Teresa Medeiros

Lennox Family Magic 2. - Dotek kouzla

Tabitha Lennoxová nenáviděla svůj osud, neboť byla čarodějka. A ještě víc než být čarodějka nenáviděla být bohatá čarodějka. Ale nemohla s tím nic dělat, protože se narodila jako jediná dědička otcových miliard a matčina naprosto nevypočitatelného talentu vyvolávat paranormální jevy.

Matka ji pokřtila Tabitha, což považovala za solidně znějící puritánské jméno. Otec s tím tiše souhlasil a drobné pousmání, které mu přelétlo po tváři, se vysvětlilo až později, kdy matka sledovala noční seriál Očarovaná, a pěkně ji to nadzdvihlo.

„Ty jsi věděl, že ten naducaný malý spratek se jmenuje Tabitha?“ otázala se, když se na obrazovce objevila protivná ratolest Darrina a Samanthy Stevensových.

Otec se vynořil zpoza Wall Street Journalu a přes obroučky brýlí na ni upřel nevinný, odzbrojující pohled. „Promiň, drahoušku, asi mi to nějak vyklouzlo z hlavy.“

Ale záblesk v očích, který nedokázal včas potlačit, ho prozradil. Tabithina matka přelétla jedním skokem útulný obývák, vrhla se na něj a začala ho bombardovat měkkými ozdobnými polštáři, až oba skončili v chichotajícím se klubku na gauči.

„Nemáš mi co vyčítat,“ vydechl nakonec, aby se ospravedlnil. „Vždyť tvůj druhý návrh byl ještě horší! Chastity – Nevinnost!“

Když jejich škádlení vyústilo v něžný polibek, sedmiletá Tabitha vrhla znechucený pohled na kočku ležící u krbu, jako by se u ní dovolávala pochopení, a pak se s povzdechem obrátila zpět ke svému laptopu. Uvažovala, proč se její rodiče nemohou bavit jen e-mailem nebo prostřednictvím svých právníků, jako to dělají rodiče ostatních dětí ve škole Montessori, do které chodila.

Od útlého dětství toužila Tabitha po obyčejném nudném životě, stejně jako jiné děti touží po hračkách a sladkostech. Rodiče sice učinili celkem přesvědčivý pokus o normální život, když zakoupili na venkově pohodlný viktoriánský dům, přesto ji od ostatních dětí oddělovalo něco víc než jen otcovo nezměrné bohatství.

Několik jejích spolužáků se také vozilo do školy v limuzínách s kouřovými skly či pořádalo narozeninové večírky v hotelu Four Seasons. Ale nikdo z nich nenarazil v hale po návratu ze školy na rodinného kocoura, recitujícího úryvky ze Shakespeara květináčům na polici, ani nezastihl v křoví u příjezdové cesty tři živé trpaslíky. Tabithina maminka nepekla jen tak obyčejné sušenky. Vyráběla tančící sušenky, které měly tu nepříjemnou vlastnost, že skočily Tabithě do pusy, kdykoli ji otevřela, aby si postěžovala. Když jednou hrdě rozložila dokončený domácí úkol, aby si ho rodiče mohli prohlédnout, zmizel jak pára nad hrncem právě v předvečer dne, kdy ho měla ve škole odevzdat.

Tatínek jí spěšně pomáhal dát ho znovu dohromady, zatímco maminka časovala francouzská slovesa a pokorně se omlouvala za to, jak málo má pod kontrolou své kouzelnické schopnosti. Její lítost nad tím, jaké těžkosti dceři působí, byla opravdová, ale zároveň nikdy nedokázala skrýt pýchu nad svým výjimečným darem.

Tabitha to nepovažovala za dar. Považovala to za prokletí. Když například nad svým narozeninovým dortem v duchu zatoužila po nachové polevě, začaly jí kolem hlavy lítat odporně fialové mazlavé cákance cukrové hmoty, a to se rozhodně nedalo považovat za zázrak. Byl to spíš horor.

Vyhnula se té fialové mazanině a vyběhla po schodech do svého pokojíčku, kde se vrhla na postel a propukla v usedavý pláč.

Rodiče přiběhli za ní, poklekli po obou stranách lůžka a vyměňovali si nad jejím otřásajícím se tělíčkem úpěnlivé bezmocné pohledy. Otec ji konejšivě poklepával po rameni, zatímco maminka ji hladila po vlasech.

„Neplač, ma petite,“ drmolila maminka. „Musíš své nadání považovat za dar od boha. Zvykneš si na to, že jsi výjimečná.“

Tabitha se snažila mezi vzlyky nadechnout a vymáčkla ze sebe: „Ty to nechápeš! Nechci být výjimečná! Chci být normální.“ Huhňala do deky s obrázky Sněhurky, kterou vždycky nenáviděla. „Chci, abyste na sebe vy dva křičeli, místo abyste se pořád pusinkovali. Nechci, aby mé hračky mluvily, aby se talíře samy posouvaly po stole a lžičky mizely ze šuplíků. Chci bydlet v obyčejném domě a oblékat se do šatů z obchoďáku a,“ hlas se jí zlomil a

přešel do úpěnlivého zaskučení, „chci oslavit své třinácté narozeniny u McDonalda!“

Její překvapivé prohlášení ještě umocnilo zmatený výraz na tvářích rodičů, a otec se dokonce znechuceně otřásl.

Navzdory neustálým a často katastrofickým zážitkům, vyvolaným jejími nadpřirozenými schopnostmi, ohrnovala Tabitha svůj malý nosík nad disneyovkami s mluvícími čajovými konvicemi a zpívajícími myškami. Dávala přednost pochmurným filmům Ingmara Bergmana před pohádkami o hloupých princeznách, toužících po krásném princi, který přijede na bílém koni a odnese je do svého království.

Tabithě Lennoxové nezbývalo nic jiného než věřit v čáry a kouzla. Ale nevěřila na pohádky.

Ani na šťastné konce.

Nebo na krásného prince. Zatím.

ČÁST PRVNÍ

PODV EDENÁ

Je prokletím nevěstky podvádět mnohé -

a být podvedena tím jedin ým.

William Shakespeare

Proč jen ji nebesa stvofila takto.

William Shakespeare

NEW YORK CITY

V podobných okamžicích, jako byl tento, Michael Copperfield trpce litoval, že už nenosí dlouhé vlasy sepnuté do culíku. Ted se nemá za co popotahovat, když se dostane do nepříjemné situace, a tak mu nezbylo nic jiného než zlomit tužku ve dví, aby dal průchod vnitřnímu napětí. „Myslím, že nechápeš vážnost situace. Tvoji rodiče zmizeli.“

Mladá žena, rozložená v koženém křesle na opačné straně stolu, se ani nenamáhala zvednout oči od zprávy, kterou právě pročítala. „Na tom nevidím nic zvláštního, strýčku Cope. Moji rodiče mizí každou chvíli. Zmizeli už z rozjeté párty, z taxíku, jednou i ze schůze akcionářů. A dokonce se vypařili na celé druhé jednání našeho školního představení.“ Věnovala mu krátký posměšný pohled, než se zase zahloubala do čtení. „Ráda bych tě viděla, jak bys to vysvětloval učitelce z dramatického kroužku.“

Naprostý nedostatek zájmu, se kterým přijala jeho novinu, v něm umocnil pocit naléhavosti. Vstal, obešel stůl a postavil se přímo před ni, aby mu musela věnovat plnou pozornost. „Tentokrát je to jiné, Tabitho. Nezmizeli jen tak na pár vteřin či minut nebo jako minule, když si chtěli dopřát oběd v Paříži. Tentokrát zmizelo celé jejich letadlo. Nad Bermudským trojúhelníkem.“

Tabitha zamžourala za brýlemi jako sova.

Copperfield pokračoval, povzbuzen její pozorností. „Letadlo, v němž letěli, zmizelo bez jediné stopy před zhruba šestnácti hodinami. Na radaru se neukázal ani záblesk. Námořnictvo rozjelo záchrannou akci, ale přestože pročesali celou oblast, nenašli vůbec žádné trosky, prostě nic. I když na tomhle území to není nic výjimečného. Snažím se udržet média mimo alespoň do doby, než námořnictvo ukončí pátrací akce. Ale ujišťuji tě, že zmizení jednoho z nejbohatších mužů světa se neudrží pod pokličkou dlouho.“

Tabitha si posměšně odfrkla. „A jaké jsou tvoje závěry, strýčku Cope? Byli sestřeleni nepřátelskou raketou? Nebo uneseni teroristickým komandem?“ Zahvízdala pár taktů ze znělky seriálu Akta X. „Zajati mimozemšťany?“

Vrátil se do křesla a náhle si připadal mnohem starší než na svých

pětapadesát. „Obávám se, že se jejich letadlo zřítilo.“

Na vteřinu se rozhostilo ticho, ale potom vybuchla Tabitha v smích.

„Nebuď směšný! To je jen další z matčiných paranormálních škytnutí. Jejich letadlo se patrně objeví právě tam, kde zmizelo, nebo se připlete do přistávacího pořadí na La Guardii v největší špičce, a způsobí letovému dispečerovi nervový záchvat.“ Tabitha se zvedla a přešla k oknu, aby unikla strýcovu soucitnému pohledu. „Zapomínáš, že Tristan a Arian Lennoxovi mají zvláštní schopnost unikat před katastrofami. Pamatuješ, jak havarovali se svým lamborghini? Auto bylo na maděru, a oni vyvázli bez jediného škrábance. A zrovna ty jsi mi vyprávěl, jak se jednou přenesli v čase až do roku 1689, aby dokázali mému zlému prapradědečkovi, že pravá láska překoná všechny překážky.“

Nádech cynismu, který se v jejích slovech objevil, ho zneklidnil. „To je teorie, kterou naprosto popíráš, vid?“

„Jo, to je krásná myšlenka, strýčku, ale uvědom si, že žijeme v jednadvacátém století. Pravá láska teď není zrovna v módě. Romantiku nahradil kybersex s lidmi bez jména a bez tváře nebo s hologramy oblíbených filmových hvězd.“

Cop si odfrkl. „A tomuhle dáváš přednost?“

Tabitha pokrčila rameny. „Výhody jsou zřejmé.“ V okenním skle se zrcadlil její zamyšlený výraz, a trochu tak zpochybňoval její tvrzení. „Žádné pouto, žádné závazky…, žádné riziko.“

Copperfield zavrtěl hlavou, ale uvědomil si, že teď není čas, aby jí to vyvracel. Stojí před ním mnohem důležitější úkol. „Tvoji rodiče možná měli to štěstí, že našli pravou lásku, má drahá,“ řekl jemně. „Ale to je ještě nečiní nesmrtelnými.“

Tabitha se prudce otočila, vrazila ruce do kapes tvídových kalhot a bojovně na něj pohlédla. „Zapomněl jsi, že se moje matka narodila v roce 1669? Možná že není nesmrtelná, ale vypadá zatraceně dobře na ženskou, která za chvíli oslaví tříště padesáté první narozeniny.“

Copperfield vzdychl, protože dlouholetá trpká zkušenost mu pravila, že jediné, čeho člověk dosáhne při argumentaci s Lennoxovými, je silný bolehlav.

Uvědomil si, že bude muset použít drastičtějších metod. Vytáhl ze stolu velkou obálku a podával ji Tabithě. „Tvá matka mě požádala, abych ti tohle předal v případě, že…“ Jeho prsty se křečovitě sevřely. Měl pocit, že předáním obálky učiní ten bolestný předpoklad skutečností.

Tabitha dlouho váhala, ale potom mu obálku nedbale vytrhla z ruky.

„Uvidíš, že se za to melodrama budeš cítit hloupě, až rodiče při příští schůzi Lennoxovy společnosti vyskočí jakoby nic z ventilátoru.“ Chystala se obálku otevřít, ale Copperfield jí v tom zabránil.

„Arian říkala, že bude lepší, když to otevřeš o samotě.“

Tabitha se zamračila. Ačkoli se snažila mluvit bezstarostně, lehkovážnost ji začínala opouštět. „Co v tom je? Doklady o adopci? Vždycky jsem mámě a tátovi tvrdila, že mám tak naprostý nedostatek obrazotvornosti, že nemůžu být jejich dítě.“

Copperfield uchopil Tabithinu tvář jemně do dlaní a opatrně jí sundal brýle. Její střízlivé šedé oči na něj nejisté pohlédly. Hustou hřívu plavých vlasů měla zastřiženou do praktického krátkého účesu, ale pár neposlušných pramínků jí pořád padalo do očí, kdykoli se pohnula. Ve svých třiadvaceti letech byla Tabitha téměř tak vysoká jako on a zvláštně neohrabaná, což jí kupodivu dodávalo půvabu. V pravidelných rysech se zračila vysoká inteligence, která jí umožnila už v patnácti vstoupit na vyhlášený massachusettský institut a získat v necelých dvaceti doktorát v oboru virtuálních technologií. Během tří let se pak propracovala až na pozici vedoucí oddělení virtuální skutečnosti v Lennoxově společnosti. Ale za chladnou střízlivostí probleskovala odzbrojující touha, nenaplněné sny a nevyslovená přání.

Když Copperfield hleděl do tváře dítěte, které miloval, jako by byla jeho vlastní dcera, přepadla ho nostalgie. Tristan Lennox pro něj byl mnohem víc než jen pokrevním bratrem, když si jako malí opuštění kluci dali v bostonském sirotčinci přísahu. Během těch dlouhých let se stali opravdovými přáteli.

„Kdepak, ty jsi rozhodně jejich,“ ujišťoval ji. „Už jsem ti někdy říkal, jak moc mi připomínáš svého otce?“

Setřásla jeho ruce, spěšně si nasadila brýle a pokusila se o úsměv.

„Neměl by sis ze mě utahovat, strýčku Cope. Máma mi to taky dost často říkala, a já to vždycky považovala za dost kruté.“ Než mohl protestovat, popadla svůj laboratorní plášť, odložený na opěradle křesla. „Ty jsi znal…“ Zmateně se zarazila. „Ty znáš tátu mnohem líp než kdokoli jiný. Pořád se

směje a žertuje, dovede se radovat z těch nejobyčejnějších věcí. Má vybrané chování a i ve svých šestašedesáti je neodolatelný. Každý, kdo má štěstí s ním pracovat, ho obdivuje, respektuje a miluje. Je úplně jiný než já.“

Vrazila si obálku pod paži a trpce se na něj usmála. Pak otevřela dveře, na kterých se objevila bronzová cedulka s nápisem MICHAEL COPPERFIELD, VÝKONNÝ NÁMĚSTEK PREZIDENTA SPOLEČNOSTI.

„Pozdravuj tetu Cherii, drahoušku. Zavolám, jestli…“ Vzdorně na něj pohlédla. „Až se mi rodiče ozvou.“

Dveře se mu zabouchly před nosem. Cop se vrátil ke stolu a spustil se do pohodlného křesla. Chtělo se mu smát i plakat. „Nenechala jsi mě domluvit, Tabitho,“ mumlal a dlaněmi si mnul pálící oči. „Připomínáš mi svého otce…, než poznal tvou matku.“

Vylezla ze sprchy a šmátrala po brýlích, aby mohla najít ručník. Někteří kolegové si z ní za zády utahovali, že pořád ještě nosí brýle, když laserová operace očí byla dovedena k dokonalosti už před deseti lety. Ale Tabitha dávala přednost spolehlivým kovovým obroučkám, než aby svěřila své oči napospas někomu cizímu. Někdy si dokonce myslela, že je nosí spíš ze zvyku než z opravdové nutnosti.

Vysušila si hřívu huňatým ručníkem, natřela si obličej krémem proti akné a navlékla se do flanelového pyžama, které si předtím dala nahřát na topení. Teplý flanel k ní krásně přilnul, připadala si jako v objetí někoho neviditelného. S uspokojením vklouzla bosýma nohama do chlupatých měkkých bačkor, představujících dvě veliké veverky. Trošku se za ně styděla – byl to ústupek vlastní slabosti.

Prošla rozlehlým obývacím pokojem do účelně zařízené kuchyně a záměrně ignorovala velkou obálku, kterou po návratu od strýčka Copa pohodila na gauč.

Otevřela mrazák. Ruka zaváhala mezi mrazeným jídlem, slibujícím nulovou kalorickou hodnotu, dosaženou přídavkem tchuku – nejnovější náhražky tuku – a mezi vaničkou se zmrzlinou. Po několika mučivých vteřinách rozhodování sáhla po zmrzlině.

Co se stane, když přibere pár čísel v pase? Stejně nosí kalhoty se záhyby, do kterých se toho hodně schová, a zbytek zakryje beztvarý pracovní plášť. A bez šatů ji stejně nikdo neuvidí.

Zatímco lovila v zásuvce lžičku, otřela se jí o kotník chlupatá hlavička.

„Ahoj, Lucinko,“ přivítala ji Tabitha a oddělila do kočičí misky štědrou porci zmrzliny. „Stýskalo se ti po paničce, když byla v práci?“

Drobnou černou kočičku dostala od rodičů k třiadvacátým narozeninám. Měli obavy, že by se nevyrovnala se smrtí jejich kocoura Lucifera, který pošel věkem, když mu bylo dvacet dva let. V době, kdy to bylo ještě možné, proto nechal otec odebrat kocourovi sperma a zmrazit ho na dobu, kdy ho budou potřebovat. Vzhledem k rapidnímu poklesu populace domácích mazlíčků se hodně rozmohlo pěstování ve zkumavce.

Tabitha se opět vyhnula gauči a přešla k nástěnnému panelu s ovladači a vybrala si cédéčko s Ninou Simoneovou s názvem Chci něco sladkého do své misky. No, já už něco sladkého mám, pomyslela si Tabitha a pousmála se nad tou shodou.

Nabrala si plnou lžíci zmrzliny a pozorovala velké sněhové vločky, snášející se za oknem. To je krása, být v téhle zimní chumelenici v pohodě a teplíčku. V několika posledních měsících se pro ni stal ten přepychový ohromný byt útočištěm, místem, kde se cítila opravdu bezpečně.

Uvědomovala si, jak se dotkla rodičů, když se sem po promoci uchýlila. Tenhle byt v posledním patře Lennoxova mrakodrapu opustili před deseti lety, aby se přestěhovali do viktoriánského sídla, kde nebyla klimatizace a okna se samovolně otvírala a pouštěla dovnitř sluneční žár i déšť.

Tabitha se tam vždycky cítila jako vetřelec. I když se rodiče všemožně snažili, aby tvořili rovnocennou trojici, zůstala stranou, příliš stydlivá na to, aby využila jejich pozvání. Nikdy by je nedokázala zranit přiznáním, že se cítí mnohem víc doma mezi bezejmennými postavami, propracovávajícími si cestu zasněženými městskými ulicemi dole pod okny.

Odložila prázdnou misku na koberec, aby ji mohla Lucy svým mlsným jazýčkem vyčistit. Otřásla se zvláštním pocitem chladu a zamračila se do nadcházející tmy. Něco jiného bylo odmítnout idylický způsob života rodičů, když věděla, že žijí, a byla si jista jejich láskou. Ale představit si život bez jejich smíchu, něhy, kterou projevovali jeden druhému, dodávalo její osamocenosti podivný pocit. Takový, který byl nebezpečně blízko panice.

Pomalu se otočila ke gauči. Obálka ležela přesně tam, kam ji odložila.

Když ji uchopila, proběhlo jí tělem zlověstné zachvění. Porozuměla váhavosti strýčka Copa, když jí obálku podával. V uších jí zněla jeho slova.

Tvá matka mě požádala, abych ti tohle předal v případě, že…

„Přestaň být pověrčivá,“ zamumlala Tabitha. „Probůh, je to jen obálka, ne Pandořina skříňka.“ S rozhodností ji otevřela a vysypala obsah.

Na skleněnou desku konferenčního stolku se vykutálel stříbrný video disk. Vložila ho do DVD přehrávače a doufala, že to nebude jeden z těch hloupých nápadů pohřebního ústavu, kde se budoucí zesnulý loučí se svými drahými za kvílení houslí, které málem přehluší jeho poslední slova.

Ohromná nástěnná obrazovka se probudila k životu.

V záběru byla její matka, sedící na židli a silně připomínající skřítka, usazeného na muchomůrce. Na sobě měla kostýmek od Chanela a jeho červená barva ladila s odstínem rtěnky.

Než byla Tabitha tak hrubě přinucena potlačit svou představivost, viděla v matce pohádkovou princeznu. Drobná a jemná

Arian Lennoxová skutečně vypadala jako postava z jiného světa, a ani vysoký věk tento dojem nesmazal. Jemné prošedivělé pramínky, které si tvrdohlavě odmítala barvit, jen zdůrazňovaly krásu tmavých vlasů. Nepatrné vrásky lemovaly plná ústa a zářící oči.

Nebyla to matčina vina, že si vedle ní Tabitha vždycky připadala jako slon. Nebo že si tajně přála, aby raději zdědila matčin vzhled a otcovo nadání, místo obráceně.

Potlačila povzdech a zmáčkla knoflík, který uvedl video do pohybu.

„Ahoj, moje drahá kočičko Tabičko.“

Zdálo se, že matčin zastřený hlas prohřál celou místnost. Tabithu přepadla nostalgie, když uslyšela ten galský přízvuk. Už si ani nepamatovala, kdy ji matka naposledy oslovila touhle dětskou zdrobnělinou. Přestala ji používat, když se Tabitha ohradila, že je to nedůstojné oslovení pro dospělou sedmiletou dámu. Zamžily se jí oči. Moc koukám na obrazovku, pomyslela si Tabitha a honem zamrkala. Lucy jí vyskočila na klín a dožadovala se hlazení.

Matka se provinile ohlédla přes rameno a pak se do kamery spiklenecky usmála. „Tvůj otec by mi nikdy neodpustil, kdyby věděl, co dělám.“

„V tom se tedy mýlíš, mami,“ mumlala si Tabitha. „Otec by ti odpustil cokoli.“

Ale matčin úsměv zmizel a vystřídalo ho zamyšlené stažení obočí, a Tabithu přepadly pochybnosti.

Matka jí hleděla do očí tak naléhavě, že Tabitha úplně zapomněla, že mluví do kamery, a ne přímo k ní. „Rodiče nemohou nijak ovlivnit, jaké vlastnosti předají svým potomkům, má drahá. Někdy to jsou šedé oči nebo velká chodidla či nepotlačitelná náklonnost ke zmrzlině.“

Tabitha pohlédla provinile na prázdnou misku.

„Nebo, jak by řekl tvůj otec..,“ Arian se na židli strnule napřímila a upravila si na nose imaginární brýle v perfektní nápodobě Tristana Lennoxe, „…nebo schopnost ovládat běh času a měnit myšlenkovou energii ve hmotu.“ Spiklenecké mrknutí. „Já tomu raději říkám prostě,čarování’.“

Tabithin úsměv zmizel spolu s matčiným.

„Lhala bych ti, kdybych tvrdila, že se mě nedotýkalo, když jsi tyto své schopnosti vždycky považovala spíš za obtíž než za dar. Ale nemohu ti to opravdu vyčítat. Dělala jsi všechno pro to, abys byla hodná holčička. Nikdy nezapomenu na to, jak strašně jsi plakala, když tě ředitel poslal ze školy domů, protože se domníval, že jsi spustila všechny zavlažovače na školním pozemku. Myslela jsem, že mi nad tebou pukne srdce.“

Tabitha cítila, jak jí hoří tváře při vzpomínce na to nespravedlivé obvinění a na mnoho dalších pokořujících nedorozumění. Jako třeba když za výlohou obdivovala nějaké šaty, a náhle zjistila, že stojí uprostřed obchodu nahá a všichni spolužáci se jí pošklebují. Nebo když ji konečně pozval na schůzku zbožňovaný spolužák a při prvním polibku se proměnil v žábu. Doprovázel potom na ples místo ní Viveku Winslowovou a Tabitha se od té doby neodvažovala žádného kluka políbit.

Jako by četla myšlenky, naklonila se matka blíž ke kameře. „Otec i já jsme silně znepokojeni tím, jak se uzavíráš před světem. Nechceme, aby ses zavírala ve svém bytě jako princezna ve věži.“

Tabitha si odfrkla a zavrtěla se znepokojena matčiným pohledem. „Jo, mami. Princezna, která nosí na nohách veverčí bačkory a na obličej si dává krém proti uhrům. Ty jsi byla vždycky nenapravitelně romantická.“

„Po dlouhém přemýšlení jsem došla k závěru, že nebudeš považovat své zvláštní schopnosti za takové prokletí, když nad nimi získáš trochu kontrolu.“

Ted bylo na Tabithě, aby se pozorně naklonila dopředu, vyprovokována pouhým jedním slovem. Kontrolu.

„Proto jsem se rozhodla podělit se s tebou o tajemství, které jsem tvému otci nikdy nepřiznala.“

Tabithě poklesla brada. Dobrý bože! Ted se snad dozví, že ji má matka s pošťákem!

Příběh, který následoval, byl ještě nepravděpodobnější.

Arian sklouzávala občas do francouzštiny, když ve svém vyprávění přeskakovala od čar a kouzel k válečnému zajetí, ministerské korupci, mikroprocesorům a zlým kouzelníkům, až Tabithě třeštila hlava z marné snahy najít nějakou logickou nit. Matčina schopnost zabít pointu vyprávění

patřila k těm méně obdivuhodným. Ve chvíli, kdy se matka odmlčela, aby se nadechla, pomyslela si Tabitha, že si z ní budto střílí, nebo nutně potřebuje psychiatra.

Ale pohled, který k ní Arian upírala, byl tak něžný, že se Tabitha nedokázala odpoutat. „Ted už chápeš, proč jsem otce nechala žít v důvěře, že jsem ten amulet dávno zničila.“

Tabitha se zamračila, protože byla ještě zmatenější.

„Věřím, že ho budeš používat rozumně, má drahá, aby umocnil tvé obdivuhodné schopnosti.“ Matka se dvěma prsty dotkla rtů a poslala jí se sladkobolným pohledem v očích vzdušný polibek „Bez ohledu na to, co přinese budoucnost, už teď jsem na tebe velice pyšná. Au revoir, ma chérie.“

Obraz se zastavil.

Tabitha klesla zpátky do křesla, a aniž by si to uvědomila, přimáčkla Lucy. Kotě zakňouralo na protest.

Až se zase setkáme, má drahá, řekla matka. Neřekla sbohem, ani na shledanou. Až se zase setkáme.

Tabitha našla v těch slovech nevýslovnou úlevu. Rodiče chtěli, aby letěla do Karibiku s nimi, ale jako vždy je odmítla s tím, že má příliš mnoho práce a že bez ní by se v laboratoři neobešli. Kdyby přijala jejich pozvání, seděla by v letadle s nimi…

Dobrý bože, co když opravdu zmizeli? Její sladká, okouzlující maminka?

Její milovaný tatínek – muž, kterého vždycky obdivovala a zbožňovala?

Ted už nemohla své slzy přičítat únavě z obrazovky. Natáhla ruku k matčinu obrazu. „Mami,“ šeptala. „Chtěla bych…“

Slovo jí zamrzlo v hrdle a zhořklo. Nesmí si nikdy nic přát. To jí bylo odepřeno. Protože ani peníze, ani kouzlo ji neubrání před katastrofálními následky jejích vyslovených přání.

Tabitha vypnula video, a protože předtím zapomněla zrušit předvolbu CD přehrávače, doprovázel matčin mizející obraz hlas Niny Simoneové s písní Divoký vítr a pomalu zaplnil pokoj.

Tabitha nemohla usnout. Převalovala se na lůžku už skoro tři hodiny v úvahách, jestli se rodiče po návratu z Karibiku budou dobře bavit jejími zbytečnými obavami. Chtěla se rozptýlit tím, že si v mysli utřídí matčino zmatečné vyprávění o šamanech a kouzelných talismanech. Neustále se jí z té směsice vynořovala tři slova.

Kontrola. Ovládat. Soustředit se. Nedostižný pojem pro ženu, která si celý život připadala, jako by byla terčem nějakého kosmického vtipálka.

Digitální hodiny na nočním stolku ukazovaly 3:02, když konečně přiznala porážku, a odhodila přikrývku. Kotě se z toho chumlu vydrápalo s protestným mňoukáním.

„Neboj, Lucy,“ šeptala Tabitha a natáhla se pro brýle. „Hodina duchů už je za námi.“

Vklouzla do bačkor a došourala se do koupelny. Když zahlédla svůj obraz v zrcadle, lekla se. S rozcuchanými vlasy a pleťovou maskou na obličeji vypadala jako nějaký zdivočelý mim. Opláchla si obličej a pak se rozhlédla po elegantně zařízené koupelně. Pokoušela se ji vidět matčinýma očima. Arian vždycky vehementně protestovala, když chtěla Tabitha koupelnu nechat předělat. Měla k tomu ještě jiný důvod než jen sentimentalitu – podle vyprávění na videu tam byl dvacet čtyři let ukrytý ten tajemný předmět.

Tabitha si připadala směšně, když se spustila na všechny čtyři a dívala se pod sušák na ručníky. Nic. Její pocit zesílil, když zvedla porcelánové víko u splachovací nádoby. To by se mohlo stát jenom jí, aby našla rodinný poklad v záchodě, pomyslela si trpce. Ale nic tam neobjevila.

Když se tak pátravě rozhlížela po místnosti, najednou si vzpomněla, proč až zoufale toužila po těch úpravách. Přepychová koupelna se zapuštěnou masážní vanou a spoustou nádherně měkkých ručníků byla navržena tak, aby se v ní člověk cítil dobře. Dvojité umývadlo bylo krutou připomínkou

všech malých intimit, které nikdy nebude mít možnost s někým sdílet. A dvě sprchové hlavice jí byly také k ničemu, obzvlášť když jedna z nich je pořád ucpaná.

Tabitha ztuhla. Najednou jako posedlá otevřela skleněné dveře sprchového koutu a rychle odšroubovala sprchovou hlavici. Když jí do nastavené dlaně vypadl dlouhý řetízek, překvapením zatajila dech.

„Ať se propadnu,“ zašeptala.

Přikryla ten poklad dlaní. I když vlhkost trochu řetízek poznamenala, starodávně zafasovaný smaragd nesl jen nepatrné stopy obnošení. Tabitha sebou cukla. Byla to jen její představivost, nebo na ni ten zářivý drahokam opravdu mrkl?

„Vždyť nemáš žádnou představivost,“ připomněla si stroze. I když po takovém dni, jako byl ten dnešní, by se nedivila, ani kdyby spatřila růžové slony.

Pomyslela si, že by jí mohlo udělat dobře, kdyby nosila na srdci něco, co patřívalo její matce, a tak si přetáhla řetízek přes hlavu. Vtom se zarazila. Neříkala Arian něco v tom smyslu, že se jedná o amulet nebo talisman, nějaké kouzlo?

Měla by zkusit něco si přát? Tabitha uvažovala. Jestli ano, co by to mělo být? Mohla by si přát, aby už ji nikdy nenapadlo něco si přát. Zachichotala se, a to jí připomnělo, že je patrně dost vyčerpaná.

Rozhodla se, že se bude chovat jako rozumná, a ne jako bláznivá vědkyně. Napochodovala do pokoje a aktivovala hlasem počítač. Díky zázrakům moderní technologie nebude muset čekat do zítra, aby dokázala, že ten smaragd je prostě jen obyčejný, i když pěkný kousek kamene. Spojila se přes modem s počítačovou sítí Lennoxových laboratoří.

Umístila náhrdelník na podložku. Prsty, létající po klávesnici, dávaly příkazy k provedení strukturní analýzy drahokamu. Lucy jí vyskočila na klín a začala tlapkou dorážet na myš, kterou se ovládal blikající kurzor. Tabitha silně pochybovala, že by kotě vědělo, co si počít s opravdovou myší. Na monitoru se objevil obraz kamene, rozdělený do barevně odlišených sekcí. Tabitha se naklonila kupředu, až se málem nosem dotýkala

obrazovky, jak se snažila rozluštit tajemství schované v kameni.

„Zvětšit,“ rozkázala.

Počítač poslechl a zářící objekt zaplnil téměř celou obrazovku. Tabitha si sundala brýle, promnula si unavené oči a zase obroučky nasadila. Skvost z obrazovky nezmizel.

Uvnitř kamene byla neskutečná spleť mikroobvodů, měřeno dnešními standardy téměř dokonalá, a když se uváží stav techniky před pětadvaceti lety, bylo to těžko pochopitelné. Matka rozhodně nepřeháněla. Byl to opravdový zázrak a na Tabithinu metodickou mysl to působilo víc než jeho údajná schopnost plnit přání nebo dělat zázraky. Obdivuhodná síť jemných vláken představovala jedinečné kouzlo, vymyšlené a vytvořené tím největším géniem. Za svůj život potkala Tabitha jen jednoho člověka, schopného něco takového vytvořit.

„Tati?“ zašeptala.

Dotkla se prstem obrazovky, jako by chtěla vstřebat otcovu neviditelnou přítomnost. Ale chladné sklo jí připomnělo, že nemá potuchy, kde otec je nebo zda je ještě mezi živými.

Těžce povzdechla a opřela se v židli. Měla v hlavě dost rozumu a rozhodla se ho použít, aby přišla na kloub tajemství smaragdu. Skenovací schopnosti Lennoxova softwaru virtuální reality bohatě překonávaly hranice lidských schopností. Může prostě zadávat větší zvětšení, až bude moci popsat a prostudovat každý spoj droboučkého mikroprocesoru.

Koukla na obrazovku a ťukla prstem na číslici 1 na numerické klávesnici.

Obraz drahokamu se zdvojnásobil.

Někde za Tabithou se ozvalo podivné hučení. Pohlédla nejisté z okna. Bouřka? Ještě neslyšela, že by v lednu někdy byla v New Yorku bouřka. A navíc při chumelenici.

Rozhodla se pro další zvětšení. Zmáčkla dvojku a původní obraz se zečtyřnásobil.

Pokojem prolétl závan horkého vzduchu. Tabitha neodtrla oči od obrazovky, a jen si pomyslela, že musí zítra zavolat údržbáře, aby něco provedl s topením. Zřejmě se porouchalo.

Možná že by mohla tohle zvětšení ještě trošku zvýšit. Aniž by na moment zaváhala, ťukla na pětku.

Lucyin kožíšek se naježil a zapraskal statickou elektřinou. Kdyby se v tu chvíli Tabitha podívala na smaragd, zjistila by, že se rozzářil jasným světlem.

Nevšímala si poplašeného mňoukání kotěte a zívla. Možná že by se přece jen měla pokusit o pár hodin spánku a nechat rozřešení záhady na zítřejší ráno. Měla by být v laboratoři v sedm, ale nebude vadit, když se trochu opozdí. To byla jedna z výhod toho, že je vedoucí oddělení. A ředitelovou dcerou.

Nemohla odolat pokušení ještě jednou si prohlédnout získaný poklad.

Prst se nerozhodně pohyboval nad klávesnicí mezi jedničkou a dvojkou.

Na tváři se jí objevil zlomyslný úsměv. „A tys mi vždycky říkala, že nemám smysl pro dobrodružství,“ promlouvala k nepřítomné matce a potom rozpustile zmáčkla čtyřku.

Obrazovka explodovala bílým světlem. Tabitha prudce couvla, ale prst zůstal přilepený ke klávesnici, galvanizovaný zářivým elektrickým obloukem, probíhajícím mezi počítačem a amuletem a zpět. Lucy zděšeně zaječela a drápala se po rukávu Tabithina pyžama nahoru.

Tabitha pocítila, že jí celé tělo začíná vibrovat jako přetažené struny na stradivárkách. Vlasy se jí naježily a v hrdle jí uvízl výkřik. Myslela jen na to, aby přerušila elektrický obvod, a tak se vší silou snažila překonat neviditelný odpor a dosáhnout na náhrdelník.

V momentě, kdy drahokam sevřela, proběhl elektrický výboj a jakási neznámá síla ji uvrhla do temnoty.

„Hernajs, to tedy byla smršť/’ mumlala Tabitha a stále ještě se nedokázala pohnout.

Oční víčka se odmítala otevřít a nepatrné škubnutí bylo vše, co zmohla se svými prsty. V ústech měla chuť, jako by jí v nich někdo svářel elektrickou pájkou, a úpěnlivě doufala, že pach spáleniny, který ji štípal do nosu, nepochází z jejích vlasů.

Obklopovalo ji podivné teplo. Ta porucha ústředního topení musí být mnohem vážnější, než původně myslela. Zřejmě vyřadila z provozu pojistky u počítače, a tak došlo k tomu, že dostala ránu přímo ze sítě. Ale když ji na víčkách zalechtalo zvláštní horké světlo, ulekla se, že je možná celý byt v plamenech.

Nechtěla podlehnout panice, a tak se vší silou přinutila otevřít oči a pohlédnout ke stropu. Nebo tam, kde měl být strop. Ale místo něj uviděla blankytně modrou nebeskou klenbu bez jediné stopy po smogu. Zakryla si oči před ostrými paprsky slunečního kotouče, stojícího přímo nad její hlavou.

Asi hořelo, pomyslela si zmateně. Byt shořel a mě vynesl nějaký chrabrý hasič po schodech z devadesátého pátého patra a položil mě na chodník před budovou.

Ale kde jsou ty hromady sněhu? A požární houkačky? A čumilové, kteří se vždycky vynoří neznámo odkud při prvních příznacích neštěstí? Tabitha se posadila a opatrně zakroutila krkem, aby zjistila, jestli unese tíhu rozbolavělé hlavy.

Pozvolna si začínala uvědomovat krajinu kolem sebe. Seděla uprostřed louky s hustou svěže zelenou trávou a jarním jetelíčkem. Sem tam byly roztroušené mohutné duby. Pestrá paleta lučních květů vytvářela v mírném

vánku měňavé obrazce. Tabitha ucukla, když jí kolem nosu prolétla tučná hnědá luční kobylka. Do uší jí pronikalo čiřikání jakéhosi ptáčka.

Po měsících mrazivé zimy a zamračené oblohy byla Tabitha tou změnou

přemožena. Jako by ji někdo přenesl přímo do věčného léta.

Zatajil se jí dech. Co když to nebylo věčné léto, ale věčnost? Věčnost s velkým V? Možná byl v bytě opravdu požár, ale žádný chrabrý hasič.

„Neblázni,“ okřikla se Tabitha. „Bůh by nebyl tak zlomyslný, aby tě nechal umřít jako pannu. Prostě jsi v komatu. Nebo právě zakoušíš mimotělní existenci.“

Na blízkém trsu jetele zahlédla své brýle. Sáhla po nich, ale zarazila se, když se jí do zorného pole dostala Lucy, pronásledující v trávě kobylku.

Koťata v nebi? To by bylo skvělé, ale když se pořádně rozhlédla po té pastorální krajině, do mysli se jí vkrádalo podezření, že přece jen v nebi nebude. Co když je to jen fikaný nápad jejích rodičů, jak ji dostat na dovolenou, kterou odmítala už řadu let? Co když to všechno připravili, včetně letecké katastrofy, srdceryvného výstupu strýčka Copa a matčina dojemného videa? To by vysvětlilo, proč v sobě záhadný amulet ukrýval špičkovou technologii, sahající za hranice lidských možností.

Tabitha rozevřela ztuhlé dlaně a zjistila, že stále ještě svírá náhrdelník. Sluneční paprsek se v jeho kameni roztříštil do tisíce záblesků. Zase měla pocit, že na ni ten zlomyslný amulet mrknul.

Nebylo by to poprvé, kdy se na ní matka snažila uplatnit své kouzelnické schopnosti. Vždycky to mělo být jen pro její dobro, samozřejmě. Jako tenkrát, když Arian zaklela kouzlem lásky Brenta Vondervana. To bylo Tabithě sedm. Zamilovaný spolužák ji pronásledoval, kamkoli se hnula, a projevoval jí tak otrockou oddanost, že si ho vůbec nemohla vážit, natož ho milovat. Její vlastní matka si o ní myslela, že dokáže získat chlapcovu náklonnost jen za přispění čar a kouzel! To pokoření ji stále ještě bolelo.

Pocit, že byla podvedena, sílil. Ted už asi byli rodiče zpátky v jejich věžáku a připíjeli si se strýčkem Copem na to, jak ji přelstili. Už už chtěla odhodit ten podivný matčin dárek, ale v poslední chvíli zaváhala. Co když šlo o jedinou jízdenku na cestu zpátky do jejího útulného bytečku?

Vztekle si náhrdelník navlékla na krk a vyhrabala se na nohy. „Mamííí,“ zaječela k obloze. „Mně to nepřipadá jako legrace!“

Lucy se přestala zabývat kobylkou a jukla na ni. Tabitha si uvědomila, že stojí uprostřed rozkvetlé louky ve flanelovém pyžamu, na krku má starožitný náhrdelník a na nohou plyšové bačkory představující veverčí hlavičku.

„To se divím, že jsi mě neposlala rovnou na ples mediků,“ bručela.

Zastrčila si brýle do kapsy pyžama a rozhodovala se, kterým směrem by se měla vydat. Rodiče nikdy nic neponechávají náhodě, a tak se dalo pochybovat o tom, že je louka jen tak bezdůvodně ze všech stran lemovaná hustým lesem, přesně takovým, jako byl v pohádkách, které ji matka vždycky nutila poslouchat.

Stromy byly mnohem vyšší, než jaké kdy Tabitha viděla, a kmeny měly téměř tak silné jako pověstné kalifornské sekvoje. Paprsky slunce pronikaly skulinami mezi hustými větvemi a vnitřek lesa připomínal mohutnou katedrálu. Horkým vzduchem se vznášela pylová zrnka, ale Tabitha byla příliš vyvedená z míry, než aby ocenila tu krásnou podívanou. Takovou idylku mohla vymyslet jen její matka. Vůbec by ji nepřekvapilo, kdyby z lesa vyšla Sněhurka a prozpěvovala si Jednou přijde můj princ…

„Ach ne,“ šeptala Tabitha a nálada jí ještě poklesla, když se jí v mysli vynořila další úděsná myšlenka. Byla tu jedna věc, kterou by její nenapravitelně staromódní matka chtěla víc než dopřát jí dovolenou.

Muž.

Navzdory bezchybným argumentům, které matce předkládala, se Tabithě nikdy nezdařilo přesvědčit ji, že moderní žena nepotřebuje manžela, aby dosáhla naplnění. Možná že někde v nejtajnějším koutečku Tabithina srdce přece jen dřímala nepatrná pochybnost.

Rozhlédla se po lese. Pravděpodobnost setkání s „krásným princem na bílém koni“ byla asi větší než setkání se Sněhurkou. Jestliže se jednalo o matčin nejapný pokus smluvit jí naslepo rande, nemůže trvat dlouho, než z lesa vyskotačí bílý kůň a na něm se bude hloupě culit nějaký trouba.

Zamračila se. Přestali ptáci opravdu zpívat, nebo se jí to jenom zdá? Všude se rozhostilo podivné napětí. Dokonce i Lucy se v trávě přikrčila. Slunce se schovalo za mráček a Tabithě přejel mráz po zádech – zčásti očekávání, zčásti zlá předtucha.

Naklonila hlavu a pozorně naslouchala. Místo zvonění stříbrných podkov slyšela hluboký řev, jakoby ozvěnu vzdálené bouře. Země se jí pod nohama začala otřásat.

