil neznámý člověk. Ale z Arthurova úsečného zaklení a jiskry naděje v Arianiných očích usoudil, že správná je první možnost.

Muž si posunul klobouk dozadu a odhalil netečnou ošlehanou tvář.

„Jestli tento čaroděj mluví pravdu, pak má nevlastní dcera je nevinná. Není žádná čarodějnice, jen oběť jeho čarodějského chtíče. Není o nic víc satanovou služebnicí než Goody Hubbinsová nebo Charity Burkeová. Jestli bude pověšena, neměly by být oběšeny také?“

Nějaké mladé děvče omdlelo v matčině náručí. Tristan tušil, že jde o právě zmíněnou Charity Burkeovou.

„Zakryjte si uši. Neposlouchejte toho muže!“ křičel Arthur.

„Čarodějnice vrhla své ohavné čáry i na něho!“

Arianin nevlastní otec položil ruce na její ramena. „Mluv, děvče. Řekni jim, čím je pro tebe tento muž.“

Ariana zvedla uplakané oči k Tristanovi. Tristanovy čelisti se proti jeho

vůli sevřely, jako by čekal úder, před kterým se nemůže bránit.

„Neznám ho,“ prohlásila tiše. „Nikdy jsem ho neviděla, až dnes večer.“

Tristan sklopil hlavu. Věděl, že by měl být Arianě vděčný, když pochopila, co jí nabídl. Ale její popření se ho dotklo hlouběji, než čekal.

Arthur seskočil ze šibenice, odstrčil Marcuse a stiskl Arianina ramena.

Prudce s ní zatřásl. „Víš, co říkáš?“

Arianě se vydral z hrdla vzlyk. „Nepamatuji se na něho, reverende, skutečně ne! Ze vzpomínání mě až rozbolela hlava.“

Linnetovy rty zkřivil zlý úsměv. Vytáhl zpod pláště dýku a prořízl její pouta. „Tak dokaž svou nevinu, mé dítě. Následuj mě a zatrať jeho duši navěky do pekla.“

Linnet se otočil a vystupoval po schůdcích. Ariana šla za ním a rukou si mačkala sukni. Koželuh sáhl na Tristana, ale ten se mu vytrhl a sám se vydal ke stupínku pod oprátkou.

Když se Ariana dostala blíž k němu, Tristan by přísahal, že cítí teplo jejího těla a sladkou vůni hřebíčku. Rychle zavřel oči, aby se ovládl a nezabořil tvář do neučesaného mračna jejích vlasů.

Dav zadržel dech, okouzlen tmavovlasou pohádkovou kráskou, která stála před vysokým, zlatovlasým čarodějem. Arthur potáhl za volnou smyčku oprátky a vložil ji Arianě do rukou.

Tristan sklonil hlavu, jako by čekal na korunovaci.

„Tak, dcero,“ zašeptal Arthur tak, aby ho Tristan slyšel. „Udělej to a já ušetřím tvůj život. Vyzvedneme Čaroděje a vrátíme se do budoucnosti. Zdědíš jeho bohatství do posledního haléře a společně budeme vládnout New Yorku. Vytvoříme dynastii čarodějnic a čarodějů, ty a já.“

Ariana si stoupla na špičky a navlékla oprátku na Tristanův krk. Davem projela vlna povzdechu.

Tristan se na Arianu usmál a hleděl jí do očí. „Můžeš poctít umírajícího muže splněním posledního přání, slečno Whitewoodová? Polibkem z tvých medových rtů, který ponese jeho ubohou duši věčností, kde už tě nebude mít?“

Než mohl Arthur vklouznout mezi ně, Tristan sehnul hlavu a přitiskl rty na její, aby jí naposled připomněl, jak krásné by to bylo, kdyby… Ariana se rozplakala a seběhla po schůdcích do čekající náruče nevlastního otce.

Koželuh stáhl další smyčku kolem Copperfieldova krku. „Hej!“ zakvílel Cop. „Já nemám možnost žádného posledního přání?“

Dav se semknul kolem šibenice, hrozil pěstmi a volal po čarodějské krvi. Arianin nevlastní otec rozepnul plášť a přehodil ho přes její skleslá ramena. Tristan pozoroval, jak se oba ztrácejí mezi stromy, drobná postavička jeho manželky skryta pod paží nevlastního otce. Když zmizela, zavřel oči a držel pevně stisknutá víčka, dokud neměl jistotu, že se nerozpláče, když je otevře.

Výkřiky volající po krvi začala přehlušovat bouřlivá žádost o modlitbu. Arthur sklonil hlavu, ale jedním okem nepřestal pozorovat Tristana. Spěchal s Otčenášem tak, že vynechával polovičky slov a zbytek vyslovoval naprosto nezřetelně.

Tristan hleděl přímo před sebe a cítil, jak ho hrubé lano škrábe na krku.

„Je mi to líto, Cope. Nepočítal jsem, že to skončí tímto způsobem.“

„Neobviňuj se. To já tě pozval na tento mejdan. Pokud bude ještě nějaké příště, tak ti radím, abys zase nenavztekal manželku tak, že s chutí přiskočí a nasune ti na krk oprátku.“

Pocítil bodnutí nespravedlivého hněvu nad tím, že ho Ariana opustila.

„Neměli bychom se starat o budoucnost. Tuším, že Arthurova touha vidět nás mrtvé vysoce převyšuje jeho snahu být středem pozornosti.“

Ukázalo se, že má pravdu, protože Arthur vyhrkl zkomolené „Amen“ a hnal se přes šibeniční pódium s takovým spěchem, až málem klopýtal.

„Chtěl bych vznést formální námitku,“ prohlásil Cop. „Nebylo mi nabídnuto poslední přání. Je mým zákonným právem dostat poslední cigaretu. Nebo polibek od jedné z těch půvabných čarodějnic, které volají po mé krvi. Možná i horkou, pořádně opepřenou pizzu.“

„Zavři hubu, indiáne,“ zasyčel Arthur a předstíral, že jim nabízí zbožnou modlitbu za jejich brzy odlétající duše. „Ty a ten zlatovlasý hoch se probudíte v pekle dřív, než byste si mysleli.“

„Budu tam na tebe čekat,“ sliboval Tristan. „Až se proplížíš pekelnou branou, moje tvář bude první, kterou uvidíš.“

Arthur nadzvedl jedno obočí. „Pak si tedy ještě pořádně užiji času, který mi zbývá tady na zemi. Nemohu si pomoci, ale musím uznat, že moje dcera se proměnila v docela hezkou mladou ženu. V New Yorku samozřejmě nikdo neví, že je mou dcerou, takže se asi neroznesou žádné drby, když se tam usadíme jako manželé.“

„Ty perverzní haj…“ Tristana dohnala mravní zkaženost bývalého

přítele k tak hlubokému vzteku, že vrazil koleno do jeho slabin.

„Pověsit!“ zakrákal ctihodný reverend a klesl najedno koleno.

Popraviště se při každém koželuhově dlouhém kroku otřásalo. Arthur se plazil za pomoci zdravé ruky pryč. Tristan přitiskl rameno ke

Copperfieldovu, jako by ho mohl nějak nadnášet, až se otevřou padací dvířka pod jejich nohama, která je dělila od smrti. Zvedl zrak nad šílený dav k ebenové klenbě oblohy a vzpomínal na ozářený horizont New Yorku a sladké teplo Arianina těla.

Na horizontu vyšlehl nějaký plamen jak paprsek naděje.

Tristan zamrkal. Myslel by si, že se mu to jen zdá, kdyby ho do žeber nedloubl Copperfieldův loket. Dav se sborově nadechl, když plamen pohasl, pak znovu vyšlehl k obloze a plál přes ni v oblouku, který mířil přímo na mýtinu. Sílený skřehotavý smích, na který by byla pyšná i Zlá kouzelnice ze Západu, zježil Tristanovi všechny chloupky v týle.

Srdce se mu nadmulo hrdostí, když po obloze prolétlo koště a poskytlo mu nepříliš jasný pohled na čarodějku s andělskou tváří, která na něm seděla a třímala v ruce zapálenou pochodeň.

Když se o něco víc přiblížila, dav se rozprchl. Nějaká ječící stařena upadla na břicho a křičela hrázou, když těsně nad ní prolétl Arianin rozevlátý plášť, páchnoucí ohněm a sírou. Arthur se nejisté postavil. Kůži na ostrých lícních kostech měl tak napjatou, až jeho tvář připomínala umrlčí lebku.

Koště vystřelilo vzhůru, dvakrát obletělo mýtinu a pak se střemhlav

řítilo rovnou na šibenici.