Řev sílil a valil se na Tabithu jako příboj. Zasažena primitivním strachem vycouvala z lesa. Ráda by utekla, ale nebylo se kam schovat. A její veverčí bačkory rozhodně nedovolovaly v takovém terénu žádný běh. Zakopla a padla na záda právě v okamžiku, kdy se z lesa vyřítilo sršící černé monstrum.

Než mohla vůbec vykřiknout, monstrum se vzepjalo ke skoku, smrtonosná kopyta prolétla vzduchem a z nozder se mu kouřilo. Tabitha pevně zavřela oči a čekala, až ji rozdupá.

Otevřela je až v okamžiku, kdy na krku ucítila chladný ocelový hrot. Udiveně hleděla na dlouhý blyštivý meč, zakončený rukou v dlouhé rukavici, patřící neznámému muži, jehož tvář byla lemovaná rozcuchanou hřívou tmavých vlasů. Zlatavé oči, divoké a nelítostné jako zrak tygra, na ni bez mrknutí hleděly.

To tedy není žádný princ, pomyslela si zmateně, a co teprve to příšerné stvoření, na kterém přijel!

Pokusila se polknout navzdory strachem staženému hrdlu a bojácně zakňourala: „Promiňte, pane, neviděl jste tu někde mou matku?“

Odhadoval, že to stvoření je ženská, ale nebyl si tím jistý. Každý náznak pohlaví byl skrytý pod beztvarou tunikou a volnými kamašemi. Pokukovalo to po něm překvapivě velkýma šedýma očima a tvář mělo velice bledou.

„Co jsi k sakru zač?“ zabručel. „Poslal tě ten vrahounský bastard

přepadnout mě ze zálohy?“

Zvedlo to ruce pár čísel nad zem. „Vypadám jako někdo, kdo by vás mohl přepadnout?“

To stvoření mluvilo pravdu. Nemělo brnění ani viditelnou zbraň, pokud nepočítal ty prosebné šedé oči. Rozhodně to bylo ženského rodu, uzavřel pro sebe se směsicí úlevy a bolestného zatrnutí. Už byl hodně dlouho bez ženy a taky se dosud nenechal zlákat žádným z těch roztomilých jinochů, kterým někteří jeho strádající kamarádi dali přednost.

Zesílil stisk ruky na meči a doufal, že si ta ženská nevšimla jeho slabosti. Hrud se mu dmula vyčerpáním a byl nucen otřít si pot, štípající ho v očích. Opatrně se ohlédl přes rameno.

Zatím se nezdálo, že by byl pronásledován, a tak mohl obrátit pozornost ke svému třesoucímu se zajatci. „Nedokážeš odpovědět na mou otázku? Co jsi k sakru zač?“

Překvapilo ho, že jeho obhroublá otázka podnítila v té žábě záblesk odporu. „Tak počkat! Taky se naskýtá otázka, kdo jste k sakru vyl“ Přimhouřila podezřívavě oči. „Neznám vás náhodou?“ Prohlížela si pozorně jeho tvář a něco si pro sebe mumlala. Začal mít pocit, že narazil na blázna.

„Ostříhat vlasy. Vykoupat a oholit, pokapat voňavkou a navlíknout do obleku. Aha!“ zajásala. „Jste George, že jo. George… George…?“ Luskla prsty. „George Ruggles z účtárny!“ Pohlédla na něj úkosem, téměř plaše.

„Přiznejte se, mladý muži. Nabídl vám můj otec povýšení za to, že si zahrajete rytíře v naleštěném brnění a pomůžete dámě v nesnázích?“

Brada mu poklesla v údivu, když odstrčila jeho meč, vydrápala se na nohy a oběma rukama si od trávy čistila pěkně tvarovaný zadeček. „Můžete se spolehnout, nenaruší to vaši naději na postup.“

Byla vyšší, než očekával, vyšší než kterákoli z žen, které znal. Víc než její výška ho ale přiváděla z míry její nebojácnost. Od té doby, co dokázal udržet meč v ruce, ještě nepotkal muže či ženu, kteří by z něj neměli strach.

Slunce mu pražilo na hlavu jako ďábel. Zaťal zuby pod novým náporem bolesti. „Jestli vám to udělá radost, tak mi můžete říkat Georgi, dámo, ale to není mé jméno.“

Obcházela ho dokola a znervóznělý kůň se snažil před ní couvat. „Tak vám mám říkat princi? Nebo pane Krásný? A jak budete říkat vy mně? Třeba Šípková Růženko?“ Dotkla se rukou svých rozcuchaných vlasů a zvedla k němu oči, lemované světlými řasami. „Nebo dáte přednost Rapunzel?“

Byl z těch řečí tak zmatený, že mu zrudly uši. Dokázal by pro ni vymyslet různá jména, ale žádné z nich nebylo právě lichotivé. Z ničehož nic se jí u nohou objevila malá černá kočka a kůň se začal divoce vzpínat. Musel mu pořádně přitáhnout uzdu, aby je obě nerozdupal. Každý pohyb koně mu působil nesnesitelnou bolest.

Pohlédla na jeho rozseknutou koženou rukavici a pošramocenou drátěnou košili a posměšně se tázala: „Tak kde je tvé třpytivé brnění, Lancelote? Někdo ti ho doma leští? Nebo jsi ho poslal do čistírny?“

Obcházela ho kolem. Nejlepší by bylo vrazit mu meč mezi žebra, pomyslela si nakvašeně. Odolal pokušení sáhnout si na rameno a snažil se otočit koně, aby na ni viděl. Ten jednoduchý pohyb mu působil hrozná muka.

„Přestaň tady kroužit, ženská!“ okřikl ji. „Nebo tě…“ Zaváhal, protože nedokázal vymyslet dostatečnou hrozbu, aby umlčel tuhle užvaněnou harpyji.

Cukla sebou, ale úlek v očích okamžitě nahradila výzva. „Nebo co?“ dožadovala se a založila ruce v bok. „Odvezete mě do svého zámku a uvrhnete do vězení? Nebo mi useknete moji roztomilou hlavičku?“ Potřásla znechuceně hlavou. „Nechápu, jak si matka mohla myslet, že se zamiluju do takového šovinistického blbečka. To už mohla rovnou najmout lapku, aby mě praštil po hlavě a utekl s mou kabelkou.“

Znechuceně se obrátila k odchodu. Překonal bolest a vjel jí s koněm do cesty. Než se mohla vyhnout, pozdvihl meč a rozhrnul jí na prsou blůzu od pyžama. Oči se jí rozšířily a honem ustoupila o několik kroků. Pobídl koně dopředu a přišpendlil ji zády ke kmeni mladého dubu. Když se jejich

pohledy setkaly, měl pocit, že cítí, jak jí pod ohrožujícím dotekem meče bije srdce.

V očích se jí zračil strach a pochyby. „To už není žádná legrace, pane Rugglesi,“ řekla tiše. „Doufám, že máte v pořádku svůj životopis, protože až řeknu o tomto malém nedorozumění otci, budete si muset hledat nové místo.“

Chvějící se rukou sáhla po meči a odstrčila ho stranou, čímž si vysloužila jeho obdiv. Když ale pohlédla na ruku, měla ji zkrvavenou.

Nejdřív se polekal, že ji svou neohrabaností poranil. Útroby se mu sevřely připomínkou dávné hanby. Snažil se neublížit žádné ženě od té doby, kdy složil přísahu.

Ale ona neječela strachy ani nepadala do mdlob. Prostě jen hleděla na svou ruku, jako by ji viděla poprvé. „Nezdá se, že je to kečup,“ mumlala a její slova byla ještě méně pochopitelná než její chování. Přičichla k prstům.

„Ani to nevoní jako třešňový sirup proti kašli.“

Pohlédla dolů na svá ňadra. Stékal tam tenoučký pramínek krve a potvrzoval jeho obavy. Ale když na něj udiveně pohlédla, v uších mu začalo nesnesitelně hučet a uvědomil si to, co ona už dávno pochopila. Nebyla to její krev, ale jeho. Crčela mu po paži dolů na meč a po čepeli se dostala až na její hrud. Ohromilo ho zjištění, že to nebude ona, ale on sám, kdo co nevidět omdlí. Meč mu vyklouzl z ochablých prstů a spadl do trávy.

Muž se opřel koni o krk a snažil se zachytit jeho hřívy. Cítil, jak mu z nohou uniká síla, jak ho přemáhá váha drátěné košile, která ho měla chránit. Pot, který se mu řinul do očí, ho oslepoval.

„Jdi,“ zavrčel. „Nech mě na pokoji.“

Nejdřív se zdálo, že poslechne. Uslyšel pár kroků, potom nerozhodné zaváhání.

Z posledních sil zařval: „Nakazuji ti, abys mi zmizela z očí, ženská.

Hned!“

To úsilí ho připravilo o poslední zbytky vůle. Úplně cítil, jak se jeho pýcha láme, jak se mu v hrdle zadrhává slovo, které si ze všech nejvíc ošklivil: „Prosím…“

Kymácel se v sedle a podařilo se mu otevřít oči alespoň natolik, aby na ni mohl vrhnout úpěnlivý pohled. Sir Colin Ravenshaw ještě nikdy před nikým neupadl, obzvlášť ne před ženou.

A nakonec nepadl ani před touto. Padl totiž přímo na ni.

Tabitha ležela nehnuté, bála se i dýchat. Jen v těch nejtajnějších úvahách občas přemýšlela o tom, jaké to asi je ležet pod mužským tělem. Ted se navzájem dotýkali boky, stehny, ňadra měla zatížená vahou klenuté mužné hrudi a ztěžka jí dýchal do čerstvě umytých vlasů.

Lehce vtáhla vzduch nosem, protože nebyla schopna odolat zvědavosti. Její otec se vždycky vznášel v oblacích drahé vody po holení a těch pár mládenců, se kterými si kdy vyšla, se sprchovalo a holilo dvakrát denně. Nikdy předtím neměla možnost poznat vůni potu smíšenou s vůní koně, kouře z ohně a kůže. Zjistila, že je to vůně zemitá až hrubá, stejně jako dotek strniště jeho vousů, který vnímala na tváři.

Zaúpěl. Tabitha otevřela oči. Ten chudák asi nebude mít zrovna chuť jí šeptat sladké řečičky do ouška, když mu z těla unikají poslední kapky krve. Chtěla věřit tomu, že je to nějaký poskok, jehož rodiče najali, aby ji vystrašil, ale krev, která se jí vsakovala do pyžama, vypadala znepokojivě opravdová.

Osvobodila si jednu ruku a dotkla se jeho ramene. „Pane Rugglesi?“ sykla. „Georgi?“

Znovu zaúpěl a uvelebil se na ní pohodlněji. Tabitha se zavrtěla, znervóznělá vystupňovanou intimitou jejich doteků, ale bylo to ještě horší.

Byla znechucená. A navíc to byla její vina. Když na ni upřel ten psí pohled a začal se kácet z koně, měla dost času uskočit. Místo toho pocítila neodolatelnou potřebu zmírnit jeho pád. A za své hrdinství byla odměněna tím, že ji přišpendlil k zemi vahou svého ohromného těla. Měla strach, že ji poláme, ale zdálo se, že se z posledních sil vynasnažil způsobit jí co nejmenší újmu. Dokonce i brýle, uložené v kapse pyžama, zřejmě přestály bez úhony.

Rozhlédla se, jestli by někde neuviděla pomoc. Kůň stál opodál, popásal se na zeleném jetelíčku a tvářil se nevinně, jako by ji před pár vteřinami

neohrožoval rozdupáním. Lucy se vyšplhala na malou vyvýšeninu, zalitou sluncem, a klidně pochrupovala.

Tabitha zašilhala na motýla, který se jí drze usadil na nose a pak se zase vydal na svou pouť. Vzdychla a uvažovala, jestli je předurčená osudem k tomu, být navždy uvězněna pod tímhle prchlivým cizincem.

Když otočila hlavu zpět, zjistila, že se na ni dívá. Zlatohnědé oči vyjadřovaly spíš zvědavost než hrozbu. Dech jí uvízl v hrdle. Ten muž jí připadal jako ospalý tygr, který se rozhoduje, má-li svou oběť sežrat, nebo si s ní jen pohrávat.

Tabitha nepotřebovala brýle, aby ho viděla jasně. Byla krátkozraká, a on byl opravdu hodně blízko. Vnímala bušení jeho srdce, jako by to bylo její vlastní.

Prohlížela si jeho tvář – rozcuchané obočí nad hluboce posazenýma očima; silný tupý nos; ústa, která postrádala úsměv, ale přesto přitažlivá; rozhodnou pevnou čelist, lemovanou tmavým strništěm vousů. Tmavé váčky pod očima dávaly tušit vyčerpání, ale neubíraly nic na nebezpečném kouzle jeho hustých zahnutých řas.

Tabitha prudce zamrkala. Nikdy přece nepatřila k ženám, které by se daly omámit očima. Jeho neurvalá otázka jí připomněla proč.

„Komu patříš, ženská?“

Zvedl se v ní odpor. „Cože, ty arogantní, politicky nekorektní, nestoudně šovinistický…“ Choval se přesně tak, jak předpokládala. Prostě mužský. Položil jí ruku v rukavici na ústa, aby přerušil její tirádu.

„Dal jsem ti jednoduchou otázku, děvče. Patříš nějakému muži?“

Rozlícené zavrtěla hlavou, ale když jeho pohled náhle zněžněl a objevil se v něm i dravci úmysl, uvědomila si, že mu sama nabídla svou náruč.

Byla směšná. Žádný muž, který by ztratil tolik krve, by se ne-vzmohl… Nepatrný pohyb, který ucítila na břiše, neklamně svědčil o tom, že mu

ještě nějaká krev zbývá.

Zírala mu do očí a najednou měla pocit, že existují jen oni dva – muž a žena. Síla a zranitelnost. Přepadla ji pochybnost. Matka možná Tabithu litovala, že tráví většinu sobotních nocí sama koukáním na Akta X, ale aby ji poslala na rande s násilníkem, to snad ne?

Když odtáhl ruku z jejích úst, sklonil pootevřené rty k jejím a Tabithě se strachy zachvělo srdce. Nechystal se ji znásilnit. Chtěl ji políbit. Představa, že jí bude tenhle ohromný válečník poskakovat na hrudi a zalykat se chtíčem, ji přinutila k akci. Stočila hlavu stranou a prudce ho odstrčila.

Odvalil se od ní snáze, než předpokládala, a chroptěl, jako by byl ve smrtelné křeči.

Tabitha vyskočila na nohy. „Chystal jste se mě políbit!“

„Já vím,“ zamumlal a hleděl na ni nejisté. „Asi za to může delirium.“ Dala si ruce v bok a přemýšlela, má-li se cítit dotčená, nebo být ráda.

„Můžete se tu kroutit a vzdychat, jak chcete, falešný rytíři, ale u mě se slitování nedočkáte.“ Odtáhla si lepkavý flanel od těla a ušklíbla se s odporem. „Koukněte, co jste udělal. Zničil jste mé nejoblíbenější pyžamo!“

„Promiň. Příště si dám větší pozor, kam plivu své srdce.“

Cukla sebou. Když tak ležel v trávě, podepřený na loktech, se zářícíma zlatavýma očima a hrdým výrazem kolem bledých rtů, uvědomila si, že ho lituje.

Poklekla vedle něj. Podezíravě na ni pohlédl, ale nechal si odtáhnout ruku, kterou si chránil poraněné rameno.

„To je jen škrábnutí,“ mumlal.

Tabitha se ušklíbla. Něco proniklo brněním a udělalo ošklivou díru do těla kousek nad podpaždím. „Jestli je tohle škrábnutí, pak bych nechtěla vidět, co považujete za bodnou ránu.“ Začala trhat pruh ze spodní části pyžama.

Kývl tím směrem hlavou a řekl: „Myslel jsem, že je to tvůj nejoblíbenější oblek.“

„V téhle chvíli je to můj jediný oblek,“ odvětila po pravdě a zuby natrhla látku tak, aby se dala dobře oddělit.

Překvapilo ji, když jí sevřel krk rukama – něco mezi polaskáním a hrozbou. „Nebudu asi žít dost dlouho na to, abych ti to vynahradil, ukáže-li se, že patříš k nim.“

Nenávistný záblesk v jeho očích ji přesvědčil, že by nikdy nechtěla patřit mezi jeho nepřátele.

Přinutila se k chladnému úsměvu. „Když vykrvácíte, tak se toho taky nedožijete.“

Musel jí dát za pravdu a tak ji nechal pokračovat. Když utrhla další pruh, rozevřela mu kožený kabátec a naskytl se jí pohled na hrudník, jaký si nemůžete koupit od osobního trenéra ve fitcentru. Kupodivu, četné jizvy a škrábance jako by k jeho tělu patřily, stejně jako drsné tmavé chloupky, kterými měl hrud hustě porostlou. Tabitha se kousla do rtu a bojovala o trochu soustředění, aby mohla dokončit svůj úkol.

Když mu obvázala rameno, pohlédla na něj a zjistila, že zírá na její chodidla. Ukázal na bačkory s velkýma korálkovýma očima a mohutnými kníry. „Co jsi to zabila za zvíře, abys mohla vyrobit tohle?“

Ted se usmála docela přirozeně. „Obávaný polyester.“ Zrovna upevňovala obvaz uzlem,, když trhl hlavou na stranu.

„Co se děje?“ zašeptala Tabitha. Neslyšela nic, ale rozhostilo se napjaté ticho, stejné jako před jeho příjezdem.

Upřímně chtěla věřit tomu, že se jedná jen o předrážděné smysly. „Co se

děje?“ opakovala otázku. „Nic neslyším.“

Rukou pokynul, aby mlčela. Lucy zakňourala, naježila srst a vytáhla drápky. Kůň varovně zastříhal ušima. Potom to uslyšela –někde daleko – jako strašidelnou ozvěnu.

Ozývala se bouře dusajících koňských kopyt. Štěkání psů. Rozčilený křik mužů.

Cizinec ji popadl za ruku. „Uteč, ženská! Jsem moc slabý, abych vylezl na koně, a když tě najdou se mnou, nebude to pro tebe nic dobrého.“

„Jestli to jsou ti lidé, co vás poranili, pak to pro vás taky nic dobrého nebude,“ upozornila ho s nezvratnou logikou.

V očích se mu objevila hořkost. „Já jsem muž. Mě jenom oběsí na nejbližším stromě, nebo mi sennou hlavu. Ale ty jsi žena. Jestli tě Brisbanovi psi neroztrhají na kousky, jeho muži určitě.“

Najednou měla Tabitha té hry až po krk. Chtěla popadnout Lucy a utéci na druhou stranu louky. Chtěla vzhlédnout k obloze a řvát: „Já chci maminku!“

Ale maminka nebyla v dohledu, zatímco nebezpečí bylo opravdové, stejně jako krev prosakující flanelovými obvazy. Bolestivě jí zaťal prsty do paže a s úpěnlivým pohledem ji vyzýval: „Vezmi si mého koně a ujed, než bude pozdě.“

Les už dávno nebyl vlídný a přátelský – byl tmavý a zlověstný, přesně jako v pohádce o Sněhurce a zlé maceše. Štěkot psů se zdál každou vteřinou hlasitější.

Tabitha nejisté pohlédla na koně. „Nikdy jsem na koni neseděla. Má to

něco společného se zadním sedadlem limuzíny?“

Muž uvolnil sevření. „Běž, děvče,“ řekl jemně, „nemáš čas na otálení.“ Ten projev něhy ji přiměl k rozhodnutí.

Netušila, kde se v ní vzala ta síla, aby se pokusila posadit ho na koně. Celou dobu klel a chrlil barvité nadávky adresované slabšímu pohlaví

obecně a jí osobně. Líčil podrobně její nedostatky, nezdolnou paličatost, neposlušnost a naprostý nedostatek rozumu. Když potřetí spadl z koně, musela přiznat porážku.

Leželi vedle sebe v trávě, Tabitha zápasila o dech a rytíř na ni vrhal blesky přes prameny černých vlasů, které se mu svezly do obličeje. V zádech pocítila mrazení, když si uvědomila, že se země chvěje, jako by se přímo k nim blížilo stádo slonů. Nebyli to sloni, zjistila o okamžik později, ale koně.

Vyskočila na nohy.

„Tak půjdeš?“ vyštěkl cizinec, oči zamžené vztekem i bolestí.

Tabithinu pozornost upoutal sluneční paprsek, odražený od lesklé oceli. Popadla kotě a vrazila ho muži do rukou. Jeho nadávky zesílily v kletby, když se sehnula, aby pozdvihla jeho meč. Byla to tíha, vyžadovalo to veškeré úsilí, ale podařilo se. Vrávorala kolem a rozhlížela se po neviditelném nebezpečí.

Jestliže ti muži jsou tak nelítostní, že by zabili bezbranného zraněného muže, musejí si to nejdřív rozdat s ní.

Tabitha si nikdy nemyslela, že je nějak zvlášť odvážná, ale když se z lesa vyřítili jezdci, následovaní štěkající psí smečkou, nějak se jí podařilo zůstat klidně stát. Obkroužili je tak těsně, že byli sotva stopu od konce napřaženého meče, a rozzuření psi jí chňapali po pyžamu. Tabitha zatínala zuby do rtu až do krve, aby nekřičela strachy.

Muž, sedící na mohutném hřebci, zakřičel nějaký nesrozumitelný rozkaz a psi stáhli ocasy a s provinilými pohledy se uklidili z jeho blízkosti.

„Nedivím se jim,“ utrousil muž, „taky bych byl naštvaný, kdyby mě zahnali od takového šťavnatého sousta.“

Tabitha pomalu zvedla oči k muži, který třímal v rukou jejich osudy. Očekávala, že to bude bezcitný divoch, nic takového, co potkávala na koktejlových dýcháncích u nich v práci. Přepadl ji naprostý zmatek. Tohle musí být ten muž, kterého jí matka vybrala jako prince.

Seděl na sněhobílém koni, jehož hříva byla propletena ozdobnými pentlemi se zvonečky. Při každém pohybu běloušovy hlavy se ozvala příjemná melodie. Tabitha by se nedivila, kdyby mu z čela vyrůstal zlatý roh.

Jeho pán byl také jako z pohádky. Medově zlaté vlasy mu spadaly na ramena a rámovaly tvář, která by se dala považovat za změkčilou, nebýt hladce vyholené rozhodné brady. Na sobě měl zelený plášť zdobený zlatem a pod ním smetanově bílou tuniku a kamaše. Navzdory té zběsilé jízdě

vypadal, jako by právě vyšel ze sprchy. Kolem něj se vznášela příjemná citrónová vůně.

Pod obočím, o odstín tmavším než jeho vlasy, byly zářivě zelené oči.

„Nevěděl jsem, že dovolíš ženské, aby se dotkla tvého vzácného meče, Ravenshawe.“

Tabithě už umdlévala ruka vyčerpáním. Jezdec se dotkl nohou meče a ten poklesl o dalších deset čísel. „Asi nám měkneš, co?“

Muž vybuchl v drsný smích.

„Jdi se vycpat, Brisbane,“ odpověděl jeho protivník tiše, ale hlas zněl jako břitva.

Krásný princ sledoval Tabithin pohled k ležícímu rytíři. „A co sis chtěl počít, kdyby mi tahle blonďatá děvenka nedokázala srazit hlavu? Poslal bys na mě svou kočičku?“

Rytíř se pokusil vstát, ale nedostal se dál než na kolena. Lucy byla vystrašená pachem psů a zoufale se držela jeho zraněného ramene. Tabithu napadla otázka. Jestliže ten muž na bílém koni je její Krásný princ, kdo je k čertu ten druhý? Zlý princ? Co když nevědomky pomáhala zločinci?

Rozhodla se pro malý pokus. Litovala, že nedávala větší pozor při Disneyových filmech, aby se lépe vyznala. Otočila se a věnovala svůj nejzářivější úsměv Krásnému princi. „Vskutku, vzácný pane, zdá se, že jste v pravou chvíli narazil na dámu v nesnázích.“

Jeden z jeho mužů strčil do druhého a ptal se. „Co říká?“

„Ať mě čert veme, jestli jí rozumím. Ale má dobrý zuby.“ Druhý muž se usmál a odhalil trosky zčernalého chrupu.

Rytíř na ni hleděl, jako by se právě zbláznila. Ale na jeho mínění nezáleželo.

Krásný princ jí uštědřil jeden ze svých úsměvů, takže se odvážila snížit meč a lehce se jím dotknout jeho kolena. „Prosím vás, můj pane, nemohli bychom se uchýlit do vašeho zámku?“

Nemohla odolat jeho dvornosti, když pozvedl její ruku ke rtům a hluboce se jí zahleděl do očí.

„Ano, má dámo. Vaše přání je mi rozkazem.“

Vaše přání…

Po jeho slovech ji zamrazilo, i když byla vyslovena rozmarně lehkým tónem. Ale to nebylo nic proti tomu, co u ní vyvolal jeho další rozkaz.

„Vezměte Ravenshawa a tu jeho děvku do zámku,“ zavelel s úsměvem, který se měnil v úsměšek. „Uvrhněte je do nejhlubšího a nejtmavšího vězení. Tam můžou hnít stejně dobře, jako by byli v pekle.“

Tabitha ucukla s mečem, ale než se mohla napřáhnout, vytrhli jí ho z ruky. Krásný princ se na svém bělouši otočil a zanechal ji osudu, který pro ni právě naplánoval. Rolničky na pentlích v hřívě jeho koně pomalu utichaly a jeho muži seskákali z koní.

Svázali jí zápěstí za zády a pak se vrhli na Ravenshawa. Podařilo se mu uštědřit jen jednu ránu, ale stála za to. Jeden z maníků Krásného prince ustoupil a krev mu crčela z přeraženého nosu.

Při zvuku dopadajících ran se Tabitha přikrčila.

„Ravenče zbabělce!“ křičel jeden.

„Raven je… padavka,“ křičel jiný. „Bojuje zaň děvka!“

Přinutili ho vstát a postrkovali ho směrem k nákladnímu koni a přitom pořád dokola prozpěvovali posměšné říkanky, až z toho Tabithě třeštila hlava. Litovala, že má svázané ruce a nemůže si zacpat uši. Dobře věděla, jak je člověku, když se mu někdo posmívá.

Bezmocně pohlédla na rytíře, ale ten se s pevně stisknutými rty odvrátil. Sice nechápala, proč by jí to mělo vadit, ale nálada jí ještě poklesla, když si uvědomila, že si svým hloupým jednáním vysloužila jeho pohrdání.

„Haló!“ křičela Tabitha a pokoušela se zatřást ocelovou mříží v těžkých dubových dveřích. „Promiňte, pane! Není tady v tom vašem zařízení pokojová služba?“

Jedinou odpovědí z tmavé chodby bylo jemné zurčení vody po kamenném zdivu. Tabitha si olízla rty, protože si uvědomila, jakou má žízeň.

„Kdyby to šlo, tak bych tě vyhodil,“ ozval se za ní hlas, lehce, téměř něžně. Ravenshaw seděl na podlaze kobky, opřený o kamennou zed, jednu nohu přitaženou k hrudi. Obvazem prosakovala čerstvá krev, dolní ret měl oteklý a vypadal teď mnohem pochmurněji, než když ho potkala.

Pokud to ovšem bylo možné.

„Myslím, že byste mi mohl být vděčný,“ odpověděla tónem, který používala při rozhovorech s podřízenými. „Koneckonců, riskovala jsem pro vaši záchranu vlastní život.“

Odfrkl. „To nebyl život, co jsi riskovala, ale tvoje ctnost. Vrtěla ses kolem Brisbana, jako by to byl nějaký pamlsek. Chvíli jsem čekal, že mu začneš olizovat ty jeho naleštěné holínky. Nebo jeho…“ Odvrátil se a zamumlal pod vousy něco, o čem předpokládala, že bylo lepší neslyšet.

Při vzpomínce, jak se nechala Brisbanem zmást, se zastyděla a rychle se pokusila změnit téma. „Ráda bych věděla, co se stalo s ubohou Lucy. Mám strach, že se ztratila někde v té trávě. Musí si myslet, že jsem ji opustila.“

„Jestli Lucy má být ta tvoje proklatá kočka, tak jsem viděl jednoho z těch chlapů, jak si ji cpe do sedlového vaku. Vsadil bych se, že ji doma sežere k večeři.“ Když Tabitha poděšeně vykřikla, obrátil oči v sloup. „To jsem jen žertoval, děvče. Nejspíš toho prcka veze do vesnice svým spratkům na hraní.“

Tabitha si vzdychla. „Kdyby tady tak mohla být.“

„Proč? Abychom ji mohli sníst my?“

Tabitha se chystala protestovat, ale nedokázala rozeznat, jestli mu v

očích planou ohníčky zlomyslné, nebo laškovné. „Máte nějaké jméno?“

„Colin,“ řekl a z tváře mu zmizely veškeré stopy veselí. „Sir Colin z Ravenshawu.“

„Colin.“ Převalovala jméno na jazyku, jako by zkoumala jeho chuť. Vždycky tohle jméno považovala za velmi vznešené, představovala si za ním bledého anglického lorda, srkajícího u krbu čaj, se smečkou honících psů u nohou.

„Colin Barbar,“ řekla a usmála se na něj. Nijak zvlášť ho to nepobavilo.

„Já jsem Tabitha,“ pokusila se o smír. Když zachovával kamennou tvář, dodala s posměšnou úklonou. „Lady Lennoxová.“

Zamručel, a tak litovala, že se nepředstavila jako princezna Tabitha. Povzdechla a otočila se ke dveřím. Vystrčila nos mřížemi a zakřičela: „Hej! Nemůžete nám přinést nějaké jídlo? Jestli se o nás budete tak špatně starat, budu si muset stěžovat u domácího.“

Tentokrát byla odměněna klapnutím vzdálených dveří a ozval se zvuk šouravých kroků. Pohlédla vítězoslavně na Colina. „Vidíte? Jen vědět, jak si poručit.“

Musela uskočit, protože se otevřela plechová záklopka ve spodní části dveří a někdo tudy prostrčil dřevěnou misku a rezavý pohár. Než je stačila zvednout, kroky strážného už zase mizely v dáli. Porýpala se dřevěnou lžící v jídle. „Mmmm,“ šklebila se, „ovesná kaše. Jaká lahůdka.“

„Raději to sněz,“ nabádal ji Colin. „Je to asi na dlouhou dobu poslední jídlo, které uvidíme.“

Snažila se namluvit si, že kroutící se červík na dně je jen přelud, a podala mísu Colinovi. „Nemám vlastně hlad. Můžete si vzít mou porci.“

Pokrčil rameny, vzal misku, zabořil lžíci do vodnaté hmoty a pustil se do toho s takovou chutí, jako by mu přinesli svíčkové řezy. „Tělo dokáže přežít bez potravy, ale bez vody ne,“ poučoval ji.

Tabitha pochopila a zdvihla ke rtům pohár, aby si dala pořádný doušek.

Okamžitě všechno vyprskla, jako by se dávila.

„Pro kristapána, ženská, neplýtvej tím skvělým pivem.“

„Pivo?“ sípala. „Mluvil jste o vodě.“

Ušklíbl se. „Pivo, voda. Je v tom nějaký rozdíl?“

„Asi pět procent alkoholu,“ podotkla a utírala si rty hřbetem ruky, aby utišila pálení. Vůbec to totiž nepřipomínalo německý ležák, který usrkávala

na párty, když slavila jednadvacáté narozeniny. Podala pohár Colinovi. Ten ho do sebe obrátil na jeden lok.

Ted ale nastalo Tabithě další trápení. Zatímco Colin vylizoval kaši, brousila po kobce, nahlížela do tmavých koutů a sem tam se pokusila zatlačit na některé kamenné výstupky v marné snaze najít dveře. Až na staré dřevěné vědro a pár pořádných krysích děr v omítce nenašla nic.

Colin nakonec rozzlobeně vybuchl. „Co k sakru pořád hledáš, ženská?“ Tabitha se zahanbeně otočila. „Koupelnu.“

Upřel na ni nehybný zrak. „Podle toho, jak voníš, se mi nezdá, že by ses potřebovala vykoupat. Zatím.“

Připadalo jí zvláštní, že si všiml její vůně. Vůbec ji nenapadlo se po sprše navonět, a tak věděla, že nemůže cítit nic lepšího než dětský šampon a obyčejné mýdlo. Odolala pokušení zabořit svůj nosík do pyžama a čichnout si.

„Nepotřebuju se vykoupat. Potřebuju…“ Marně přemýšlela, jak se obratně vyjádřit.

„Jestli myslíš čurat, tak to je támhle…,“ a hlavou ukázal k dřevěnému

vědru.

Tabitha se zlobila sama na sebe, že se začervenala.

Rytíř povytáhl jedno obočí, jako by ji vyzýval, aby se odebrala do rohu, spustila kalhoty a usadila se na ten vratký kbelík.

Pomyšlení na takové ponížení ji děsilo. Opřela se zády o zed, sklouzla do sedu a přitáhla si kolena k hrudi. Její rodiče se nikdy neubytovávali v horším hotelu než v pětihvězdičkovém. Možná by mohli pokládat víkend strávený ve vězení za dobrou zkoušku jejího charakteru, pochybovala však, že by byli tak krutí a vybrali k tomu účelu vězení bez příslušenství a bez základní obsluhy.

Poprvé si připustila, že se nejedná o matčin romantický nápad, ale o tvrdou realitu.

Rozhlédla se po místnosti úplně novým pohledem. Na stěně byla v držáku zasunuta prskající louč. Nepotřebovala moc představivosti, aby pochopila, co začne vylézat z těch děr ve stěnách, až louč dohoří. Vzduch byl nasycen chladným vlhkem, které nepříjemně pronikalo tenkým flanelovým pyžamem. Objala kolena ještě pevněji a snažila se potlačit chvění.

„Kde jsme?“ zašeptala.

„V Brisbanově vězení,“ odpověděl také šeptem.

Tabitha vzdychla. Neměla náladu tahat z toho strohého barbara nějakou podrobnější odpověď. Podle okolního terénu a podle jeho přízvuku mohli být kdekoli ve Spojeném království – ve Walesu, v Anglii, Irsku, či dokonce ve Skotsku. To by vysvětlovalo chrčivé rr sira Colina i jeho zvyk občas vynechávat hlásku g.

Ale jestliže je ve Skotsku, proč ten chlap nenosí kostkovanou sukni a podkolenky jako nějaká spořádaná katolická školačka? Pátrala v paměti a litovala, že nedávala při hodinách dějepisu větší pozor. Vždycky byla nejlepší v matematice a v přírodních vědách, ale krásnou literaturu a dějepis považovala za nezajímavé. Její mozek byl schopen si zapamatovat spoustu složitých rovnic z matematiky i fyziky, dokonce i nějaké lyrické texty písniček z padesátých let, ale jaktěživo si nebyla jistá, ve kterém roce napsal Benedict Arnold Deklaraci nezávislosti.

Matně si vzpomínala, že krátká skotská sukně, kilt, měla původ mnohem později, než se lidé všeobecně domnívají. Její popularita vzrostla za doby královny Viktorie, která byla přímo posedlá vším skotským, a mocně k ní přispěl i básník širých vřesovišť – sir Walter Scott. Čím dále pak člověk postupuje do minulosti, tím častěji narazí na civilizaci, která je spíš špinavá než mytická a spíš hrubiánská než hodná slávy.

Urputné přemýšlení jí způsobilo pořádný hlavybol. Dovedla si docela dobře představit rytířovu sarkastickou odpověď na otázku: „V jakém století jsme?“

Co když opravdu letěla proti běhu času? Nebylo to tak úplně nepravděpodobné. Podle vyprávění strýčka Copa matka už několikrát vklouzla do jiného století, a jednou s sebou vzala dokonce i strýčka a tatínka.

Tabitha vytáhla zpod pyžama smaragdový amulet a pozorně si ho prohlížela. Mohl snad být příčinou jejího neštěstí?

Sir Colin zpozorněl. „A co má tohle být?“

Provinile schovala amulet zpátky za blůzu a vyloudila na tváři nevinný úsměv. „To je jen dárek od mé matky. Takový amulet pro štěstí.“ Takový, který jí přinesl tu největší smůlu v životě.

Cítila, jak na ni Colin upírá kořistnický pohled, a horečně přemýšlela. Jestliže tenhle muž není její matkou nastrčený nápadník, pak je to pro ni nebezpečný cizinec. Cizinec, jenž se mohl dopustit nějakého hrozného zločinu, za který si zaslouží žalář. Úkosem na něj pohlédla. Nezáludný výraz jeho tváře byl teď vystřídán zasmušilým zadumáním a počínající strniště vousů mu na půvabu nepřidávalo. Co když je to zloděj nebo

hromadný vrah? Co když někoho znásilnil? S těma divokýma očima a vlasy jako hnízdo vypadal, že je schopen dopustit se všech těch tří zločinů ještě před snídaní, aniž by se aspoň trošku zapotil.

„Jak jste se zranil?“ zeptala se a ukázala na obvaz.

„Při útěku.“

Určitě by nevyhrál žádnou cenu za mnohomluvnost. „Odkud jste utíkal?“

Zdálo se, že jeho výraz už nemůže být vražednější. Mýlila se. „Z tohoto

vězení.“

Tabitha sebou škubla. Konečně v plné míře pochopila, co vlastně zapříčinila. Kdyby se mu nepřipletla do cesty, byl by teď dávno za horami.

„Ten chlápek Brisbane vám není právě nakloněn. Copak jste mu provedl?“

„Jemu?“ opakoval, a jeho tiché zasyčení bylo kupodivu ještě zlověstnější než jeho řev. „Co jsem já provedl jemu!“

Než mohla Tabitha odvolat svou otázku, vstal a přistoupil k ní. Rychle se vydrápala na nohy, ale muž se jí nedotkl; nebylo třeba. Prostě ji přirazil zády ke zdi silou vůle a ona se nezmohla na nic jiného než bezmocně zírat do jeho zakalených očí.

Z nějakého důvodu si právě ted vybavila dávný poznatek ze školy, že muži předcházejících generací zřídka dosahovali vysokého vzrůstu. Její spolužáci se tehdy chichotali při představě armády trpaslíků, válčících na ponících. Ted si uvědomila, jak naivní to byly představy.

Tenhle muž byl sice sotva o pár centimetrů vyšší než ona, ale vyzařoval úplnou esenci mužnosti. Stát takhle v jeho těsné blízkosti ji podivně rozechvívalo.

Chtěla sklopit oči, ale on ji uchopil za bradu a zdvihl jí tvář pohybem stejně pevným, jako byl jeho hlas tichý. „Mám ti povědět, co mi Brisbane provedl?“

„Jestli chcete,“ pobídla ho ustrašeně.

„Zatímco jsem hájil zájmy křesťanské církve proti neznabohům v Egyptě, obklíčil hrad mého otce. Když spousta našich lidí umřela hlady, včetně mé macechy a malé sestřičky, vnikl dovnitř a vypálil celou vesnici. Jeho vojáci zabili všechny muže schopné boje a znásilnili ženy včetně stařen a nevinných dětí.“

Tabitha zbledla. On ale pokračoval.

„Když jsem poprvé po šesti letech vstoupil na skotskou půdu, Brisbanovi muži mě přepadli, zajali a dopravili sem do vězení. Až tady mi lord milostivě sdělil, jaký osud stihl mou nebohou rodinu.“

I když se bála odpovědi, otázala se šeptem. „A váš otec?“

„Ranila ho mrtvice, ještě než vtrhli do hradu. Zřejmě se nedokázal vyrovnat se smrtí mé macechy.“

Tabitha těžce polkla. „To se nedivím, že jste v tak špatné náladě. Patrně trpíte posttraumatickým stresovým syndromem nebo potlačovaným žalem. Možná že by vám pomohl dobrý psychoterapeut…“ Zmlkla. Jeho upřený pohled dokázal, že se za své psychobláboly zastyděla.

Z nevysvětlitelného důvodu se jeho sevření uvolnilo. „Brisbane mi vzal domov. Vzal mi rodinu. Připravil mě o svobodu. Zůstala mi jen moje čest. A ty, má dámo, jsi mu ji podala na stříbrném podnose, když ses mě jala bránit mým vlastním mečem, a dovolila tak jeho mužům, aby si ze mě tropili posměch.“

Ravenče zbabělce!

Raven je padavka! Bojuje zaň děvka.

„A co jsem asi měla dělat?“ protestovala Tabitha. „Nechat ho, aby vás chladnokrevně zavraždil?“

„Jo,“ odpověděl bez zaváhání. „Alespoň bych zemřel se ctí.“

Nechápala tak staromódně znějící důvod, ale obraz hrdého rytíře, který byl přinucen pokleknout u nohou svého největšího nepřítele, byl v její mysli velmi živý.

Poděšeně si uvědomila, že se jí stahuje hrdlo pláčem. „Je mi to moc líto,“ odpověděla rychle, hleděla mu do očí a snažila se potlačit slzy.

Sir Colin Ravenshaw nepatřil k mužům, kteří se dají obměkčit lítostivými omluvami. Palcem zastavil chvění jejího spodního rtu a pak se od ní odvrátil.

„Ani z poloviny tolik jako mně, dámo.“

Tabitha se usadila v rohu kobky a upřeně hleděla na skomírající pochodeň. Pozorovala ji už dlouho a věděla, že je jen otázkou minut, kdy se ocitnou ve tmě. Toužebně vzpomínala na svou kabelku, kterou nechala ležet v bytě. V té byla cestovní baterka, tyčinka Snickers, balíček žvýkaček bez cukru. Ačkoli byla ve vězení jen několik hodin, nedokázala si už vzpomenout, kolik času uběhlo od chvíle, kdy naposledy jedla, pila nebo spala.

Nejspíš proto, že to bylo několik století v budoucnosti.

Co asi vyvodil strýček Cop z jejího zmizení? Možná zavolal policii. Nebo se domnívá, že v obálce našla nějaké důležité sdělení o tom, kde se zdržují její rodiče. V žádném případě nemůže vědět, že našla matčin amulet. Rozesmutnilo ji, když si uvědomila, že na její zmizení se může klidně přijít až za několik dní. Neměla žádné blízké přátele a její spolupracovníci a podřízení budou celí nadšení, že jejich puntičkářská vedoucí nechodí do práce.

Od posledního, poněkud vzrušeného rozhovoru na ni sir Colin nepromluvil ani slůvko. Jeho mlčení v ní prohlubovalo vnitřní pocit chladu, který pronikal až do morku kostí, a už se nedokázala bránit strachu, který si zprvu nechtěla připouštět. Až dosud si myslela, že tuhle maškarádu, ve které se ocitla, pro ni připravili rodiče a že jsou teď spolu doma a chichotají se nadšením, jak Tabithu přelstili. Jestliže to ale nenaplánovali, pak to také znamená, že jejich zmizení nebyla fraška… Rychle zaplašila představy, co všechno se jim mohlo přihodit.

Do ticha se ozvalo chrápání sira Colina a Tabitha toho využila, honem se odebrala do koutku a použila ten odporný kbelík. Po celou dobu jí tváře žhnuly hanbou.

Když se vrátila, zjistila, že pochodeň uhasíná. Nedokázala už ovládat chvění a zbaběle se přesunula blíž k temným obrysům Colinova těla. Celý život se cítila osamocená, ale vůbec se to nedalo srovnávat s tím, co zažívala teď. Nemohla mít Colinovi za zlé, že ji nenávidí. Stačilo, aby se pár minut pohybovala v tomto století, a už mu zničila reputaci, kterou si budoval po celý život.