„Páka!“ zaječel Arthur. „Potáhni za tu zatracenou páku!“

Koželuhova ruka sice páku svírala, ale mohutné chlapisko stálo jak uhranuté ohnivou koulí, která se na ně řítila z temnoty. Ariana se ocitla natolik blízko, aby Tristan mohl zahlédnout zlomyslné jiskřičky v jejích očích. Obr ztratil nervy, seskočil z popraviště a hrůzou se rozeřval. Ariana prolétla kolem něj s vlasy vlajícími jak temné mračno pomsty.

Dolétl k nim její hlas: „Vrátím se…, nikam nechoďte…’„

„To jsem ani neměl v plánu,“ zamumlal Tristan a marně se snažil uvolnit si pouta na zápěstí.

Arthur si přitiskl jednu ruku na slabinu a vyrazil k páce. Cop mu nastavil nohu. Arthur zakopl a upadl, až se popraviště zatřáslo.

Ariana opět proletěla kolem nich. Visela na koštěti za jedno koleno.

„Tristane, pomoc! Nejsem v tom moc dobrá! Co mám dělat?“ Její výkřiky slábly a rychle mizela z dohledu.

„Provaz, Ariano!“ vykřikl Tristan. „Zapal provaz!“ Jeho křik ale zanikal ve vyděšeném ječení rozprchávajícího se davu.

Arthur se nadzvedl na všechny čtyři. Cop zamotal prsty do Tristanových pout a škubl, přičemž se mu řinul z úst nepřetržitý proud nadávek. Arthurova ruka se natáhla k páce.

„Aaaaiiiieee!“ Ariana proletěla po správné straně, ale pozpátku. Prudkým pohybem máchla pochodní k lanu, které zabezpečovalo smyčky. Do Tristanova chřípí vnikl pach spalovaného konopí.

Seskočili s Copperfieldem jak jeden muž přesně v okamžiku, kdy se Arthur dostal k páce a trhl jí dolů. Finch padl slabostí na podpůrný sloupek a s úlevou se po něm svezl, když uslyšel rytmické zabušení padacích dvířek o dno popraviště. Přejel si vlhkou dlaní ústa a ohlédl se přes rameno, dychtivý vychutnat si zkázu svých nepřátel.

Ale místo dvou těl otáčejících se ve větru spatřil dva muže, kteří se na něho radostně šklebili. Vytrhl zpod pláště dýku, ale ta s řinčením upadla na prkna, když ho Tristanova přesně namířená noha zasáhla do zad. S bezmocným máváním paží plachtil Arthur dolů ze šibenice.

Cop popadl upadlou dýku a rozřízl jim pouta. Tristan přiskočil ke kraji pódia. Arthur ležel rozpláclý na zemi, tvář zabořenou do hromady listí.

„Podej mi dýku,“ řekl Tristan a natáhl ruku za sebe.

Cop na okamžik zaváhal, ale pak mu vložil rukojeť do dlaně. Tristan se chystal seskočit.

Copperfield mu poklepal na rameno. „Jestli se nemýlím, tak tvoje žena

zřejmě potřebuje pomoc.“

Tristan se ohlédl a sledoval Copperfieldův prst, který ukazoval na stále se rozšiřující ohnivé kličky na horizontu. Přimhouřil oči, aby lépe viděl. Stěží rozeznal maličkou postavu, která se tiskla ke koštěti a při každém jeho zvratu divoce rozhazovala paže i nohy. Jediné, co Arianu na koštěti drželo, byla odstředivá síla. K Tristanovi s větrem dolétal Arianin křik. Rychle se podíval na Arthura.

Zmateně zavrtěl hlavou a hodil dýku Copperfieldovi. Začal divoce skákat a mávat pažema. „Tady, Ariano! Naveď násadu tímhle směrem!“

Koště nejisté popolétlo k obloze, pak se otočilo a vystřelilo směrem k šibenici.

Tristan si svlékl těžký plášť a začal šplhat na příčné břevno šibenice.

Cop otevřel údivem ústa. „Snad nechceš…“ „Jestli se Finch pohne,“ přikázal mu Tristan chmurně, „zabij ho.“

Vítr rval Tristanovi košili a bodal ho do očí, když se přikrčil na vrcholu šibenice. Koště se řítilo rovnou proti němu, každou sekundou se zvětšovalo a zrychlovalo let. Arianina ústa se pohybovala v bezmocném zmatku, který ho měl varovat, aby uhnul z cesty. Viděl její vyděšené oči; pleskot jejího pláště ho téměř ohlušoval.

Tristan se postavil a balancoval na špičkách s pažema nataženýma do vzduchu. Násada koštěte mířila přímo na jeho hruď. Ariana vykřikla a vší silou škubla násadou vzhůru. Pochodeň jí vypadla z ruky a spadla do hromady větví pod šibenicí.

Prolétla mezi vzepjatýma Tristanovýma pažema jak závan snu. Chytil násadu těsně před štětinami a se zaťatými zuby zůstal na koštěti viset, přestože jeho svaly proti tomu protestovaly. Koště se otřáslo a pak strmě

vyrazilo k bezměsíčné obloze. Copperfieldův vítězný pokřik dodal Tristanovi sílu, aby se vyšvihl vzhůru na násadu.

Arianin pikantní zadeček se tiskl ke koštěti těsně před ním.

„Tristane!“ vykřikla pokořeně.

„Musím se přece něčeho chytit, nebo ne?“

Vrhla na něho pohled přes rameno. „Nenapadá tě, jak to koště dostat dolů? Tenhle výhled už začíná být poměrně nudný.“

„Právě naopak,“ poznamenal Tristan a lehce pohladil smetanově bílé stehno, vykukující zpod vyhrnuté sukně.

Zlostně zaječela. Tristan stáhl ruku zpátky a objal ji kolem pasu. Zázrak létání nebyl ničím ve srovnání s nádhernou možností držet Arianu v objetí, v což už vůbec nedoufal. Něžně ji přitiskl k sobě, aby se ujistil, že je opravdu skutečná, a ne jen vy čarovaná z jeho osamělých snů. Ariana otočila hlavu. Tristan zachytil ústy koutek jejích rtů a dlouze vychutnával ten plamenný dotyk. Břichem se mu pomalu šířil oheň, zrozený z příliš mnoha nocí bez ní.

Otevřel oči a na jeden příjemně klidný okamžik si pomyslel, že rudá záře dole je pouze bledým odleskem žhavého hladu po ženě v jeho náručí. Bližším pohledem však zjistil, že šibenici olizují plameny a nějaká postava ve vypůjčených šatech z jelenice vyskakuje a hrozí pěstmi k obloze.

„Ehm-uhm,“ zabručel Tristan. „Jestli Copa brzy nevyzvedneme, obávám se, že mu bude trochu horko.“ Pevně Arianu objal a nasměroval násadu koštěte dolů.

Zatímco klesali, listí kolem šibenice vzplálo a pohltilo celou konstrukci v praskajícím infernu. Copperfield šplhal na příčné břevno, aby unikl létajícím jiskrám. Plameny vystřelovaly k noční obloze a donutily Tristana s Arianou přivřít oči před nelítostným žárem. Na poslední chvíli Ariana divoce zaryla nehty do násady a strhla ji stranou.

„Minuli jsme ho,“ zakvílela. „Neodvažuji se letět pro něho naslepo.“

„Při způsobu, jakým tuhle věc řídíš, by byla slepota výhodou,“ zavrčel Tristan suše a oba se přitom ohlédli. Viděli, že Copperfield visí na konci koštěte s prsty zbělalými námahou. Nohama usilovně mrskal; nad vrcholky stromů. „Nemohli jste si zvolit něco trochu většího? Například létající koberec? Nebo třeba menší dodávku?“

Tristan popadl Copa za jelenicovou nohavici a vytáhl ho na násadu.

„Při takovém nedostatku času jsem nic lepšího nesehnala,“ odsekla Ariana. „Zatímco váš skvělý šéf vznešeně nabízel, že pro mě umře, měla jsem sotva čas doběhnout do domu a vyzvednout Čaroděje. Koneckonců si vede docela dobře, přestože koště je několikanásobně přetíženo,“ uzavřela s nádechem škodolibosti.

Jako by koště chtělo potvrdit její slova, nebezpečně se naklonilo a obletělo kolem mýtiny. Tristanovi se zalily oči slzami, když se snažil prohlédnout skrze chvějící se žár.

Cop mu položil ruku na rameno. „Obávám se, že jsem tě zklamal.

Arthur přesně dle svého charakteru utekl do lesa, jakmile začalo hořet.“

Tristan cítil, jak Arianino tělo opřené o jeho hruď strnulo. V dlaních přitisknutých na Arianina žebra cítil každé zabušení jejího srdce, jako by to bylo jeho vlastní.