Pochodeň zaprskala. Tabitha se kousla do rtu, jak se snažila silou vůle udržet skomírající plamínek při životě. Ten ale vzápětí se zasyčením uhasl, a prohrál tak boj s temnotou.

Tabitha ztuhla. V New Yorku už párkrát zažila výpadek elektřiny, ale nikdy se jí ta tma nezdála tak hmatatelná. Ted ji na sobě cítila jako závaží. Měla pocit, že spíš než uvězněná je pohřbená za živa. Zapomněla dýchat a byla tak ochromená děsem, že si vůbec neuvědomila, že zmlklo i rytmické chrápání.

Potom to přišlo. Strašidelné zaškrábání drápků na kameni.

Tabithu opustila všechna odvaha, zapomněla na pýchu, vrhla se k siru Colinovi a těsně se přimkla k jeho mohutnému teplému tělu. Očekávala, že ji odstrčí, že se bude zlobit nebo že se jí bude smát.

Dlouho se vůbec nepohnul, neozval se ani hláskem, jen cítila, že všechny svaly v jeho těle jsou napnuté a pevné jako kámen. Potom ji s přehnaným povzdechem přivinul k sobě a opřel se jí bradou o hlavu.

„Neboj se, děvče,“ mumlal. „Já jsem pro krysy příliš tuhé sousto a ty jsi zase moc vychrtlá.“

V životě jí nikdo neřekl, že je hubená! Tabitha se mu čelem opírala o hrud a divila se, že už jí zuby nedrkotají hrůzou. I když měl na sobě chladnou drátěnou košili, tělo pod ní žhnulo jako pec.

Napětí jeho svalů začínalo povolovat a Tabitha přemýšlela, jestli je Brisbane nechá v té díře umřít. Jestlipak někdo v budoucích stoletích objeví tohle místo a najde jejich kosti, propletené

jako kosti milenců v objetí? Jaká ironie, protože ten muž, který ji tak něžně objímá, je cizinec, jenž jí opovrhuje.

Toužebně vzdychla, vklouzla rukou pod blůzu a uchopila do dlaně matčin amulet. „Chtěla bych…,“ zašeptala těsně předtím, než se ponořila do spánku.

Kolikrát jen ji maminka napomínala, aby nejedla před spaním čokoládu.

Měla ji poslechnout, pomyslela si Tabitha, když se zavrtávala hlouběji do chlupatého měkkého polštáře. Její sny se hemžily podivnými postavami, včetně bujného hřebce, dštícího síru, zvrhlého sadisty, oblečeného jako Elvis, a drsného rytíře s ospalýma očima a zachmuřenou tváří, který téměř po celou dobu jejího snu proti ní mával neskutečně velkým mečem. To ji nejvíc zneklidňovalo, protože ještě nikdy neokusila pocit, že má nad ní někdo převahu. Vzít to podle Freuda, tak zřejmě ztělesňoval její primární sexuální touhu.

Zavrněla, překulila se a odhodila přikrývku, aby mohla sáhnout po budíku, dřív než spustí. Její pohyb byl znemožněn něčím, co měla ovinuté kolem zápěstí.

Pohlédla dolů v očekávání, že uvidí bavlněné prostěradlo, do kterého se při neklidném spánku zamotala. Místo toho spatřila svalnaté předloktí, porostlé hustými černými chloupky. Hleděla na ně jako fascinovaná, přemožená novým zážitkem, protože se k ní zezadu tisklo teplé mužské tělo. Muž se prohnul v zádech, něco jí zamumlal do vlasů a přitom se ještě těsněji přitiskl k jejímu zadečku. Úlekem zalapala po dechu. Velmi teplé a velmi mužské tělo!

Protože neměla ve zvyku vymetat bary a vodit si domů známosti na jednu noc, nabízelo se jen jedno vysvětlení.

Nebyl to sen. Je opravdu uvězněná ve středověkém žaláři s nabručeným nezdvořilým barbarem.

Dvojnásobně zmatená pohlédla na stěnu, po níž stékaly praménky vody. Jestliže je tohle vězení, pak jak to přijde, že leží na pohodlné posteli z třešňového dřeva? Jak to, že je tu teploučko, místo aby cítila chlad a vlhkost? Pokusila se vykroutit z Colinova objetí, ale jeho vlastnický chmat ještě zesílil.

Po chvíli se ale překulil na záda, cosi v polospánku zabručel a kolem úst se mu usadil náznak obvyklého mrzutého výrazu.

Tabitha se v pokleku na měkoučké matraci udiveně rozhlížela kolem sebe. Na podlaze byl ode zdi ke zdi rozprostřen perský koberec. V rohu vesele sálala kachlová kamínka, i když jejich šňůra nebyla vůbec zapojena do zásuvky. Místnost osvětlovala lampa se stínidlem z barevných skořápek mušlí.

Zakryla si zděšeně ústa dlaní, aby zachytila kletbu. „K čertu, co jsem to zase provedla!“ Původní údiv vystřídal známý nepříjemný pocit, že se opět ocitla v moci svých kouzel.

Potáhla nosem, protože k ní zavanula vůně jídla. Ohlédla se a u nohou postele spatřila stůl, prostřený damaškovým ubrusem. Na něm byla úhledně rozložena všechna její nejoblíbenější jídla z restaurací, které nejraději navštěvovala. Byly tam madarské košíčky s jahodami od Des Artistes, opečené mušle v rizotu a šťavnaté smažené kuřátko od Sylvie z Harlemu, karamelový puding z Le Cirque a bliny z ruské čajovny. A všemu vévodila hromada Big Maků, které si vždycky tajně dopřávala, když si chtěla udělat radost. Tabitha zaúpěla, jak se jí při pohledu na tu nádheru ozval prázdný žaludek.

Schovala obličej do dlaní a snažila se vzpomenout si, jak se jí podařilo tohle všechno zařídit. Uvědomovala si, jak usínala v Colinově náruči a zoufale toužila po teple, světlu a jídle. A přitom sevřela v dlani matčin amulet…

Než mohla dojít k nějakému závěru, Colin se ve spánku zavrtěl. Tabitha se zděšeně rozhlédla po místnosti, kam by mohla schovat výsledky svých kouzelnických schopností. Dokonce se natáhla a koukla pod postel, jestli by tam nešlo všechno nacpat a nějak ho zabavit, aby si nevšiml ani té postele.

Když se otočila, zjistila, že se Colin opírá o polštáře a s oceňujícím pohledem si prohlíží její vyšpulené pozadí.

Rychle zkontrolovala, jestli si taky nevyčarovala nějaké svůdné noční prádlo, a s úlevou zjistila, že má na sobě pořád totéž flanelové pyžamo. To však nijak nevadilo a líným pohledem zpod těžkých víček klouzal odshora dolů a zpět, až se jí nakonec zadíval do zmatené tváře.

V koutku úst mu podivně zacukalo a Tabitha si na chvíli pomyslela, že se snad dokonce na ni usměje.

Jeho pozornost ale upoutala vůně, přicházející od stolu, přistaveného k nohám postele. Když prohlížel to nadělení, jeho obvyklý stoický výraz se konečně změnil a vystřídalo ho zděšení.

Ve slepé panice vyskočil z postele, popadl prostěradlo a omotal se do něj, jako by byl nahý, a ne v plné zbroji.

„Co je zase tohle za podraz?“ dožadoval se vysvětlení a couval před ní, až se zarazil o stěnu.

Tabithu nenapadlo žádné vysvětlení, a tak jen pokrčila rameny. „Nevím. Když jsem se probudila, všechno už tady bylo. Možná že máte mezi Brisbanovými lidmi spojence, který vám to tu chtěl trochu zpříjemnit.“

Prázdný žaludek ji lákal ke stolu. Ted když už se nedalo nic dělat, nebylo

důvodu se něčeho zříkat.

Vybrala si kuřecí prsíčka, ale než mohla donést sousto k ústům, Colin

přiskočil a vyrazil jí je z ruky. Se šťavnatým plesknutím přistálo na koberci.

Lítostivě hleděla na odepřenou lahůdku. „Vy myslíte, že to může být otrávené?“

„Mnohem hůř,“ odpověděl a pokřižoval se. „Začarované.“ Tabitha se chabě usmála. „Začarované?“

„Jo.“ Jeho drsný hlas se zachvěl. „Slýchal jsem spousty příběhů o tom, jak odvážný rytíř, který požil začarovaného jídla, upadl ve věčné prokletí.“

Nedokázala se mu za jeho pověrčivost smát. „No, ale protože jsme patrně odsouzeni strávit věčnost tady v tom vězení…,“ popadla Big Maka a honem se přesunula na opačný konec postele a ukousla si pořádný kus, než jí v tom mohl zabránit. Zaúpěla blahem. Roztavený sýr ještě nikdy nechutnal tak božsky.

Colin hladově pozoroval, jak se zakusuje do šťavnatého hovězího karbanátku. Podala mu zbytek hamburgeru. „Vezměte si. Myslím, že je to bezpečné. Nemám nejmenší pocit nějakého podvodu.“

Po chvilce váhání natáhl ruku a přijal její nabídku. Nakoukl pod sezamem sypanou žemli a zamračil se na nakládanou okurku. Potom se pustil do jídla. Tabitha hleděla na obdivuhodnou práci jeho čelistí a říkala si, že na to, že nemůže chodit aspoň dvakrát ročně k zubaři jako ona, nemá zase tak špatný chrup.

Zkřížila nohy pod sebe a začala se věnovat smaženému kuřátku a madarským košíčkům, zatímco Colin si to rozdal se zbývajícími hamburgery. Zdálo se, že zranění už mu nečiní žádné potíže, a tak si pomyslela, že jeho včerejší kolaps byl způsoben spíš dehydratací a nedostatkem potravy než ztrátou krve.

Neuměla odhadnout, jaké následky bude mít seznámení středověkého rytíře s americkým řast řoodem. Ze by Colin přestal bojovat s draky a otevřel si první řetězec restaurací s rychlým občerstvením? Co když změnila

historický vývoj tím, že přivodí kornatění tepen svému praprapraprapraprapraprapraprapradědečkovi?

„Nejste náhodou příbuzný s McDonaldy?“ otázala se s obavami.

11 ekl bych, že ne,“ odpověděl s plnou pusou. „Můj pradědeček bojoval proti klanu McDonaldů, když se snažili připravit o korunu Malcolma.“

„Dobře.“ Na oslavu si dala trochu vaječného krému z Rumpelmayerovy cukrárny.

Colin ještě žvýkal, ale jeho podezření se začalo zase zvyšovat, když se pořádně rozhlédl po místnosti. „Žádný člověk by takovouhle neplechu nedokázal natropit, zatímco bych spal. Jednou v Mansourahu se nějaký Egypťan rozhodl podříznout mi hrdlo, když jsem vyspával na sluníčku. Měl jsem jeho srdce v hrsti dřív, než přestalo tlouct.“

Tabitha si olízla vousy od krému a trochu ji přešla chuť. „Jsem si jistá, že

ať už je za tohle odpovědný kdokoliv, nechtěl nám tím ublížit.“

„Ublížit nebo ne, ale to pořád nevysvětluje, jak mě dokázali zdvihnout z podlahy na postel, aniž bych se probudil.“

Tabitha odvrátila oči a snažila se zaplašit myšlenky na to, jak ho dokázala „zdvihnout“ ona, když k sobě byli přitisknutí ve spánku. „Vím, jak to mohli udělat,“ řekla a snažila se, aby to znělo co nejpřesvědčivěji. „Zřejmě nás omámili. Oba jsme přece pili to pivo.“

Pokus o rozptýlení Colinova podezření dopadl bídně. „Jenže ty jsi odmítla kaši, že jo. Naléhala jsi, abych to snědl všechno sám.“

„Protože jsem neměla hlad,“ lhala Tabitha a uvědomila si, že byl právě svědkem toho, jak bez mrknutí oka spolykala půlku kuřete.

Pokročil k posteli a namířil na ni prstem. „Nastává čas, abys mi řekla, cos dělala na té louce. Použil tě Brisbane jako návnadu?“ Ulevilo se jí, když se otočil a začal rázovat kolem postele. Prohrábl si rukama rozcuchané vlasy,

„jak ho znám, raději by si se mnou pohrával, než aby mě rovnou zabil. Možná že mě schválně nechal uniknout z vězení. To by vysvětlovalo, proč jsem se tak snadno zmocnil zpět svého brnění a meče. Ví, že mučením mě nikdy ne-zdolá, a tak poslal ženskou, aby se mi dostal na kobylku.“

Tabitha by se za normálních okolností rozesmála při myšlence, že by ji někdo mohl obsadit do role svůdnice a pokušitelky, ale veselí ji přešlo, když poklekl na postel přímo proti ní.

Vzal ji za bradu a zabořil se jí pohledem do očí. „Takhle to Brisbane vymyslel? Že nebudu schopen odolat tvým velkým šedým očím? Že mě omámí tvoje čistá vůně?“ Přejel jí palcem po rtech, špičkou je pootevřel a Tabitha se zachvěla. „Že mě svedou tvé měkké rty?“

Tabithě vyschlo v ústech. Nezmohla se ani na náznak protestu.

Colinova pevná ruka se jí přesunula do zátylku a jeho hlas se ztišil.

„Jestli zjistím, že jsi jedna z jeho děvek…“

V tu chvíli se s rámusem otevřely dveře a Colin vyskočil na nohy.

Mohutný strážný stál v uctivé vzdálenosti od cely, jako by se obával útoku od muže uvnitř. Jeho hlas skřípal jako kov po kameni. „Následuj mě, Ravenshawe. Můj pán si žádá tvou přítomnost v soudní síni. A vezmi tu děvku s sebou,“ dodal jako mimochodem.

„Nejsem žádná děvka,“ bránila se Tabitha a následovala Colina z cely.

„Jsem doktorka filozofie.“

Druhý strážný popadl za loket vychrtlého starce, který byl v chodbě s nimi. Zatímco jeho kumpán nasazoval na Colinova zápěstí pouta, postrčil bezzubého vězně do uprázdněné cely a přirazil za ním dveře.

Když zapadla závora, uslyšela Tabitha starcův výkřik. „Bože, bud pochválen! Umřel jsem a ocitl jsem se v ráji.“

Strážný potřásl hlavou. „Starej blázen. Umře hlady, ani se nenaděje.“

Tabitha se potají usmála a doufala, že si stařík pochutná na smaženém kuřeti a ostatních lahůdkách. Úsměv jí ale zamrzl na rtech, když si všimla, že si ji Colin podezřívavě prohlíží.

„Možná že nás ten chlápek Brisbane nechá jít,“ zašeptala, když pochodovala vedle Colina temným bludištěm podzemních chodeb.

„Nebo nás nechá popravit.“

Tabitha si nervózně přejela rukou krk a snažila se udržet krok se strážnými. „Vždycky jsem se považovala za cynika, pane Ravenshawe, ale vy byste se měl zamyslet nad svým přístupem. Je prokázáno, že kladný životní postoj může člověka chránit proti nemocem a prodloužit mu o mnoho let život.“

„Smrt!“ zahřměl žoviální mužský hlas. „Smrt Skotovi a jeho děvče!“

Když se z přítmí vynořili do oslepujícího slunečního jasu a do volání a pošklebování nadšeného davu, bylo jí rázem jasné, že k prodloužení života bude zapotřebí něčeho víc než jen kladného postoje. Zaclonila si oči proti slunci a v pyžamu a s rozcuchanými vlasy se necítila právě příjemně. I veverky na jejích bačkorách ztratily něco ze svého veselého optimistického vzhledu.

„Raven je padavka! Bojuje zaň děvka!“

Tabitha očekávala od Colina vyčítavý pohled, ale ten jen stál, hrdý a vzpřímený, jako by měl na zápěstí rolexky, a ne železná pouta. Musela ho obdivovat.

Když jí oči přivykly světlu, zjistila, že stojí na začátku pískem vysypaného pruhu, který vedl od dřevěného pódia k pestré směsici stanů se střechami v kombinaci zelené a fialové, nad nimiž se v letním větru třepetaly žluté vlajky. Jako by se ocitla na filmování nové verze Prince Valianta.

Mohla být okouzlena tou podívanou, kdyby si neviditelný režisér nevypůjčil kompars z jiného filmu – Monty Python a Svatý Grál. Dav venkovanů oblečený ve středověkých hadrech se tlačil na plot, postavený kolem pruhu písku, a cenili svá bezzubá ústa a divoce mručeli. Když stráže vedly Tabithu na pódium, snažil se ji Colin chránit svým tělem před plivanci, létajícími z davu. Na uchu mu přistála shnilá cibule.

Ti, kdož byli na pódiu, vypadali poněkud přijatelněji, i když nebyli o mnoho čistější. Zatímco venkované byli oblečeni v nevýrazných odstínech hnědé a rezavé, jejich vznešenější protějšky nosily jasnou červeň, nápadnou fialovou, jablkově zelenou a žlutou.

Tabitha až zamrkala nad těmi zářivými barvami. Nějak si vždycky spojovala minulost s černou a bílou, nanejvýš sépiovou barvou. Pestrost scény dodávala jejich nepříjemné situaci na působivosti.

Pošklebky a urážlivé pokřikování skončilo, když muž, spočívající na masivním trůnu, využil výhody vyvýšeného pódia a zamračil se na tu sebranku.

Slunce se odráželo od jeho zlatavých vlasů, ale Tabitha už věděla, že je to jen pozlátko na shnilém vnitřku.

Brisbane se převlékl ze svých jezdeckých kalhot a tuniky a vyměnil je za brokátový plášť, podobný županu, který Tabitha koupila ke dni matek Arianě. Jeho zelená barva byla pravděpodobně pečlivě vybírána, aby se mu hodila k odstínu očí. Tabithu popadl vztek, když zjistila, že jeho mléčně bílá ruka hladí Lucyinu tmavou srst. Chudinka měla na krčku navlečený rubíny osázený obojek, takže připomínala spíš vězně než domácího mazlíčka.

Tabitha si vůbec neuvědomovala, že na něj cení zuby, než pronesl:

„Hleďme, není to ta dáma s krásnými zuby a její chrabrý rytíř?“

Některé z žen, sedících za ním v slavnostních hábitech, se začaly chichotat. Jedna jako druhá při úsměvu odhalovala neskutečně děravý chrup.

„Měl byste vědět, že tyhle zuby stály mého otce majlant,“ ozvala se Tabitha. „Kdybyste měl zájem, dám vám číslo na svého zubaře. Mohl by vám možná obrousit ty vaše jedové špičáky.“

Brisbane sice nerozuměl všemu, co říkala, ale bylo mu jasné, že se mu vysmívá. „Krásné zuby a ostrý jazyk. Možná bych měl nechat jedno vytrhat a druhé uříznout.“

Tabitha si neuvědomovala, že by se přiblížila ke Colinovi, ale najednou byl vedle ní a dotek jeho ramene byl velmi posilující. „Jseš v rozepři se mnou, Rogere. Jí se to netýká.“

Brisbane podal Lucy jedné ze svých dam a sešel ze schodů. Když došel až k nim, uvědomila si Tabitha, že ho o kousek převyšuje. Spěšně se vrátil na poslední schod, ale po Colinových rtech už stačil přeběhnout pobavený úsměv.

„Kdepak jsi našel ten poklad, Coline?“ Z jeho krásně modulovaného hlasu sarkasmus jen odkapával. „V nějakém egyptském bordelu?“

„Koukněte na její boty!“ křikl šašek, který měl na hlavě čepičku s rolničkami. „Možná že patří k potulným kejklířům!“ Korunoval svůj žert kotrmelcem.

Když se utišil smích, Brisbane si odfrkl. „To spíš táhla s ostatníma

čubkama za vojenskou posádkou.“

„Možná že přiříznout potřebuje spíš tvůj jazyk,“ řekl Colin a na očích mu bylo znát, jaký vztek se v něm sváří.

„Och, promiň mi,“ mumlal Brisbane posměšně. „Dotknul jsem se tě snad, když jsem zpochybnil čest tvé dámy?“

Tabitha čekala, že se Colin ohradí: „To není moje dáma,“ nebo snad ještě hůř: „To není žádná dáma. To je moje ženská.“

Ale on pouze upřeně hleděl na Brisbana, který jeho pohled přijímal s nedůtklivým úšklebkem. Potom ukázal rukou, ozdobenou prsteny, k pódiu.

„Moji hosté i já sám jsme lačni zábavy, a tak jsem rozhodl, že ti dám poslední šanci bránit čest tvé dámy i sebe samého.“

„Myslel jsem, že tvůj způsob zábavy je prznit děti a lovit medvědy,“ řekl Colin.

„Ach, ale lovit tebe, můj příteli, mi přináší mnohem víc uspokojení.“

Z jejich slovní potyčky vyzařovala zvláštní směsice pohrdání a důvěrnosti. Tabitha měla dojem, že jsou to prostě dva rivalové, hádající se o kus země.

S nezměněným chladným úšklebkem si Brisbane půjčil od jednoho z rytířů koženou rukavici a pleskl s ní Colina po tváři. Tabitha sebou cukla. Colin nikoli. „Přijímáš mou výzvu, sire?“

„S radostí,“ odpověděl Colin.

„Dobře tedy. Jestli souboj vyhraješ, budete oba, ty i tvoje dáma, volní. Když prohraješ…“ Brisbane vystoupil po schodech, potom se vrátil a prstem si ťukal na sešpulené rty, jako by usilovně přemýšlel. „Myslím, že by tě mohla tvoje rodina vykoupit… Ach, zapomněl jsem…, vždyť jsou všichni mrtví.“

Tabitha věděla, že její vztek je jen zlomkem toho, co musí cítit Colin.

Brisbane pokrčil v předstírané lítosti rameny. „Když prohraješ, tak asi budu muset oběma srazit hlavu.“

Dav vybuchl v nadšený krvelačný souhlas a Tabithě se zatmělo před očima. Očekávala od Colina nějakou výčitku, jako třeba „já jsem ti to říkal“, ale nic takového se nestalo. Dokonce ji galantně podepřel, aby neupadla, když se zdálo, že pod ní podklesnou kolena. Zaplať pánbůh, že se alespoň najedla. Nesnesla by pomyšlení, že přijde o hlavu a ještě k tomu s prázdným žaludkem.

Colin zřejmě myslel na totéž. „Ta hostina ve vězení, to asi byla Rogerova zrůdná představa posledního jídla odsouzencova.“

Tabithě se ulevilo, že byla alespoň v tomhle ohledu zbavena podezření, ale hrůza v jejích pocitech pořád převažovala. „Nepřijímejte jeho výzvu,“ šeptala horečně. „Řekněte, že jste si to rozmyslel.“

Udiveně na ni pohlédl. „Abych navždy ztratil možnost pozdvihnout svou

čest z prachu?“

„Vám je milejší čest než hlava?“

Než jí mohl dát odpověď, kterou nechtěla slyšet, vrhla se na něj kupa strážných a odtrhla je od sebe. Málem by upadla, kdyby se kolem ní neseběhlo hejno Brisbanových žen. Popadly ji za ruce a táhly ji nahoru na pódium. Tabitha se bránila, ale bylo to jako boj s drakem, který má nekonečný počet končetin a spoustu uchichotaných hlav. Musela zadržet dech, aby se jí neobrátil žaludek. Ani řádné množství parfémů nemohlo přehlušit kyselý zápach jejich zpocených těl. Ted už se nedivila, že si Colin povšiml její vůně, když zrovna vyšla ze sprchy.

Zeny ji táhly kolem kněze s tonzurou na hlavě, který sepisoval nějaké lejstro. Málem si vykroutila krk, když mu chtěla nahlédnout přes rameno. Brýle byly pořád ještě schované v kapse od pyžama, tak musela přimhouřit oči, aby něco přečetla. Husí brk se pohyboval po pergamenu a kouzlil letopočet – léta Páně dvanác-tistého padesátého čtvrtého.

„Dvanáct set padesát čtyři… Dvanáct set padesát čtyři/’ opakovala si potichu.

Ta řada čísel se jí zdála podivně známá. Jedna. Dvě. Pět. Čtyři. Zaúpěla, protože si vzpomněla, že to byly parametry, které udávala počítači, když zvětšovala obraz amuletu. Proč jen si nezvolila čísla jedna, devět, sedm, šest? Pak by jí nehrozilo větší nebezpečí, než že se objeví někde na diskotéce.

Zeny ji nacpaly do křesla vedle Brisbanova a někde za ní se ozvalo Lucyino zamňoukání.

Změřila si své únoskyně chladným pohledem. „Jděte ode mě, vy zbejčilé krávy, nebo… nebo…“

Nebo vás zažaluji za napadení? Nebo zavolám 158?

Nebo vám udělím důtku?

Tabitha znechuceně zmlkla.

„Nemůžete se té holce divit, že je protivná,“ krákala jedna z žen, když jí násilím nasazovala na hlavu květinový věnec. „Koneckonců, za chvíli toho ztratí víc než jen dobrou náladu.“ A vesele se zajíkala smíchem, když na dokreslení svých slov objela Tabithě prstem kolem krku.

Jiná žena si zase přisolila: „Jedna noc s Ravenshawem a ztratí hlavu i čest.“ Spiklenecky mrkla na svou kamarádku. „Ale určitě to stálo za to, o tom není pochyb. Jeho pověst, co se postele týče, ještě převyšuje jeho pověst z bitevního pole.“

Ženské se chechtaly a Tabitha ztuhla. Asi by se smály mnohem veseleji, kdyby věděly, že se jí nepodařilo v siru Colinovi vykřesat ani jiskřičku zájmu. Alespoň v době, kdy byl při vědomí.

Její mučitelky dokončily své ponižující dílo tím, že jí přehodily přes ramena hermelínovou pláštěnku. Připadala si jako miss Amerika – ale nečekalo ji žádné stipendium. Za stálého brebentění se ženy vytratily ke svým lavicím. Tabitha měla sotva čas nadechnout se čerstvého vzduchu, když ke svému trůnu připlul Brisbane na oblaku voňavky, připomínající citrónovou vůni.

„Neměl byste být dole na bitevním poli?“ vyštěkla Tabitha. „Abyste bojoval za svou čest… nebo za její nedostatek?“

Brisbanův nonšalantní pohyb rameny provázelo zašustění jeho róby.

„Každý muž a každá žena mají právo vybrat si svého šampióna. Já jsem si vybral svého a… tamhle je váš.“

Z hlasu mu čišela zloba a zášť. Tabitha se naklonila dopředu a pevně uchopila zábradlí.

Vzduchem létaly posměšky a nadávky, když byl Colin vyveden na prostranství na zbídačelém poníkovi. Svlékli ho z brnění i z košile a ponechali mu jen boty a černé volné kamaše. Měl by vypadat směšně, ale ačkoli byl polonahý a seděl jen na polovičním koni, stále vypadal jako muž, který dokáže skolit draka jedním mávnutím meče. Tím, že ho svlékli z košile, odhalili mocné provazce svalů, do bronzová opálené egyptským sluncem.

Když ho jeden z Brisbanových poskoků předvedl před pódium, rytířova

přirozená vznešenost způsobila, že dav zahanbeně zmlkl.

Tabitha si vydechla úlevou, když viděla, že se jeho zranění zatím neotevřelo. Dávno věděla, že Big Mac dokáže vyléčit leccos. A Colin spolykal tři!

Očekávala, že se teď Brisbane pustí do urážlivého proslovu, ale byl to kněz, kdo povstal z lavice, zdvihl paže k nebi a svatouškovsky zvolal: „Bůh s tebou, můj synu a…“

„Nepotřebuji tvé požehnání, otče,“ zavolal Colin a jeho hlas zněl v šokovaném tichu jako zvon. „Církev nedokázala uchránit můj majetek ani mou rodinu, jak slíbila, když jsem se vydával na svatou výpravu. Ale Bůh vždycky bojuje na straně práva.“

Kněz usedl a brumlal si něco o arogantních výrostcích a kacířích. Tabitha si dlaní zakryla ústa, zděšená i dojatá Colinovou naivitou.

„Nafoukaný bastard,“ utrousil Brisbane. „Ať si kněz schová své požehnání, až budeme toho ubožáka pohřbívat.“

Tabitha po něm šlehla pohledem. Předtím nazýval Colina svým přítelem.

Nechtěla si ani představit, jak by naložil se svým nepřítelem.

Vydechla ohromením spolu s okolním davem, když se na vzdáleném konci bitevního prostranství objevil obr v naleštěném brnění, které odráželo sluneční paprsky na všechny strany jako blesky. Na hlavě měl helmici, ukovanou do tvaru kančí hlavy.

Lokty a kolena mu chránily ocelové pláty a proti němu vypadal Colin ještě zranitelněji.

„Zabiják Skotů! Zabiják Skotů!“ skandoval nadšeně dav.

Brisbane se k ní naklonil a šeptal. „Král Jindřich povýšil sira Orricka do rytířského stavu za to, že během bojů o hranice země zabil dobrou třicítku Skotů. Přinesl jejich zkrvavené hlavy v pytli a napíchal je na hradby jako shnilé melouny.“

Neudělala mu tu radost, aby pohlédla na špičaté kůly, zdobící hradby jeho hradu. „Taky je nejdřív svlékl z brnění? Nebo to byly bezbranné ženy a děti?“

Brisbane se opřel v křesle a ohrnul rty. „Ujišťuji vás, má dámo, že Colin nikdy není bezbranný.“

Těžko se tomu dalo uvěřit, když Orrickův kůň přinesl svého jezdce před pódium. Ohromný hřebec udělal z Colinova poníka úplného trpaslíka. Tabitha s pobouřením zjistila, že aby pokoření bylo ještě větší, dal Brisbane Colinova vlastního koně jeho protivníkovi. Hřebec neklidně tancoval, protože nebyl zvyklý na cizího jezdce. Skot Killer mu zabodl zlaté ostruhy do slabin a hlasitě se smál, když současně přitáhl uzdu a zabránil tak zmatenému koni v pohybu.

Bylo to poprvé, kdy sebou Colin škubl.

Kůň se přestal vzpírat, stál a tiše se chvěl pokořením. Sir Orrick sklonil hlavu a pokorně přijal knězovo požehnání. Dav souhlasně zamručel. Tabitha se vzrůstajícím děsem sledovala, že rytíř byl vyzbrojen kovovým štítem a ohromným kopím. Jeho špička byla ozdobena pestrými stuhami a Tabitha si byla jista, že budou brzy zbarveny Colinovou krví.

Dav zařval nadšením, když Brisbanův poskok podal Colinovi kopí, které bylo vyrobené z větve stromu, na konci trochu přiříznuté. Přijal tu směšnou zbraň bez protestu, choval se, jako by držel opravdové kopí. Štít nedostal žádný.

Tabitha vyskočila. „Měl byste se stydět. Tohle není turnaj. To je fraška.“

Brisbanovy rty se zkroutily do úsměšku. „Fraška, kterou Colin rozhodně ocení. Vždycky míval ohromný smysl pro humor.“

Nepochybovala, že obrovitý Skot nemá smyslu pro humor ani za mák.

„Myslím, že byste se měla uklidnit,“ zakrákal hostitel. „Je to čest, býti korunována za královnu turnaje.“

„V tom, co máte na sobě, byste mohl dělat královnu turnaje spíš vy,“ trhla vztekle hlavou Tabitha. Výsledek jejího rýpnutí pokazilo, když se jí přitom květinová rádoby koruna svezla přes jedno oko. Dvě z Brisbanových žen přiskočily a za ramena stáhly Tabithu zpět do židle.

Bojovníci byli odvedeni na protilehlé konce bitevního pole. Malý tlouštík, který se vynořil zpoza pódia, pozdvihl zlatou trumpetu a zadul fanfáru na znamení začátku souboje.

Ozbrojený obr se dal do pohybu, jeho hřebec stačil udělat dva skoky, zatímco Colinův poník jeden, a dav se rozeřval nadšením. Tabitha si zakryla oči rukama, ale neodolala, aby se mezi prsty nedívala.

Colin využil velikosti svého protivníka a při prvním setkání lehce proklouzl pod jeho kopím. Část davu dokonce odměnila jeho kousek potleskem, který však pod zlostným Brisbanovým pohledem rychle utichl.

Sir Orrick pod helmicí šťavnatě zaklel. Tabitha se strachovala, že při příští jízdě nebude mít Colin takové štěstí. Zabiják Skotů dosáhl konce pole a tam se s koněm několikrát otočil dokola. Zdálo se, že má problémy s ovládáním té bestie. Možná to bylo proto, že kůň zachytil pach svého pána.

Brisbane svíral zábradlí, až mu zbělely klouby, a byl připraven dát povel ke druhému kolu.

Ve snaze poskytnout Colinovi víc času na zotavení, naklonila se Tabitha k němu. „Myslela jsem, že jste kdysi byli se sirem Colinem přátelé. Co z vás udělalo takové nesmiřitelné protivníky?“

Zmrazil ji opovržlivým pohledem. „Měla byste se zeptat mé sestry Regan.“

„A co by mi řekla?“

Brisbane odfrknul. „Ze všechno, co její drahý Colin udělá, je správné. Byla ochotná poslouchat celé hodiny jeho chvástání, jak se stane rytířem, nechávala ho žvanit o tom, jak bude sloužit Bohu a králi. Bylo to znechucující!“

Kněz si odkašlal. Brisbane se vzpamatoval ze svého záchvatu žárlivosti a zjistil, že se na něj upírají všechny oči. Vztekle se na Tabithu podíval a pak vyskočil na nohy.

„Na smrt!“ Vykřikl, a zpečetil tak Colinův i Tabithin osud.

Tabithě se zatajil dech, když sledovala Zabijáka Skotů, jak se blíží a zaměřuje kopí přímo proti Colinově nechráněné hrudi. Colin ani nemrkl, ani se nepřikrčil a Tabitha si uvědomila, že ho nemůže ponížit tím, že si zakryje oči. Když se k němu blížila smrt v podobě mohutného kance, popadla do dlaně amulet.

„Chci, aby…,“ šeptala.

Brisbane se k ní otočil a spatřil dlouhý zlatý řetěz vedoucí k zaťaté pěsti.

„Chci, aby…,“ opakovala horečně.

Ale protože se celý život snažila nevyřknout žádné přání, nedokázala ted najít ta správná slova. Její zbabělost bude stát odvážného mladého rytíře život.

Ale sir Colin nepotřeboval na pomoc žádná kouzla, jen svou vůli.

Když se k němu hřebec přiblížil, povstal ve třmenech – jeho široká hrud se blýskala potem, tmavé vlasy za ním vlály – a vydal bojový ryk, při kterém se Tabithě naježily vlasy. Sir Orrick udeřil příliš nízko a minul cíl. Colin

směroval úder výš a vrazil svou ubohou zbraň do nechráněného místa mezi drátěnou košilí a přilbou. Skot Zabiják spadl do písku a z obnaženého krku mu vytékala krev.

Přihlížející vyskočili na nohy, když Colin prudce hvízdl. Hřebec se otočil na místě a běžel ke svému pánovi. Colin lehce přeskočil z poníka na koně, potom se sehnul a sebral siru Orrickovi dýku. Kůň zařehtal, když se mu do nozder dostal pach krve, ale Colin ho uklidnil poplácáním po krku a konejšivým šepotem.

Zastrčil si dýku za pas a přinutil hřebce ke cvalu. Brisbane lomcoval zábradlím a řval. „Zastavte ho, vy pitomci!“

Jeho vojáci bud stáli a koukali s otevřenými pusami, nebo zmateně pobíhali a naráželi jeden do druhého ve snaze dostat se ke svým zbraním. Colin se na koni přikrčil a s neobyčejnou lehkostí zdolali plot.

Tabitha poskakovala a divoce jásala, jako by byla v hledišti New York Giants, když si náhle uvědomila, že ji tu nechal na pospas smrti. Uchopila zábradlí, okolní vřava jako by utichla, a vší silou se snažila zadržet slzy, které se jí draly do očí. Neměla žádné právo cítit se zklamaná. Nebyla to pohádka a i rytířská galantnost musí mít své meze. Sotva mohla očekávat, že Colin obětuje život pro ženu, kterou sotva znal a jíž navíc nedůvěřoval.

Ale žádný z těchto rozumných argumentů jí nezmírnil bolest v srdci, když sledovala, jak cválá zelenou loukou a zdolává svah, vedoucí ke svobodě.

Na samém vrcholku otočil koně a jeho silueta se rýsovala proti obloze. Brisbane zbledl. Dav podivně zmlkl, jako by všichni zadržovali dech.

I když věděla, že na tu dálku je to nemožné, byla by přísahala, že jí Colin hledí přímo do očí. Srdce jí skočilo až do krku. Sevřela zábradlí, chtěla doufat, ale nemohla by mu vyčítat, kdyby zmizel z jejího života navždy.

Tentokrát se neobtěžoval bojovým rykem. Prostě vedl svého hřebce přímo dolů svahem a ohromující dusot jeho kopyt způsobil zmatek mezi strážemi.

Tabithě poskočilo srdce nadějí.

„Musel se zbláznit,“ vydechl Brisbane a v jeho hlase zazněl nechtěný obdiv. „Ten bastard se musel načisto zbláznit.“

Sir Colin jako by mu chtěl dát za pravdu, zamířil s koněm přímo k pódiu. Výkřiky obdivu z řad dvorních dam za Tabithinými zády se změnily ve výkřiky děsu. Když kůň skákal po schodech a rozkýval celé pódium, několik žen spadlo dolů přes zábradlí, na kterém se zachytily jejich barevné závoje, a jak vlály ve větru, připomínaly dětské draky.

Brisbane vrhl na Tabithu vražedný pohled, jako by se rozhodoval, jestli jí má zakroutit krkem, než se k ní Colin dostane. Tabitha mu ulehčila rozhodování mohutným kopancem, umístěným přímo na solar plexus. Prolétl zábradlím a dopadl na písek s uspokojivým zaduněním. Strhla si květinovou korunu a hodila mu ji na hrud, vděčná, že brala hodiny sebeobrany u strýčka Svena, vedoucího ochranky u nich v práci.

A pak už tu byl Colin, natáhl ruku a oči mu zářily jasněji než slunce. Tabitha si ani nestačila připustit strach z jízdy, soustředila se jen na to, aby uchopila podávanou ruku a vyšvihla se obkročmo na koně. Popadla Colina kolem pasu a držela se jako klíště.

Vedl koně kolem, ale zjistil, že několik Brisbanových bojovníků zablokovalo schodiště s meči připravenými k boji. Tabitha nechápala, co chce udělat, dokud nepřinutil koně couvat až k díře v zábradlí.

„Drž se,“ křikl.

„Ach bože!“ zašeptala, přivřela oči a přitiskla tvář k jeho širokým zádům.

Pod Colinovým mistrným vedením se kůň odrazil a vznesl se z pódia, jako by měl křídla. Pocit beztíže mohl být docela příjemný, kdyby nepřevažoval Tabithin strach, že všichni skončí se zlámanými kostmi na jedné velké hromadě.

Když dopadli na zem, cvakly jí zuby, ale kůň se jako zázrakem udržel na nohou a okamžitě se dal do běhu.

Běželi už do kopce, když se Tabitha lekla. Zabušila Colinovi na rameno, aniž si uvědomila, že mu tím působí bolest. „Musíme zpátky! Zapomněla jsem na Lucy. Nemůžu ji zase opustit. Brisbane by ji určitě sežral.“

„Zbláznila ses, ženská?“ křikl Colin přes rameno. Ani náznakem nezpomalil tempo, dokud se přes něj nenatáhla a nepokusila se uchopit uzdu.

Jediným trhnutím zastavil koně a otočil se k ní. „Měl jsem nechat tu tvou hezkou hlavičku Brisbanovi. Je ti úplně k ničemu.“

Tabithu ani nepotěšilo, že ji považuje za hezkou. Byla příliš zahanbena tím, že je celá rudá a v nose ji štípou slzy. V posledních dvaceti čtyřech hodinách cestovala přes sedm století do minulosti, byla chycena sadistickým bláznem, uvržena do vězení, kde se to jen hemžilo krysami, a málem přišla o hlavu. Měla pocit, že ztrátu Lucy už by neunesla.

„Prosím,“ škemrala a utírala si nos do Brisbanovy hermelínové pláštěnky. „Jste přece rytíř, nebo ne? Zachraňovat dámy z nesnází je v náplni vaší práce.“

Chvíli hleděl do jejích prosebných očí, svaly na čelistech mu jen hrály.

Potom vyřkl kletbu, kterou ještě nikdy neslyšela, a otočil koně zpět.

Mačkala se k němu z vděčnosti i ze zoufalství, když směřovali zpátky do tábora.

„Támhle je,“ ukázala Tabitha na šaška s rohatou čepičkou, který se snažil uniknout do bezpečí a držel kotě pod paží jako fotbalový míč.

Colin ani nezpomalil. Prostě se sehnul, vytrhnul šaškovi kotě a ten jen zůstal překvapeně trčet s otevřenou pusou. Lucy se okamžitě vyšplhala po Colinově zraněném rameni a pohlédla na Tabithu, jako by jí říkala: „Kde jsi k čertu byla tak dlouho?“

Tabitha se přes slzy šťastně usmívala, i když jim nad hlavami svištěly šípy, které za nimi posílali Brisbanovi lučištníci.

Jak cválali ke vzdálenému obzoru a nechávali za sebou řev a zmatek, vyčerpaně si opřela hlavu o Colinova záda.

„Můj hrdino,“ zašeptala a cuklo s ní, když si uvědomila, že to myslí skoro vážně.

ČÁST DRUHÁ

OČAROVANÁ

Láska plní oči to11ho11,

láska plní srdce čarovným kouzlem. „

Euripides

Tabitha se stále ještě pevně držela Colina kolem pasu, když zavedl koně do přítmí hlubokého lesa. Větve se nad nimi klenuly jako žebra nějakého ohromného draka a mávaly jim na cestu do věčného šera. Dusot kopyt a vzteklé kletby jejich pronásledovatelů chvílemi slábly, potom zesílily a zase slábly, jak je Colin šikovně vodil po stezkách houštím a kopci. Tabitha držela Lucy ve dlaních, spojených vpředu na Colinově břiše, a kotě se tam spokojeně hřálo.

Řev vodopádu téměř přehlušil vítězný výkřik jednoho z Brisbanových mužů, který narazil na jejich stopu. „Skloň hlavu!“ křikl Colin.

Tabitha se ustrašeně rozhlédla a na poslední chvíli se stačila přikrčit, aby se vyhnula nárazu na skalní římsu. Dostala studenou sprchu, protože Colin zavedl koně do ústí jeskyně, schované za clonou padající vodní masy.

Colin jí nedal čas, aby přivykla tmě. Seskočil beze slova z koně a stáhl ji za sebou. Omotal ji paží, strhl ji na sebe a přitiskl se j s ní ke stěně jeskyně v tom nejtmavším místě. Hřebec stál nehybně, jako by ho to učil nějaký předvídavý trenér.

Tabitha ani nedýchala, když dva muži míjeli ústí jeskyně tak těsně, že bylo slyšet, co si povídají.

„Ten bastard přece nemoh jen tak zmizet!“

„Radši se modli, aby se mu to nepodařilo. Esli se vrátíme bez něj, náš pán nám nechá srazit hlavy.“

Tabitha stěží potlačila výkřik, když se jí Lucy zaryla drápky do ramene.

Colin jí položil ruku na zátylek a přitiskl jí obličej na svou hrud. Nejdřív si myslela, že to je pokus o objetí, ale pak si uvědomila absurditu své domněnky. Vždyť jediný její nebo Lucyin výkřik by je vydal na milost a nemilost Brisbanových mužů.

Ta nucená intimita by jí měla být nepříjemná. Ale s překvapením si uvědomila, že si připadá v jeho objetí docela přirozeně, cítila tlukot jeho srdce, do nosu ji lechtaly chloupky, kterými měl hrud porostlou, a nutily ji

ke kýchnutí. Z jeho ocelových svalů do ní pronikalo zvláštní hřejivé chvění a poprvé v životě se cítila v naprostém bezpečí.

Zlověstné dunění kopyt se vzdalovalo, ale Colinovo tělo zůstávalo napjaté.

Vztáhl ruku a uchopil Tabithu za bradu – a objevilo se jiné nebezpečí. Její rty se samy od sebe nabídly, vlhké, měkké, mírně pootevřené, a než si uvědomila, co se děje, bylo pozdě. Otřel se o ně svými rty v lehkém polaskání, jeho spodní ret byl překvapivě měkký na tak tvrdého muže. Tabitha se propadala do blaženosti a napadlo ji, že by měla zavolat zpátky Brisbanovy stráže. Z praktického hlediska by bylo mnohem lepší ztratit v tomhle století hlavu než srdce.

Lucy byla zřejmě téhož názoru, protože se vyškrabala z Tabithina sevření a hlasitě zakňourala. Tabitha a Colin byli skokem od sebe a kouzlo bylo zrušeno.

Colin na ni hleděl, hrud se mu mohutně dmula a ruce měl zaťaté v pěst. Trošku ji zamrzelo, že ho její polibek neproměnil v žábu. S žábou by bylo mnohem snazší pořízení než s devadesáti-kilovým nabručeným mužským.

Snažila se přerušit nepříjemné ticho. „Není třeba, abyste se omlouval. Falešný pocit blízkosti je zcela normální psychologická reakce na stres, vyvolaný životu nebezpečnou situací.“ Odhrnula si vlasy z rozpálených tváří a nejisté se usmála. „Je to relativně častý úkaz, který vysvětluje, proč se během válek tak často uzavírají kvapná manželství a plodí děti…“

Zkřížil ruce na prsou, pozdvihl jedno obočí a ostentativně jí dával najevo, co si o jejím brebtání myslí. Sklapla pusu a předsevzala si, že si dá příště pozor.

Zamračil se. „Moc mluvíš, děvče, ale nic neříkáš. Jak to přijde, že máš pohotově odpověď na všechno vyjma toho, odkud jsi přišla?“

Tabitha otevřela ústa překvapením. Navázal nit rozhovoru přesně v místě, kde přestali, jako by mezi tím nebyli ve vězení, jako by málem nepřišli o hlavu, jako by za sebou neměli ten dlouhý vyčerpávající útěk před pronásledovateli. Pomyslela si, jak by ocenila, kdyby se její daňový poradce dokázal při jednání takhle soustředit na věc.

Teď už nebyla v dohledu žádná vězeňská stráž, která by v pravý čas přerušila konverzaci, nebylo útěku před jeho jasným a zkoumavým pohledem.

Tabitha měla za to, že teď není ta správná chvíle k přiznání, že je čarodějka pohybující se v čase, a tak vsadila na to, co jí mimoděk poradil Brisbanův šašek. „Byla jsem na cestách s bandou kejklířů.“

Colin zamrkal. „Kejklířů?“

„No, kejklířů,“ opakovala.

„Ach.“ Přikývl, ale nezdálo se, že tomu věří. „A co jsi u nich dělala? Pantomimu? Nebo snad umíš chodit po provaze?“ Přejel ji pohledem a zastavil se na rtech, které se ještě chvěly po jeho polibku. „Nebo jsi polykačka mečů?“

Momentálně měla pocit, že spolkla celé kopí, a usilovně přemýšlela, s čím vyrukovat, kdyby ji donutil něco předvést. S baletem už dávno skončila s ostudou, když nedokázala nacpat svá velká chodidla do baletních piškotek, a z dětského sboru ji vykopli, když upadla při vánoční besídce pro sponzory.

„Kouzla,“ vyhrkla nakonec. „Předváděla jsem kouzla.“

Colin naklonil hlavu na stranu. „No dobře. A mohu tě požádat, abys mi

některý ze svých triků předvedla?“

„To nejde.“ Vrtěla hlavou a couvala od něj pryč. Doufala, že bude její rozpaky přičítat skromnosti. „Nechtěla bych vás nudit.“

„Zatím jsi mě ještě nenudila, má paní.“

Tabitha byla z jeho pátravého pohledu celá vedle, a jak couvala, narazila do koně, který poplašeně uskočil. Nedůvěřovala matčinu amuletu natolik, aby riskovala nějaké přání. Co by si asi počala v téhle divočině, kdyby omylem proměnila sira Colina v pánev na pečení?

Z paměti se jí vynořil jednoduchý trik, který ji naučil otec, když ještě byla malá holčička. Vztáhla ruku. „Máte nějakou minci?“

Colin se poplácal po holé hrudi. „Obávám se, že momentálně nemám při sobě ani pětník.“

Tabitha sebrala malý plochý kamínek jako náhražku. „Dívejte se mi na ruku,“ pronesla slavnostně, jako by byla na pódiu. „Ať se děje cokoli, nesmíte odtrhnout oči od mé ruky.“

Poctivě plnil její rozkaz a Tabitha převalovala kamínek mezi prsty, přičemž jí dvakrát upadl, než se jí podařilo získat rytmus. „Dívejte se dobře, pane, a uvidíte, jak tento kouzelný kamínek zmizí přímo před vašima očima.“ Otevřela dlaň se zaříkadlem „Abrakadabra!“.

Kamínek vyskočil a praštil ho přímo do spánku. Tabitha se ušklíbla. „Ach, promiňte. Zkusím to znovu.“

Colin si třel hlavu a s obavami se na ni díval. „Možná bychom s tím mohli posečkat, než budu mít na hlavě helmici.“

Našla si jiný kamínek a opakovala celý akt, jenže strach způsobil, že měla prsty ještě nešikovnější než obvykle. Tentokrát když natáhla ruku a vykřikla

„Abrakadabra!“, kámen opravdu zmizel.

Začervenala se pýchou a teatrálně se před Colinem uklonila. Chytil ji za zápěstí a otočil jí ruku dlaní dolů. Mezi palcem a ukazováčkem trůnil zmizelý kamínek. To jeho zpropadené obočí se zase prudce zvedlo, zatímco její nálada naopak prudce klesla.

„Kazisvěte,“ bručela a vykroutila ruku z jeho sevření.

„Nejsi moc nadaná, pravda?“

Divila se, jak ji jeho jemně formulované konstatování zamrzelo. Odolala pokušení popadnout amulet a ukázat mu, jak moc nadaná dokáže být, a rozhodla se využít jeho soucit pro své dobro.

Nešťastně si povzdechla. „Proto mě kejklíři vykopli. Dělala jsem jim hroznou ostudu.“

Přimhouřil oči a jeho pochybovačný pohled ji varoval, že sir Colin z Ravenshawu se nedá opít rohlíkem. Než ale mohl vyrukovat se svými pochybnostmi, zaslechli vzdálený křik, a museli tedy popadnout kotě a vydat se hledat nový úkryt, aby se jeskyně nestala jejich hrobkou.

Roger Basil Henry Joseph Maximillian, baron Brisbane, rázoval spletitými chodbami vinoucími se pod jeho zámkem. Nafoukaný víc než jindy, aby zakryl, jak hluboce se ho dotkla ta Colinova hubatá děvka. Dával si pozor, aby svou slabost nikdy nedal najevo před svým okolím.

„Radím vám, aby to byla pravda,“ štěkal. „Jestli jste mě vytáhli z lázně zbytečně, řeknu kuchaři, aby vás zítra uvařil do pudingu.“

Oba vězeňští strážci přidali do kroku, aby byli v bezpečné vzdálenosti. Už mnohokrát se přesvědčili, že za andělskou tváří jejich pána se skrývá dábelská povaha.

Jeho vztek byl umocněn Ravenshawovým triumfem na turnaji a jeho odvážným útěkem. Už víc než polovina jeho pronásledovatelů se vrátila s prázdnou. Třásli se jako osiky a tvrdili, že jim uprchlík zmizel přímo před očima. Brisbane je obvinil, že svoji neschopnost schovávají za nějaké pohádky a kouzla, a nechal některé z nich zbičovat.

Strážci neměli nejmenší chuť připojit se ke svým sténajícím kamarádům, a tak si pospíšili a otevřeli dveře cely dokořán.

„Něco takovýho jsem eště neviděl, můj pane.“

„Jo, pane, to je teda záhada, kerou můžete vyřešit jenom vy.“

Brisbane vrazil do cely, věnoval jediný pohled jejímu nájemníku a prohlásil. „Je mrtvý. Co chcete ještě vědět?“

Tělo leželo na zádech na široké posteli a na hubené tváři měl blažený výraz. Brisbane píchl do vypouklého břicha toho chudáka a jeho aristokratické nozdry se nakrčily odporem.

„Co je tenhle zač? Co provedl?“ Roger měl plnou hlavu práce s Colinovým návratem. Nedalo se očekávat, že si bude pamatovat všechny ušmudlané venkovany, které odsoudil k smrti nebo na doživotí.

„Pytlačil, pane,“ snaživě brebentil strážný. „Tvrdil, že z hladu. Sežral jednu z hradních krys, pane, to si dovolil.“

Brisbane smutně potřásl hlavou. „Nebožák se měl upomenout, že obžerství je jeden ze sedmi smrtelných hříchů.“

Strážní si vyměnili ustrašené pohledy. „Přesně todle sme si mysleli, pane,“ řekl ten odvážnější.

Pokynuli rukou ke stolu v nohách postele. Brisbanovy oči se rozšířily údivem a konečně zbystřil pozornost. I když bylo znát, že někdo už si pořádně dal do nosu, stůl byl i tak plný lahůdek, že by se dala nakrmit celá posádka. Znovu se podíval na mrtvé tělo a uvědomil si, že věc, kterou stařec svírá v hrsti, je dočista ohlodaná kuřecí kost.

Celý zmatený odklopil vrchní část žemle a objevila se studená hovězí placička. Namočil prst ve žluté krémové hmotě a olízl ho. „Mmmm,“ pronesl uvážlivě. „To je zvláštní omáčka.“

Jeden ze strážných si sundal špičatou helmu a šťouchl loktem do svého druha. „Je toho víc, než moh žaludek toho starýho unýst.“

Brisbane putoval pohledem od lampy s ozdobným stínidlem přes plyšový koberec k ohromné posteli. „Není to tady trošku moc luxusně zařízené? Když jsem nechával navrhnout vězení, měl jsem na mysli něco trochu víc… Víte – železná pouta, hromady hnijících kostí, plno krys.“

Jeden ze strážných se vrátil do chodby a otevřel dveře vedlejší cely, aby odhalil přesně takovou scénu, o jaké jeho pán mluvil. Tlupa pištících krys běžela do úkrytů ve zdech a jejich oči červeně svítily ve světle lucerny.

Brisbane se zazubil. „A, tak to je o moc lepší.“

Strážný se vrátil ke svému druhovi. „Todle je ta cela, co v ní byl zavřenej Ravenshaw a jeho ženská, než jsme sem zamkli toho starýho.“

Úsměv na tváři jeho pána pomalu zmizel. „A čím vás Colin přesvědčil, abyste ho zaopatřili takovým přepychem? Měl už jako chlapec dostatek šarmu. Ukradl mi přímo před nosem srdce mé sestry, a víte jak? Nebylo v

tom nic víc než špinavá hrst nějakého býlí. Podplatil vás? Nabídl vám nějaké cetky, které získal ve Svaté zemi?“

Chlapi si vyměnili zděšené pohledy, protože věděli, že odpověď rozhodne o jejich životech. „Depak pane, to sme neudělali my, to udělali voni.“ Třesoucím se prstem se pokřižoval. „Tady se děly ňáký kouzla a čáry.“

Brisbanův spodní ret se nasupeně vysunul. „Varuji vás. Pro dnešek už jsem těch pověr slyšel až dost. Ravenshaw je sice nezdravě pobožný, ale to z něj ještě nedělá svatého. Nemůže dělat zázraky ani vykouzlit pečené kuře ze vzduchu.“ Znechucen jejich lhaním se otočil a chystal se vyjít z cely.

„Depak sir Colin, pane, to vona,“ volal za ním jeden. „To všechno určitě udělala vona!“

„Jo,“ bručel druhý a musel si odkašlat, protože měl hlas sevřený hrůzou.

„Ta ženská.“

„Ta ženská?“ Brisbane se zastavil na prahu a pomalu se otočil na podpatku. „Ta ženská,“ opakoval a zamračil se.

Ženská, která se vynořila neznámo odkud. Která se odvažovala mu odporovat beze strachu před následky. Ženská, která tiskla podivný amulet, zavěšený na krku na zlatém řetězu, jako by měl sílu splnit jí i ta nejtajnější přání.

Zamyšleně si mnul bradu. Nikdy nebyl moc nakloněn věřit takovým nesmyslům. Vždyť byl dokonce ochoten upsat svou duši ďáblu, jen aby získal nějaké výhody, ale satan se nikdy ani nenamáhal ho navštívit.

Ale ta ženská se dotkla amuletu a sir Orrick spadl pod Colinovým kopím, jako by ho zasáhl neviditelný blesk.

Když se po pánově tváři začal rozlévat příjemnější výraz, odvážil se jeden ze strážců otázat: „Máme vzbudit zbytek posádky a dát se do pronásledování, můj pane?“

„Jo,“ dodal druhý. „Tu čarodějku musíme lapit a zabít. Za odměnu za todle vodhalení bysme mohli bejt vedoucí tý trestný výpravy.“ Oba muži stáli vedle sebe a přímo se třásli samou snahou se zavděčit.

Brisbane zavrtěl hlavou. To by to dopadlo, kdyby tyhle dva prosťáčky pustil z vězení, aby svými hloupými řečmi způsobili paniku mezi lidmi.

Udělil jim milostivý úsměv. „Nesmíte být tak chtiví. Musíte mít vždycky na paměti, že skromnost je sama sobě odměnou.“

Ještě se usmíval, když jim před překvapenými tvářemi přirazil dveře cely. Nevšímal si jejich křiku, zatáhl závoru a nechal je, ať si tam shnijí i s tím starým dědkem.

Spěchal tmavými chodbami a potěšené chrochtal nad tou ironií. Jeho jedinou ctností byla trpělivost a té měl dostatek, pokud mu z toho kynula nějaká výhoda. A měl jí dost i k provedení ďábelského plánu – odvolat pronásledovatele a poskytnout té pohledné čarodějnici dost času, aby mohla zničit Colinovo srdce.

Ten boží blázen by se nikdy vědomě nezapletl s čarodějnicí. A jestliže to opravdu byla Satanova dcera, pak by to Colina stálo něco, čeho si cenil víc než svého života – jeho nesmrtelnou duši.

„Co děláte?“ otázala se šeptem Tabitha.

„Modlím se,“ odpověděl Colin, aniž by otevřel oči.

Vzdychla a odtáhla se na druhou stranu ohně. Colin už dobře hodinu klečel se skloněnou hlavou a sepjatýma rukama. Měla spoustu času si ho v mihotavém světle ohně prohlédnout. I když byl v pozici kajícníka, jeho výraz byl stejně tvrdý jako jindy a divokost jeho tváře zmírňovaly jen tmavé sametové obloučky hustých řas na zavřených víčkách.

Nocí se ozval nelidský skřek. Tabitha se zachvěla a přitáhla si pyžamo těsněji kolem těla. Skoro litovala, že půjčila Brisbanovu pláštěnku polonahému rytíři. Ale když větřík odfoukl záhyby vlněné látky a odhalil jeho mohutnou svalnatou hrud, uvědomila si, že to gesto udělala spíš pro svoji než jeho ochranu.

Odvrátila oči s opovržlivým odfrknutím. Nikdy neměla slabost pro svalovce. Dávala přednost inteligenci. Také u ní muži obdivovali její rozum, a ne její tělo. Muži, kteří byli tak deprimováni otcovým bohatstvím a její pověstí nepřístupné ženy, se nikdy neodvážili větších důvěrností, než bylo potřesení ruky před dveřmi, a jen ti nejodvážnější si dovolili ukrást ve slabé chvilce letmý polibek.

Vyskočila, když se po krvelačném skřeku ozvalo přidušené chrčení, jako by měl být hlas nějakého malého nebohého stvoření umlčen navždy. Colinův kůň se neklidně pohnul. Lucy, která hodovala na zbytcích ryb, které večer Colin ulovil a opekl na ohni, zvedla hlavu, ale pak se zase vrátila ke své lahůdce.

Tabitha vystrašeně pátrala kolem sebe. V noci les vypadal ještě tajemněji a zlověstněji. Vždycky zastávala teorii, že připravenému se nemůže nic stát. Ale tady v tak vzdáleném čase a neznámém místě se snadno dalo podlehnout představám, jak se nocí plíží zlověstný drak, vyhlížející, kde by slupnul nějakou ubohou nevinnou pannu.

Vrátila se ke Colinovi, protože potřebovala mít pocit blízkosti. „Za co se modlíte?“

Otevřel jedno oko a věnoval jí jediný pohled, než ji zase uvrhl do samoty.

„Za nepřátele.“

Jeho odpověď překvapila i takového cynika, jako byla ona. „To je od vás šlechetné.“

„Modlím se za to, aby mi je Bůh přivedl do cesty, abych je mohl zničit.“

„Och.“ Vzalo jí to dech. „Vy jste tak trošku vyznavač Starého zákona, že?“

Útrpně si povzdechl. „Asi bych se měl modlit za Jobovu trpělivost.“

„Promiňte,“ zamumlala. „Nechtěla jsem vás vyrušovat.“

Otevřel obě oči a podezřívavě na ni pohlédl. „Nejsi snad neznaboh? My kacíře upalujeme, abys věděla.“

„Ach ne,“ rychle vyhrkla a odtáhla se od ohně. „Považuji se spíš za transcendentalistku.“

Vypadalo to, že si z její odpovědi moc nevybral, a tak raději vstal, aby

přivázal neklidného koně k blízkému stromu.

„Jak se jmenuje?“ otázala se a sledovala, jak ho Colin s citem hladí po sametových nozdrách.

„Nijak, dámo. Koně umírají v bojích po tisícovkách, a to je pak mnohem těžší, rozloučit se se stvořením, které má jméno. Spousta matek nedává jméno ani svým ratolestem, dokud nedosáhnou věku, kdy už se zdá, že přežijou.“

Poslouchala vítr, hučící ve větvích stromů, a přeběhl jí mráz po zádech při myšlence, jak zranitelný je život v téhle době. Colin vypadal zamyšleně a Tabitha se domnívala, že myslí na malou sestřičku, kterou nikdy nepoznal. Zanechalo to dítě po sobě alespoň jméno, nebo jeho památka prostě zapadne, jako by nikdy ani neexistovalo? Vzrostl v ní neklid. Musí najít cestu domů. Jinak nikdy nezjistí, jestli jsou její rodiče mrtví, nebo živí.

Vyděsila ji sova, která nad nimi zahoukala. „Jste si jistý, že jsme tady v bezpečí? Jak můžete vědět, že nás Brisbanovi muži nenajdou?“

Colin přihodil na oheň hrst suchého chrastí. „Protože jsme přešli hranici do Skotska, děvče.“

Zazubil se na ni, až jí srdce poskočilo. „Rogerovi muži ve zdejších kopcích nenajdou bez mapy ani svou vlastní prdel.“

Tabitha se kousla do rtu, aby se neusmála. Sir Colin rozhodně neváží slova. „Když jsem se ptala Brisbana, proč se vy dva nenávidíte, řekl, že se mám zeptat jeho sestry.“

Colin zvážněl. I když se mu v očích odrážel oheň, jejich výraz podivuhodně zmrtvěl a Tabithu zamrazilo. „To by šlo asi dost špatně, když vezmeme v úvahu, že Regan je sedm let mrtvá.“

Tabitha se zamračila. „Jak zemřela?“

„Zabil jsem ji.“

To byla rána, až se Tabitha přikrčila. Cekala, že bude líčit, jak nebohou dívku, trhající kytky na louce, náhodou rozdupal svým koněm. Nebo že vypadla z okna věže, když mu mávala na pozdrav.

Colin ale jen seděl a nechával ji jejím představám.

„Tak jak jste ji zabil? Shodil jste ji z útesu? Rozsekal jste ji mečem na kousky? Otrávil ji tisovým odvarem? Jestliže spolu máme strávit noc ztraceni v neznámu, tak bych radši věděla, jakému způsobu vraždění dáváte přednost.“

V očích mu nebezpečně zablýskalo a bylo jasné, že nemá náladu na její sarkasmus. Ale když promluvil, jeho hlas zněl tak bez-výrazně, jako by vyprávěl o tragédii, která se stala před dávnou dobou někomu úplně cizímu.

„Roger, Regan a já jsme spolu v dětství kamarádili. Byl jsem mladý a hloupý. Regan byla sladká a poddajná. Když nám oběma bylo sedmnáct, udělal jsem jí dítě. Prosila mě, abych se s ní oženil, ale já jsem byl už jako malý chlapec přislíben jiné dívce. Kdyby můj otec zrušil to zasnoubení, znamenalo by to válku. Neměl jsem odvahu vzepřít se jeho nařízení, a pak už bylo pozdě. Když jsem konečně přijel do chatrče, ve které jsme se s Regan setkávali, abych jí řekl, že se s ní ožením, našel jsem ji viset na trámu. A nenarozené dítě mrtvé v jejím lůně.“ Pokrčil rameny. „Je to jednoduché. Regan mě milovala a já ji zabil.“

„Ona sama se zabila,“ řekla Tabitha tiše a neuhnula očima před jeho divokým zrakem. „A to není fér, aby vás její bratr obviňoval z té smrti. A taky není fér, že dáváte vinu sám sobě.“

Na chvilku se odhrnul závěs, za kterým schovával své staré rány a hořké výčitky. „Škoda, má dámo, že rozhřešení nedáváš ty.“ Natáhl se na zem a přitáhl si plášť k tělu. „Bude lepší, když půjdeme spát. Zítra budeme pokračovat k mému hradu.“

Tabitha se znovu vyděsila. „Váš hrad je ale první místo, kde vás Brisbane bude hledat!“

Zavřel oči, ale na rtech se mu objevil náznak úsměvu. „Kéž Bůh dá.“

Tabitha se na své straně ohně stočila do klubíčka a hlavu si podložila pažemi. Oheň praskal a prskal a vytvářel zvláštní pocit intimnosti.

„Proč jste se pro mě vrátil?“ otázala se tiše, když konečně sebrala odvahu k otázce, která jí vrtala hlavou celou tu dobu. Colin jen nepatrně zaváhal.

„Protože to bylo věcí cti.“

„Ach, samozřejmě. Čest.“

Ta odpověď ji pořádně zchladila. Hleděla na vlněnou pláštěnku a doufala, že ho jeho drahocenná čest trkne, aby ji vrátil. I když vrcholilo léto, ze země stoupal chlad.

Jeho chrápání ukončilo všechny naděje. Povzdychla, přitáhla k sobě teplé huňaté tělíčko Lucy, ale než mohla zavřít oči, kotě se vykroutilo z jejího sevření, vklouzlo do teplých záhybů pláštěnky a schoulilo se na Colinově hrudi. Jeho předení bylo slyšet i přes praskání ohně a Tabitha si vzpomněla, jak krásně se jí na tomtéž místě spalo minulou noc.

„Zrádče,“ zašeptala a přesvědčovala sama sebe, že žárlí na toho muže, a ne na kotě.

Colin se natáhl, aby přehodil plášť přes spící ženu. Zachumlala se do něj a vypadala malá a velmi bezbranná navzdory tomu, že na ženu byla neobvykle vysoká. Vyčerpání jí ubralo na obvyklé suverenitě. Rty s koutky svěšenými do smutné podkovičky a fialové kruhy pod očima jí dodávaly vzezření dítěte, ztraceného v hlubokém lese.

Do obličeje jí spadl pramen neposlušných vlasů. Odhrnul je a přitom je promnul mezi prsty. Byly velice jemné. Colin provinile odtáhl ruku, protože si uvědomil, že to není dítě, ale zralá žena, obdařená všemi dráždidly a lákadly, která k jejímu pohlaví patří.

Zdálo se mu, že už to jsou celé věky, kdy si dovolil pohladit dívce vlasy nebo ji vzít do náruče. Celá věčnost uplynula od chvíle, kdy vedle sebe cítil vzrušující měkkost ženského těla.

Nebo pod sebou.

Zamračil se, zaskočen náhlou a zničující potřebou uspokojení, která se ozvala v jeho klíně. Ještě nikdy se nesetkal s podobnou ženou. Regan si vybavoval jen jako přelud v jemných pastelových tónech, který se dal lehce vyvolat, ale nebylo možno ho uchopit. Plynula jako letní déšť, protékala mu mezi prsty a byla pryč.

Ale tahle žena nebyla přelud, který náhle zmizí. Byla teplá a plná života, a velice příjemná na dotek.

Vyrůstal ve společnosti, kde byly ženy zvyklé poslušně sklonit hlavy a

při smíchu zakrývaly ústa rukama, aby nebyly vidět jejich vykotlané zuby.

Ale během dnešního dne, plného pronásledování, stačilo jen otočit hlavu a byl tam Tabithin úsměv se zářivě bílými zuby a tak nebezpečně blízko jeho úst.

Může se někdo divit, že v jeskyni neodolal a políbil ji? Ze toužil zjistit, jestli chutná stejně přitažlivě jako voní – jako sluncem zalitá kvetoucí louka uprostřed léta? Ale ten kratičký doušek jen znásobil jeho žízeň.

Šeptem zaklel, krátce se pomodlil směrem k nebi a žádal Boha o odpuštění za rouhání.

V egyptských bordelech vídal bezpočet žen, vycvičených v umění uspokojit muže všemi možnými způsoby. Jejich plné červené rty, černě nalíčené oči a dlouhé provoněné vlasy slibovaly erotické uspokojení nad všechny představy. Vídal odvážné rytíře, jak porušují manželské přísahy a riskují věčné zatracení za prchavé opojení jedné noci v zajetí jasmínové vůně.

Ale tahle podivná žena s krátkými vlasy a pořádně proříznutou pusou s ním zatočila daleko víc než všechny ty exotické krásky dohromady.

Sáhl po růžku pláště, aby ho odhrnul, a s překvapením zjistil, že se mu chvěje ruka. Neměl žádný důvod odolávat pokušení. Jeho svatá cesta skončila, přísahy byly splněny, vina splacena. Možná že nebude protestovat, když vklouzne pod plášť a nalehne na ni tělem. Určitě nebude první, kdo bude hledat potěšení mezi

jejími mléčně bílými stehny, a taky nebude poslední. Kejklíři byli známí tím, že si půjčují ženské dokola jako karafy s vínem, vychutnávají je, dokud nejsou nasyceni.

Ale Colin zaváhal, jeho zdrženlivost byla silnější než jeho smyslnost. Její nevinný spánek může být sice přetvářka, ale přesto ho nedokázal přerušit. Nechápal sám sebe, když jemně upravil plášť, aby na ni nefoukalo, a odebral se na svou stranu ohniště. Možná mu jeho plameny připomenou, že vášeň, která hoří příliš silně, může přinést nejen blaho, ale i zničení.

Když se Tabitha příštího rána probudila, oheň dávno vyhasl a rytíř byl pryč.

Vyskočila celá vyděšená na nohy a odhodila plášť, kterým byla přikryta. Sedavá mlha zahalovala okolní les a dodávala místu přívětivost půlnočního hřbitova o svátku strašidel. Propletenými větvemi stromů probleskovalo trochu světla, ale nedalo se určit, jestli se teprve rozednívá, nebo jestli už je poledne.

Z mlhy se vynořila koňská hlava.

Tabitha si zakryla rukou ústa, aby zadržela výkřik, a pak s úlevou klesla na kolena. Sir Colin by ji možná opustil, ale podle něžného hlazení, kterého byla včera svědkem, si byla jistá, že svého koně by neopustil nikdy.

Hřebec na ni pohlédl svýma mírnýma hnědýma očima a potom se věnoval chomáčku mechu. Tabitha urovnávala záhyby na vlněném plášti a přemítala, jak se mohlo stát, že do něj byla s takovou péčí zabalená. Lucy se přihlásila o pozornost.

Tabitha ji podrbala pod bradou a napodobila Colinův bručavý tón: „Tvůj Zlý princ tě opustil? Nebo odešel sehnat misku smetany a krabici piškotů pro svou malou holčičku?“

V ranním tichu si naplno uvědomila, že poprvé od doby, kdy se dostala do tohoto bídného století, je opravdu sama. Tep se jí zrychlil. Jestliže promarní příležitost, není jisté, kdy a jestli vůbec jí obezřetný Skot poskytne možnost o samotě použít amulet.

Vytáhla drahokam zpod kabátku. Už jen pohled na něj ji znervóznil, zvykla si, že každé přání nějak zpacká. Ještě jednou se opatrně rozhlédla a pomyslela si, co tomu asi Colin řekne, až se vrátí a ona bude pryč.

„Sladká úleva, pravděpodobně,“ šeptala a snažila se nevnímat lítost. Ted ji možná její rodiče poprvé v životě opravdu potřebují. A Colin ji nikdy potřebovat nebude.

Honem, aby si to nerozmyslela, popadla kotě, sevřela amulet a zavřela oči. „Chtěla bych…“ Zhluboka se nadechla, než vypustila: „Chtěla bych být doma.“

Tvář jí ovanul jemný větřík. Otevřela jedno oko. Mlha, probleskující světlo, žvýkající hřebec, to všechno tam zůstalo. Rychle se rozhlédla, aby zjistila, jestli se nevrátil Colin a nepozoruje její bláznivé počínání. Jedinými svědky kromě koně a kotěte ale byly košaté stromy, které až příliš podezřele připomínaly krajinu z pohádky Čaroděj ze země Oz.

Byla ráda, že ji v této chvíli nemůže vidět matka. Vstala, třikrát rychle za sebou srazila paty v bačkorách a mumlala. „Nejkrásnější místo je domov. Nejkrásnější místo je domov.“

„Já o tom nijak nepochybuju, děvče. To je úplná pravda.“

Tabitha vytřeštila oči. Colin stál opodál opřený o strom a v zlatavých očích mu pobaveně blýskalo. V tmavém houští chloupků na hrudi se třpytily kapky vody jako diamanty. Mokré vlasy měl ulízané dozadu, strniště vousů už vypadalo jako plnovous a teď připomínal spíš divokého piráta než vznešeného rytíře.

Tabitha zčervenala a vyhrkla: „Zkoušela jsem jeden tanec.“ Aby dodala svému tvrzení na věrohodnosti, udělala ještě několik tanečních kroků, což v měkkých bačkorách nebylo nijak snadné, a Lucy přitom hlasitě protestovala.

„Musím se naučit nějaký nový výstup, kdybychom narazili na jinou skupinu kejklířů, ke kterým bych se mohla přidat.“

Colin se odstrčil od stromu a přistoupil k ní. „Být tebou, tak se rozhodně nestanu vypravěčem příběhů, protože jsi skoro tak špatná lhářka jako kouzelnice.“

Ach bože, pomyslela si Tabitha, on mě prokoukl. Odhalil, že jsem jen obyčejná nenadaná čarodějka z jednadvacátého století. Lucy se začala dobývat z jejího objetí a Tabitha ji opatrně postavila na zem. Colin ji chytil za ruku a jemnými prsty jí rozevřel sevřenou dlaň.

„Tohle jsi ukradla, vid?“

Pokynul ke smaragdu. „Ten náhrdelník. Ukradla jsi ho. Proto tě kočovníci vyhodili. Jsou příliš závislí na dobré vůli šlechty, než aby mezi sebou mohli mít kapsáře. Potrestali tě tím, že ti takhle ohavně ostříhali vlasy, že?“

Tabitha se zamračila a sáhla si na vlasy. Ten tupý sestřih ji stál přes sto dolarů u módního kadeřníka na Páté Avenue.

Překvapilo ji, když promnul kadeř jejích vlasů mezi prsty s téměř něžným výrazem a řekl: „Máš štěstí, že to byly jen vlasy, a ne celá hlava, děvče. Vlasy ti znovu narostou.“

Byla ráda, že si vymyslel tak pěknou historku a pomohl jí trošku vybudovat vlastní minulost, a tak sklopila oči a snažila se vypadat přiměřeně kajícně. „Vůbec jsem neměla v úmyslu ten náhrdelník ukrást, pane. Ale jaktěživo jsem neviděla nic tak krásného.“ Trošku se zarazila, jestli je dobře, že použila britský přízvuk. Znělo to, jako by byla levoboček Lízy Doolittlové.

Colin jemně zatáhl za amulet. „Tyhle lesy jsou plné všelijaké zlodějské čeládky. Možná by bylo lepší, kdyby sis ho uložila u mě. Tam bude bezpečnější.“

„Ne!“ téměř vykřikla a couvla, až se řetízek napnul jako struna. „Je můj.

Už jsem za tu krádež zaplatila, tak si ho mohu nechat.“

Odmítl přijmout její absurdní logiku. „Já ti ho neberu. Vrátím ti tvůj poklad, až to budu považovat za vhodné.“

Tabithu přepadla úzkost. Nebylo jisté, jestli se dostane domů s pomocí amuletu, ale bez něj to zcela určitě nedokáže. Nechtěla ale příliš důrazně protestovat, aby nevzbudila podezření. „Opravdu? A co když ho věnujete nějaké buclaté přítulné hospodské? Nebo ho dáte do zástavy, abyste si mohl koupit nový meč?“ Proti její vůli se jí svezl zrak na jeho nahou hrud a vyschlo jí v krku. „Nebo abyste si koupil novou košili.“

Přimhouřil oči a bylo jasné, že se jí podařilo ho rozzlobit. Omotal si řetízek kolem pěsti, přitáhl ji k sobě tak blízko, že cítila jeho dech, a provazce svalů na jeho opáleném předloktí jí připomněly, jakou sílu v sobě skrývá. Když bude chtít, tak si ten amulet klidně vezme. Může si vzít, cokoli se mu zachce, a není způsob, jak by mu v tom mohla zabránit. To vědomí ji připravilo o dech.

„Vrátím ti tu cetku, děvče. Co řeknu, to udělám.“

„Přísahejte,“ zašeptala a doufala, že ho nedráždí příliš. „Dobře,“ zabručel. „Přísahám.“

Tabitha ještě váhala a pohlédla mu pátravě do očí. S tím, jak je posedlý svou ctí, se dá čekat, že svůj slib splní.

Nepřestával jí hledět do očí, povolil sevření a natáhl k ní otevřenou dlaň.

Přetáhla náhrdelník přes hlavu a upustila mu ho do dlaně. Když kolem něj sevřel prsty, pocítila záchvěv zoufalství. V tomto okamžiku nad ní získal tolik moci jako ještě žádný jiný muž v jejím životě.

Namířil na ni prstem a ke všemu ještě dodal: „Ne abys kradla mezi mými lidmi. Už si prožili dost příkoří od Brisbanových vojáků. Jestliže přijmeš moje pohostinství, budeš se chovat podle zákonů, které u nás platí, nebo se mi budeš zodpovídat.“ Z jeho pohledu se dalo snadno vyčíst, že v sázce je mnohem víc než jen pár centimetrů vlasů.

„Ano, pane,“ odsekla. Tabitha Lennoxová nebyla zvyklá přijímat od

někoho rozkazy, obzvláště ne od nějakého smolaře.

Colin, spokojený s jejím slibem, zastrčil amulet do opasku kamaší a zamířil ke koni.

Tabitha hleděla na jeho záda. „Nemusíte se na mě dívat tak svrchu. Sám jste ukradl Zabijákovi Skotů jeho dýku.“

Usmál se na ni přes rameno a přehodil sedlo přes koňský hřbet. „Jo,

děvenko, ale až když jsem si byl jistý, že už ji nebude potřebovat.“

Téhož dne v poledne se Tabitha zaobírala myšlenkami, jak příjemné by bylo vrazit dýku sira Orricka do žeber jistému Skotovi. Obzvláště když trval na tom, že půjdou pěšky, aby se chudáček kůň zbytečně neunavoval.

„Ten ubohý kůň nemůže být unavenější než já,“ brblala Tabitha, když se brodila přes potok. Její bačkory už byly k nepoznání nasáklé vodou a bahnem a jasné úsměvy veverek ztmavly do zlověstných úšklebků.

Nejhorší bylo, že za tu mizérii si mohla sama. Když se dopoledne zastavili, aby si odpočali, Colin seskočil z koně a nechal ji sedět. Ve strachu seskočila tak rychle, že málem obkročmo dosedla na jeho ramena.

„Ach, ne, to nesmíte,“ protestovala, když ji postavil na zem. „Já na Pegasovi sama nepojedu. Vy klidně jedte a já půjdu pěšky.“

„Nemohu sedět na koni, když jde ženská pěšky. To není hodno rytíře.“

Nikdo nechtěl ustoupit, a tak to vypadalo, že celou cestu ke Colinovu hradu budou šlapat pěšky, zatímco kůň si bude vykračovat vesele za nimi a Lucy bude jediná, kdo se poveze. Kdykoli zdolávali nějaký kopec, Tabitha si málem vyhákla krk v zoufalé snaze uvidět už konečně na horizontu tajemný zámek, ve kterém spala svůj sen Šípková Růženka.

Snad už dvacetkrát se zastavila, aby vykoukla mezi větvemi, až ji Colin popadl za pružný lem pyžama a přitáhl ji k sobě. „Co tě bere, ženská? Jestli

budeš takhle zdržovat, nedostaneme se na ravenshawské pozemky ani do

půlnoci.“

„Do půlnoci?“ vydechla.

„Jo. Je to ještě dobře půl dne cesty, než dorazíme na hrad Raven.“

Tabitha spolkla zaúpění a ploužila se za ním. Litovala, že nevěnovala víc času elektrickému běhacímu pásu, který zahálel v rohu její šatny. Slunce pražilo, pomalu opékalo její zhýčkanou pleť a oslepovalo ji svým jasem. Strávila spoustu času před obrazovkou s blikajícím kurzorem v kanceláři se staženými žaluziemi, takže si ted připadala jako mol, který vylétne ze své kukly.

Neměla na sobě nechat podezření, že je zlodějka. Colin se co chvíli podezřívavě ohlížel přes rameno, jako by očekával, že ho zezadu přepadne a zmocní se zpět amuletu. Doufala, že trochu poleví v opatrnosti, až dorazí na hrad. Když nebude mít amulet, který dokáže usměrňovat její kouzlení, bude jen otázkou času, kdy bez přemýšlení zamumlá nějaké přání a zničí je oba.

Když se Colin zase pootočil, obočí stažené tak, že tvořilo jednu přímku, praskly jí nervy. „Pro pána krále, nemohl už byste mě přestat hlídat? Jsem jen kapsářka, ne hromadný vrah. Nemám v úmyslu…“

Položil si prsty na ústa. „Huš, holka,“ zašeptal důrazně.

V tu chvíli si uvědomila, že se vůbec nedíval na ni, ale někam dozadu přes její levé rameno. Vlasy na zátylku se jí naježily. Tak soustředěně se zaobírala sama sebou, že málem zapomněla, že jsou pronásledováni vražedným maniakem, který má k dispozici armádu hrdlořezů. Možná že některý s Brisbanových mužů byl schopnější, než Colin předpokládal, a ted se na ně chystal z křoví vypustit svůj šíp. Vyjekla strachy.

Colin jí prstem naznačil, aby se přiblížila, a vztáhl k ní ruku. Skočila k němu a okamžitě si uvědomila, jak rychle si zvykla, že ji jeho mohutná postava ochrání ode všech nebezpečí. Právě když se jejich prsty dotkly, vybuchl za ní hlomoz, kterého se tak děsila. Ztuhla a čekala, kdy se jí do zad zabodne šíp.

„Koukej pustit tu fešandu, ty zkažený zvrhlíku, než ti useknu hlavu a dám ji sežrat svým psům!“

Tabitha se otočila. Nejprve ji napadlo, že se na ně valí hromada plechu. Pak si ale uvědomila, že se z lesa vynořil muž, který byl od hlavy k patě oblečen v blyštivém brnění. Válcovitá helmice s rovným dýnkem lemovala jeho tvář a zkreslovala mu hlas, jako by mluvil do plechového hrnce.

Zapomněla na feminismus a instinktivně se schovala Colinovi za zády. Nijak mu to nevadilo. Vydal další ze svých skřeků, při kterých tuhla krev v žilách, a vrhl se přes mýtinu k vetřelci. Oba muži se srazili a padli k zemi s rachotem, který ohrožoval její bubínky. Paže i nohy propletené, váleli se po zemi sem a tam, až skončili ve smrtelném zápase téměř pod jejíma nohama. Srdce se jí sevřelo hrůzou, když spatřila, jak cizinec svírá Colinovo obnažené hrdlo.

Plná strachu, že by mohl Colinovi zlámat vaz, mu srazila z hlavy přilbici a vší silou ho táhla za zrzavé vlasy.

Cizinec zahlaholil. „Dobrý bože, Coline, zbav mě té holky, než ze mě udělá plešatce!“

Když Tabithě jeho slova došla, uvědomila si, že to, co pokládala za zápas na život a na smrt, bylo jen přátelské poplácávání po zádech a řev, který jí připadal jako kletby, byl vlastně srdečný chechot.

Couvla, oklepala si z dlaně vyškubané vlasy, zatímco oba muži řvali smíchy jako parta opilých puberťáků při pivním večírku.

„Nevím, co je na tom všem tak veselého,“ řekla suše a snažila se nevnímat, jak přitažlivě Colin vypadá, když mu obvykle zasmušilé oči září radostí. „Učila jsem se sebeobranu, víte? Mohla jsem klidně vydrápat vašemu příteli oči nebo ho nakopnout do rozkroku.“

„To by byla ovšem tragédie,“ řekl Colin. „Arjon si cení svého rozkroku ještě víc než svých vlasů.“

„Protože můj rozkrok nejeví známky úpadku, zatímco moje vlasy začínají mizet,“ vysvětloval Arjon, zatímco se drápal na nohy. „Sir Arjon Flenoy, má dámo.“ Vysekl jí takovou poklonu, na jakou se nezmohl ani Brisbane. „Navždy váš ponížený služebník.“

„Ale ne zadarmo,“ mumlal Colin a také vstal.

Arjon na něj ukázal palcem. „Nevšímejte si, co ten Skot říká, madam. Nemá mě rád, protože jsem zaprodal svůj meč, zatímco on bojuje za věčnou spásu. Já dostávám od svých chlebodárců zaplaceno, zatímco on…?“ Pokrčil rameny způsobem, který jí bolestně připomněl její matku. Že by si byli všichni Galové něčím podobní?

„Jsem ráda, že vás poznávám, pane.“ Nebyla si jistá, má-li udělat pukrle, nebo mu podat ruku, udělala tedy obojí.