„Hovořila jsem s nevlastním otcem jen chvilku,“ řekla tiše, „ale jakmile jsem ho přesvědčila, že ctihodný reverend Linnet je mým otcem, byl docela ochoten uvěřit, že je také podvodníkem, který svádí všechna nevinná děvčata ve vsi. Marcus už je nyní na cestě do Bostonu za soudci. Ale jestli se chcete pro Arthura vrátit, tak můžeme.“

Tristan rozuměl otázce mezi jejími slovy lépe než ona sama. Arianino srdce tepalo v jeho dlaních - křehké a mnohem cennější, než jakákoliv touha po pomstě. Arthur už nikdy Čaroděje nezíská. Bude donucen přežívat v této primitivní společnosti jen s pomocí své vychytralosti. Pokud ho nepověsí za všechny křivdy, které už stačil napáchat.

Tristan pozoroval, jak se šibenice hroutí v kaskádě plamenů. Prostoupil ho pocit nesmírného klidu. „Tvůj otec vytvořil v tomto století své soukromé peklo. Ať si v něm shoří i on sám.“ Opřel si bradu o Arianino rameno.

„Mimochodem, paní Lennoxová, pamatuješ si kouzlo, které tě tenkrát

přineslo do mé náruče?“

Opřela tmavovlasou hlavu o jeho světlou. „Pročpak? Samozřejmě že ano!“ Její hlas však zněl nejisté. „Ale Arthur tvrdil, že naprogramoval Čaroděje tak, aby ho dopravil ke tvým dveřím. A moje směšná zaklínadla nemají nic společného s…“

„Soustřeď se!“ zvolal Tristan a sevřel prsty její pravé ruky kolem amuletu. „Jak můžeš čekat, že vyhraješ milion dolarů a staneš se váženou čarodějkou, když tě znejistí každý pochybovač, který se ti vysmívá? Copak si vůbec nevěříš? Budeš se živit uklízením veřejných záchodků na newyorském hlavním nádraží, jestli mi neukážeš žádnou lepší magii než je létání na koštěti. Dávej pozor! Chodidly už ometáme stromy. Takže do toho. Pořádně sevři amulet. A nemysli si, že si to u mě spravíš když budeš kroutit zadkem a klopit řasy! Jednou se z tebe stane vychrtlá stará čarodějnice a budeš muset sebrat veškeré nadání, abys mě udržela v okouzlení. Dej pozor na to křoví! A ne abys.

„Čas stojí, ale přesto plyne!“ vykřikla Ariana, zoufale se snažíc přehlušit Tristanův jízlivý hlas. „Vítr ustane, avšak přesto vane.“

Koště pokleslo a pak divoce vylétlo nad koruny stromů. Copperfield se rychle chytil Tristana kolem pasu.

„Co je, Cope?“ zvolal Tristan. „Netušil jsem, že se rád mazlíš.“ Ariana recitovala dál:

Dveře s bouchnutím se zavírají. Nůž napřed tlačí, až potom krájí. Čarodějka něco poví… něco tají…

Koště nabralo rychlost. Pod nimi se objevila zvlněná stuha cesty. Do uší jim burácel noční vítr.

Čemeřice a oko mloka, rulík a zázvoru trocha, gryfa spáry,

něco sazí, popelové škváry.

„To je ale ohavná poezie,“ zabručel Cop do Tristanovy košile. „Mloka se vůbec nerýmuje s trocha.“

Vyrazili ke vzdálenému horizontu. Arianino vítězoslavné výskání se však proměnilo ve zklamaný pláč, když se násada koštěte náhle sklonila k zemi a řítila se s nimi přímo zívající propasti opuštěného jezera.

Nebyl čas na paniku. Nebyl čas na lítost. Tristan jenom pevně zavřel oči a zabořil tvář do Arianiných vlasů. Chtěl, aby jeho poslední nádech obsahoval její vůni. Když narazili na hladinu, voda explodovala do tmy a vynesla je vzhůru až k závoji rozervanému ve dví a k slunci tak jasnému, až je zcela oslepilo.

Ariana se nadechla vzduchu tak chladného a ostrého, až se jí zatočila hlava. Zimní svítání ji oslepovalo. Když zamrkala, růžové a azurové nebe zaplavilo všechny její smysly a odneslo noční mlhu z mysli, která prahla po barvách. Na rameni cítila Tristanovy prsty a slyšela Copperfieldovo vítězné jásání. Hlasitě se rozesmála, protože koště plachtilo se zázračnou lehkostí.

Pod nimi se rozprostíral stát New York v celé své probouzející se velkoleposti. Pluli nad horami, které k nim napřahovaly své sněhem zahalené štíty. Když se koště sneslo nad údolí, leželo jim pod nohama brčálově modré jezero a vysílalo k obloze pestrobarevnou duhu. Vznesli se opět výš, aby se ztratili v nasládlé bavlně mračen. Tristanova paže se ovinula kolem Arianina pasu a jeho rty se otřely o její tvář se stejnou něžností jako mraky.

Vynořili se z oblaků a spatřili pod sebou obrovské město. Jakmile Ariana zahlédla ocelovou jehlu Lennox Toweru, která se vznášela na horizontu jak věžička nějakého začarovaného zámku, její srdce poskočilo. Pak ale zase pokleslo, když si vzpomněla, že stále nemá nejmenší ponětí, jak s koštětem přistát.

Než stačila otevřít ústa, aby Tristana varovala, štětiny zachytily poryv vzduchu a koště začalo klesat ve víru, který je nesl za doprovodu jejich zmatených nadávek a výkřiků přímo na obezděné nádvoří.

Sněhová pokrývka, která ztlumila jejich pád, nebyla zas až tak nadýchaná, jak vypadala. Ariana otevřela oči a zjistila, že leží v Tristanově klíně. Shlížel na ni s něhou, která rozpouštěla její srdce. V jednom bodavém okamžiku si vzpomněla na chvíli okouzlení při jejich prvním setkání.

„Bolí tě něco?“ zeptal se Tristan.

Zavrtěla hlavou a vztáhla ruku, aby mu setřela sníh z vlasů. „Srdce.“

Tristanovy teplé prsty sklouzly po jejím hrdle pod živůtek a našly ten nepolapitelný orgán. „Pomáhá to?“

Zasténala při jeho nádherném dotyku. „Ach, ano. Teď se cítím mnohem lépe.“

„Prima.“ Přitáhl si ji k sobě a přitiskl rty na její. Poddala se měkkosti jeho úst a pozvala ho dovnitř, aby smyl hořkou pachuť Gloucesteru.

Jejich sladkou komunikaci přerušilo chraptivé zasténání. Copperfield ležel s hlavou ve fontáně a nohama roztaženýma na sněhu. Oči měl stále

zavřené. Tristan se s bolestným váháním vymotal z Arianina objetí a popleskal Copa po tváři.

„Ach, Cherie,“ zamumlal Cop a přitáhl si Tristanovu ruku ke rtům.

„Voníš tak nádherně.“

„To je můj krém po holení, ty pitomče,“ odpověděl Tristan a ruku mu vytrhl.

Cop prudce otevřel oči. „Promiň. Myslel jsem, že jsi někdo jiný.“ Posadil se a mnul si hlavu. „Taky jste mi mohli oznámit, že přistaneme úspěšným zřícením.“

Arianě poklesla čelist, když se podívala na kamennou sochu nad ním.

Trčela uprostřed fontány, jako by tam byla vždycky. Ale nebyla.

Vyškrábala se na nohy a prohlížela si zasněženou hřívu stříbrných vlasů a rozevlátý plášť. Našpulené rty navěky zamrzly ve svatouškovském úšklebku, který bude dokonalý k vyplivování zlatých rybek, až nastane jaro.

„Podívejte, to je naprosto přesná podoba Wita Lizeho!“

Tristan vrhl na Copperfielda úzkostný pohled. „Vůbec jsem si toho nevšiml.“

„To byl Svenův nápad, snést ho ze střechy,“ přiznal Cop. „Prý bude strašit holuby.“

Arianin zvonivý smích zmlkl, protože na nádvoří právě vtrhla jednotka uniformovaných policistů s naleštěnými zbraněmi.

„Stát!“ zařval jejich velitel.

Tristan zvrátil oči v sloup. „Ach, pro všechno na světě, tohle je už snad poněkud zbytečné.“

„Mám?“ zašeptala Ariana a s očima jiskřícíma lstivou proradností ukázala na amulet.

Tristan zavrtěl hlavou. „Proč to nenechat na starost mému právníkovi?