Arjon jí nabízenou ruku políbil. „Kde takový balík jako Colin našel tak krásnou Amazonku?“

Než mohia Tabitha odpovědět, Colin řekl: „Poznal jsem ji v Brisbanově vězení. Byla tam zavřená bezdůvodně, zrovna tak jako já.“

Tabitha po něm střelila pohledem, zvědavá, proč svého přítele nevaroval, že je docela obyčejná zlodějka. Z jeho jantarových očí se nedalo nic vyčíst.

„Už vám někdo řekl, jak máte krásné zuby?“ otázal se Arjon a zasypával jí dlaň vlhkými polibky.

„Pozor, abych vás nepokousala,“ usadila ho, vytrhla mu ruku a osušila si ji do pyžama.

Povytáhl šibalsky obočí. „Velice zajímavá nabídka. Možná později?“

Svůdná jiskřička v Normandanových hnědých očích by na ni mohla působit přesvědčivěji, kdyby jí tak hrozně nepřipomínal jednoho televizního komika. Zasmála se pobavena jeho nezastřeným flirtováním.

Colin rychle nasadil svůj obvyklý zamračený výraz. „Kdybys mohl

přestat cukrovat s dámou, Arjone, rád bych došel na Raven, než se setmí.“

V přítelových očích zajiskřilo. „Zrovna jsem byl na cestě za tebou, abych využil tvého pohostinství, když jsem se od Cuthber-ta dozvěděl, že jsi byl zajat. Okamžitě jsem se vydal tě osvobodit, ale došlo mi, že se ti podařilo uprchnout, když celý les prolézali po čtyřech Brisbanovi muži.“ Obočí se mu stáhlo ve zmateném výrazu. „Už jsem se bál, že mě objeví, ale za soumraku to jejich herold odtroubil a oni se stáhli do posledního muže.“

Colin se zahleděl směrem, o kterém Tabitha předpokládala, že tam leží Anglie, a oči mhouřil před větrem. „Roger se asi odplížil do svého hradu, aby si lízal rány. Vždycky mu zkazilo náladu, když dostal výprask. Dá si teď alespoň čtrnáct dní pokoj.“ I když zněla jeho slova sebejistě, přesto byl Colin trochu vyveden z míry Brisbanovým nevysvětlitelným ústupem. Potom ale potřásl hlavou a poklepal Arjona po rameni. „Tak ty jsi mi spěchal na pomoc? Měl by sis dávat na svou pověst větší pozor. Co kdyby se rozneslo, žes byl ochoten zadarmo riskovat svůj krk?“

Arjon odpověděl s pochmurným úsměvem. „Pro tebe, příteli, bych riskoval cokoli.“ Potom se otočil k Tabithě a jeho úsměv se rozjasnil. „Tenhle člověk mi zachránil život. Posekal hordu zrádců, aby mě osvobodil ze zajetí. To jste měla vidět – řval jako lev a meč se blýskal na slunci, jako by to byl sám anděl pomsty. Ti pohani před ním padali na kolena.“

Colin obrátil oči k nebi. „Neposlouchej ho, má paní. Arjon má ve zvyku přehánět při líčení mých výkonů v bojích skoro stejně, jako přehání o svých milostných záležitostech.“

Tabitha nevěděla, má-li obdivovat Colinovo hrdinství, nebo být otřesena tím, jak bezstarostně dává v šanc svůj život. „Možná že sir Colin prostě trpí mučednickým komplexem,“ podotkla chladně.

Arjon se zamračil. „Mučednickým čím?“

„Mučednickým komplexem. Někteří lidé trpí pocitem viny nebo méněcennosti, který je nutí vyhledávat životu nebezpečné situace. Věří, že jedině tím, že nabídnou nejvyšší cenu – svůj vlastní život – , mohou prokázat svou hodnotu.“

Colinův hněvivý výraz dokazoval, že se dotkla citlivého místa.

Arjon se zakřenil. „Krása a rozum u ženy? To je velice nebezpečná kombinace, příteli.“

„Jo,“ řekl Colin tiše a očima se lehce dotkl jejích rtů. „Nebezpečnější, než si umíš představit.“

Zbytek cesty proběhl překvapivě hladce, doprovázený Arjonovým melodickým žvatláním. Colin si s přítelem vyměňoval šibalské narážky a škádlení, ale Tabitha jako by tam nebyla. Podezřívala ho, že litoval, že jí projevil důvěru, a ted se snažil postavit mezi ně hráz.

Bylo to snadné, protože Arjon trval na tom, aby jela na koni s ním. Jeho grošák byl daleko mírnější než nevyzpytatelný Colinův hřebec. Když vyjádřila obavy, že by jejich váha mohla koně unavit, Flenoy se ušklíbl, že pokud se jí týká, určitě pochází z komára. Za svou poznámku si od Colina vysloužil omračující pohled.

Arjonova galantnost se ale nevztahovala k Lucy. Okamžitě propukl v nával kýchání a slzení, kdykoli se na kotě jen podíval. Tabitha ho podezírala, že to není alergie. Její strýček Sven se také bál koček. Ke Colinově rozmrzelosti si Lucy usmyslela, že její místo je u něj na klíně.

Jak se odpoledne chýlilo k večeru, začínaly se sluneční paprsky ztrácet v mlze, stoupající z kapradinových zákoutí, a i Arjonova veselost poněkud ochabla. Colin se zastavil pod rozložitým jilmem, sundal si plášť a podával ho Arjonovi.

„To je od tebe galantní,“ zvolal Arjon. „Už jsem se bál, že nastydnu.“ Colin se zachmuřil. „To je pro ženu, a ne pro tebe.“

Arjon podal Tabithě plášť s předstíranou lítostí. Než mohla Colinovi poděkovat, ten pobídl koně vzhůru po kamenité cestičce, nevšímavý ke kapkám sražené mlhy, dopadajícím na jeho obnažená záda.

Tabitha si přehrnula kapuci přes hlavu. Vůně mužského těla a

očouzeného dřeva, která se zachytila ve vlněné látce, ji hřála víc

než hrubá tkanina. Ale jak se stmívalo, vlhký chlad pronikal až na tělo, i když si přitáhla plášť těsněji.

Ve chvíli, kdy dosáhli vrcholu pahorku, zuby jí už slyšitelně cvakaly. Colin seskočil z koně a hleděl do širokého údolí. Arjon zastavil grošáka vedle něj a poslední zbytky nálady z něj vyprchaly s tichým hvízdnutím.

Tabitha si potřebovala protáhnout ztuhlé nohy, a tak sklouzla z koně a snažila se prokouknout mlhavé cáry. Na protějším útesu se černaly jakési ruiny. Colin se zřejmě vzdal naděje, že dojdou před setměním na jeho hrad, a bude se snažit najít v nich útočiště, i když nijak přátelsky nevyhlížely.

Když se zdálo, že ani jeden z mužů nepromluví, dotkla se Colinova ramene. „Kde jsme?“

„Doma,“ zašeptal drsně.

Hrad Raven – Havran – měl případné jméno. Mohutná pevnost, tyčící se na skalním výběžku, připomínala hnízdo nějakého mytického ptáka. Vůbec nevypadal jako palác, jak si jej představovala Tabitha, inspirovaná Disneylandem. Jenže začarovaný zámek z pohádky o Šípkové Růžence nemusel čelit Brisbanově pomstychtivosti. Jeho cimbuří a věžičky nebyly nikdy cílem kamenných koulí, vrhaných z katapultů. Jeho hladké bílé zdi nikdy neolizovaly plameny a kovaná vrata nebyla vyvrácena neúprosnými nárazy beranidla.

Když projížděli branou v hradbách, které kdysi chránily vesnici i hrad, naskytl se Colinovi pohled na celé to neštěstí. Tabitha přemýšlela, jak často si asi za posledních šest let představoval svůj návrat domů. Jistě očekával uvítací fanfáry trubačů a radostné shledání s rodinou, a ne skučení větru, prohánějícího se v ruinách. Zachvěla se při té tísnivé melodii a uvědomila si, jak daleko je ona sama od domova a od své rodiny.

Jako naschvál se v okamžiku, kdy přešli údolí, mlha zvedla. Vítr rozehnal mraky a nechal slunce, klonící se k západu, aby osvítilo celou scenerii. Objevily se polorozbořené zbytky rákosových a hliněných chatrčí, přikrčených ve stínu hradeb, které tak krutě selhaly při jejich obraně. Doškové střechy příbytků byly zle poničeny ohněm, který přinesly zapálené šípy, trámoví bylo ohořelé a propadlé. V jejich troskách se nic nehýbalo.

„Všichni jsou pryč,“ řekl Colin dutě. „Nikdo jim to nemůže vyčítat. Nic jim tady nezbylo. Ani přístřeší, ani jídlo. Ani jejich pán. Jen smrt.“ Přejel pohledem pusté nádvoří a zastavil se na čerstvých hrobech, roztroušených ve zdupané trávě. Tabitha uvažovala, který z nich asi skrývá jeho otce. Colinova tvář ztuhla.

„Roger si ani nevážil hradu natolik, aby ho uchvátil pro sebe. Chtěl ho prostě zničit, protože byl můj.“

„Jak může váš Bůh tohle všechno dopustit?“ otázala se Tabitha tiše.

„Církev měla chránit můj majetek. Nemohu vyčítat Bohu lakotu a chamtivost hrstky kněží, kteří tyjí z Rogerových úplatků, místo aby plnili své přísahy.“

„Pojďme pryč z tohoto prokletého místa,“ navrhnul Arjon, neklidně těkající zrakem po té spoušti. „Znám mnoho šlechticů, kteří by ochotně zaplatili za služby tvého chrabrého meče. Zažijeme spousty dobrodružství a přítulné holky nám budou samy nabízet své postýlky…“ Zasténal bolestí, když mu Tabitha nevědomky zaryla nehty do ramene.

„Promiňte,“ omlouvala se, „zdálo se mi, že padám.“

Colin nechal Lucy v sedle, sklouzl z koně a vydal se mezi trosky. Arjon odvedl svého koně opodál a nechal přítele, aby se vyrovnal se svými vzpomínkami.

Colin zaváhal a zastavil se. Tabitha předpokládala, že si představuje hrad takový, jaký ho opustil – kypící životem, plný zpěvu a smíchu.

V koutku oka zahlédla pohyb. Kdyby Arjon nezpozorněl, myslela by, že se jí to zdálo. Ale přelud se zhmotnil v podobě vysoké šlachovité ženy, která se vynořila z úkrytu pod spadlou střechou. Za sukně se jí drželo dítě s velkýma prázdnýma očima.

Její odvaha zřejmě zapůsobila jako katalyzátor. Tabitha zatajila dech, když se z ruin začaly vynořovat další postavy. Dvě. Tři. Deset. Šestnáct. Třicet. Malá armáda žen, dětí a starců, všichni oblečeni v hadrech, ale vyzbrojeni hrdostí, ohnuti, ale nezlomeni. Nejdřív se Tabithě zdálo, že všechny děti jsou holčičky, ale při pozornějším pohledu se ukázalo, že jsou mezi nimi i chlapci. Chlapci s dlouhými vlasy a tvrdýma očima, na prahu mužství –ještě dost mladí, aby byli ušetřeni smrti, ale ne zdrcujících následků.

Všichni byli tak soustředěni na Colina, že si zřejmě vůbec nevšimli Arjonova koně, stojícího opodál ve stínu mohutné zdi.

Colin nehnuté sledoval, jak se k němu přibližují, jako by se bál, že je jediným pohybem zaplaší.

První žena se postavila přímo proti němu. Holčička stála za ní a nepřítomně hleděla na Colina. „Je to duch?“ šeptala jiná žena.

„Nebuď hlupák, Iseldo,“ odpověděla vysoká žena hlasem, který nenechával nikoho na pochybách, že není ochotná přijímat nesmysly.

„Samozřejmě že je to duch.“

Stará žena, kouřící z dýmky, přikývla. „Magwyn má pravdu. Chauncey viděl na vlastní oči, jak pana Colina zajali. Brisbane by nebyl takový blázen, aby ho nechal naživu.“

Mladá žena se světlými vlasy, připomínající králíka, rozhodila rukama.

„Proč by se ale vracel? Možná je to anděl, který nás přišel varovat před

nějakým dalším neštěstím.“

Magwyn se zasmála tak hořce, až Tabithě přeběhl mráz po zádech. „Jestli je to tak, pak jeho varování přichází proklatě pozdě. Jeden by řekl, že sluha boží by měl své povinnosti plnit spolehlivěji.“

„Nerouhej se, dítě,“ napomenula ji stará žena. „Měly bychom se modlit a ptát se Boha, proč se rozhodl seslat nám tu nebeskou návštěvu.“

Když stařena poklekla, všichni ji pokorně následovali. I ta, které říkali Magwyn, nakonec poklekla, ale záda měla vzpřímená a hlavu sklonila jako poslední.

Právě k Magwyn Colin přikročil, jemně ji uchopil za bradu a přinutil ji zdvihnout hlavu a pohlédnout mu do očí. V ohromení na něj zírala a popadla ho za ruku, jako by se chtěla přesvědčit, že je z masa a kostí.

„Vy nejste duch,“ vyhrkla.

Magwynin výkřik způsobil, že všichni zvedli hlavu a zírali na svého zemana.

„Ne, nejsem,“ ujišťoval je. „I když se Brisbane usilovně snažil, abych se jím stal.“

Po ženině tváři se začaly valit slzy, sklonila se ke Colinově ruce, aby ji políbila. „On žije! Budiž Bůh pochválen, náš zeman žije!“

„Vstaň, Magwyn.“ Vytáhl ji na nohy, ale ona se ho stále držela za ruku. Jeho hlas byl jemný, ale výraz tváře byl tak tvrdý, jaký u něj Tabitha ještě nespatřila. „Můžeš klečet před Bohem, kdykoli se ti zachce, ale pokud budu zemanem na Ravenshawu, už nikdy nepadneš na kolena před žádným mužem.“

Zeny, děti i starci se na něj sesypali a mačkali ho v objetí a z jejich nadšeného brebentění se občas dalo rozumět výkřikům: „Pan Colin žije!“ nebo „Není to anděl!“.

„To vám mohu potvrdit,“ vykřikl Arjon a vjel mezi ně na svém grošákovi.

„Pan Arjon! Jé, podívejte, to je pan Arjon!“ vysvětlovali jeden druhému a vítali ho mezi sebou otevřenými náručemi.

„Pozor na srdce,“ varovala je Magwyn a vtiskla mu smějícími se ústy polibek. „Nebo vám je tenhle záletný Normandan ukradne.“

Blondýna s králičíma očima střelila pohledem po Tabithě a křikla. „Zdá se, že už ukradl její.“

Tabitha se radovala z jejich štěstí, ale když se všichni vesničané na ni podívali, a mnozí z nich si přitom málem vykroutili krky, její výraz se změnil v nic neříkající masku. Připadala si jako kdysi na střední škole, kdy její chorobná stydlivost byla často mylně pokládaná za nafoukanost.

„Kdo je tvá žena, sire Arjone?“ otázala se Magwyn se zvědavým, ale současně laskavým úsměvem.

„Ne… nejsem…,“ začala Tabitha nakvašeně a tvář jí celá zrůžověla.

Než se mohla vyjádřit, uchopil ji Colin za ruku a stáhl ji z koně do své náruče.

Pohlédl jí do očí a z jeho zraku vyčetla směsici pobavení a varování. „To není žena sira Arjona. Patří mně.“

Tabitha byla ještě pořád plná vzteku nad jeho prohlášením, když té noci odpočívala pod nádherným baldachýnem hvězdné oblohy. Zář velkoměstských světel ji tak dlouho oslepovala, že úplně zapomněla, jak kouzelná může být letní noc. Hvězdy blikaly nad údolím jako diamantové kapky a zvaly ty největší odvážlivce, aby po nich vztáhli ruku. Ale Tabitha věděla, že kdyby podlehla té bláznivé výzvě, uskočí z jejího dosahu.

„Křepelku, má paní?“

Než mohla Tabitha odmítnout, ocitl se před ní do zlatová upečený pták, položený na bochánku tmavého chleba. S podezřením si předložené jídlo prohlédla. Měla hlad, ale až do dnešní noci se s křepelkou setkala jen v pohádce.

Rozhlédla se kolem sebe po příborech. Muž po její levici, připomínající spíš skřítka, popadl jednu křepelku a rval šťavnaté kusy masa přímo svými zkaženými zuby. Po bradě mu stékala mastnota.

Tabitha se otřásla a natáhla se, aby se podívala pod stůl, jestli jí tam v tom zmatku nespadla vidlička. Lucy ale na takové drobnosti nehleděla. Zatímco Tabitha nedávala pozor, kotě skočilo na pečeni a zatáhlo ji do trávy. Když Tabitha spatřila, jak kočka hoduje na její večeři, prázdný žaludek jí hlasitě zaprotestoval.

Vzdychla, ulomila si kousek tuhého chleba a strčila ho do úst. Nebyla sama, kdo obdivoval Lucyinu nenasytnost. To, co Tabitha pokládala za trs trávy, bylo dítě, ukrývající se pod vedlejším stolem. Dívenka měla obličej téměř zakrytý hustými rozcuchanými kadeřemi plavých vlasů. Tabitha byla

lačná po společnosti, a tak se na dívku povzbudivě usmála. Ta se ale okamžitě stáhla do stínu, jako by se na ni Tabitha zamračila, a ne smála.

U lokte se jí objevil otlučený hliněný kalíšek. „Medovinu, má paní?“ Tabitha se otočila, aby s díky odmítla, ale její zásobovač už byl pryč.

Colinovo troufalé prohlášení jí zřejmě zajistilo postavení téměř královské. Usadili ji do čela stolu a teď jí snášeli lahůdky s úctou, která ji bavila i naháněla strach. Magwyn jí dokonce opatřila šaty a stuhu, kterou jí stáhla pocuchané vlasy.

I když byla Tabitha ráda, že se mohla zbavit špinavého pyžama, dávala přednost kalhotám. Přejela si rukou po nahém lýtku a litovala, že neměla tu prozíravost a nepožádala amulet o holicí strojek, než ho musela odevzdat Colinovi. V těch vlajících šatech si připadala velice ženská. A velice zranitelná. Obzvlášť když se tak lehkomyslně vzdala svých bavlněných kalhot, protože nevěděla, že jí nebudou nabídnuty čisté.

Alespoň že si včas vzpomněla a vytáhla si z kapsičky brýle, než Magwyn pyžamo odnesla. Sáhla na kapsu sukně a upokojilo ji, že jsou na místě. Než se jí podaří získat od Colina amulet, představovaly to jediné, co jí zbylo z domova.

Usrkla medoviny a pusa se jí zkroutila, jak to bylo sladké. Vznešený zeman z Ravenshawu se ještě neobjevil.

Neuvěřitelně hubený pihovatý kluk se k ní naklonil. „Zeleninovou polévku, paní?“

„Ano, ráda, děkuji mnohokrát.“ Tabitha se obávala, že by mohlo být nezdvořilé odmítat jejich nabídky. Navíc vůně, která se linula z hrnce, povzbudila její slinné žlázy.

Chlapec zaváhal s kouřící sběračkou v ruce a hleděl nevěřícně na stůl.

„Proč jste si snědla talíř?“

Pohlédla na hromádku drobků, která zbyla z jejího chleba. „Protože jsem

měla hlad.“

„Ale kam vám mám dát polévku?“

Zčervenala, že se dopustila takového neodpustitelného prohřešku jako sníst vlastní talíř. „Nedělej si hlavu. Už nemám hlad.“

Chlapec odcházel, potřásal hlavou a bručel si pod vousy. Tabitha si opřela hlavu o ruku a myslela na to, jak nesnesitelné byly bankety, které pořádal otec každé Vánoce pro své ředitele. Vždycky se jí podařilo pronést nějakou nepatřičnost, urazit nejbohatšího akcionáře či jíst nesprávnou vidličkou. Aspoň z toho teď nemusí mít strach.

Dva střapatí chlapci, ozbrojení klacky, běželi kolem stolu. Jejich napodobování souboje jim vysloužilo uznalé výkřiky ostatních chlapců a smích jejich matek. Okolo ohniště se batolilo hejno těch nejmladších dětí. Hliněné džbány s pivem a medovinou putovaly plynule kolem všech sedmi stolů, doprovázené při předávání dobráckým i šibalským žertováním. Jídlo bylo prosté, ale bylo ho dost, a všichni se podělili.

Jejich neutuchající veselost Tabithu udivovala. Ona se dokázala mračit po celé týdny jen proto, že jí virus v počítači zničil data, na kterých pracovala celý den. Tyhle ženy přišly úplně o všechno – o domovy, manžele, nevinnost dcer, a přesto dokázaly oslavovat návrat svého pána bez náznaku sebelítosti. Chlapec s kšticí tmavých vlasů začal vyluzovat melodii na malé harfě.

Zářící maminka podala své dceři vyřezávanou píšťalu, aby se připojila.

Proplétající se zvuky strun a rákosové píšťaly se

sladce vinuly nočním vzduchem. V jednadvacátém století by se jejich píseň zařadila mezi New Age, ale ta melodie byla nadčasová jako hvězdy samy. Tabithě zněla jako druidská hymna nebo jako svůdné šeptání pohádkového krále, lákajícího smrtelnou ženu do svého lože.

Setřásla tuhle bláznivou myšlenku a odstrčila medovinu. Ta zlatavá tekutina jí musela stoupnout do hlavy.

Malý chlapec přiklekl k bubínku, zhotovenému z teletiny napnuté přes železný kotel, a přidal se k nim. Když ale spatřila cizince, oblečeného v černém, který k nim přicházel od vesnice, přestala si být jistá, kde končí bušení bubínku a kde začíná tlukot jejího vlastního srdce.

Poprvé si Tabitha dokázala představit, jak bylo Krásce, když se její Zvíře změnilo v prince.

Colin stále ještě nevypadal jako Krásný princ, ale v tmavých kalhotách, těsně přiléhajících ke svalnatým lýtkům a v nařasené ebenově černé tunice se znakem stříbrného havrana, která dávala vyniknout jeho širokým ramenům, už by mohl být pokládán za vzdáleného příbuzného Prince temnot. Dokonce si oholil zarostlou bradu.

Za pasem měl zasunutou dýku Zabijáka Skotů. Vlasy po obou stranách tváře měl spletené do dvou copánků a ty pak stažené dozadu koženým řemínkem, takže držely pohromadě jeho bujnou černou hřívu. Tabitha musela bojovat s pokušením uvolnit alespoň pár těch spoutaných pramínků. Zmačkat mu tuniku a pomazat mu nos blátem.

Když pozorovala, jak prochází davem a zdraví se se starými přáteli, rozdává tu a tam poplácání po ramenou nebo povzbudivé úsměvy, vypila plný pohárek medoviny, aniž by si to uvědomila. Už začínala rozumět tomu, že se choval s takovou sebedůvěrou i tváří v tvář Brisbanově zlobě. V tomto izolovaném království hradu Raven byl bohem i soudcem. I když ho na panovnický trůn posadila otcova náhlá smrt, ujal se svých práv a povinností se samozřejmostí privilegovaného. Kdyby musela přejmout otcovy povinnosti v Lennoxových podnicích, dokázala by to alespoň z poloviny tak vznešeně a vyrovnaně jako on?

Zastavil se, aby políbil sukovitou ruku stařeně, která se samou radostí zapýřila. Když se narovnával, jejich oči se nad stařeninou zmatenou hlavou setkaly. Zahlédla maličký šibalský důlek na jedné tváři. Uvědomila si, že ted pro ni Colin znamená mnohem větší nebezpečí, obzvlášť když bude chtít dokázat pravdivost svého prohlášení, že mu Tabitha patří.

Vracela se jí její vlastní slova: Nebo co? Odvezete mě na svůj hrad a tam se mě zmocníte? Ted už jí to nepřipadalo tak vtipné jako ve chvíli, kdy se ještě

domnívala, že je to George Ruggles z účtárny. A když ještě na sobě měla spodní prádlo.

Colin zamířil směrem k ní. Kdyby jí býval nezabavil amulet, přála by si teď stát se neviditelnou.

„Má paní,“ pronesl s poklonou a vklouzl na lavici proti ní.

„Pane Ravenshawe,“ odvětila upjatě a odmítla poskytnout mu zadostiučinění tím, že by mu řekla: „Můj pane.“

„Líbila se ti oslava?“

Nedokázala si vysvětlit, proč ji jeho pobavený výraz vyprovokoval k obraně. „Neukradla jsem žádné stříbro, jestli se snad obáváte. Nejspíš asi proto, že tady není co ukrást.“

„Proto máš tak kousavou náladu?“

„Já ne…!“ Ve chvíli, kdy chtěla dotčeně protestovat, si uvědomila, že má vlastně pravdu. „Dobře, taky byste byl naštvaný, kdyby vám kočka sežrala pečenou křepelku, kdybyste si snědl vlastní talíř a navíc musel nosit takovýhle směšný oděv.“

Jeho zrak sklouzl ke krajkovému živůtku.

„Magwyn se v těchhle šatech vdávala. Iselda mi říkala, že je s nasazením vlastního života vytáhla z hořící chatrče, kterou zapálil Roger.“

Colin mluvil bez nejmenší známky výčitky, ale Tabitha se strašně zastyděla. Sama měla doma šatnu plnou modelových šatů, ale žádné z nich nebyly ušity s takovou péčí nebo nabídnuty tak nezištně.

Než se stačila omluvit, že se chová jako nevděčný spratek, přidal se k nim Arjon se svou plavovlasou obdivovatelkou, oba povzbuzeni pivem a plni veselí. Zena už zatáhla drápky, když přestala vidět v Tabithě sokyni. Usadila se rytíři n a klíně, ovinula mu paži kolem krku a pohrávala si s jeho kudrnatými vlasy.

„Udělal sis obrázek o svém mužstvu?“ otázal se Arjon a napil se medoviny přímo ze džbánu.

Colin přisvědčil. „Zdá se, že chlapci z Ravenshawu utvořili bojovou jednotku, se kterou se dá počítat. Kdybych se nevrátil, měli v úmyslu napadnout Brisbanův hrad a pomstít čest svého zemana.“

Arjon pozdvihl džbán. „Ať žijí tvoji chlapci! Budoucnost Ravenshawu!“

Když jeden z vlasatých uličníků s divokýma očima narazil při honičce do jejich stolu, Colin teatrálně zaúpěl. „To bych raději ozbrojil ženy vidlemi a kamením, než vedl do boje tuhle bandu divochů. Nemám moc na vybranou, budu muset požádat MacDuffa o nějaké muže a o zásoby.“

Oba muži si vyměnili vážné pohledy.

„Kdo je MacDuff?“ otázala se Tabitha.

Colin se zřejmě záměrně vyhnul odpovědi tím, že si soustředěně naléval medovinu, a tak se vysvětlování ujal Arjon. „MacDuff je zeman, u kterého byl Colin na vychování, když byl ještě poslušné páže. Jeho země leží na sever od Ravenshawu.“

„Pomůže vám?“ obrátila se s otázkou přímo na Colina.

„Jo,“ odvětil krátce. „Byl jako můj druhý otec.“

Nezdálo se, že by chtěl pokračovat, a než mohla začít naléhat, přiblížila se Magwyn s hejnem rozveselených ženských. Tabitha si nevšímala Arjonova okatého kýchání a ukryla Lucy do klína, aby nedošla úhony. Vzápětí se ocitla uprostřed kruhu zvědavých dětí.

„Může nás to malé kotě kousnout?“ ptal se jeden chlapeček. „Ne, pokud na ně budeš hodný.“

„Žere myši?“ chtěla vědět pihovatá holčička a zelené oči jí svítily radostí, když jí Tabitha dovolila kotě pohladit.

„Nevím. Ještě nikdy neviděla živou myš.“

Když se děti zaobíraly kotětem, Tabitha si všimla, že je zpovzdáli pozoruje ještě jedno dítko. Byla to tatáž rozježená holčička, která se předtím schovávala pod stolem. V jejích ohromných prázdných očích se přece jen zablesklo trochu zájmu.

Tabitha uchopila kotě do dlaní a napřáhla je k ní. „Chceš si ji pohladit, zlatíčko?“

Dívenka provinile vyskočila a zmizela ve tmě jako přelud.

Tabitha podala kotě dětem, které se ho nadšeně ujaly. Magwyn smutně potřásla hlavou. „Moje Jenny nepromluvila ani slovíčko od doby, kdy se jí zmocnili Brisbanovi muži. Nechce se koupat, nenechá si rozčesat vlasy. Chová se plaše jako divoké zvíře, a když se jí chci dotknout, vždycky uteče.“ Po tváři jí přelétl smutný úsměv, dodávající jí zvláštní důstojnou krásu.

„Měla jste jí vidět předtím – pořád štěbetala, prosila, ať jí do vlasů zaplétám květy, ať jí ušiju nové šaty.“

Tabitha hleděla do tmy, kam ubohé dítě zmizelo. Nemohlo jí být víc než osm nebo devět let. „Jak to snášíte?“

Jennyina matka pokrčila rameny, spíš odevzdaně než hořce. „Ženy jsou odjakživa považovány za válečnou kořist.“

„Ale Jervny není žena. Je to dítě.“

Magwyn se zvedla z lavice a lítostivě na Tabithu pohlédla. „Ted už ne.“

Tabithě se sevřelo hrdlo vztekem nad tou hroznou křivdou, která se ubohé dívce stala. Pohlédla planoucíma očima na Colina a uvědomila si, že vyslechl celý jejich rozhovor.

„Tak tomuhle věříte?“ spustila s potěšením, že si může vybít hněv na nějakém muži. „Že ženy neznamenají nic víc než válečnou kořist? Právě jste se vrátil ze šestiletého válečného tažení, je to tak? Považoval jste znásilňování žen a dcer svých nepřátel za nevyhnutelnou, i když příjemnou povinnost?“

„Ne. Ale považoval jsem za svou nevyhnutelnou povinnost zabít každého, kdo se toho dopouštěl.“

Měla vztek. Mohla vědět, že ze sebe Colin udělá anděla pomsty, vždyť přece jel se svatým posláním. Než mohla něco dodat, Colin se od ní chladně odvrátil. Docela ji hřálo pomyšlení, že se jí podařilo ho urazit.

Od vedlejšího stolu se ozval výbuch veselí. „Na starou Nanu!“

„Stará Nana!“ volali ostatní a zdvihli své poháry k přípitku.

„Nana,“ opakoval Colin tiše a přidal se k nim.

„Kdo je Nana?“ otázala se šeptem Arjona.

„Stará Nana byla Colinova chůva a předtím i chůva jeho otce.“

Málem se rozesmála při představě, že obávaný válečník Colin měl svou

„Nanu“.

„Byl byste na ni moc pyšný, pane,“ řekla Iselda, mohutná matrona, která na začátku považovala Colina za ducha. „Nana bojovala jako Valkýra, aby zachránila děťátko vaší macechy, když ta ubohá paní zemřela. Věděla, co pro ni to dítě znamenalo, když po tolika letech marnýho snažení konečně přišlo. Když se ukázalo, že je boj prohraný, Nana utekla s dítětem do hradní kaple a tam se zabarikádovala před těma vražednejma Anglánama.“ Její spravedlivý hněv vyústil v povzdech. „Ani se nedozvěděla, že boj potom pokračoval ještě dobrých čtrnáct dnů. Nikdo jsme ji už neviděl živou.“

„Doufám, že jste její staré drahé kosti řádně uložili do hrobu,“ řekl Colin. Nastalo tíživé rozpačité ticho, narušované jen vzdáleným křikem dětí.

Arjon tázavě zdvihl obočí na svou blondýnu, ale ta se vyhnula jeho pátravému pohledu tím, že mu zabořila tvář do límce.

„Iseldo?“ Colin zvýšil hlas. „Doufám, že jste uložili mou malou sestru do rodinné hrobky.“

Ženina široká tvář zrudla. V nesnázích žmoulala svýma upracovanýma rukama sukni. „Tedy, můj pane, ne tak docela…“

Na pomoc jí přišla Magwyn. „My jsme tam nebyli. Když Brisanovi psi odtáhli, jen jsme vyprázdnili všechny tajné zásobárny jídla, naložili všechny

cennosti a truhlice s oblečením, takovým, jako ted máte na sobě, pane, stříbrné podnosy, koření z obytného domu – ale žádný z nás od té doby nohou nevkročil do hradu.“

Colin povstal. „Ve jménu božím, proč? Vždyť vaše chatrče se nedají obývat. To jste se báli, že by vás mohl stihnout můj hněv, když se uchýlíte do hradu?“

„To nebyl váš hněv, čeho jsme se báli.“ Pokřižovala se a ustrašeně se ohlédla k ruinám, matně se rýsujícím proti noční obloze. „Něco divného se tam usadilo.“

„Duchové, kteří nenalézají klidu, můj pane,“ vyhrkla Iselda. „Blikavý světýlka v nočním temnu. Kvílení vražděnýho dítěte, volajícího po pomstě. Všichni jsme to slyšeli, každej z nás.“

Iseldino přiznání bylo provázeno vystrašeným mumláním a souhlasným přikyvováním. Tabithu zamrazilo, když pohlédla ke zlověstným troskám věže, tyčícím se opodál.

Očekávala, že se nebojácný válečník vysměje jejich strachu, ale místo toho chápavě přikývl. „V létě je docela příjemné tábořit pod hvězdami, ale v zimě by to nešlo. Přivedu od MacDuff a kněze, aby okolí věže pokropil svěcenou vodou a pomodlil se za neklidné duše zemřelých.“

Zeny na sebe souhlasně pohlédly a zdálo se, že se cítí jeho slibem uklidněny. Jejich tiché mumlání přerušil starý vousatý muž, který se vynořil ze tmy a vysekl neumělou poklonu směrem ke Colinovi.

„Pane…?“ Podrbal se na hlavě, jako by si právě uvědomil postavení svého nového pána.

„Můj zemane, jestli se chcete vy a vaše dáma odebrat k odpočinku, váš stan je připraven.“

„Velmi dobře, Ewane. Madam?“ Colin k ní napřáhl ruku a v jeho očích byla nepřehlédnutelná výzva.

Tabitha uvažovala, co by se stalo, kdyby odmítla jeho pozvání. Pak si ale všimla stydlivých postranních pohledů vesničanů. Arjon na ni stačil mrknout, než vtiskl mlaskavý polibek své společnici. Tabithě zahořely tváře, ale nedokázala Colina před zraky jeho lidí zahanbit.

„Můj zemane,“ zamumlala alespoň s přídechem posměchu a vložila ruku do jeho napřažené dlaně. „Bude mi ctí.“

Tabitha se vždycky považovala spíš za hromotluka, ale v Colinově dlani se její ruka úplně ztratila. Měla v úmyslu ji vytáhnout v okamžiku, kdy se

ztratí z dohledu ostatních, ale když stoupali do strmého kopce, propletl si prsty s jejími, a tím si ji pojistil.

„Věříš na duchy?“ otázal se, když je cestička zavedla do stínu, vrhaného ruinami hradu.

Zmenšila trošku vzdálenost mezi nimi. „Ne. Vy ano?“

„Kdysi jsem věřil. Ale obávám se, že to bylo spíš zbožné přání. Moje macecha vždycky říkávala, že mrtví nás trestají tím, že nám chybí, ne svou přítomností.“

„Měl jste ji rád, že ano?“

Jeho tvář zjemněla citem. „Ba. Moje vlastní matka zemřela mladá. Blythe byla vlastně jediná matka, kterou jsem si pamatoval.“

„A otec?“

„Také ji miloval.“

Tabitha uvažovala, jestli Colin záměrně nepochopil její otázku, ale když měsíc náhodou osvítil jeho uzavřenou tvář, neodvažovala se dál ptát. Ze tmy se vynořila příjemná oáza světel. Zpomalila.

Colin ji jemně, ale neodbytně táhl ke kulatému stanu, postavenému u lesa. Když Tabitha nahlédla dovnitř, její obavy dostaly teprve ten pravý podnět.

Ewan se ze všech sil snažil zajistit svému zemanovi co největší pohodlí. Třepotavé světlo louče osvětlovalo spoustu barevných polštářů a na malém stolečku byl připraven štíhlý džbán a dva stříbrné kalichy. Díky Colinovu předchozímu prohlášení zřejmě starý muž usoudil, že budou sdílet úzké lůžko, potažené kožešinami. Z malého mosazného ohřívadla se rozlévala vůně santalového dřeva a Tabitha uvažovala, jaké další exotické choutky asi Colin pochytil za svého pobytu ve Svaté zemi.

Zdálo se, že rytíř je s uspořádáním naprosto spokojen. Spustil za nimi vchodovou plachtu, nalil si do poháru červené víno a rozložil se na polštáře jako nějaký paša. Tabitha stála upjatě u stolku a hryzala si horní ret ve snaze nevyslovit nahlas přání, aby se jí na těle objevil železný pás cudnosti. Pokud možno bez klíče.

„Co ti sedí na mozku, děvče? Lucy ti ukousla jazyk?“ Když jí ten šťouchanec nepřivedl k řeči, vzdychl. „Pořád se zlobíš, že jsem k sobě vzal tvou drahocennou cetku?“ Odložil pohár, založil si ruce za hlavu a povytáhl obočí. „Už tě někdy napadlo, že existuje určitý způsob, jak by sis ji mohla vysloužit zpátky?“

Tabitha zalapala po dechu. Nepokrytě žádal o sex.

Nedokázala unést pohled na jeho zlomyslný úšklebek, otočila se na patě a pevně uchopila okraj stolu.

„To je vydírání, pane,“ řekla tiše s hořkostí v hlase.

„Ale to je tvoje chyba, sama mě k tomu provokuješ. To, co jsi předvedla v jeskyni, je určitě jen zlomek tvého nadání.“

Tabitha se prudce otočila a pohlédla na něj. Nebyla si jistá, co ji víc podráždilo – že jí kazí vzpomínku na ten něžný polibek, ke kterému mezi nimi došlo, nebo že ji osočuje z provokování mužských choutek, jak to ostatně muži po staletí svádějí na nevinné ženy.

Zaryla si nehty do dlaní. „Je mi líto, že vás zklamu, ale mé nadání už nesahá dál, než jste měl možnost vyzkoušet.“

Usrkl vína. „Ale ale. Musela ses naučit mnohem víc, když jsi putovala s kejklíři. Nějaký další trik, nebo možná písničku?“ Jeho výraz byl plný téměř chlapeckého očekávání.

„Písničku?“

„Jo. Šanson nebo baladu Courtly love.“

„Courtney Love?“ opakovala zmateně, když jmenoval druhořadou rockovou zpěvačku, která plnila stránky bulvárních časopisů koncem dvacátého století.

„Courtly love. Tragickou baladu o vznešeném rytíři, který se trápí kvůli neopětované lásce.“

Tabitha klesla na roh lehátka. Colin nestál o ni. Chtěl ukolébavku. Víc na něj zapůsobilo její neuměle provedené kouzlo než její polibek. Uf, to byla úleva… Byla to úleva?

Na zkoušku zabroukala kousek melodie, která se jí vynořila z podvědomí. Colin se napřímil a z jeho nadšení si uvědomila, jaké to je žít v době bez rádia, cédéček a televize, v době, kdy i knihy byly řídký a drahý přepych. „Co je to za písničku? To jsem ještě neslyšel.“

Zabroukala ještě kousek. Kamelot, řekla, sama překvapená tím, jakou melodii spustila.

Ačkoli Tabitha tenhle sentimentální muzikál vždycky nenáviděla, matka ji nutila poslouchat ho nekonečné hodiny. Proti své vůli se naučila všechny texty i ty ukňourané melodie. Není divu, že se jí vynořily z hlavy právě ted, kdy je řeč o samých rytířích, hradech a svatých posláních.

„Zazpívej mi ještě něco,“ dožadoval se Colin, opřel se pohodlně do polštářů a pokynul jí rukou královským gestem.

Pobavena jeho povýšenými způsoby, dala se do zpěvu. Měla příjemný soprán, i když nic výjimečného. Kdykoli přestala, škemral, aby pokračovala, dovolil jí přestávku jen na tak dlouho, aby si mohla osvěžit vyprahlé hrdlo douškem vína.

Vlastně ji jeho zájem potěšil. I když z něj servali drátěnou košili už v Brisbanově zámku, připadalo jí, že teď poprvé ho vidí bez brnění.

S napětím sledoval příběh, souhlasně přizvukoval Lancelotovi, jeho výraz se měnil podle obsahu písní, a když zpívala Jestli tě někdy opustím, napětím ani nedutal, protože Ginevra měla být potrestána smrtí za nevěru, které se dopustila.

Když Tabitha zpívala závěrečnou píseň, hlas už jí nesloužil. Poslední chvějivá nota zůstala ve vzduchu ještě dlouho potom, co zmlkla. Pohlédla na Colina, rozvaleného na polštářích. Tmavé dlouhé řasy se mu zachvívaly, dech měl hluboký a pravidelný. Lucy, která vklouzla do stanu při Tabithině zpěvu, se uvelebila vedle něj a jeho mohutná dlaň ji ochranitelsky zakrývala.

„Věrný ochránce žen,“ zamumlala Tabitha a malinko ji píchlo u srdce žárlivostí.

Klekla si vedle něj s úmyslem přehodit přes něj jednu z kožešin. Místo toho zvedla ruku a uvolnila mu z copánků pár rozpustilých pramínků. Ani se pod jejím dotekem nepohnul.

Slyšet tu starou legendu Colinovýma ušima bylo jako slyšet ji poprvé v životě. I když litovala Lancelota a Ginevru, zmítané mezi oddaností ke králi a láskou k sobě, nejvíc ji zneklidňoval Artuš. S jeho nekonečnou nevinností, nezdolnou touhou po splnění nemožného, s jeho schopností radovat se z okamžiku, i když věděl, že nemůže trvat věčně.

Když se prsty probírala Colinovými vlasy, nemohla odolat představám, jak ztratil svou nevinnost a jakých snů se musel v životě vzdát.

Srdceryvný dětský nářek ji dočista zmrazil. Na těle jí vyskočila husí kůže. Bez dechu se otočila směrem ke hradu, odkud zvuk přicházel. Ale křik byl přerušen tak rychle, jako se ozval. A už se neopakoval.

Několik minut hleděla na uzoučké lůžko a čekala, až se jí uklidní srdce. Potom shrábla kožešiny na podlahu a uvelebila se vedle Colina tak, že Lucy ležela mezi nimi.

Následujícího rána, když se Colin probudil, byla žena pryč a z pochvy na jeho opasku zmizela dýka. Vyskočil na nohy a pohledem rychle proslídil stan. „Ta mizerná malá zlodějka!“

Prohlédl lem své tuniky a zjistil, že smaragdový amulet zůstal bezpečně uložený v tajné kapsičce. Zřejmě není k té tretce vázaná natolik, aby ji to udrželo v jeho společnosti. Včera mu tak sladce zpívala a ukolébala ho do tvrdého spánku beze snů, a pak zmizela.

Pohled na kožešiny rozházené po podlaze mu náladu nijak nezlepšil.

Popadl jednu z nich a přičichl k ní. Byla ještě teplá a plná její vůně.

Odhodil ji a rozhodl se Tabithu pronásledovat, než bude mít čas najít útočiště u nějakých pastýřů nebo u presbyteriánů. Nebyl si jist, co s ní udělá, až ji chytí, ale několik ďábelských nápadů už se mu začínalo rodit v hlavě.

Vyhrabal se ze stanu a doufal, že Ewan uvázal jeho hřebce v příhodné vzdálenosti. Kůň okamžitě ucítil pánův pach, sklopil uši a začal tancovat na místě. Ještě že ta holka neukradla i jeho koně. Bez svého meče se cítil jako nahý, ale bez koně by to bylo ještě dvakrát horší.

Odvázal ho, a právě když měl jednu nohu ve třmenu, zaslechl to. Naklonil hlavu na stranu a udiveně se zamračil. Nejdřív si myslel, že mu v uších zní ozvěna ze včerejší noci, ale pak to přišlo znovu – jemná stuha melodie, vlající v ranním vánku.

Poplácal koně po krku a nechal ho, kde byl. Vklouzl do mlází a dal se po zvuku, jako by to byl hlas Sirény a on omámený námořník, který se žene do záhuby.

Odhrnul borovou větev a vyšel ze stínu stromů. Ostré ranní slunce ho praštilo do očí, jako by dostal ránu sekerou. Zamrkal, aby si oči přivykly, a když spatřil výjev, který se mu naskytl, raději by neviděl. Ta hrůza ho omráčila natolik, že vykřikl.

Tabithu nikdy nenapadlo, že písnička Jednou pro mě přijde můj princ přivolá místo prince rozzuřeného Skota. Nejdřív pomyslela na to, že si musí zakrýt prsa rukama. To ale bylo předtím, než si uvědomila, že je úplně oblečená. Měla jen vyhrnutou dlouhou sukni šatů tak, aby si mohla vydrbat bledá lýtka kusem hrubého hnědého mýdla, které si ráno vypůjčila od Magwyn. Hustou pěnou stékal tenký pramínek krve až ke kotníku.

Kdyby nestála právě uprostřed jezírka, určitě by před Colinem prchala. Ale v ruce držela jeho dýku a jednu nohu měla opřenou o plochý kámen, na kterém seděla Lucy a jazýčkem si pečlivě čistila srst na bříšku.

Colin skočil přímo do jezírka, a vyvolal tak vlnobití, které zasáhlo i kámen. Lucy vyskočila, otřásla se a vyčítavě se na něj podívala.

Vztáhl ruce a zoufale volal. „Dobrý bože, ženská, kam jsi dala rozum? Co si myslíš, že vůbec děláš?“

Tabitha pohlédla dolů na obnažené lýtko a pak na dýku ve své ruce.

„Holím si nohy.“

„Ach!“ Colin by snad nemohl vykřiknout bolestněji, kdyby mu tu dýku zabodla do srdce. Vrtěl hlavou a vypadal ještě vyčítavěji než zmáčené kotě.

„Copak nemáš kouska úcty k mužově zbrani, děvče? Už to vidím, že se zítra probudím a najdu tě, jak si s ní ořezáváš nehty na nohou nebo krájíš cibuli do haggisu. Jaká škoda, že mi Brisbane ukradl můj nejlepší meč. Mohla jsi s ním třeba orat pole nebo dolovat ze země ponravy.“

Už jí to začínalo být jasné. I když ještě nikdy nezažila následky takové důvěrnosti, četla v časopise, že muži vyvádějí jako diví, když si manželka v koupelně půjčí jejich holicí strojek a oholí si s ním nohy. Docela ji potěšilo, že se muži během sedmi století tak málo změnili. Určitě by se srdečně zasmála, kdyby nebyl Colinův výraz tak hrozivý.

Rozhodla se vyzkoušet svou teorii. „Nepoužil jste snad včera tutéž dýku, abyste si oholil vousy?“

Nevědomky si pohladil rukou rašící strniště. „Jo, ale už to neudělám.

Zničila jsi mi ostří. Určitě by sklouzlo a prořízl bych si krk.“

Tabitha obrátila oči k nebi. „Jak jsem si myslela.“ Opláchla dýku ve vodě a podala mu ji násadou napřed. „Omlouvám se. Měla jsem se nejdřív zeptat, než jsem si ji vypůjčila.“

Přezkoušel palcem ostří a zamračil se, když se nezarylo do kůže.

Pohrozila mu prstem. „Nekoukejte na mě takhle. Vaše dýka udělala víc škody mně než já jí.“

Starostlivě se na ni podíval. „Jsi zraněná, děvče?“

Opláchla mýdlo a ušklíbla se, jak byla voda ledová. „S tím, jak jste se na mě najednou vrhl z lesa, můžu být ráda, že jsem si nohu neuřízla. Myslela jsem, že je to medvěd.“

Než stačila udělat jeden krok směrem ke břehu, zasunul si dýku do pouzdra a popadl ji do náruče. Tabitha se polekala, že ji upustí. Ale držel ji jako nic a připomněl jí, že mezi muži a ženami je víc rozdílů než jenom jejich výška. Třeba dobře vyvinuté provazce svalů na Colinových ramenou, zádech a pažích.

Když ji pokládal na suchý kmen padlého stromu, pustila se jeho krku, protože si připadala, že na něm visí jako dítě. „Není třeba volat záchranku. Jen jsem se trošku škrábla. Kdybych měla kousek toaletního papíru, abych to osušila…“

Poklekl na jedno koleno a přitiskl na krvácející ránu chomáček mechu. I když už krev netekla, jeho teplá ruka stále spočívala na lýtku.

„Proč děláš takové věci?“ otázal se jemně a prohlížel si výsledek její práce.

Tabitha se jeho otázce podivila stejně, jako on se divil jejímu konání. „Už jsem říkala, že je mi to líto. Neměla jsem si dýku půjčovat bez dovolení…“

„Já se neptám na dýku.“ Jeho ruka se dala do pomalého pohybu, který způsobil, že jí na čerstvě oholené noze naskočila husí kůže.

„Já se ptám na tvé nohy. Proč si z nich chceš oholit chloupky?“ Nechtěla si přiznat, že vždycky byla na své nohy tak trošku pyšná. I když chodila skoro vždy v kalhotách, pořád byly její největší zbraní –

dlouhé, štíhlé a dobře tvarované. Ale nikdy jí nepřipadaly tak dlouhé jako v

tuto chvíli, kdy se Colinova ruka s neúprosnou pomalostí pohybovala směrem ke stehnu. Když se jeho prsty dostaly na citlivé místečko za kolenem, div neupadla.

„Tam, odkud pocházím, je to zvykem,“ vyhrkla. „Všechny ženy to

dělají.“

Zatímco jí prsty přejížděl po koleni, zvedl oči k jejímu obličeji.

Uvažovala, jestli si je vědom zběsilého tempa jejího tepu.

„V Egyptě byly ženy,“ řekl přiškrceným hlasem, „které tento zvyk také dodržovaly. Většina z nich se do bordelů dostala ze sultánova harému. Některé bývaly otrokyně, jiné na čas oblíbené manželky. Voněly si vlasy jasmínem, ale jinak si udržovaly celé tělo hladoučké jako hedvábí, bez jediného chloupku, a natíraly si ho santalovým olejem, takže muž při doteku nepocítil jedinou překážku a ženě nic nebránilo v prožívání slasti.“

Jeho zlatavé oči jako by ji pohlcovaly. Snažila se nadechnout, ale hrdlo měla sevřené zvláštním pocitem, který v ní vyvolalo jeho odhalení smyslné dekadence. Takové, kterou nemohl pochytit na webových porno stránkách nebo n a stránkách jistých pánských časopisů.

Před očima měla živý obraz Colina, cválajícího pouští na svém hřebci, za ním vlaje bílý dlouhý šat a slunce laská jeho opálenou pleť. Seskakuje z koně a mizí v provoněném sále, kde ho očekávají svůdné krasavice z Playboye na ložích vystlaných spoustou hedvábných polštářů. Jejich pokožka bez jediného chloupku se leskne olejem, zlaté náramky jasně zvoní, když ho jejich ruce vtahují do vstřícné náruče.

Otráveně setřásla jeho ruku a stáhla si sukni. „Ujišťuji vás, pane, že jsem vaši vzácnou dýku nepoužila na nic jiného než na své nohy. Je mi líto, jestli to neschvalujete.“

Seskočila z kmene, ale on ji uchopil za ruku a přitáhl ji k sobě.

Narovnal se v celé své výšce a jeho rty se ocitly nebezpečně blízko jejích.

„Neschvaluji. Ale líbí se mi to.“

Kdyby k tomu přidal úsměv, nebo aspoň poťouchlý úšklebek, mohla mu to nějak oplatit. Ale jeho vážný výraz ji vyváděl z míry.

Strýček Sven ji učil, jak se zbavovat otravu, ale nenaučil ji, jak odolávat rytíři, který na ni hledí, jako by byl toužící sultán a ona jedna z jeho nejkrásnějších harémových milostnic.

Zavřela oči a umožnila mu, aby si vzal to, co mu zbaběle nedokázala sama nabídnout. Sotva se jí dotkly jeho rty, uvědomila si, že nemá na krku amulet, který by ji chránil před katastrofami.

Odskočila poděšena vědomím, jak málo ho dělí od nebezpečí, že se promění v nějaké strašidlo. Ze samého zklamání nad zmařeným zážitkem vyhrkla: „Tím, že jste řekl svým lidem, že vám patřím, se to ještě nestalo skutečností. Zeny není možno vlastnit a používat je jako platidlo.“

Pozdvihl obočí a připomněl jí, že v tomto století je to přesně naopak.

„Nemínil jsem se tě dotknout tím, že jsem ti nabídl svou ochranu.“

„Taky jste mi nabídl náhrdelník za písničku. Nebo cena stoupla? Co

přijde ted? Království za polibek?“

Pokročil k ní. „Zaplatila bys, má dámo?“ Zděšeně couvla, protože věděla, že by souhlasila.

Rty se mu zvlnily ve vědoucím úsměvu. „Nemyslel jsem to tak. Musíš si svůj poklad vysloužit – dokaž, že jsi hodna mé důvěry.“

„A jak to asi mám dokázat?“ otázala se.

„Rozhodně ne tak, že se vytratíš ze stanu a vyděsíš mě k … “

Odvrátil oči a zhluboka vzdychl, a odhalil tak víc, než měl v úmyslu. Tabitha najednou pochopila jeho zoufalý běh. Křičel na ni asi jako rodiče, kteří najdou své ztracené dítě, jak klidně líže zmrzlinu na policejní stanici, místo aby leželo v městské márnici.

Prohrábl si spánkem pocuchané vlasy. „Nechtěl jsem na tebe křičet, děvče. Vezmi kotě a já dám rozkazy Ewanovi, aby ti připravil pořádnou lázeň.“ Už byl skoro otočený k odchodu, když se zarazil, vyndal z pochvy dýku a vložil ji Tabithě do dlaně. „Bude lepší, když se nebudeš pohybovat po lese neozbrojená. Všude může být Roger, připravený jen skočit.“

Když zmizel v mlází, potřásla v údivu hlavou. V New Yorku si možná ještě nikdo nevšiml jejího zmizení, ale Colin ji postrádal okamžitě. Úsměv, který se jí začal rozlévat po tváři, ztuhl, když si uvědomila, že zrovna tak splašeně po ní bude pátrat, až zmizí do budoucnosti.

Jak dlouho bude hledat, než se smíří s tím, že zmizela navždy?

Když se Tabitha až po bradu nořila do kouřící lázně, odpustila by v tu chvíli Colinovi cokoli.

Cokoli, kromě toho, aby zničil hráz, kterou si kolem sebe budovala celých třiadvacet let.

Zmizela pod hladinou, potom si namydlila vlasy a usilovným drbáním se snažila smýt i ty zneklidňující myšlenky. Kulatý dřevěný sud byl mnohem prostší než její mramorová vana, ale po dvou dnech bez koupele to bylo naprosto úžasné. Lucy seděla na okraji a tlapkou pronásledovala praskající mýdlové bubliny.

Sluníčko prosvětlovalo stanovou plachtu a rozptylovalo Tabithin směšný strach ze včerejší noci. Zřejmě zaslechla nářek dítěte, patřícího některé ženě ve vesnici, které se probudilo z těžkého snu. I teď sem doléhaly vzdálené výkřiky a smích, ale byla si jistá, že by se nikdo neodvážil vyrušit zemanovu dámu při koupeli. Zachichotala se.

Kdyby voda nezačínala chladnout, zůstala by v ní ležet celé dopoledne. Vylezla z vany a snažila se prsty rozčesat zcuchané vlasy. Kdyby teď měla amulet, nepřála by si nic jiného než kondicionér a fén na vlasy.

Najednou ji přepadl zvláštní pocit v zátylku. Soukromí byla zřejmě jen iluze. Někdo ji pozoroval.

Popadla jeden lněný ručník, který tam Ewan připravil, omotala ho kolem sebe a otočila se. Nikdo. Nikdo, až na podezřelý hrbol, zvedající kožešinu na lehátku. Tabitha by přísahala, že tam předtím nebyl.

Přemohla první popud udeřit do něj něčím těžkým, přikradla se blíž a zvedla okraj kožešiny, aby pod ni mohla nakouknout.

Hleděla do očí nějakému skřítkovi.

Pustila kožešinu. „Proč by tam nemohl být skřítek,“ mumlala. „Už jsem potkala rytíře v blyštivém brnění, ďábelského barona, dokonce jsem slyšela kvílet ducha zabitého dítěte. Tak proč ne skřítek?“

Po chvíli zamyšlení ale zvítězil zdravý rozum. Odhodila kožešinu a zjistila, že se pod ní krčí dítě. Nosíček nahoru, zelené oči a neuvěřitelně zcuchané vlasy nepatřily žádnému lesnímu tvorovi, ale Magwynině dcerce Jenny.

Tabitha si držela ručník kolem těla a trochu ustoupila, aby děvčeti poskytla možnost útěku. Nikdy to s dětmi moc neuměla, protože s nimi přišla málokdy do styku. I jako malá holčička dávala přednost společnosti dospělých.

Ale Jenny slezla z lůžka a plížila se k ní s pohledem upřeným na něco, co měla Tabitha za hlavou. Tabitha se rozhlédla kolem sebe, čím by mohla dítě trochu uklidnit, a spatřila Lucy, sedící na kraji vany. Zvedla ji a podávala ji dívce. „Přišla sis pohrát s mou hezkou kočičkou?“

Když se Jenny stydlivě stáhla, Tabitha si přiložila Lucyin kožíšek k tváři.

„Nemusíš se ničeho bát. Lucy má ráda malé holčičky.“

Jenny natáhla svou hubenou ručku, váhavě, ale důvěřivě. K Tabithinu

překvapení minula kotě a uchopila pramen mokrých vlasů.

Tabitha poklekla, aby na ni dívka snáz dosáhla. Nepřitahovalo ji kotě, ale její vlasy! Jenny hladila ty bohaté prameny a na tváři se jí objevil toužebný úsměv.

I když se Lucy vykroutila z jejího sevření a seskočila na podlahu, Tabitha klečela bez pohybu, aby dítě nezaplašila. Najednou se Jenny otočila a odběhla ke stolu. Sebrala dýku, kterou tam Tabitha neopatrně nechala ležet.

Tabitha vyskočila. „Ne, Jenny. Polož ten nůž. Je hrozně ostrý!“

Jenny spokojeně přikývla. Ukázala Tabithě na hlavu, potom popadla hrst vlastních vlasů, které jí sahaly až k pasu, a napodobila řezání.

Tabitha zase poklesla, aby byla v úrovni dítěte. Tohle může být první náznak komunikace od doby, kdy ji Brisbanovi muži přepadli. Ale když si uvědomila, co po ní dívka žádá, řekla: „Ach, Jenny, nemůžeš chtít, abych ti ostříhala vlasy. Co by tomu řekla tvoje maminka?“ Uchopila zcuchaný pramínek a promnula ho mezi prsty. „Máš je tak krásné!“

Jenny couvla a důrazně vrtěla hlavou. V očích jí Tabitha zahlédla nenávist nejen k mužům, kteří ji znásilnili, ale i k sobě samé.

Tabitha se neubránila slzám. „Och, bože,“ šeptala. „Oni ti říkali, že máš krásné vlasy, vid. Ti muži, kteří ti ublížili.“

Jenny přikývla a potom si nabrala plné pěstičky vlasů a tahala za ně tak zběsile, až jí vytryskly slzy.

„Drželi tě za vlasy, když tě…“ Tabitha zavřela oči při představě, kterou nedokázala unést.

Malá dlaň se dotkla její vlhké tváře a přinutila ji otevřít oči. Jenny na ni pomrkávala svýma zelenýma očima, jako by ji chtěla upokojit.

Kdyby teď měla po ruce amulet, přála by si vrátit dítěti jeho ztracené sebevědomí. Vrátila by jí hlas a nějak by jí vysvětlila, že všechno to strašné, co ji potkalo, vůbec není její vina.

Ale měla jen jeden způsob, jak jí pomoci. Vyskočila na nohy a osušila si slzy. „Nemůžeš čekat, že budu stříhat takový špinavý chumel vlasů, slečinko. Jestli chceš, aby bylo po tvém, musíš se nejdříve vykoupat.“

Jenny se zahleděla na vanu s náhlým podezřením, ale když jí Tabitha položila ruku na ramínka a vedla ji k sudu, kladla jen malý odpor.

Jakmile Magwyn spatřila, co Tabitha provedla s její dcerou, omdlela.

Ostatní ženy začaly naříkat jak vystrašené ovce a shromáždily se kolem ní. Iselda k ní poklekla na svá masitá kolena a začala ji ovívat přadýnkem vlny.

Vysoká vyzáblá žena s chomáčem vlasů, který Tabithě připomínal smotek koudele, si přendala dýmku do koutku úst a pronesla. „Ostříhala ji jak ovci, co? Ta malá vypadá spíš jako kluk.“

Magwyn se posadila a zaslechla ještě dost z jejího komentáře, aby zaúpěla. Tabitha by si nejraději zakryla uši rukama, kdyby se jí Jenny křečovitě nedržela, s očima doširoka rozevřenýma nad pozdvižením, které její vzhled způsobil.

„No, Magwyn,“ začala Tabitha a doufala, že její hlas zní konejšivě. „Ty to nechápeš. Jenny mě prosila…“

Ucukla dozadu, když Magwyn najednou vyskočila na nohy a vztáhla své pihovaté ruce jako klepeta. V očích jí plál zelený oheň. „Jak jsi mohla vzít nůž na ty její nádherné vlasy? Cožpak už neutrpěla z rukou Angličanů dost pohany a ponížení?“

Tabitha chtěla okamžitě protestovat, že je probůh Američanka, ne Angličanka. Ale protože Amerika ještě nebyla objevena, asi by to nemělo valný význam. Ženské se kupily kolem jako v očekávání zápasu, při kterém bude lítat peří.

„Jen jsem se pokoušela jí pomoci. Když ke mně přišla…“

Magwyn se zamračila a po tváři jí přeběhl bolestný výraz. „Přišla k tobě! To mě podržte! Kdyby k někomu chtěla přijít, nemyslíš, že by přišla za svou vlastní matkou?“

Iselda, která se vždy snažila uklidňovat spory, vstoupila mezi ně. Moudře se obrátila na Tabithu, která byla v tomto okamžiku racionálnější z obou žen. „Určitě chápeš Magwynin hněv, děvče. Ženské se stříhají vlasy jen za ty nejhorší zločiny.“ Naznačila prsty pohyb. „Za krádež, nevěru, podvod, sodomii, prostituci, smilstvo…“

Začervenala se až po kořínky vlasů, když se její pohled dotkl Tabithiných krátkých vlasů.

Tabitha ztuhla. Asi se domnívaly, že se dopustila většiny z těch právě vyjmenovaných hříchů a ještě dalších, nevyslovených, a to nejen s jejich zemanem, ale s řadou mužů před ním. Ta ironie ji málem rozesmála. Málem.

„Musíme svolat radu, Magwyn,“ řekla stará žena a zabafala z dýmky.

„Měla bys přednést stížnost přímo zemanovi.“

„Ano, zemanovi!“ opakovaly ostatní ženy.

„Babička Cora má pravdu. On bude vědět, co s ní udělat,“ přidávaly se další.

Po chvilce ticha Magwyn konečně přikývla. Vytrhla dceřinu ruku z Tabithiny dlaně, ženy kolem ní vytvořily neprostupný chumel a hnaly obviněnou před sebou. Tabithin rozhodný krok se poněkud zpomalil, když si uvědomila, že nemá potuchy, zda se Colin postaví na její stranu, a jaké následky to pro ni bude mít, pokud se tak nestane.

Ve chvíli, kdy se objevil rozčilený chumel žen, pochodující z kopce dolů, pocítil Colin za to rozptýlení vděčnost. Byl právě ve stadiu, kdy hodlal začít tlouct hlavou o sněmovní stůl nebo rozbít hlavu někomu jinému. Dokonce i ta kakofonie ženských hlasů ho rozčilovala méně, než kdyby se měl dále dohadovat s chlapci, kteří se považovali za muže, a s muži, chovajícími se jako chlapci.

Jeho úleva trvala jen tak dlouho, než spatřil v čele skupiny Tabithu.

Když se přiblížila, Colin povstal, připraven na nejhorší. Od chvíle, kdy se rozešli u jezírka, ho neustále pronásledovala představa sametově hebkých nohou, omotaných kolem jeho pasu.

Navzdory hrdě vztyčené hlavě, nebo spíš právě proto se obával, že Tabitha není vůdcem oné skupiny, ale její obětí. Když do-pochodovaly až ke stolu, Magwyn ji hrubě postrčila dopředu a podpořila tak jeho tušení.

Tabitha zakopla a Colin ji zachytil. „Co se to děje?“ Obrátil se s otázkou k Magwyn, která na něj hleděla velmi rozhořčeně, a ne k ženě, kterou držel v náruči.

V odpověď povytáhla dítě zpoza svých sukní a postavila je před sebe.

„Podívejte! Jen se podívejte, co ta holka provedla mýmu děťátku.“

Colin se zamračil a zmateně zamžikal. Sotva si dokázal vyvolat podobu dítěte, které včera jen letmo zahlédl. Třpytivá pokrývka zlatých vlasů korunovala dívčinu hlavu a vůbec, celá jen zářila čistotou.

„To je ohromné zlepšení. Řekl bych, že bys mohla být ráda.“

„Její vlasy!“ zaúpěla Magwyn. „Pohleďte, jak zničila její nádherné vlasy!“ Colin vzdychl, obrátil Tabithu čelem k sobě a položil jí jemně ruce na ramena. „Zkrátila jsi tomu dítěti vlasy?“ Vzdorně mu pohlédla do očí.

„Ano.“

„Proč?“

„Protože mě o to požádala.“

Magwyn odfrkla. „Už to vidím, že budeš tvrdit, jak s tebou mluvila, když k vlastní matce nepronesla jediné slovo, ani šeptem, už déle než měsíc.“ Některé ženy hlasitě přitakaly.

„Nikdy jsem neřekla, že se mnou mluvila. Prostě mi ukázala, že chce mít vlasy jako já. Když jsem je začala řezat, rozhodla se, že je chce ještě o kus kratší, a já jsem neměla to srdce ji odmítnout.“

„Proč chtěla tak nezvyklou věc?“ otázal se Colin.

Tabitha stiskla rty a ztratila řeč – jako Jenny. Navzdory svému rozladění musel obdivovat ženu, která dokáže uchovat svěřené tajemství. Obzvláště když se jedná o dětské tajemství.

Když viděl, že z Tabithy už toho víc nedostane, osvobodil ji ze svého držení a pokynul prstem k Jenny. „Pojď sem, děvenko.“

Neprosil, ani nepřemlouval. Prostě přikázal. A k údivu všech okolostojících dítě poslechlo.

Dřepl si, aby byl ve stejné úrovni s dívkou, vědom si toho, že ho Tabitha bedlivě sleduje svýma šedýma očima. „Chtěla jsi, aby ti tahle žena zkrátila vlasy?“

Jenny se stydlivě přikrčila a potom kývla.

„A líbí se ti to?“

Znovu kývla, tentokrát mnohem výrazněji.

„Mě taky,“ přiznal a pocuchal ji ve zlatých kudmách. Vyvolalo to u ní nesmělý úsměv.

Magwyn nabrala dech. „Cože? To je poprvé, co ji vidím se smát od té doby, co…“ Když zvedla oči od Jenny k Tabithě, její výraz se změnil z udiveného v nejistý. „Vypadá to, že jsem se ve vás zmýlila, má paní,“ řekla trochu upjatě. „Může mi vaše srdce odpustit?“

„Už se stalo,“ odpověděla Tabitha. „Určitě by bylo lepší, kdybych se s vámi o tom předem domluvila.“

„To už jsem někdy slyšel,“ zamumlal jí Colin do ucha. „Stejně sis zase udělala přesně to, co jsi chtěla.“

Ocenil vzdorný pohled, který na něj vrhla. Než mu mohla případně odseknout, sesypaly se kolem ní ženy, aby napodobily Magwyn a přijaly ji zpět mezi sebe.

Iselda ji uchopila za paži. „Ted, když jsme si vyjasnily to malé nedorozumění, můžete se k nám přidat a tkát, drahoušku.“

„Tkát?“ opakovala Tabitha.

„Jo,“ řekla babička Cora a tahala ji za druhou ruku. „Až budeme hotové, porazíme pěknou tučnou svini k večeři a ty můžeš naložit vnitřnosti.“

„Naložit?“ odpověděla a kolena se pod ní podlamovala. „Nikdy jsem to nedělala.“

Když teď ženy poháněly Tabithu zpátky do kopce, připadalo jí, že je zrovna tak jejich zajatcem jako při cestě dolů. Vrhla přes rameno bezmocný pohled na Colina. Zazubil se. Co taky od něj mohla čekat? Že vydá bojový křik a vrhne se na její obranu? Že ji osvobodí od domácích prací?

Když se zapřela nohama, Magwyn se usmála. „Jen pojďte, děvenko.

Necháme chlapy jejich sněmování.“

Tabitha se prudce zastavila. Žádné popotahování už ji nedostalo ani o krok z místa.

Colina přepadla zlá předtucha, když se otočila a pohlédla na něj. V očích měla výraz dravce, když přehlédla rychlým pohledem tváře mužů, sedících kolem stolu. „Sněm? To je něco jako zasedání představenstva?“

Chauncey, vyčouhlý syn nebožtíka koželuha, vyskočil na nohy a odhrnul si z čela dlouhé vlasy. „Nedovolíme, aby musel být náš pán zavázán takovému uřvanému chvastounovi, jako je MacDuff. Říkám, že se v noci vydáme na Brisbanův zámek přesně tak, jak jsme plánovali, než se zeman Colin vrátil.“

Jeho prohlášení vyvolalo nadšenou odezvu od chlapců, sedících kolem

něho, a odmítavé reakce od starých mužů, sedících naproti.

Tabitha zabouchala na stůl podomácku vyrobeným kladívkem. Colin sebou cukl. „Nejsi na řadě, mladý muži. Ještě jednou takhle vybuchneš a budu nucena ti udělit pokutu.“

Chauncey klesl na lavici s výrazem dítěte, které právě dostalo vyhubováno.

Jeden ze starců povstal, bílé vousy mu spadaly až na hruď.

„Neposlouchejte toho ztřeštěného kluka, můj pane. Když jsem byl…“ Tabitha si významně odkašlala.

Stařec si uplivl do trávy. „Povolení promluvit, děvče?“ otázal se s trpkým sarkasmem.

„Povolení je uděleno,“ pronesla a odklepla o stůl, jako by měla v ruce panovnické žezlo.

Stařec se pootočil, aby byl čelem ke Colinovi. „Já jsem měl tu čest radit vašemu otci ve věcech válek už v době, kdy vy jste ještě visel u prsu staré Naně.“

Colin zrudl a Tabitha se kousla do rtu, aby potlačila hihňání. Jediný Arjon si nedělal žádné násilí a pobaveně se zakřenil.

Starý muž pohrozil do vzduchu sevřenou pěstí. „A říkám, abychom požádali MacDuff a o muže a o zbraně. Uděláme si základnu tady na hradě Raven, jako jsme to dělali vždycky.“

„A vidíš, jak to dopadlo minule,“ namítal nazlobený Chauncey. „Naše otce povraždili a matky a sestry znásilnili.“

Každý kolem stolu se snažil uplatnit svůj názor, hlasitost se stupňovala a začaly padat urážky, tu narážky na něčí nejisté otcovství, jinde zas na podezřelou náklonnost k ovcím. Tabitha praštila do stolu dřív, než se mohla spustit rvačka, ale nakonec je utišil až Colin, když rázně povstal.

„Už mě unavuje tohle vaše hašteření,“ řekl tichým hlasem. „Jestliže nedokážete…“

„Pane?“ přerušila ho Tabitha s útrpným povzdechem. „Musím vám

připomínat, že nedodržujete protokol?“

Colin se otočil k ní a zahřměl: „Musím ti připomínat, že jsem pánem tohoto hradu?“

Několik mužů sebou škublo, když se rozehřměl, ale Tabitha se na něj prostě usmála. „A já jsem předsedkyní rady, což mi podle Robertových zákonů posloupnosti zaručuje právo řídit schůzi tak, jak to pokládám za správné.

Hleděl na ni v ledovém tichu.

Ukázala na něj kladívkem a řekla: „Máte slovo.“

Několikrát po sobě stiskl pěsti, jako by mezi nimi svíral její krk. „Jak jistě většina z vás ví, tento sněm je pouhou formalitou. Cením si vaší moudrosti, ale jsem to já, zeman a pán Ravenshawu, kdo udělá konečné rozhodnutí.“ Pokynul ke starému muži. „Požádám MacDuffa, jak navrhuješ ty.“ Než mohli muži projevit uspokojení, obrátil se k mladíkovi. „Ale nemám v úmyslu čekat tady, až se Brisbane vrátí ohlodat naše kosti. Až se spojím s MacDuffem, vezmeme Brisbana útokem.“

Chlapci v čele s výbušným Chaunceym reagovali hurónským řevem. Tabitha zvýšila hlas v marné snaze je překřičet. „Byl vám předložen návrh. Kdo souhlasí, řekne ano. Ti, kdož jsou proti…“

„Přines mi mapu Brisbanova území,“ rozkázal Colin, a přerušil tak její snahu.

„Jak je libo, můj pane.“ Ewan spěšně rozkládal pergamen na stůl. Colin se nad ním sklonil, až se ho téměř dotýkal nosem.

Tabitha docela rozumně usoudila, že její samozvaná úloha předsedkyně rady Ravenshawovy společnosti byla převzata jejím prezidentem, a tak obešla stůl a nakoukla Colinovi přes rameno. Mapa byla plná nesrozumitelných čmáranic a kaligrafických nápisů psaných tak třaslavou rukou, že bezděky sáhla po brýlích a nasadila si je.

Zamyšleně studovala mapu. Předpokládala, že podivné ticho, které se rozhostilo, je způsobeno tím, že i ostatní muži se soustředili na mapu.

Když ale ticho dosáhlo takového napětí, že hrozilo výbuchem, vzhlédla a zjistila, že jí všichni hledí na nos. Sáhla si na něj v obavě, že si ho něčím umazala, ale nahmátla brýle. Když se Colin otočil, aby zjistil, co tak upoutalo jeho muže, sevřely se jí útroby.

Napřímil se, sklonil hlavu nejdřív na jednu stranu, pak na druhou, jako by mu pohled z mnoha úhlů mohl pomoci vysvětlit nevysvětlitelné. Opatrně jí sundal brýle. Kdyby ji před zraky všech těch mužů svlékal do naha, nemohla by se cítit zranitelněji.

Zadržela dech v očekávání otázek, které se neodvažovala zodpovědět. Ale on jen pozdvihl brýle proti slunci a palcem přetřel ušmudlaná skla. Potom si je nasadil na oči a přidržoval je rukou, jako by nevěřil, že je mohou ta tenká raménka udržet.

S úžasem hleděl kolem sebe a Tabitha musela přemáhat záchvat smíchu. Brýle kupodivu umocnily jeho mužnost, místo aby mu na ní ubraly. Rozhodovala se, jestli jí připadá spíš jako krásný účetní, nebo inteligentní manekýn. Muži v obavách sledovali, jak se naklonil nad mapu.

„Arjone,“ řekl a zabodl prst do místa, kde se kroutila roztřesená čára, „co je tohle za řeku?“

Arjon se podíval zblízka. „To by měla být řeka Tweed.“

Colin se spokojeně usmál. „Přesně jak jsem si myslel. A tahle skupina kopců?“

„To jsou Combies.“ Arjon pojmenoval všechny geografické objekty, zachycené na mapě, a Colin je po něm opakoval.

Ted už Tabitha chápala, proč na ni vždycky tak mžoural nebo proč ji častoval pohledy s přivřenými víčky, připomínajícími Clinta Eastwooda. Byl zřejmě ještě více krátkozraký než ona.

„Zázrak,“ vydechl a potřásl hlavou. „Nikdy jsem netušil, že takovýhle zázrak existuje. Ani sultán v Egyptě nevlastní takový poklad.“ Pohlédl na přítele a zahrál zděšený výraz.

„Propána, Arjone, ty jsi mnohem ošklivější, než jsem myslel.“

Muži, včetně Arjona, vybuchli ve smích. Tabitha už se také chtěla smát, ale v tu chvíli se Colin otočil k ní a upřel na ni své kouzelné zlatohnědé oči.

„A ty, má dámo,“ řekl tiše a podrobně si prohlížel její úplně obyčejný obličej zkoumavým pohledem, „ty jsi ještě mnohem kouzelnější.“ Zdálo se, že ho toto odhalení vykolejilo přinejmenším stejně jako Tabithu, a tak si sundal brýle a podal jí je. „Jakkoli je to nádherné, nesmím si na to zvyknout. Vím, že patří tobě.“

Tabitha prudce couvla, div, že nezakopla o svou vlastní nohu. „Nechte si je. Opravdu. Já je nepotřebuju.“

Viděla bez nich docela dobře. Viděla sluneční paprsky, odrážející se v Colinových lesklých černých vlasech, jemňoučké vrásky kolem jeho očí, náznak úsměvu v koutcích úst, který ji lákal k políbení.

„Prosím, nechte si je. Jsou to jen dva kousky obroubeného skla, které používám při svých kouzelnických výstupech. Nic víc než neškodný trik.“ Skutečně trik, pomyslela si Tabitha. Krutý trik času a osudu. Když pokračovala, Colinův úsměv zmizel. „Povazujte je za dárek. Jako důkaz mé vděčnosti za laskavost, kterou mě zahrnujete.“

Než mohla vybreptat nějakou další pitomost, otočila se a vydala se vzhůru do kopce a její zrak se tentokrát rozostřil slzami.

Tabitha se převalovala sem a tam na úzkém lůžku a záviděla Colinovi jak měkké polštáře, na kterých se uvelebil, tak jeho tvrdý spánek. I když pod sebe nastlala kožešiny, měla pocit, že leží přímo na kamenech. Naplňovalo ji zoufalství, které jí nedovolovalo ani předstírat, že spí.

Noc byla stejně nepokojná jako ona sama. Vítr narážel na stanové plátno jako zuřivý drak, šlehal do něj větvemi a vydával kvílivé zvuky.

Poté, co opustila zasedání koncilu, strávila odpoledne prohledáváním stanu. Pátrala po amuletu, protože jí bylo jasné, že návrat do století, do kterého patřila, je neodvratný. Nejen kvůli rodičům, ale také kvůli ní samé. Toto století bylo pro ni příliš divoké – ať už se to týkalo různých nebezpečí, nebo svářících se vášní. Potřebovala se vrátit k rodině, ke své kariéře, do svého bytečku, který jí i teď připadal spíš sterilní než útulný, dokud má ještě vůli to udělat.

Ale její horečné hledání nepřineslo žádný výsledek. Colin má amulet

zřejmě schovaný u sebe. A to bylo území, kde nemohla hledat.

Lehla si na bok a provinile na něj pohlédla. Ležel na zádech a v ohnuté paži mu odpočívala Lucy. Oba vypadali naprosto spokojeně, ani hučení

větru, ani její vzrůstající špatná nálada na ně neměly vliv. Colin měl malinko pootevřené rty. Uvažovala, jestli by se probudil, kdyby mu vtiskla lehounký polibek. Vzdychla a překulila se na záda.

Bylo pro ni pokořující, že navzdory svému vysokému IQ nebyla schopna odolat mohutným bicepsům a černým obloučkům řas, že se chová jako každá obyčejná ženská!

To je jenom poblouznění, ujišťovala se střídmě, stejné, jaké prožila se Stevem Kaufmanem v desáté třídě. Čas nakonec všechno urovnal.

Až se vrátí do jednadvacátého století, bude mít spoustu času vypořádat se se vzpomínkami na Colina. Přesně řečeno, celý život. Celý život ji bude provázet vědomí, že se zamilovala do muže, který už je sedm století mrtvý, a že každý muž, s nímž se v budoucnu setká, bude jen jeho slabým odvarem. Tabitha si přetáhla jednu z kožešin přes hlavu. Raději ať se zadusí vedrem, než aby koukala oddaným telecím pohledem na Colinovu spící

tvář.

Možná by se bývala uklidnila, kdyby se neozval ten příšerný zvuk, který už jednou zaslechla. Odhodila přikrývku, posadila se a snažila se přes vyděšený tlukot svého srdce rozeznávat zvuky zvenčí.

A pak to uslyšela znovu – nezaměnitelný dětský nářek, zrozený ve větru jako kvílení z jiného světa.

První, co ji napadlo, bylo skočit Colinovi do náruče. Ale jelikož byla členkou Mensy, nemohla si dovolit chovat se jako nějaká husička. Nevěřila přece na rytíře, kteří ji ochrání od všeho zla, a nevěřila ani na duchy. Colin byl prostě muž jako každý druhý a pro ty nadpozemské zvuky musí být nějaké vědecké vysvětlení.

Vyklouzla z lůžka, rozhodnuta přijít záhadě na kloub dřív, než Colina probudí pláč, o kterém věří, že je to posmrtný nářek jeho batolátka sestřičky.

Hrad se nad ní tyčil jako starodávná hrobka, zahalený tajemstvím a vyzařující zlo.

Vydala se po kamenitém nádvoří a při každém došlápnutí na ostrý kamínek se proklínala, že si neobula bačkory. Vítr honil po obloze mraky, které občas zakrývaly měsíc. Tabitha se toužebně ohlédla ke stanu, kde bezstarostně vyspával Colin.

Ale další výkřik ji popohnal dopředu. S velkým úsilím se jí podařilo otevřít mohutnou dřevěnou bránu a vklouznout dovnitř.

Ve chvíli, kdy za ní dveře zapadly, křik ustal. Tabitha stála nehnuté v

černočerné tmě a náhlé ticho bylo ještě strašidelnější než ten děsivý křik.

„Co jsi čekala?“ cedila přes zaťaté zuby. „Že na tebe vyskočí Colinova sestra, oblečená do bílého prostěradla, a bude křičet bu-bu-bu?“

Vítr, jako by chtěl splnit její očekávání něčeho strašidelného, s lomozem přibouchl uvolněnou okenici. Tabitha poskočila. Náhle proniklo dovnitř měsíční světlo a odhalilo před ní kamenné schodiště, které vedlo někam do neznáma.

Pohledem se snažila proniknout tmou. „Nemůže to být horší než Palác strašidel v Disneylandu,“ hlas se jí postupně snižoval do šepotu. „Nebo snad může?“

Začala stoupat a snažila se nevěnovat pozornost podivným skvrnám, které schodiště pokrývaly. Když se dostala na první odpočívadlo, byla celá udýchaná. Zastavila se a s hlavou ke straně naslouchala. Doufala, že tichý šelest kroků, který za sebou slyší, je jen výsledkem její zjitřené obrazotvornosti. Ozvěna jejího dechu se rozléhala v úzké chodbě a Tabitha by téměř přísahala, že se vedle ní plíží někdo neviditelný a vysmívá se jejímu vzrůstajícímu strachu.

Postupovala rychleji a už si nebyla jistá, jestli pospíchá zjistit, co na ni čeká nahoře, nebo jestli utíká před něčím, co na ni číhá vzadu. Jako by to byl obraz jejího nitra. Žila v přítomnosti, ale byla uvězněna kdesi mezi budoucností a minulostí.

Blížila se ke druhému poschodí a doufala, že se tam někde v koutě skryje. Ale zrovna když se ohlédla přes rameno, narazila na něco teplého a pevného. Hrůzou vykřikla. Asi by nepřestala křičet, kdyby jí velká silná ruka nezakryla otevřená ústa.

Její útočník nebyl nadpozemský přízrak nebo přelud. Nebyl to duch, byl z masa a kostí, dokonce tak svalnatý a silný, že ji přitiskl ke zdi, aniž by jí způsobil nejmenší bolest. Cítila, jak se jeho zrychlený dech mísí s jejím. Ovanula ji vůně kouře z jeho vlasů a pach potu a kůže z dlaně, kterou jí stále ještě zakrýval ústa. Když z ní pomalu vyprchával strach, přitiskla se k němu s úlevou, že jsou oba pouzí smrtelníci, což je činí stejně zranitelnými.

„Přestaň křičet, děvče,“ ozval se z temnoty Colinův přiškrcený hlas, a dokonce zahlédla odlesk jeho očí. „Než probudíš živé i mrtvé.“

Nejisté přikývla. Pomalu odtáhl dlaň a prsty se mu přitom jaksi mimochodem zastavily na jejím spodním rtu. Místo aby ustoupil, zapřel se za jejími zády dlaněmi o zeď a dosáhl tak toho, že na ni shlížel jakoby z výšky, navzdory tomu, že byli oba téměř stejně velcí. Jednu pokrčenou nohu měl vraženou mezi jejími koleny, což znamenalo, že při jakémkoli pokusu o pohyb by se dostala do velmi prekérní situace.

„Jak…?“ Hlas se jí zadrhl, protože hrdlo měla ještě sevřené. Odkašlala si, aby mohla pokračovat. „Jak jste se sem dostal, až sem nahoru? Když jsem odcházela ze stanu, tak jste spal.“

„Znám tajný průchod ze zahrady.“

„Takže jste to musel slyšet,“ řekla s úlevou, že se nezbláznila jen ona sama. „Ten nářek.“

„Neslyšel jsem nic. Nic, jen kvílení větru a zvuk toho, jak se plížíš ze stanu a porušuješ přísahu, kterou jsi mi dala.“

Tabitha by byla ochotna přísahat, že v tom hrdém hlase zaslechla náznak bolesti. Ráda by viděla jeho výraz, ale měsíční světlo dopadalo jen na schodiště pod nimi a odmítlo bojovat se stínem, ve kterém stáli. „Já jsem vyklouzla ze stanu proto, že jsem slyšela ten dětský pláč.“

„Měla by ses stydět, děvče!“ Hořkost v jeho hlase ji překvapila.