Právě za to mu přece platím.“

Copperfield to zkusil. Ale rychle zjistil, že příslušníka newyorské policie je těžko zastrašit, když je člověk oblečen jako indián.

„Uhni z cesty, Vinettou,“ vyštěkl jeden z policistů a zacvakl na Tristanově zápěstí náramky.

„Jsem Tonto, vy idiote!“

„No jasně, a já jsem Osamělý jezdec a hodlám tě dotáhnout na stanici, jestli nevyskočíš na Silvera a nezmizíš do východu slunce.“

Cop zklamaně zaskřípal zuby. „Mohl byste mi alespoň říci, z čeho je

můj klient obviněn?“

„Z maření soudního rozhodnutí a nedodržení podmínek kauce.“ Policista nechal Copperfielda plavat a soustředil se na Tristana. „Máte právo mlčet….“

Ariana poklepala policistovi na rameno.

„Okamžik, madam,“ řekl, aniž by se otočil. „Cokoliv nyní řeknete, může být použito proti vám…“

Ariana poklepala důrazněji. „Promiňte, pane?“

Vrhl na ni otrávený pohled. „Prosím nepřerušujte mě ve výkonu povinnojd, madam. Tento muž je nebezpečný zločinec, obviněný ze zavraždění manželky.“ Otočil se zpět k Tristanovi. „Máte právo na advokáta.“

„Ale já jsem jeho manželka!“

Policista se na ni znovu podíval. Ariana si zkřížila paže na prsou a sladce se na něho usmála.

„Do prdele, Eddie,“ zamumlal jeden z jeho druhů. „Viděl jsem její fotku. Je to fakt ona.“

Velitel si posunul čapku do týla. „Já se na to…“

Tristan proti němu zarachotil pouty s úsměvem tak milým, že by z nčj mohly naskakovat puchýře.

Policistova buldočí tvář se stala útočnou. „Ne, musím se držet faktů.

Spoutejte je všechny,“ zavelel. „Vyjasníme tuto menší záhadu na stanici.“

Přes Arianin kvílivý protest, Copperfieldovy námitky o protiprávním zadržení a Tristanův odevzdaný povzdech policisté spěšně rozkaz vykonali. Když je odváděli z nádvoří, velitel se krátce zastavil před fontánou a zabručel: „Pěkná socha. Moje žena má na zahradě docela podobného trpaslíka.“

Copperfieldovi trvalo téměř čtrnáct hodin, než vyřešil různé právní problémy, které vznikly jejich zmizením. Když toho večera Ariana konečně vklopýtala do ložnice v nástavbě a rozsvítila světla, zívala vyčerpáním.

Chvíli jí proto trvalo, než si uvědomila, že útržky papírů, které byly rozházeny po posteli a na podlaze, jsou jednodolarové bankovky. Tedy přesně jeden milion jednodolarových bankovek. Přes zelené pole přibíhal v poskocích Lucifer, aby ji uvítal.

S potěšeným výkřikem ho zvedla do náruče, udivená, jak hodně za ty dva krátké měsíce vyrostl. Pod rukou cítila jeho kulaté vlněné bříško.

„Scházela jsi mu. Ale ne tolik jako mně.“

Ariana se otočila a uviděla Tristana, který se s rukama v kapsách opíral o rám dveří. Zastavil se v kanceláři, kde se oholil a svlékl staromódní košili a kalhoty po kolena, které nosil v Gloucesteru. Nyní konečně připomínal toho Tristana Lennoxe, který ji poprvé objal - pohled na něj skýtal obraz neodolatelné elegance v obleku za dva tisíce dolarů.

Prolétla jí vlna studu a přemýšlela, jestli pro ni někdy skutečně přestane být nepochopitelným cizím člověkem. Jemně uložila Lucifera na postel a zvedla plnou hrst bankovek. „Vidím, žes to tu vyzdobil, zatímco jsem byla pryč.“

Pokrčil rameny. „Když jsem nemusel utrácet peníze za telefon svému advokátovi, zavolal jsem Svenovi. Ukázalo se, že musel být výborným dekoratérem, než se stal kadeřníkem a…“

„Expertem na demolice?“ dokončila za něho. Rozhlédla se po místnosti vyděšeným pohledem. „Nerozumím tomu.“

Tristan vytáhl z náprsní kapsy papír a podal jí ho. Ariana ho rozevřela a poznala, že jde o kopii předmanželské smlouvy, kterou těsně před jejich sňatkem zničil.