„Zneužíváš vzpomínku na mou mrtvou sestřičku k zakrytí vlastní

chamtivosti! To si myslíš, že ti naletím jako ty pověrčivé ženské z vesnice? Příště se mi nejspíš budeš snažit namluvit, že duch mého otce vstává z hrobu a chodí po vesnici, nebo že jsi na nebi viděla rej čarodějnic.“

Po jeho slovech se roztřásla strachy. Vzhledem k tomu, že stáli tak blízko sebe, to musel cítit. Málem se jí rozcvakaly i zuby. „Vy nevěříte, že jsem slyšela nářek? Tak proč jsem asi tady? Co by mě vedlo k tomu, abych si uprostřed noci lámala nohy v temných ruinách? Abych dohonila zameškané hodiny aerobiku?“

„Abys mě dočista oškubala, samozřejmě. Nemohla jsi tomu pokušení odolat. Věděla jsi, že všechno bohatství, všechny poklady Ravenshawu jsou ukryty za hradními zdmi, připravené jen je odnést. Už od chvíle, kdy na tobě mé oko spočinulo poprvé, mi bylo jasné, že patříš k ženám, které umějí využít mužovu slabost ke svému prospěchu.“

Ta urážka jí úplně zatemnila mozek.

„To je hodně nespravedlivé obvinění od muže, který si zakládá na své dokonalostí.“

Položil jí ruce na ramena a v tu chvíli oba věděli, že je to chyba. Mohla se vysmeknout z jeho vlastnického chvatu, ale místo toho se k němu přitiskla blíž, omámená pohledem jeho očí jako kobra omámená zvukem píšťaly.

„Měl bych tě…,“ pronesl se zaťatými zuby.

„Co?“ dožadovala se odpovědi, dobře si vědoma toho, že si hraje s ohněm. „Předvést před ten váš vznešený koncil? Nebo mi ostříhat zbytky vlasů? Nebo mě políbit?“ Rozevřela rty s výzvou…, ne, s prosbou, aby udělal právě to.

V okamžiku, kdy se jejich rty dotkly, si uvědomila, že zažehla sladký a zničující oheň. Tentokrát nehrozilo nebezpečí, že se Colin promění v žábu, ale že se ona promění z dívky s chladnou hlavou ve vášnivou ženu.

Kdyby se na ni vrhl s barbarskou útočností, zřejmě by rychle ochladla. Ale místo toho polaskal její ústa jemným dotykem, a tím ještě znásobil její touhu. Znovu a znovu se jeho rty dotýkaly jejích, ochutnávaly, škádlily, žádaly – celá zesláblá klesla do jeho silných paží a vychutnávala vzrušení, které vyvolával jazykem hluboko v jejích ústech. Blaženě zaúpěl, když se její jazyk nejdřív stydlivě, ale potom s bezmocnou odevzdaností zapojil.

Bylo v tom všechno. Všechny polibky na dobrou noc, které Tabitha nikdy nedostala. Všechno to studentské objímání a mazlení na zadním sedadle auta, jež nikdy neprožila. Všechny ty erotické sny, které si nikdy nechtěla přiznat. Colin ji obvinil, že je zlodějka, ale byl to on, kdo ji okrádal o dech, o vůli, a dokonce o samotné srdce. Jestliže tohle byl jeho způsob, jak ji

trestat, pak si nepřála nic jiného než zemřít v jeho náruči jako oběť všech

hříchů, jež se nikdy neodvážila prožít.

Když odtáhl ústa od jejích rtů, aby ji políbil na pulzující hrdlo, uniklo jí tiché zasténání. Šeptal její jméno, vtahoval do sebe vůni jejích vlasů, jako by to byl ten nejvzácnější parfém.

I když sklonila hlavu na stranu, aby mohl ústy dosáhnout na jemnou kůžičku za jejím ouškem, pořád ji něco nutilo zlomit to kouzlo, které jejich polibek navodil. Když promluvila, málem nepoznala svůj vlastní hlas. „Pro tu tělesnou přitažlivost, která mezi námi existuje, je perfektní vědecké vysvětlení. Je to prostě výsledek…,“ zavrněla blahem, když si ústy pohrával s jejím ušním lalůčkem, „…vybuzených feromonů. Feromony jsou chemické látky, které působí jako sexuální stimulanty mezi dvěma osobami, které…,“ slovo se změnilo v hluboké zasténání, když projížděl špičkou jazyka záhyby jejího ušního boltce, „…jsou normálně naprosto neslučitelné.“

„Tabitho?“ zašeptal jí vzrušeně do ucha.

„Ano, Coline?“

„Zmlkni.“

A pro případ, že by neměla v úmyslu ho poslechnout, objal ji pažemi, přitiskl ji na hrud a políbil ji na ústa mnohem náruživěji než předtím. Líbal ji, jako by měl zemřít touhou po ní, a Tabitha nedokázala odporovat. Ještě nikdy se jí nestalo, aby po ní někdo toužil a potřeboval ji. Dokonce ani rodiče, protože ti měli vždycky jeden druhého.

Málem by se samým blahem sesula k zemi, kdyby se nezarazila o jeho koleno. Vydechla, když ucítila sladké napětí, způsobené svalnatým stehnem, které vklouzlo mezi její nohy. Vnímala se vzrušením, že tenká látka Magwyniných šatů byla to jediné, co ji odděluje od jeho doteku.

Kdyby náhle neztuhl napětím, domnívala by se, že ten ostrý výkřik unikl z jejího vlastního hrdla.

Dětský nářek se ozvěnou linul po schodišti. Oba pohlédli vzhůru do temnot a snažili se uklidnit vzbouřené smysly. Colin měl oči rozšířené překvapením. Sevřela mu paži.

Položil jí prst na chvějící se ústa a potom jí pokynul, aby ho následovala nahoru.

„Ne,“ zašeptala.

„Já tě tady nenechám samotnou, děvče.“

„A já se odtud nehnu, dokud se mi neomluvíte.“

„Za to, že jsem tě políbil?“ sykl a naklonil se k ní, jako by to chtěl udělat znovu.

„Za to, že jste mě obvinil z úmyslu vykrást váš hrad.“ Tabitha věděla, že je to dětinské, ale z nějakého nevysvětlitelného důvodu potřebovala před Colinem očistit své jméno.

Chvilku to zkoušel se zamračeným obličejem, ale když poznal, že to jinak nepůjde, rezignoval. „Dobře tedy,“ procedil zaťatými zuby. „Poníženě prosím o prominutí, má paní.“

Když se otočil a začal stoupat po schodech, Tabitha si za ním honem pospíšila, víc ze strachu, aby nezůstala pozadu, než že by toužila být nahoře.

„Nejsem žádná vaše paní.“

„Zatím,“ odpověděl ledabyle a svou bezbřehou domýšlivostí ji zase podráždil.

„Nikdy,“ odsekla, ale i jejímu sluchu to znělo hodně nepřesvědčivě.

Jak stoupali vzhůru, Tabitha se chytala Colinovy tuniky jako dítě matčiny sukně. Může se stát, že bude potřebovat obě ruce volné, aby je ochránil před neviditelným nebezpečím, které je ve věži očekávalo. Neměl ani dýku, ani meč, ale Tabitha věděla, že muž jako Colin není nikdy úplně bezbranný.

Když došli až k okovaným dveřím na vrcholu schodiště, kvílení ustalo.

Dolehlo na ně zlověstné ticho. Tabitha se otřásla.

Colin sáhl za sebe a stiskl jí dlaň. „Neboj se, děvče. Nejspíš to není nic jiného než vítr, prohánějící se puklinami ve stěnách.“

Vzmužila se k rozechvělému úsměvu. Zaštítil ji svým tělem a jediným rozhodným pohybem otevřel dveře dokořán.

Směsice podivných dojmů zahrnula Tabithiny strachem zjitřené smysly: zlatý kříž, nakřivo visící na omítnuté zdi; přidušené volání hrdličky; štíhlé svíce, mihotavým plamenem osvětlující vyřezávaný oltář. Colin se vykroutil z jejího sevření a pokročil dopředu jako hmyz přitahovaný světlem svící tam, kde očekával jen čirou tmu.

V kapli vládl podivný klid. O to větší šok zažili, když něco ohromného vyrazilo z temného kouta rovnou na Colina s řevem, připomínajícím rozzuřenou jalovici.

Protože takový útok neočekával, odlétl pod nárazem dozadu a hlavou se s dutým úderem zarazil o zeď. Ve vzduchu vířila oblaka rozbité omítky.

Tabitha potlačila výkřik a zamířila k oltáři. Popadla svícen s úmyslem praštit útočníka po hlavě.

Udivený ženský výkřik jí přimrazil prsty k leštěné mosazi.

„Coline! Pane Coline, jste to vy?“

Tabitha se pomalu otočila a zjistila, že Colinova hlava spočívá na klíně ohromné ženy, která by klidně mohla hrát zadáka za New York Giants. Svícen jí vyklouzl z ruky a břinkl o podlahu.

„Och, Coline, můj ubohej malej panáčku!“ naříkala žena. „Já jsem vás zabila, to jsem udělala!“ Paže se jí chvěly, když tiskla Colinovu tvář na mohutné pohoří svých prsou, a kolébala ho, jako by byl dítě.

Když se nemotorně snažil dostat se z toho objetí, aby se neudusil, Tabithu přepadla hysterická touha se smát.

„Stará Nana?“ zašeptal a zmatenýma očima pomrkával na ohromnou ženu. „Jsi to ty, Nano? Já jsem myslel, že jsi mrtvá.“

„A já myslela, že vy, můj chlapečku,“ mumlala a hladila ho po černých kudrnách. „Tak to vypadá, že jsme se obá mejlili.“

Colin potřásl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit, a pak se vyškrábal na nohy. Upravil si tuniku a vrhl na Tabithu varovný pohled, aby ji snad nenapadlo se smát. Ta ale byla příliš zaměstnaná zkoumáním stinných zákoutí, která skrývala zdroj zvláštního vrkání. Možná že se dovnitř zatoulala hrdlička.

Zatímco Colin pomáhal za mohutného hekání Naně na nohy, Tabitha zašeptala: „Coline?“

„No?“

„Jestliže Nana není duch,“ ukázala třesoucím se prstem směrem ke košíku v rohu, „pak ani ona.“

Colin na Tabithu dlouze hleděl, jako by se bál pohlédnout ke košíku. V obličeji se mu střídal výraz naděje a pochybností. Nana sepjala své mohutné ruce a stála tiše, zatímco Colin váhavě postupoval. Když poklekl vedle košíku, nahrazujícího kolébku, jeho rysy dostaly nepopsatelně něžný výraz.

Sáhl dovnitř, vytáhl malinkou holčičku a držel ji, jako by byla vyrobena z nejkřehčího skla, jako by představovala klenot nevyčíslitelné hodnoty. Tmavé kudrnaté vlásky, tak podobné jeho vlastním, lemovaly její růžovou tvářičku. Spokojeně si pobrukovala a potom říhla, jako by právě vypila pintu piva.

V tu chvíli, kdy se k ní Colin obrátil s vděčnými slzami v očích, Tabitha

věděla, že je ztracená.

Ztracenější, než byla ve chvíli, kdy se jako cizinka dostala do tohoto století. Ztracenější, než když se jeho rty poprvé něžně dotkly jejích.

Chtěla, aby se na ni díval tímhle pohledem, až si ji povede k oltáři. Chtěla, aby takhle držel její děti, silnýma rukama válečníka, zněžnělýma láskou.

Dokázala se na něj usmát uslzenýma očima, přestože byla úplně vyvedená z míry úděsným zjištěním. Chtěla s ním žít.

Sir Colin z Ravenshawu, sedmý zeman na hradě Raven, pochodoval dolů z pahorku zalitého měsíčním světlem jako vítěz.

Tabitha ho stydlivě následovala a vedle ní se valila zářící Nana. Nemluvně v jeho pažích řvalo, jako by je bral na nože, ale on jen vtiskl polibek na jeho roztomilý nosík a vůbec se nesnažil je utišit. Dítko svraštilo obličejík do výrazu, který připomínal jeho obvyklý zachmuřený úšklebek. Chudák drobeček patrně trpěl větry, pomyslela si Tabitha. Sám Bůh jen ví, čím ho Nana krmila.

Když procházeli vesnicí, hlasitý nářek miminka vyburcoval Colinovy lidi. Jeden po druhém rozespale vylézali ze stanů a přístřešků, přesvědčeni, že byli přepadeni celou hordou vražedných zlotřilců. Seběhli se kolem svého zemana, jako by u něj hledali ochranu.

Arjon a jeho blondýna se vyštrachali z jednoho chumlu kožešin, babička Cora se objevila s nezapálenou dýmkou mezi žlutými zuby. Jenny se držela matčiny sukně, čerstvě umyté vlásky rozcuchané spánkem.

„Dobrý bože na nebesích! Co je todle za strašlivý hluk?“ volala Magwyn a zakrývala si uši rukama.

Colin se zazubil na svůj kvílící náklad. „Takhle se klaníš své paní? Mně se zdá, že vyluzuje nádherné zvuky. Myslím, že jednoho dne z ní vyroste zpěvačka.“

Jako by odpovídala na obdivnou poklonu svého bratra, holčička vztáhla své buclaté ručičky a začala šťastně žvatlat.

Tabitha nikdy nepatřila k těm, co dělají ňuňu ťuťu na miminka, ale musela uznat, že v těch neposlušných kudrnách a do růžového poupátka našpulené pusince je opravdu spousta půvabu.

Iselda napřáhla třesoucí se prst na Colinovo břímě a potom padla naznak Magwyn do náruče. Magwyn se pod její vahou podlomila kolena.

„To je duch!“ vykřikl Chauncey a zakopl o vlastní přerostlé chodidlo.

„Ten duch z věže!“

Nana si zakryla uši a prodírala se davem jako bek, prorážející obranné řady. Její postup provázela symfonie výkřiků a úpění obětí, kterým přitom vrážela lokty pod žebra nebo přišlápla palec do hlíny.

„To nejni žádnej duch, ty šašku, však já taky ne!“

„Stará Nana!“ vydechla Magwyn. „Ona je živá!“

„Rozhodně ne díky takovejm, jako jsi ty,“ odpověděla Nana. „Žádnýho z vás nenapadlo zvednout milostivě ty svý zadky a přijít říct starý Naně, že boj skončil.“

„No tak, Nano,“ řekl Colin, „kdyby tam přišli, vrhla by ses na ně jako na mě.“ Otočil se k naslouchajícímu davu. „Měli jste ji vidět. Přiřítila se na mě z temnoty, řvala jako zdivočelá Valkýra, rozhodnutá položit za svou milovanou paní život. Byla skvělá!“

Celá nadmutá pýchou se natáhla a vlepila mu na tvář mlaskavý polibek.

„Nepřeháněj, ty sladkohubý panáčku.“

Tabitha ustoupila o krok a chtěla se ztratit v davu, aby se mohla vrátit do Colinova stanu. Její city k němu byly stále ještě příliš nové a křehké, nechtěla je vystavovat na odiv.

Arjon zívl a prohrábl si vlasy, takže vypadaly jako vrabčí hnízdo. „A jak to, že ses procházel uprostřed noci po hradu? Vždyť jsme šli na kutě před hodnou dobou.“ Jeho společnice se zachichotala, naběhlé rty svědčily o tom, že se zabývali mnohem příjemnějšími věcmi než spánkem. Tabitha se prstem dotkla svých vlastních rtů. Jestlipak jsou polibky, které na nich stále cítí, také vidět?

Colin položil dítě do Naniných rukou a odpověděl. „Zdá se, že jen jediný člověk mezi námi byl dost odvážný na to, aby odhalil obávaného ducha Ravenshawu.“ Než mohla Tabitha uskočit z jeho dosahu, zatáhl ji doprostřed jejich kruhu a otočil ji čelem k vesničanům. „Byla to Tabitha, kdo se vysmál pověrám a vešel do hradu. Tabitha překonala všechny nástrahy…,“ v jeho hlase postřehla škádlivý tón, „… a osvobodila vaši paní i starou Nanu z jejich vězení ve věži.“

„To nic nebylo,“ zamumlala skromně.

Colin pokračoval, jako by nepromluvila, a přitom prohmatával lem svojí tuniky. „Abych ocenil její hrdinství, chtěl bych ji obdarovat na znamení své nekonečné vděčnosti.“

Tabithě uvízl dech v hrdle, ale bylo příliš pozdě ho zastavit. Už spouštěl amulet přes její hlavu. I ve slabém svitu měsíce se smaragd rozzářil na její hrudi jako dračí oko.

Hleděla dolů na zelený kámen se směsicí obdivu a strachu. Nikdy nečekala, že Colinova důvěra pro ni bude znamenat dvojí břemeno. Zároveň ji k němu poutala i poskytovala možnost uniknout mu navždy. Rozhodnutí bylo na ní.

Ted bylo jisté, že se může klidně otočit a políbit ho a nebude tím riskovat žádnou katastrofu. Ale na druhou stranu to bylo nebezpečnější než předtím. Jeho důvěra ji vůbec nepotěšila.

„Ať žije Tabitha,“ vykřikl Chauncey.

„Ano, ať žije lady Tabitha!“

Jejich radostné provolávání vyděsilo miminko, které se dalo znovu do pláče. Jeho hlásek byl téměř přehlušen Colinovým srdečným smíchem, když zezadu objal pažemi Tabithu a přitáhl si ji na hrud. Zavřela pevně oči. Musela urazit sedm století od svého domova, aby našla místo, kam vždycky patřila.

Na hrad Raven se vrátil život. Za rozednění už bylo možno jeho obyvatele spatřit, jak pilně pobíhají tam a zpět jako nějaká kolonie ohromných mravenců. Když zmizel duch a jejich malá paní byla osvobozena z věžního vězení, Colinovi lidé dostali chuť obnovit své domovy i své životy.

Když Tabitha včera v noci konečně usnula, zanechala Colina skloněného nad kolébkou a téměř počítajícího každičký výdech toho droboučkého stvoření. Za rozbřesku se Tabitha probudila a našla ho, jak leží na břiše a hlasitě odfukuje. Přikryla ho jednou z kožešin a zaujala jeho místo u dítěte.

I když dostal několik upřímných nabídek, odmítal zatím svěřit dítě, kterému začal říkat Wee Blythe, některé z žen. Trval na tom, že bude řídit opravy, které se čile rozběhly, a přitom nosil dítko v náruči jako vřeštící fotbalový míč. Na špičce nosu měl Tabithiny brýle s drátěnými obroučkami a všechno dohromady působilo neuvěřitelně nepatřičně.

Ženy z vesnice se držely kolem Nany. Vědomí, že její drahocenný poklad je konečně v bezpečí, udělalo se starou ženou zázrak. Paranoia, kterou trpěla v hradní věži, mizela překvapivou rychlostí a Nana s potěšením přijala nabídku babičky Cory a podělila se s ní ve stínu vrby o fajfku.

Tabitha se nemohla tak docela oddávat nakažlivé radosti, kterou všichni prožívali, protože se v myšlenkách pořád zmítala mezi zoufalstvím a štěstím. Kdykoli se její zrak náhodou setkal s Colinovým, přepadaly ji bláznivé obavy, že by mohla nedopatřením změnit chod dějin. Co třeba objevit elektřinu pět století před Benjaminem Franklinem? Nevyslovený slib v Colinových očích ji rozechvíval, rozehříval ledovou krustu kolem jejího srdce a vyvolával jí v těle dosud nepoznané pocity.

Když se však odvrátil, aby udílel rozkazy Ewanovi nebo Chaunceymu,

přepadalo ji zoufalství. Věděla, že mu musí říct pravdu, i když tím ohrozí

něžné pouto, které se mezi nimi vyvinulo. Musí mu říct, že nepatří do jeho náruče ani do jeho života, dokonce ani do jeho století. Jenže si vůbec nebyla jistá, zda najde odvahu opustit ho.

Ale co její rodiče? Jestliže jejich letadlo ztroskotalo v Bermudském trojúhelníku, její návrat do jednadvacátého století jim nepomůže. Ale jestli jsou živí a zdraví, pak jim její nevysvětlitelné zmizení zlomí srdce. Prožijí zbytek života s myšlenkou, že se stala obětí únosce nebo zákeřného vraha. Stiskla dlaní amulet a téměř litovala, že Colin nehodil tu zlořečenou věc do bezedné studně.

„Lady Tabby!“ Blonďatý chlapec s dětskou tváří a neodolatelným pohledem vystrčil hlavu střílnou v hradní věži. „Pojďte sem, lady Tabby! Ted potřebuje zachránit vaše malá Lucy.“

„Hned jsem tam, Thomasi.“ Tabitha pospíchala po schodech, a posílila tak svoji reputaci odvážné hrdinky, když zachránila vystrašené kotě z kouta, kam je zahnala pořádná krysa.

Vyšla s kotětem v náruči z hradu a střetla se s Arjonem, který okamžitě pustil k zemi balík koberců a začal kýchat. „Měla jste tu krysu nechat, aby si na té malé příšerce pochutnala.“

„Styďte se, sire Arjone,“ odpověděla a políbila Lucy na hlavičku. „To není zrovna rytířské, urážet dámu.“

„Viděl jsem ho, jak si bere do postele ženské s ještě delšími vousy,“ křičel Colin z hromady nanošeného dříví.

Světák Arjon zčervenal a ženy, klepající špínu z matrací plněných vřesem, se chichotaly. Colin mrkl na Tabithu přes horní okraj brýlí, a zase ji tak přivedl na okraj zoufalství.

Bezmyšlenkovitě odložila Lucy do prázdného hrnce a nevšímala si Arjonova pozdviženého obočí.

„Jenny, dávej tam nahoře pozor,“ křikla Magwyn, vyrušená od čistění svícnů pohledem na svou dcerku, poskakující na hradních troskách jako malá opička.

Jenny se zahihňala, a než se rozběhla za ostatními dětmi, zamávala jí. Magwyn potřásla hlavou a vrátila se ke svým povinnostem. „Měla bych jí dát výprask, ale nemohu se po té dlouhé době nabažit jejího smíchu. Je to pro mé uši jako hudba.“

Tabitha se usmála při vzpomínce, kdy prvně uslyšela Colinův hlasitý smích.

V tu chvíli však Magwyn vzhlédla po hluku a její tvář zbělela. Tabitha pohlédla tím směrem a zastínila si oči proti rannímu slunci. Hrůza jí obemkla srdce.

Jenny už se nesmála. Visela z vyčnívajícího kamene za konečky prstů dobrých třicet metrů nad kamenným dlážděním dvora.

Magwynin výkřik vyjadřoval odvěkou hrůzu všech rhatek. Jeho mrazivá ozvěna jako by se nesla dál a dál a každého přikovala v němé hrůze.

Každého kromě Colina.

Podal nemluvně Naně a rozběhl se k věži. Tabithě bylo jasné, že to nemůže stihnout. Byl hrdina, ale ne superman. A když se mu to nepodaří, bude si to dávat za vinu, stejně jako se cítil odpovědný za Reganinu sebevraždu.

Zdálo se jí, že slyší Jennyino namáhavé dýchání, že cítí, jak jí kameny rozdírají kůži na prstech, vžívala se do dívčiny hanby, když se poprvé po dlouhých letech zase počurala.

Když Jennyina levá ruka sklouzla a zoufale se zatínala do prázdna, Magwyniny vlastní pěsti se svíraly a rozvíraly, jako by nevěděla, má-li si zakrýt tvář před tou hrůzou, nebo zahrozit pěstí proti nemilosrdnému nebi.

Colin právě otvíral vnější dveře, když se Jenny pustila i druhou rukou. Magwyn ztuhla v němé hrůze, zatímco Jennyin zděšený křik rval všem uši. Colin se otočil a sledoval s výrazem bezmocné hrůzy, jak se dítě blíží k zemi. Tabitha si vůbec neuvědomila, že popadla amulet. Zapomněla na všechnu nejistotu, překonala strach a přála si toužebněji než dosud cokoli ve

svém životě.

Jennyin křik se změnil v úlevné „Aááách…!“, když se její pád zpomalil a začala se pomalu snášet k zemi, sukýnku nafouknutou jako deštník Mary Poppin, a přistála jako peříčko do Tabithiny připravené náruče. Tabitha zabořila tvář do jejích vlasů a radovala se z doteku pevného dětského tělíčka.

Dívka se vykroutila z jejího pevného sevření a pohlédla jí do tváře. Její hlásek, zhrublý od všeho toho křiku, bylo slyšet po celém dvoře.

„To byl ale zásah, lady Tabitho. Vy jste čarodějka?“

Tabitha se rozhlédla po překvapených tvářích. Colin si pomalu sejmul brýle a hleděl na ni s tímtéž nechápavým výrazem jako ostatní. Rychle zavřela oči, aby neviděla jeho tvář, a modlila se, aby porozuměl.

Nedokázala lhát nevědomému dítěti ve své náruči, nemohla dál lhát Colinovi. Minulost se stala její přítomností a on se stal jedinou budoucností,

kterou si pro sebe dokázala představit. Nemohl snad nastat vhodnější okamžik k přiznání dědičných schopností, které jí odjakživa působily jen samé obtíže. Tady, v tom kouzelném království, kde rytíři v brnění zabíjeli přízraky dábla a nejmocnějším zaklínadlem byla pravá láska. Tabitha si dokonce přála, aby matka mohla být přítomna jejímu hrdému doznání.

Usmála se něžně na Jenny, ale pak její pohled přelétl přes dětskou hlavičku a upřel se na Colinovu udivenou tvář. „Ano, miláčku. Jsem čarodějka.“

Její slova zapadla do ticha. Do ticha tak absolutního, že mohla zaslechnout zašustění vlaštovčích křídel vysoko v hradní klenbě, zaskřípání uvolněného kamínku, když někdo nevědomky pohnul nohou.

Brýle vypadly Colinovi z ochablých prstů. Tvář ztratila jakýkoli výraz, opálená pleť zbělela. Jako by ho její přiznání změnilo v solný sloup.

Druhý náznak, že došlo k nějaké chybě, přišel, když jí Magwyn vytrhla Jenny z náruče. „Ale, mami,“ protestovala dívenka. „Padání bylo legrační. Můžu to zkusit znovu?“

„Mlč, dítě,“ okřikla ji Magwyn. Couvala pozpátku od Tabithy s výrazem hrůzy a zrady.

Okamžitě zjistila, že Magwynina reakce se nijak neliší od chování okolního davu. Někteří couvali; jiní se tiše křižovali či mumlali zaklínadla. S bezmocným údivem sledovala, jak se jejich tváře, až dosud zářící nadšením, jedna po druhé mění a uzavírá do cizího výrazu. Jen v Arjonových očích se zableskl náznak pochopení, což bylo ještě horší než zavržení těch druhých.

„Pane jo,“ zašeptala.

Už se jí párkrát podařilo udělat kolosální faux paux, ale tentokrát to může být dokonce horší, než když přišlápla vlečku první dámě na večeři, kterou prezident pořádal na počest jejího otce. Nebo když oslovila manželku jejich budoucího multimilonářského klienta jménem jeho milenky.

„Upalte ji!“ vykřikl starý muž a mával do vzduchu zaťatou pěstí.

„Ano, přiznala se, že je čarodějka. Musíme ji upálit,“ přidala se smutně babička Cora.

„Myslela jsem, že upalujete jenom kacíře,“ pronesla Tabitha třaslavě.

Chauncey, vždycky tak ochoten pomoci, ji dorazil. „Čarodějnice nejdřív

věšíme. Potom je upalujeme.“

Obvinění nabírala na síle, přerůstala v křik. Tabitha si přitiskla ruku na krk a couvala nevědomky ke Colinovi. Jenny začala plakat a její srdceryvné kvílení jen zvýšilo všeobecný chaos.

„Dost!“

Colinův výkřik je umlčel, i vylekanou Jenny. Když položil ruce na Tabithina ramena, opřela se s úlevou o něj. Měla vědět, že by nedovolil svým lidem, aby jí ublížili. Byl její hrdina, její vyvolený, její osud – muž, za kterým přešla sedm století, aby ho mohla milovat.

Pohladil ji po šíji tak něžně, že málem roztála jako máslo.

„Já jsem tu čarodějnici přivedl do vašeho středu.“ Jeho tichý, zoufalstvím zbarvený hlas zněl v napjatém tichu, jako když se tře ocel o samet. „Je na mně, abych ji upálil.“

„Tohle tě asi bude bolet mnohem víc než mě.“ Tabitha si svázanýma rukama odhrnula potem zmáčené vlasy a snažila se postupovat do kopce stejně rychle jako Colin. „To jsem řekla otci, když se mě jednou chystal potrestat za to, že jsem se mu nabourala do bankovního účtu a elektronicky jsem převedla jeho peníze na Greenpeace. Smál se tak dlouho, že mi zapomněl naplácat.“

Na Colinově tváři nebylo znát pražádné pobavení. Byl stále vážný a klidný, už od chvíle, kdy učinila to hrozné doznání.

Vzdychla a uvažovala, jak dlouho ještě vydrží pokračovat ve svém nervózním štěbetání. Už celé odpoledne stoupali do svahu a on nepromluvil ani slovo. Jeho zachmuřená mlčenlivost pro ni nebyla ničím novým, ale tentokrát to přece jen bylo jiné. Hlubší, temnější. Mohla si představovat, že stoupá k nebesům sama, nebýt dlouhého provazu, který byl na jedné straně omotán kolem jejích zápěstí a na druhé straně vězel v jeho pěsti.

Od té doby, kdy pronesl svůj rozsudek, se jí nedotkl. Ewan ji na Colinův rozkaz spoutal a Chauncey mu podal druhý konec provazu. Tabitha ho prostě musela následovat a při každém kroku cítila na prsou náraz amuletu. Colin určitě tušil, že je v něm utajena magická síla. Přesto jí nechal svázat ruce vepředu, a dal jí tak možnost na něj dosáhnout.

Letní odpoledne jako by se jí svou krásou vysmívalo. Z každé skalní škvíry vyrůstaly divoké kytky a oblékly svah do zářivých barev. Větve stromů nabízely stín unaveným poutníkům. Veselý vánek jí ochlazoval tváře. Skotská krajina mohla sloužit jako idylické jeviště pro nejednu z matčiných oblíbených pohádek. Tabitha vrhla úkosem pohled na sekyru, kolébající se u Colinova opasku, a otřásla se v obavě, že některé pohádky nemívají šťastný konec.

„Měli jste mi vrátit mé pyžamo,“ mluvila ke Colinovým zádům.

„Federální zákony předepisují, že pyžamo musí být z nehořlavé látky.“

Už byli skoro na vrcholu kopce. Colin zůstával netečný, stoicky klidný jako Abraham, připravující se zabít svého syna, aby vyhověl rozkazu svého Boha. Nijak ji to neuklidnilo.

„Doufám, že jste nezapomněl vzít sirky.“ Když ji pořád ignoroval, dodala: „To jste vymyslel opravdu chytře, předstírat, že mě upálíte. Až vaši lidé uvidí kouř, budou se domnívat, že jste splnil svou povinnost, a já mohu zmizet, aniž by se to kdo dozvěděl.“

Colin podržel borovou větev a pokynul ženě, aby ho předešla. Chtěla se o něj otřít tělem, ale on se odtáhl, a zasadil jí tím další krutou ránu do srdce. Kdyby ho alespoň dokázala přinutit, aby s ní mluvil…, aby na ni pohlédl…, dotkl se jí…

Uprostřed mýtiny se objevila zchátralá bouda. Došková střecha byla porostlá mechem.

„Jak okouzlující ubytování!“ řekla Tabitha, když ji vedl býlím, rostoucím kolem kamenného zápraží, a otevřel do široka dveře. „Není to zase tak elegantní jako Brisbanovo vězení, ale mnohem…“ Než její oči přivykly přítmí, Colin vyšel ven a přirazil jí dveře před nosem. Slyšela, jak zapadla závora.

„…obyvatelnější,“ dokončila téměř neslyšně.

Opřela se o dveře a přemohla ji osamělost. Být uvězněna s Colinem bylo něco úplně jiného než být uvězněna Colinem. S radostí by se vrátila do malé cely v Brisbanově věži a čekala, až přijde o hlavu, jen kdyby mohla strávit ještě jednu noc v Colinově náruči.

Přemohla beznaděj, odloupla se od dveří a vydala se na prohlídku svého chatrného vězení. Na oknech byly okenice, které propouštěly dovnitř uzoučké paprsky světla. V nich se třepotaly částečky prachu, usazující se na krbové římse. Popel v krbu byl dávno vychladlý, matrace na lůžku pokrytá otřepanou potrhanou dekou, pár do poloviny vyhořelých svící na stole. Zašlé trámoví bylo ověšeno pavučinami, připomínajícími nevěstin závoj. Z prostředního trámu visel dlouhý provaz.

Tabitha vztáhla svázané ruce a nepřítomně se ho dotkla. Konec byl roztřepený, jako by ho někdo uřízl. Bez varování se jí vybavila Colinova slova. Když jsem konečně přijel do chatrče, ve které jsme se s Regan setkávali, abych jí řekl, že se s ní ožením, našel jsem ji viset na trámu. A nenarozené dítě mrtvé v jejím lůně.

Tabitha ucukla rukama, jako by byl provaz pod proudem. Dostala zásah přímo do srdce. Tep jí zběsile bušil ve spáncích. Nepotřebovala žádné kouzlo, aby se přenesla do minulosti. Stačila představivost.

V krbu praskal oheň a ozařoval mdlým světlem místnost, kterou Colin s něžnou péčí připravil pro dívku svého srdce. Voňavé svíce prosytily vzduch, na slamníku, vycpaném suchým vřesem, byla rozložena čistá deka. Nahříval si dlaně nad ohněm, když se dveře prudce otevřely a vběhla Regan, bílé sněhové vločky zdobily její pláštěnku a mráz vybarvil její tváře do červena.

Colin stáhl kapuci z jejích stříbřitě plavých vlasů, ruce se mu chvěly nedočkavostí, a přesto si počínal nevyslovitelně jemně, jejich rty se setkaly a milenci v objetí dopadli na lůžko. Odkládali spěšně své svršky s bezstarostnou naléhavostí mladinkých milenců, lačných objevovat všechny slasti, které jim nabízela jejich nahá těla.

Tabitha si s něhou představovala chlapeckého Colina – štíhlého, se svaly, počínajícími se rýsovat na jeho dlouhých končetinách a širokých zádech – předobraz muže, kterým se stane.

Ale představa Regan působila hořce, vyvolávala v ústech příchuť popela. Soucit s dívčiným osudem provázela žárlivost. Kdyby se Colin zachoval tak, jak na něm svědomí třináctého století vyžadovalo, Tabitha by se nikdy neocitla v jeho objetí, nikdy by nepocítila zrychlený tep pod jeho doteky. Nikdy by ji nepohladil po vlasech, neukradl polibek nebo letmý dotek ňader, jako by celý život čekal jen na to. Na jediný krátký moment měla Regan všechno, po čem Tabitha vždycky toužila.

A byla tak hloupá, že se toho vzdala ve smyčce provazu.

První představu vystřídala další – temnější. Colin se hádá s Regan – padají bolestná, prudká slova, jaká může vyslovit jen velmi mladý nebo velmi zamilovaný člověk. Regan se stopami slz na tvářích přechází po chatrči a lomí rukama, až náhle jedna z nich vystřelí jako zděšený pták a udeří Colina po tváři. Colin ztuhne – snaží se pochopit, jak to mohla jeho milovaná udělat, pak se otočí na podpatku a bez jediného slova opouští jizbu.

Tabitha klesla na kolena a přitiskla si dlaně na oči v marné snaze vyhnout se výjevu, o kterém věděla, že bude následovat.

Ve dveřích chatrče stojí štíhlá postava, orámovaná bledým zimním světlem. Nebyl to muž, ale pouhý chlapec na prahu mužnosti, v jedné ruce svíral kytici uschlého vřesu a v napřažené dlani druhé ruky podával své srdce. Po tváři mu přeběhl stín, jednou, dvakrát, když se jakási věc visící na trámu pohybovala sem a tam, jako postrkovaná neviditelnou rukou.

Blížil se k té podivné věci a nevnímal nic než pomalý vrzavý zvuk provazu na trámu. Nevěřícně zamrkal a v jeho zlatavých očích se objevil výraz naprostého šoku. Bolestné nemilosrdné poznání se dostavilo vzápětí. Vykřikl a běžel k Regan, popadl ji

v pase a zdvihl ji, jako by ještě bylo možné vpravit vzduch do jejího zaškrceného hrdla.

V čirém zoufalství přesekl provaz. Regan mu spadla do náruče, chladná a ztuhlá.

Přitiskl ji k hrudi, padl na kolena a zdvihl hlavu v bezhlasém žalostném zavytí.

Když Tabitha odtáhla ruce z očí, byly mokré od slz. Vstala a předloktím si otřela tváře. Nebyla jako Regan, aby ovlivňovala muže slzami a výčitkami.

Přistoupila k oknu a prsty uvolnila ztrouchnivělou okenici. Colin nebyl nikde v dohledu, ale slyšela rytmické údery sekery do dřeva.

Na amulet dopadl sluneční paprsek a ten se mlhavě zatřpytil. Tabitha ho přejela konečky prstů a bylo jí jasné, proč Colin nařídil, aby jí Ewan spoutal ruce tak volně, že mohla klidně pohybovat prsty. Kdyby se vrátil a našel chatrč prázdnou, zbavil by se tak strašlivého břemene, jakým pro něj bylo splnění přísahy, dané jeho lidu a Bohu. Byl by zase sám jen se svými vzpomínkami.

Najednou se cítila naprosto klidná. Usedla na okenní parapet, rozhodnutá udělat něco, k čemu Regan neměla odvahu.

Být na místě, až pro ni Colin přijde.

Měsíc plul zvolna nad mýtinou a zaháněl nesmělé stíny soumraku zpět do jejich úkrytů. Objevil se první stříbřitý nádech stmívání, kdy se opona mezi viditelným a neviditelným vypařuje do jemného tylového závoje, který neopatrná ruka smrtelníka snadno protrhne. Tabitha by vůbec nebyla překvapená, kdyby na mýtině spatřila tančící víly.

Byla to pěkná a vysoká hranice, založená hluboko do země a odvážně se tyčící do noci. Tlustý kůl byl vyrobený z hladkého kmene javoru, patrně aby neodřel jemnou kůži oběti. Měsíční záře odhalovala pečlivě naskládané suché klestí naspodu hranice. Tabitha nepochybovala o tom, že to Colin myslel dobře – aby oheň dobře hořel, rychle vzplál a zahalil celé tělo odsouzenkyně do pekelného objetí.

Její popravčí už byl na kolenou celou věčnost. Ale místo aby pokorně skláněl hlavu, zdálo se, že prožívá boj na život a na smrt se svým Stvořitelem. Škubl širokými rameny a obrátil obličej k nebi, jako by pátral v té rozlehlé černé klenbě. Jeho zmučený profil byl krásný a strašlivý, jako renesanční freska padlého anděla bojujícího o své místo u božího soudu.

Když konečně sklonil hlavu a vstal, Tabitha okamžitě věděla, kdo bitvu prohrál.

Stála uprostřed chatrče, protože chtěla být na nohou, až pro ni přijde. Stála vysoká, vzpřímená, odmítající se poddat. Colin měl možná potřebu žádat svého Boha o smilování, ale ona nic takového nechtěla.

Zápasil se závorou, jako by jeho ruce ztratily obvyklou zručnost. Jeho neobratnost prozrazovala, jaké úsilí ho stálo otevřít ty proklaté dveře.

Když se konečně otevřely, Tabitha napůl očekávala, že uvidí siluetu štíhlého tmavovlasého chlapce proti měsíčnímu nebi. Byla to ale postava muže, vrhající na ni stín, muže, který měl ve svých třesoucích se rukách vládu nad jejím životem a smrtí.

Rozhodným výrazem zakryl zklamání nad tím, že odmítla možnost vypařit se do vzduchu, kterou jí tak velkomyslně nabídl. Omotal si volný konec provazu kolem ruky a jemně ji vedl po orosené trávě k hranici, která se měla stát jejím pohřebním ohněm.

Když jí rozvazoval ruce, nedokázal jí pohlédnout do očí.

„Obdivuji vás, jak se držíte svých zásad,“ řekla lehce. „Tam, odkud pocházím, většina mužů žádné nemá.“

To prohlášení jí vyneslo zamračený pohled, první, kterého se jí za celý nekonečný den dostalo. Ani se nebránila, když ji postrkoval zády ke kůlu a pak ji obešel, aby jí vzadu svázal ruce. Cítila na vlasech jeho horký dech. Potřeboval jeden, dva, tři pokusy, aby utáhl uzle ke své spokojenosti. Když byl hotov, třásly se mu ruce víc než Tabithě.

Tím, že nepoužila ke své záchraně amulet, podstoupila ohromné nebezpečí. Ale rozhodla se, že poprvé v životě vloží svůj osud do jiných rukou než do vlastních. Jestliže se ukáže, že Colina špatně odhadla, bude to poslední omyl v jejím životě, který byl k omylům předurčen.

Vrátil se před ni a každý pohyb mu působil tolik námahy, jako by za dobu, než ji uvázal ke kůlu, zestárl o několik desítek let.

„Nejdřív mě snad uškrtíte, ne? To bych byla moc zklamaná, kdybyste to neudělal. Vždycky na mě dělalo dojem, jak dodržujete protokol.“ Tabitha hýčkala malinkou jiskřičku naděje. Aby ji uškrtil, musel by se jí dotknout.

„Nedalas mi jinou šanci,“ řekl hořce. „Nedopustíš, aby čarodějnice žila,“ citoval.

„Nedopustíš, abys zabil,“ odvětila, šťastná, že si zapamatovala alespoň jedno přikázání.

Ustoupil o několik kroků, jako by mu dělalo stále větší potíže být v její blízkosti. „Můžeš něco pronést na svou obranu?“

S velkým přemáháním Tabitha pokrčila rameny. „Vždycky jsem platila dluhy ještě před uplynutím lhůty splatnosti.“

„Přestaň se mi posmívat,“ zahřměl, prudce se otočil a pohlédl na ni.

Triumfovala. „Nebo co? Nebo mě uškrtíte a pak spálíte mé tělo na popel?“

Když k ní Colin přistoupil a uchopil ji za hrdlo, dostala strach, že jde udělat přesně to, co vyřkla. Ale jeho zoufalé gesto bylo provázeno něhou, jeho hlas byl tichý a prosebný. „Odvolej to, má paní! Popři to obvinění z čarodějnictví a já tě osvobodím. I kdyby moje duše měla dojít zatracení. Odvolej, a já tě nechám jít, kam budeš chtít, a už nikdy mě neuvidíš.“

Bezmocně na něj hleděla, na jeho tvrdohlavé čelo, jemný a měkký dolní ret. Jak mu měla říct, že to je pro ni horší hrozba než smrt?

Toužila splnit jeho přání jen pro jeho dobro, ale pak by strávila celý zbytek života ve lži. Kdyby tu teď s nimi byla Arian, určitě by dokázala ocenit, že je Tabitha ochotná položit život za něco, co jí bylo odjakživa protivné. Konečně došla k závěru, že nadpřirozené schopnosti jsou její součástí stejně jako její chodidla velikosti čtyřicet nebo nevýrazná barva jejích vlasů.

„Nemohu to popřít,“ řekla tiše. „Ani kvůli vám.“

Zoufalství mu zaplavilo oči. Zdvihl ruku a uvolnil jí jemné vlasy z Magwyniny stuhy a nechal je spadnout v měkkých vlnách kolem obličeje. Tabitha pohodila hlavou, protože nedokázala odolávat tomu jemnému svádění. Sevřel jí hrdlo do dlaní a palce přitiskl na pulzující tepnu.

„Zavři oči,“ zachrčel.