„Jsem ochoten ji antidatovat, jestli chceš. Stále ti bude patřit milion dolarů, zámek ve Francii a měsíční renta.“ Sklopil oči ke koberci. Nebo lépe řečeno tam, kde by koberec byl, kdyby nebyl pohřben pod kupou bankovek.

„I když se znovu provdáš.“

Ariana klesla na postel a snažila se vstřebat jeho slova.

Tristanova tvář připomínala bezvýraznou masku. „Nebudu se vzpírat rozvodu. Nejde mi na rozum, jak sis mě mohla vůbec vzít, když jsem ti dával najevo takovou nedůvěru. Málem jsem tě zabil.“

„Ale také jsi mi zachránil život.“

Ariana náhle vše pochopila: Tristan jí nabízí svobodu, poněvadž se domnívá, že ona si to tak přeje. Bez ohledu na to, co ho to bude stát. A ona nyní už věděla, a to bez sebemenšího stínu pochybností, že po něm bude chtít mnohem víc než pouze mizerný milion dolarů. Ariana si přetáhla přes hlavu amulet a podávala mu ho.

„Nech si ho,“ přikázal jí vyprahlým hlasem, jak se usilovně snažil uchovat si pozlátko lhostejnosti. Nedokázal však zcela skrýt trýznivou touhu v očích. „Právě jsi dokázala, že máš srdce dostatečně čisté, než aby se dalo zkorumpovat.“

Ariana ignorovala jeho příkaz a s amuletem v ruce zamířila do koupelny. Nepřiběhl, dokud neuslyšel skřípavé zavírání zásuvky prádelníku. Ariana se k němu otočila s roztouženým úsměvem a pohladila se po holém krku. „Už Čaroděje nepotřebuji. Ani ty ne. Jedinou magií, kterou oba

potřebujeme, je naše láska.“

Tristanova lhostejná maska se pomalu protrhla úsměvem. Jeho pověstná rezervovanost se vypařila, když triumfálně zavýskl, popadl Arianu do náruče a zvedl šiji nad hlavu.

Ariana se na něho seshora smála a věděla, že po zbytek života se spokojí s létáním pouze v jeho pažích.

*

Tristan s Arianou se vynořili z ložnice následující den ve velmi pozdním dopoledni.

Ariana, stále v manželově objetí, zavřela dveře, aby nerušili dřímajícího Lucifera. „Přálabych si…,“ zamumlala.

„Teď si dej pozor na to, co řekneš,“ zažertoval Tristan a políbil ji na špičku nosu.

Přejela rty po jeho čerstvě oholené bradě. „Přála bych si, abys mě miloval navždy.“

Zvedl jí bradu a podíval se jí do očí se slavnostní něhou. „Neplýtvej

přáními na něco, co už máš, paní Lennoxová.“ Pevně zavřela oči. „Pak si tedy přeji milion…“

„Dolarů? Kozlů?“ hádal a téměř se přikrčil neblahým zděšením. Otevřela oči. „Pomerančovníkových květů!“

Tristan ji pevně stiskl a hlasitě se rozesmál tak pošetilému přání. Má pravdu. Už vůbec Čaroděje nepotřebují, protože on hodlá strávit zbytek života plněním každého jejího přání a uskutečňováním všech jejích snů. Ale jejich něžné objetí se přetrhlo, když kýchl. Dvakrát.

Oba se podívali k zavřeným dveřím do ložnice, než pohlédli na sebe s

očima rozšířenýma obavou.

Tristan byl první, kdo popřel tu bizarní představu. „Já tomu nevěřím, protože pokud by to byla pravda, pak bys opravdu musela být…“

„Čarodějnice,“ zašeptala Ariana, neschopna potlačit drobné zachichotání.

Tristan chytil za kliku jako první, ale její dlaň se ve stejném okamžiku sevřela na jeho ruce. Vyměnili si nechápavý úsměv, ale potom zavrtěli hlavami nad tím chvilkovým nápadem. Znovu se dlouze políbili a pak se vydali ruku v ruce k výtahu, aby našli pro kručící žaludky něco k snídani.

Kdyby byli v tom okamžiku otevřeli dveře do ložnice, viděli by Lucifera, jak stojí uprostřed postele na zadních nožkách a předními tlapkami buší do záplavy pomerančovníkových okvětních plátků, které se v něžné kaskádě sypaly od stropu.