Tabitha nedokázala říct, proč ho poslechla – aby nemusel hledět na to, jak jí z očí uniká život, nebo aby se nemusela dívat na jeho krásnou nemilosrdnou tvář. Jeho stisk zesílil. Rasy se jí zachvěly v očekávání smrti z rukou muže, kterého milovala.

Ale z temnot k ní nepřišla smrt, byl to Colinův polibek. Jeho rty se žádostivě přisály k jejím, až vzdechla. Využil jejího překvapení a zajel jí jazykem hluboko do úst, a zažehl tak naprosto jiný druh ohně – temný, erotický a vše pohlcující. Svíjela se v jeho plamenech a cítila tak divokou žádost, jako by byla to bezbožné stvoření, za které ji pokládal.

Zdálo se jí, že se rozhodl ulíbat ji k smrti, zmítala se v poutech, její ňadra se vypínala proti jeho hrudi, bradavky jí dráždila hrubá látka Magwyniných šatů. Tlačil ji dozadu, až byla přitisknutá mezi sloup a nepoddajné mohutné mužství, ukryté v jeho kalhotách. Když se plameny jeho polibků přesunuly níž, Tabitha zasténala blahem.

Nezapomněla, že je ve třináctém století a nemá na sobě spodní prádlo. Méně čestný muž v tomto století, nebo v kterémkoli jiném, by jí prostě

zdvihl sukni a posadil ji obkročmo na sebe bez ohledu na to, kde právě jsou. Nebyli tam žádní svědkové a stačilo jen zapomenout na pokrytectví.

Ale Colin byl nade všechno čestný muž.

Tabitha dolehla na kůl, když se od ní odtrhl, a v očích se mu zračil žár, kterému právě podlehl. „Jistojistě, má paní, tys mě očarovala. Bud prokletá!“

Kdyby nevypadal tak zoufale, s chuti by se zasmála. Ani na Big Maka nehleděl s takovou touhou v očích. „Podle vás jsem už přece prokletá, nemyslíte? Ale to vám nebrání v tom, abyste po mně toužil, mám pravdu?“

„A proč by mělo? Od prvního okamžiku, kdy na tobě spočinulo moje oko, jsi čarovala, abys mě dostala do své temné moci.“

Nad tím absurdním obviněním se musela smát. „Nemohl jste odolat mému kouzlu, Coline? Okouzlilo vás, jak se mi kalhoty od pyžama převalovaly při chůzi mezi stehny, nebo jak mi voněl dech po zubní pastě?“

„Bylo to tím, jak se slunce odráželo v tvých vlasech, jak jsi voněla čistotou – jako mýdlo a žena, navoněná jedovatým parfémem, kterému žádný smrtelník nemůže odolat.“

Tabitha si pomyslela, že ruměnec, který jí zaplavuje tělo, by ji mohl spálit. Colin sám vypadal v měsíčním světle jako čaroděj, šeptající své vlastní zaříkací formule. Byla omráčena pohybem jeho rtů stejně jako jeho chraplavým hlasem.

„Byl to tvůj odvážný úsměv, jímž jsi chtěla zakrýt strach, který jsem ti naháněl, půvab pohybu, jakým jsi odsunula meč, kterým jsem ti mířil na srdce, i když se ti ruka chvěla hrůzou. Tvoje statečnost, s jakou ses postavila proti Brisbanovi, abys mě chránila, i když jsi tím dávala v sázku svůj život.“

„Myslela jsem, že jste mě za to nenáviděl,“ zašeptala.

„To, pravda, ano. Skoro tak moc, jako jsem po tobě toužil.“ Tabitha Lennoxová, která se vždycky považovala za obyčejnou, neohrabanou a zbabělou, se zděsila, když cítila slzy, kutálející se jí po tvářích. Colinovo prosté přiznání ji připravilo o všechen sarkasmus – jedinou zbraň, která jí v ubohé výzbroji zbyla. Začala se zmítat v poutech, aby si osvobodila ruce a stihla si slzy setřít dřív, než si jich všimne. Ale nedaly se zastavit, tekly proudem. Svěsila hlavu a odfrkla si hanbou.

Colin ji uchopil za bradu a pohlédl jí do tváře.

„Co je zase tohle za trik? Je všeobecně známo, že čarodějnice nedokážou plakat.“

Tabitha na něj pohlédla uslzenýma očima, ale hlas jí selhával ve vzlycích.

„Mohou, když jim lámeš srdce.“

Nevěřícně i okouzleně se dotkl její tváře, něžně setřel slané kapky palcem a pak ho donesl k ústům. Když ochutnal její slzy, na tváři se mu usadil výraz bezmocného údivu.

„Ach, Tabitho,“ šeptal. „Moje odvážná, sladká, krásná čarodějko…“ Tentokrát byl jeho polibek úplně jiný. Neztratil nic ze své naléhavosti,

jazykem přejížděl po jejích rtech, prosil za odpuštění, žádal, aby otevřela ústa a dala mu ochutnat balzám svého odpuštění. Když se podvolila, prohloubil polibek, vtáhl její spodní ret do úst a jemně ho sál.

Celou dobu, co ji líbal, se jeho ruce snažily uvolnit uzly na jejích poutech, a když se to konečně podařilo, jediné, co dokázala udělat, bylo zhroutit se mu do náruče.

Colin ji zdvihl, jako by nevážila o nic víc než Jenny, a nesl ji k chatrči. Tabitha skryla svou tvář, zmáčenou slzami, na jeho šíji a vdechovala jeho mužnou vůni. Kopnutím otevřel dveře a položil ji na matraci, jako by to bylo lože vystlané růžemi. Domnívala se, že jí bude vadit ležet na lůžku, na kterém se kdysi milovali Regan s Colinem, ale okamžik byl tak nádherný, že si ho nechtěla kazit ani stíny minulosti, ani hrozbou budoucnosti.

Když nad ní stál a rozepínal si stříbrnou tepanou přezku, v očích mu žhnula taková touha, že Tabitha úplně ztrácela dech. „S tím se nedá nic dělat, má paní. Máš-li shořet, pak shoříme spolu.“

Přetáhl si tuniku přes hlavu a vlasy se mu neuspořádaně rozlétly. Při pohledu na jeho nahou hrud Tabithě vyschlo v ústech. Ještě ani ne před týdnem byl pro ni naprostým cizincem, a teď se nemohla dočkat, až pozná jeho tělo a on její. Každičký koutek, každý vlásek, každou jizvu, prostě každý jedinečný centimetr.

Přijala roli smyslné čarodějky, uchopila ho za ruku a přitáhla ho na sebe. Bez odporu se podvolil jejímu vedení a oplatil jí tím, že se k ní přisál otevřenými rty, vlhkým polibkem, který mohl být považován sám o sobě za sexuální akt. Potom, jako by chtěl odčinit tu trochu rozpustilosti, jemně jí slíbal poslední zbytky slz. Něžnými doteky rtů se mazlil s jejími tvářemi, očními víčky, citlivou prolukou mezi nosíkem a horním rtem, a Tabitha vzdychala blahem.

Když otevřela oči, spatřila v měsíčním světle Colinovu tvář a její výraz byl vážný. „Chtěla bys se mnou ležet, má paní?“

Očekával povolení, ne pozvání. Ponížený přístup od tak silného muže zapůsobil hluboko v její duši. Vjela mu prsty do vlasů a zašeptala: „Bylo by mi ctí, pane.“

Čekala, že ji znovu políbí, ale překvapilo ji, že ji jemně nadzdvihl a stáhl jí přes hlavu Magwyniny šaty. Než se mohla připravit na ten šok, ocitla se v jeho objetí oblečená pouze do svého náhrdelníku. Nevěděla, co dřív zakrýt

dlaněmi, jestli ňadra, nebo plavé kudrlinky v klíně. Uvědomila si, že to musí

působit směšně, a tak se vzdala a spokojila se s tím, že si prohrábla vlasy.

Colin na ni fascinovaně hleděl a potom se usmál, až jí srdce poskočilo.

„Ještě nikdy jsem neviděl, aby žena zčervenala po celém těle. To je tedy opravdu povedené kouzlo.“

„Děkuji za uznání,“ odpověděla bez dechu.

Přitáhl ji k sobě, aby ji políbil, ale vzepřela se mu o ramena. „Ne tak rychle. Obávám se, že mě moje nahota staví do nevýhodného postavení.“

Pozdvihl obočí. „A co navrhuješ, abychom s tím provedli?“ Nervózně pokynula na jeho kalhoty. „Mohl bys odložit tohle.“

„Velmi dobře, má paní. Tvé přání je mi…“

Tabitha mu zakryla ústa dlaní a varovně kroutila hlavou. Prostě ji políbil na dlaň a přikývl, jako by ji chtěl ujistit, že rozhovor o všech nedorozuměních přijde později. Mnohem později.

Jak si Colin postupně odkládal boty, pak povolil knoflíky na kalhotách a stahoval je dolů, Tabithin sebevědomý výraz dostával trhliny. Její první nutkání bylo protestovat, že se musel zbláznit, jestli si myslí, že tu věc dostane někam do jejího těla. Ale záchvat panenského strachu překrylo pokušení dotknout se ho, přejet prsty po sametovém útvaru, který tak neohroženě trčel z hnízdečka černých kudrn. A tak to udělala. A i když by přísahala, že to není možné, pocítila, že pod jejím dotekem ještě vzrostl a zmohutněl.

Se srdceryvným zaúpěním se od ní odtrhl. Posadil se na okraj slamníku, zabořil obličej do dlaní a dýchal, jako by právě skončil zápas s drakem.

Tabitha bezmocně hleděla na měsícem ozářený oblouk jeho zad a přemáhala zklamaný pláč. Udělala ve své nevědomosti něco nepřijatelného? Šla na to zleva, místo aby věc provedla zprava?

Úplně zapomněla, že je nahá, sedla si vedle něj a něžně se dotkla jeho ramene. „Řekla jsem něco špatně?“

Zdvihl hlavu a jeho výraz ji znovu poděsil. „To není v tobě, Tabitho. Je to ve mně.“

Bez zaváhání vyhrkla tu nejhorší obavu, která jí přišla na mysl. „Ach, bože, nejsi snad teplý?“

Pohlédl na ni trochu udiveně. „Ne, teď mě spíš mrazí.“

Tabitha se málem rozesmála úlevou, kdyby jeho výraz nezůstával tak zachmuřený. Doufala, že jí to vysvětlí.

„Kdybych v sobě měl dost síly, abych odmítl Regan, když se mi nabídla, nemusela zemřít. Moje neovladatelné sexuální choutky stály tu nebohou dívku život.“

Po zádech jí přeběhlo zvláštní chvějivé zamrazení. Bude mít v sobě dostatek ženskosti, aby jeho choutky uspokojila?

„Navzdory těm choutkám…,“ potřásl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit,

„…ne, kvůli těm choutkám jsem složil přísahu celibátu. Vydal jsem se na svaté tažení a slíbil jsem, že po celou tu dobu zůstanu čistý, že dokud budu pochodovat pod boží vlajkou, nedotknu se ženy. Zatímco ostatní nacházeli potěšení u nevěstek, já jsem klečel v modlitbách. Modlil jsem se, abych měl sílu vytrvat,“ dodal hořce.

Zamračila se, současně dojatá i zmatená jeho přiznáním. „Tomu nerozumím. Když jsi žil v uplynulých šesti letech v celibátu, tak co jsi pak hledal ve všech těch egyptských bordelech?“

Obrátil oči v sloup. „Čekal jsem na Arjona.“

Tabitha nevěděla, má-li se smát, či plakat. Dokázala ocenit pikantnost celé situace – panna se snaží svést celibátníka.

Dotkla se jeho ramene. „Neboj se. Bude to asi jako s jízdou na…,“ zarazila se, zamítla kolo i velblouda a honem přemýšlela nad příhodnějším přirovnáním, „…koni. Jakmile to znovu zkusíš, hned se ti to vybaví.“

V očích mu zajiskřilo pobavením, když ji pohladil po tváři. „Já jsem nezapomněl, co mám dělat, má paní. Ale toužím po tobě tak zoufale, až mám strach, že bude po všem, než vůbec začnu.“

Tabitha vzdychla a srdce se jí rozplývalo, nehledě na některé další části jejího těla. „Ach, Coline. Vůbec nic nemám proti trošce spěchu. Později bude na všechno spousta času.“

Ale opravdu bude? Pokoušela se nevnímat osten pochybností. Jestliže ji amulet něčemu naučil, pak hlavně tomu, jak dokáže být čas vrtošivý.

Rozhodla se ulehčit jim oběma a vesele se usmála. „Prostě se do toho dáme, ano?“

Lehla si na záda, zavřela oči a připravila se na středověkou verzi „šup šup honem honem, díky, slečno, a na shledanou“.

„Copak to při jméně svatého Andrewa děláš?“

Otevřela jedno oko a spatřila Colina, jak se na ni mračí. „Cekám, až se se mnou začneš milovat.“

„Spíš to vypadá, jako bys čekala, až ti kovář vytáhne zub.“

Vzdychla a otevřela i druhé oko. Neměl by projevovat trochu víc vděčnosti, když se připravila vyhovět jeho smyslným choutkám s takovou ochotou? „Nezapomínám, že jsi napůl barbar, víš? Nikdys neměl příležitost přečíst si Cosmopolitan, takže nemám právo očekávat, že budeš znát všechny mé erotogenní zóny nebo který knoflík zmáčknout, abych začala šílet touhou.“

Ještě nikdy neviděla jedno z jeho výrazných obočí vylétnout tak vysoko.

„Ne, to bych asi opravdu nedokázal.“ Naklonil se nad ni a zamyšlený výraz v jeho očích jí trošku nahnal strach. „Možná že máš pravdu. Bude asi lepší, když zavřeš oči a budeš jen tiše bez reptání trpět mé brutální zacházení.“

Tabitha poslechla, i když s trochou podezření.

„A neotvírej je,“ šeptal a přitom lehce přejel rty po jejím hrdle. „Bez ohledu na to, co udělám.“

Jeho hluboký hlas v ní zažehl záchvěv očekávání. Když jazykem laskal citlivou jamku pod krkem, celé tělo jako by tálo.

„Ženy v bordelech považovaly můj celibát za výzvu,“ mumlal mezi laskáním. „Zatímco si Arjon nahoře užíval, ony se mezi sebou sázely, které se nejdřív podaří mě zlomit. Předháněly se v důvěrném líčení hříšných chlípností, které by se mnou rády vyzkoušely a které by chtěly, abych dělal já jim.“

„Ach,“ vzdychla Tabitha, když jeho ústa zabloudila níž a se sladkou

něžností prozkoumávala její ňadra.

„Nikdy jsem neviděl ten tvůj Cosmopolitan, ale ty ženy mi ukázaly starodávné obrázkové rukopisy, které zobrazovaly akty lásky, jež dokázaly vzbudit představivost a podpořit aktivitu milenců. A připadaly mi velice názorné.“

„Ach!“ Tentokrát už to byl zvuk na hranici mezi výkřikem a vzlyknutím. Změnil se v zaúpění, když vzal do úst jednu z vypouklých bradavek a drsným kočičím jazykem ji obkroužil. Její představa, že milostná předehra byla vynalezena v jednadvacátém století, se rozplynula jako cukrátko pod jeho smyslnými polibky.

Když jí sál bradavky a vtahoval je hluboko do úst, vyvolával jí tím svíravé a příjemné pocity v podbřišku. Vjela mu rukama do vlasů. „Ach, Coline, myslela jsem, že se nemůžeš dočkat.“

Zajel jí jazykem do jamky pupíku, a způsobil tak další nával napjatého chvění. „Ano, ale ty zkažené ženy mě vždycky učily, že muž může zpozdit svou rozkoš, aby tak prodloužil ženino blaho.“

„Ale ty už svou odkládáš šest let, a když budeš oddalovat tu mou, tak nejspíš umřu,“ zaúpěla.

„Pak ovšem zakusíš tu nejsladší smrt, jakou žena může poznat.“

Otevřela prudce oči, ale on ji napomenul. „Žádné koukání. Barbaři s tím nemají pražádnou trpělivost.“

I když měla zavřené oči, cítila na sobě jeho žhavý pohled, jako by jí propaloval kůži, a bylo to dráždivější než dotek sám. Alespoň si to myslela do chvíle, než jeho prsty zajely do chomáčku chloupků mezi jejími stehny. Zachvěla se náhlým studem a otočila tvář na stranu, zatímco ji Colin hladil a laskal. Když už málem předla blahem, zabořil prsty hlouběji mezi zvlhlé kudrlinky.

„Kdybych nebyl tak nepoučený barbar a chtěl tě přivést k šílenství touhou, tak bych se tě dotknul tady.“ Dotek prstů na vzrušeném hrbolku vyvolal slastné vzdechnutí. „Nebo tady.“ Jeho zkušené prsty vklouzly hlouběji dovnitř, pomalu a jemně, jako by otvíral okvětní plátky vzácné květiny a hledal mezi nimi sladké kapky nektaru.

Tabitha zaúpěla. Jako v omámení cítila Colinovy dlaně, hladící ji po stehnech a rozevírající je. Ztuhla, jak se bránila vniknutí vetřelce, když si náhle uvědomila, že to není jeho úd, co se k ní přitisklo, ale – ach, zázrak všech zázraků – jeho ústa. Prohnula se na matraci úplně přemožená horkou sladkostí jeho úst a lačnými pohyby jazyku.

Jestliže Colin opravdu nepodlehl svodům těch dekadentních žen, pak si zřejmě jejich šeptaná tajemství mnohokrát opakoval, aby si je dobře zapamatoval. Mistrovsky ovládal ďábelské svody, držel ji jako rukojmí její vlastní touhy, až každičká část jejího těla tála blahem. Když už se pohybovala na hraně šílenství, vyplnil její lačnící štěrbinu svým nejsilnějším prstem. Vykřikla Colinovo jméno a vlny rozkoše se jí začaly přelévat po těle. Náhle byl na ní jako ten první den na louce, kdy se setkali. Líbal ji na zpoceném krku a šeptal jí do ucha: „Tohle, má paní, bych dělal, kdybych byl

dostatečně zkušený, abych v tobě vzbudil divokou touhu.“

Tabitha už nedokázala být pasivní. Popadla ho za vlasy a přitáhla si jeho rty na své. Ted bylo na něm, aby sténal potěšením, když se jejich jazyky setkaly ve sladkém doteku. Její vzrušení teď vystřídala primitivní touha přivést k šílenství jeho, teď musel on vykřikovat její jméno, jako by to bylo kouzelné zaklínadlo. Její pohlaví bolelo touhou po něm a na břiše cítila horký dotek jeho vzrušeného údu, který jí dokazoval, že je víc než připraven ji uspokojit.

Rozevřela stehna ve vábivém gestu, ale nemusela ho nijak pobízet. Našel neomylně vchod do jejího nitra a vzdychal mezi polibky, když vnikal hluboko dovnitř a zaplnil ji až po okraj.

Tabitha sebou cukla, když ucítila bolest. Nebyla na to připravená, protože její tělo se bezhlavě poddávalo touze přijmout ho. Kousla se do rtu, ale ne dostatečně včas na to, aby jí neuklouzl ostrý výkřik.

Colin ztuhl. Nastalo takové ticho, že mohla slyšet, jak jim tluče srdce. Otevřela oči a zjistila, že na ni hledí s výrazem, v němž se mísí údiv a šok. Kdyby si nebyla jistá, myslela by, že ho zradila podruhé.

Ve snaze setřít ten nevysvětlitelný výraz z jeho tváře, ovinula ho nohama kolem pasu a nezkušeně pohnula boky.

Colin škubl hlavou s hrdelním zaúpěním, jako by chtěl setřást nějaké kouzlo. Vzal její tvář do dlaní a pokryl ji polibky, a v jeho doteku byla naléhavá divokost i jakási plachá úcta. Když se v ní jeho tělo začalo pohybovat v něžném stupňujícím se rytmu, bolest pomalu mizela a objevil se jiný pocit. Odlišná bolest, způsobená sladkým napětím, vyvolaným mužem, který se nořil hluboko do ní, bolest, která volala po uspokojení. A taky že ji uspokojil, když laskal její rty jazykem a její tělo svým údem, až se přidala k jeho pohybům, a vytvořili tak nádherné souznění těl.

V tu chvíli se osvobodil od svého šestiletého násilného sebepotlačování. Vykřikl její jméno a oddal se extázi, která ho úplně oslepila. Tabitha hlasitě projevovala svou slast, když se zabořil tak hluboko do ní, kam jen to šlo, a otřásal se zázračným uvolněním.

Leželi si v náruči s nohama propletenýma, nasycená těla lesklá potem, srdce tepající v souzvuku, jako by byli jednou bytostí. Colin zvedl hlavu a nejisté na ni pohlédl. „Ty jsi ne…?“ Tabitha přikývla. „Ale ano, byla. Předtím.“

„Ale ne když já…“

„Samozřejmě že ne. Zeny nejsou takhle naprogramované. Společný orgasmus je stejný mýtus jako jednorožci a rytíři…,“ hlas se jí ztišil do šepotu, když na něj pohlédla, „…v lesklém brnění.“

Rty se mu pomalu zvlnily do nebezpečného úsměvu. „Opravdu, má paní?“

Tabitha překvapeně vykřikla, když si ji Colin opatrně přitáhl k sobě.

„Tobě dělá hrozné potěšení dokazovat mi, že se mýlím, viď?“ zeptala se bez dechu.

Políbil ji na krk a ona se v odpověď zachvěla blahem. „Ani zdaleka tolik potěšení, kolik z toho budeš mít ty.“

Slunce objímalo Tabithino nahé tělo jako teploučká přikrývka. Protáhla se, aniž by otevřela oči, a vychutnávala slastnou únavu ve svalech. Sebrala v sobě sotva tolik energie, aby pohnula rukou, a šátrala po matraci vedle sebe. Místo bylo prázdné a studené.

Rychle otevřela oči.

Colin, stále ještě bez košile, seděl na hraně krbu a natahoval si druhou botu. Vrátil se mu zachmuřený výraz, zachmuřenější než kdykoli předtím.

„Dobré ráno,“ zamumlala a doufala, že mu bude připadat její rozespalý hlas neodolatelně sexy.

„Dobrý den, má paní.“

Sekal slova jako kulomet, a to ji dočista probudilo. Rychle sáhla po oprané dece, aby se zahalila. Možná mu její stydlivost připadala směšná po všech těch důvěrnostech, které prožili uplynulé noci. Ale tenhle nasupený cizinec vypadal jako ďábelské dvojče muže, který jí poskytoval blaho a rozkoš tak silnou, že hlasitě vzlykala, a který polibky vysoušel její slzy.

Bože, co když patří k těm mužům, kteří ztrácejí o ženu zájem, jakmile se s ní vyspí? Ne že by toho zase tak moc naspali.

Colin si natáhl tuniku a jeho pohyby byly odměřené jako jeho výraz. Naklonil se nad otlučeným umývadlem, opláchl si tvář a vlasy ve vodě, kterou pravděpodobně přinesl z nedalekého potoka, zatímco spala. Byl to bezesporu nejčistší barbar, kterého kdy poznala.

S mokrým chomáčem vlasů staženým dozadu a s neoholenou tváří vypadal mladší a zranitelnější, takže Tabitha dostala kuráž k útoku.

Posadila se a přinutila se uvolnit křečovité sevření rukou na přikrývce, která mírně poklesla a zarazila se na hrbolcích jejích ňader. „Kdybych tě neznala, myslela bych, že na tebe doma čeká manželka.“

Ruce, které právě zapínaly přezku, se zastavily. Pomalu zvedl hlavu a na tváři mu spatřila výraz, který čekala ze všeho nejméně. Vinu.

Najednou dostala strach.

Pak se jeho výraz změnil a Tabitha si nebyla jistá, jestli se jí to jen nezdá.

„Budu se muset vrátit na hrad. Už se tu zdržuji příliš dlouho.“

Tabitha odfrkla. „To je zvláštní. Včera v noci se nezdálo, že máš naspěch.“

Bez odpovědi zamířil ke dveřím. Po nekonečnou vteřinu to vypadalo, že ji tam nechá – nahou, opuštěnou, s pachem po jejich milování stále zřetelně vyzařujícím z její pokožky.

Náhle se otočil a začal rázovat po chatrči. Rukama si prohrábl vlasy, až byly tak divoké jako jeho oči.

Zastavil se a ukázal na matraci.

„Dal bych si býval víc na čas, kdybys mě varovala.“

Tabitha prohlížela hnědavé skvrny na zašlé látce a potom chladně pohlédla do Colinových obviňujících očí. Odmítla předstírat viktoriánské zděšení. „Nepřipadal jsi mi jako někdo, kdo omdlí při pohledu na krev.“

„Ale to je tvoje krev, děvče.“ Jeho hlas se ztišil do pouhého šepotu. „Proč jsi mi neřekla, že jsi ještě nikdy neležela s mužem?“

Pokrčila rameny. „A co jsem měla dělat? Měla jsem snad zazpívat pár taktů z Malé radosti panenského věku? Nebo ti padnout do náruče a šeptat

,Bud ke mně jemný, laskavý vládce’? Sáhla mu po ruce, ale on se vytrhl z jejího dosahu. Zamračila se. „To je divné. Tvému svědomí nečinilo žádné potíže milovat se se mnou podruhé. A potřetí. A po…“

„Dost!“ Pohlédl na ni zpod černých řas. „To už bylo příliš pozdě. Ujma už byla dokonána.“

Tabitha vzdychla a její rozladění stoupalo. „Takže kdybych ti řekla, že jsem panna, nebyl bys se mnou strávil noc v bláznivém vášnivém milování?“

„Ano!“ vykřikl stejně rozladěně. „Ne!“ Pokrčil rameny. „Nevím.“ Bezmocně jí zíral do tváře. „Jak jsem měl tušit, že jsi panna? Neprotestovala jsi, když jsem tě vzal na lůžko. Mluvila jsi otevřeně o sexu. A putovala jsi s bandou kejklířů. A jsi čarodějnice,“ dodal a rozhodil rukama, jako by to vysvětlovalo všechno.

Chvíli potom, co domluvil, slyšela Tabitha jen zběsilé tepání krve ve spáncích.

Když nakonec promluvila, zněl její hlas zdánlivě klidně. „Ach, a

čarodějnice jsou pověstné tím, že se dají lehko získat, že ano.“

Namířil na ni prstem. „Ne, ne, má dámo, ty rozhodně nejseš lehce k máni. Ty jsi ta nejobtížnější žena, s jakou jsem se kdy setkal.“ Přejel si rukou po strništi vousů a uvědomil si, že ve svém vysvětlování nikam nepokročil.

„Je všeobecně známo, že čarodějnice zneužívají sexu k tomu, aby naprosto ovládly smrtelníky.“ Jeho pohled byl téměř lítostivý. „S tím nemůžeš nic dělat, děvče. To je tvoje přirozenost.“

Vstala, přehodila si cíp přikrývky přes rameno, takže vypadala jako v královském rouchu. Stála na slamníku, jen aby si dopřála potěšení shlížet na něj z výšky. „Máš naprostou pravdu, Coline. Jsem jen jedno z dalších ďáblových pokušení. Teď, když jsi mě seznámil s potěšením ze smilstva, těším se na budoucnost. Budu trávit většinu večerů svého nesmrtelného života tancem kolem ohně, nahá, a budu se pářit s démony, kteří mají kopyta a ohromné, do vidlice rozštěpené…“

„Tabitho!“

„…ocasy,“ dokončila a sestoupila z lůžka. Couval před ní ke krbu, zatímco ona každým slovem zvyšovala hlas. „Nebo se vyhnu démonům a hupnu do postele s nějakým dalším sobeckým svatouškovským rytířem, který se mě pokusí upálit na hranici!“

Colin naklonil hlavu na stranu a zamrkal.

„Urazil jsem tě?“

Vykřikla znechuceně. Celou plochou dlaně ho postrčila, až dosedl na krb za sebou.

Tabitha se otočila, protože už nemohla snášet pohled na jeho samolibou tvář. To gesto by bylo možná účinnější, kdyby přitom nezakopla o lem pokrývky, a nemusela se zachytit okenního rámu, aby neupadla jak dlouhá tak široká.

Pokoušela se potlačit hořkost v hlase, ale bylo to nemožné. „Kdybych věděla, že budeš tak rozladěn mou nedostatečnou zkušeností, pořídila bych si předtím tucet milenců. Koupila bych si předplatné do harému a věnovala bych své panenství celému zástupu upocených uchrochtaných neznabohů.“ Pláč jí sevřel hrdlo, když si pokládala hlavu na okenní římsu a šeptala.

„Lituji, že jsi byl první.“

„Já ne!“ Ta slova byla pronesena tak tiše, že to mohl být jen závan větru. Colin jí položil ruce jemně na ramena a lehce je stiskl. „Chtěl jsem litovat. Panenská čarodějnice, to byla poslední věc, kterou jsem mohl v tomhle čase potřebovat. Ale ve chvíli, kdy jsem poznal, žes mi darovala svou nevinnost, pocítil jsem radost a zvláštní pýchu, jako bych dostal dar, který si nezasloužím.“

Tabitha se v jeho pažích otočila – rozpolcená mezi nedůvěrou a údivem. Colin vzal její tvář do dlaní a se sladkobolným úsměvem na ni upřel své jantarové oči. „Moje paní,“ zamumlal a Tabitha poprvé cítila, že mu ta slova vycházejí přímo ze srdce.

Objala ho kolem krku a políbila ho. Uvolněná pokrývka se svezla k zemi, ale Tabitha byla tak ponořena do líbání, že si toho ani nevšimla.

Nevšimla si ani muže, který se opíral se založenýma rukama o veřeje dveří, dokud se neozval jeho medový hlas s galským přízvukem. „Ale, ale, to je opravdu divné upálení na hranici.“

Colin skočil, sebral quilt a přehodil jí ho přes hlavu, aby ji schoval. Tabitha zmateně klela, než se jí podařilo osvobodit. Omotala si deku kolem sebe jako nějakou ohromnou osušku a vykoukla přes Colinovo rameno. Arjon se lišácky usmíval a spiklenecky na ni mrknul.

„Měl jsi zaklepat,“ řekl Colin a zamračil se.

„Měl sis zavřít dveře,“ odpověděl Arjon. „Ještě štěstí, že jsem nechal Chaunceyho hlídat koně. Jeho matka mě přemluvila, abych si ho vzal na vychování, ale chudák ženská, něco takového asi neměla na mysli.“

Colin odfrkl. „Jestliže s tebou ten hoch pocestuje jako se svým učitelem, pak brzy ztratí svůj ruměnec.“

„Ale vidím, že okouzlující lady Tabitha neztratila ten svůj.“ Arjon vrhl znalecký pohled na lůžko a dodal: „Myslím ruměnec.“

Tabithiny tváře plály ještě víc. Ach jo. Proč nemůže patřit k těm rafinovaným ženám, které se ladně povalují na lůžku a po noci plné ohnivé vášně vyfukují ledabyle kroužky dýmu do milencovy tváře? Místo toho musela odfukovat neposlušné prameny vlasů z očí, pokud chtěla vůbec něco vidět.

Arjon ji ještě víc znervóznil, když je obcházel dokola jako slídící pes a jeho aristokratické nozdry se rozšiřovaly, jak nabíral vůni. „Zvláštní, že? Neshledávám ani náznak kouře, ani šmouhu popele na mléčné pleti dámy.“

„Vy jste to věděl!“ obvinila ho Tabitha a šťouchla ho do hrudi. Protože měl na sobě drátěnou košili, dosáhla jen toho, že si narazila prst. „Věděl jste, že mě Colin nepostaví na hranici. Nebo ne?“

Věnoval jí další z dvorných galských pokrčení ramen. „Jeden nikdy nemůže dopředu říci, co Skot udělá. Všichni jsou tak trochu blázni, víte? Obzvlášť když jsou postiženi záchvatem nemoci.“

„Mořské nemoci?“ dotazovala se, zatímco si cucala poraněný kloub.

„Nemoci zvané láska, má drahá.“

Colin prošel mezi nimi, zamířil ke krbu a jeho odhalený zátylek vykazoval barvu fuchsie. „Jediné postižení, kterým trpím, je, že mám za přítele takového upovídaného hlupáka. A čemu vděčíme za tvou nečekanou návštěvu?“

Z Arjonovy tváře zmizel pobavený výraz. „MacDuffovi.“

Oba muži si vyměnili podivné, jakoby kradmé spiklenecké pohledy.

Tabithu to zarazilo a vůbec se jí to nelíbilo.

Arjon se k ní obrátil. „Jeden z mých mužů vzkázal, že Brisbane vypravil k MacDuffovu hradu posly s bohatými dary. Jestli přesvědčí toho starého bídáka, aby nám vypověděl spojenectví, bude Ravenshaw obklíčen ze všech stran nepřáteli. Pak není naděje na přežití.“

Colin udeřil zaťatou pěstí do krbové římsy a zasmušile hleděl do vychladlého ohniště. „Jak mnoho času nám zbývá?“

„Jestliže vyjedeme okamžitě, můžeme na MacDuff dorazit s

několikahodinovým předstihem před Brisbanovými posly.“

Tabitha už nedbala toho, že může zakopnout o deku, honem začala shánět své šaty. „Můžu být připravena během pěti minut. Jen mi dovolte se umýt a obléci…“

„Ne!“ Colinův rozkaz je všechny překvapil. Tabitha ztuhla se zmačkanými šaty v ruce. Zdálo se, že se jí Colin nedokáže podívat do očí.

„Bylo by to nebezpečné. MacDuff, když si usmyslí, dokáže být skoro tak nevypočitatelný jako Roger. Nechci znovu riskovat tvůj pěkný krček.“

Sladce se na něj usmála. „Jak rytířské! Takže zatímco budeš pryč, odpochoduji zpátky do tvého hradu a tam se budu vyhřívat na výsluní přízně tvého lidu. Než se rozhodnou, že mě upečou pěkně dozlatova.“

Arjon zamyšleně kývl. „Není hloupá, bohužel. Varoval jsem tě.“

Colin po něm šlehl pohledem a vzdychl. „To je boží pravda, děvče. Na Ravenshawu budeš v bezpečí, jen když jim nařídím, že ti nesmí ublížit. Mé slovo je pro ně zákon. Ale ted se tam vrátit nemůžeš.“

Rozjasnila se. „Takže mě prostě musíš vzít s sebou.“

Zamyšleně přimhouřil oči. Beze slova vysvětlení přešel místnost, uchopil ji za ruku a táhl ji ke dveřím. Právě chtěla začít protestovat, že nepojede celou cestu k MacDuffovi zabalená do deky, když ji oslepilo slunce. Zamrkala a zjistila, že stojí přímo před šokovaným Chaunceym.

„Chauncey,“ oslovil ho Colin, „chci, abys zůstal zde v chatrči a hlídal paní, dokud se nevrátím od MacDuffa.“

Důvěra, kterou v něj jeho pán skládal, posílila jeho obvyklou chvástavost. „Klidně, pane. Já už dohlédnu, aby ta čarodějka neutekla.“

Colin obrátil oči vzhůru. „Nedělám z tebe žalářníka lady Tabithy. Chci, abys ji bránil proti jakémukoli nebezpečí.“ Vrhl na Tabithu pohled, který ji zahřál u srdce, a málem zapomněla, že odjíždí. „Je to nejdražší poklad.“

„Ach!“ Neohrabaný mládenec vypadal hodně zklamaně. „Dobře, pane. Budu tu čarodějku hlídat.“ Vystrašeně po ní mrkl. „Ale musí slíbit, že na mě neuvrhne žádnou kletbu.“

Tabitha výsměšně pohladila amulet, ale Colin ji varoval pohledem.

Než mohla vyrukovat s dalšími důvody, proč by ji měl vzít s sebou, vyskočil na koně.

Zatímco Arjon nasedal na svého, odepnul Colin jeden z plných sedlových vaků a hodil ho Chaunceymu. „Žádné upalování čarodějnic, chlapče.“

Hoch s lítostí pohlédl k umně vyskládané hranici s hromadou suchého klestí. „Jak říkáte, pane.“

Colin přesunul svůj zamračený pohled na Tabithu. „A ty? Žádné čáry a kouzla!“

Udělala posměšné pukrle. „Ano, drahoušku.“

Pochvalně přikývl a obrátil koně. Tabitha poklesla na duchu. On snad zmizí z jejího života, aniž by jí věnoval alespoň pohlazení?

Ale když dojeli s Arjonem na konec mýtiny, Colin přitáhl otěže a udělil koni rozkaz. Hřebec se roztančil s neuvěřitelnou grácií a otočil se hlavou tam, kde stála Tabitha. Colin vypadal s vlasy vlajícími v ranním větru, jako by přijížděl přímo ze zlacených stránek matčiny pohádkové knihy. Tabitha zatajila dech. Až v této chvíli si uvědomila, kolik úsilí ji stálo přestat věřit těm pohádkám.

Sevřel koně svalnatými stehny a zvíře se dalo do klusu směrem k ní. Tabitha se ani nehnula, spoléhala na to, že Colin nezadupe její důvěřivé srdce v prach. Zastavil koně těsně u ní, sklonil se a pozdvihl ji v mohutných pažích, aby ji mohl políbit.

Když ucítila v ústech jeho jazyk, rozlil se jí po těle sladký oheň a Arjon i Chauncey pro ni přestali existovat. Byla tam jen ona a Colin, jako během uplynulé noci, aby si navzájem sdělovali všechnu svou vášeň.

Když ji postavil na zem, popadla rychle pokrývku i jeho koleno, sama

překvapená, že ji chvějící se nohy udržely.

Pohladil ji po zcuchaných vlasech, v divokých očích něhu. „Všechno dopadne dobře, má paní. Přísahám.“

Tabitha za nimi hleděla ještě dlouho potom, co zmizeli, hrdlo stažené hořkou touhou. Jestliže byla jeho přísaha opravdová, tak proč cítila v jeho polibku takové zoufalství?

Tabitha s Chaunceym se usadili na zápraží chatrče a svými výrazy připomínali párek zamračených gotických chrličů. Přerušovali svou truchlivou hodinku jen proto, aby si mohli vyměnit nasupený pohled nebo aby si uštípli sousto z šišky chleba, o kterou se dělili k obědu. Čas ubíhal, odměřován neviditelnými hodinami.

Tabitha zívla. Chauncey se podrbal v rozcuchaných vlasech, které mu jako zrzavá záplava sahaly až k pasu. Tabitha se maličko odtáhla. Přemýšlela, jestli má vši, a pokud ano, jak daleko asi mohou skočit.

Pohlédla k bledému kotouči slunce. Muži byli pryč sotva dvě hodiny a její trpělivost už byla u konce.

Setřásla drobečky ze sukně Magwyniných šatů. „Budou pryč asi několik dní, pravda?“

„Týdnů,“ odpověděl zachmuřeně.

Pohlédla na něj. Chauncey vypadal jako bujný ryzák, kterého někdo uvázal ke stromu.

„Ty nemáš žádnou radost z toho, že jsi tu se mnou zůstal, vid?“

„Ne, paní.“

„Chtěl jsi jít s panem Arjonem jako jeho páže, je to tak?“

„Ano, paní.“ Jeho výraz byl ještě otrávenější.

„Ale Colin ti přikázal zůstat a ty vždycky jeho rozkazy splníš.“

Přikývl. „Když starý pán zemřel, sir Colin je teď můj vládce.“

„Dobrá, ale můj ne.“ Tabitha se zvedla a vydala se rozhodným krokem směrem ke koni. „A jestli si myslí, že strávím zbytek života tím, že budu vyhlížet z hradního okna a mávat mu na rozloučenou kapesníčkem, zatímco on bude cválat do boje s neposlušnými poddanými, s Brisbanem nebo s jinými draky, kterým bude muset každý pátek useknout hlavu, jak mu bude velet jeho poslání, pak se bude muset naučit něco o moderních vztazích mezi mužem a ženou. A Tabitha Lennoxová je ta žena, která ho poučí.“ Ohlédla se přes rameno. „Nejdeš?“

Chauncey vyskočil a brada mu spadla ve zděšeném údivu. „Musíme poslechnout sira Colina. Jeho slovo je…“

„…zákon,“ dokončila Tabitha za něj s utrápeným povzdechem. „To je zákon, který mám rozhodně v úmyslu porušit. Znáš cestu k MacDuffovu hradu?“

Chauncey přikývl. Zbledl, a tím se zvýraznily pihy v jeho tváři.

„Pak musím trvat na tom, abys mne doprovázel.“

Pokradmu se podíval po koni, a když odpovídal, hlas se mu chvěl vzrušením. „Když to udělám, pan Colin mě určitě potrestá.“

Přimhouřila oči a ztišila hlas do zlověstného mručení. „A když ne,

zůstaneš tady s jednou velice nespokojenou čarodějnicí.“

Ještě nikdy nepoužila svých kouzelnických schopností, aby někomu vyhrožovala. Cítila se trošku provinile, ale když se chlapec rychle rozběhl ke koni, její pocity vystřídalo zlomyslné uspokojení. Koneckonců, vždyť mu vlastně umožnila udělat to, co si velmi přál. Tak co na tom může být špatného?

Chauncey nasedl a ona se vyšvihla za něj, přičemž trochu sykla bolestí. Ale bolavé napětí, které cítila mezi stehny, jen ještě posílilo její rozhodnutí. Její místo je po Colinově boku a ona se rozhodla mu to dokázat. I kdyby ji to mělo stát život.

Ted, když se Chauncey rozhodl, že se dá na scestí, činil tak s opravdovým nadšením. Sledoval nezřetelnou cestičku, která se vinula hustým podrostem. „Znám zkratku. Neřekl jsem o ní panu Colinovi, protože jsem nechtěl, aby se máma dozvěděla, že jsem se občas vplížil na MacDuffovy pozemky, abych se dvořil jedné z děveček toho starého tyrana.“

A tak se stalo, že zářící Tabitha a podlézavý Chauncey přijeli k MacDuffovu vodnímu příkopu asi tři minuty předtím, než se Colin s Arjonem objevili na louce. Než mohl Colin zastavit koně, Chauncey se spustil ze sedla a padl na kolena do trávy.

Popadl svého pána za nohu, hlas mu přeskakoval ze samého napětí – byl to chlapec, uvězněný v mužském těle. „Ach, prosím vás, pane, nedávejte mě bičovat. Ta čarodějka mě přinutila, abych ji sem dovedl. Prosil jsem ji, ať to nemusím dělat, ale omráčila mě ďábelským pohledem a začarovala mě lusknutím prstů.“ Pohlédl triumfálně na Tabithu, než začal pokrývat Colinovu nohu polibky.

Obrátila oči v sloup a odfrkla. „Nic takového jsem nedělala. Ten kluk byl celý žhavý jet, zrovna tak jako já.“

Colin se snažil uvolnit nohu z chlapcova sevření. „Přestaň mi slintat na boty, chlapče! Nemám v úmyslu tě bičovat.“

Tím slibem si jen vysloužil další záplavu polibků. „Bud žehnán, můj pane. Jste ten nejlaskavější pán, jakého Ravenshaw kdy měl. Pokoušel jsem

se té čarodějnici vzdorovat, opravdu, ale její kouzlo mě přemohlo.“ Otřásl se.

„Bylo to velice nepříjemné.“

Colin pohlédl úkosem na Tabithu. „Věř mi, já dobře vím, jak ta dáma dokáže naléhat.“

Její rozzářený úsměv nedokázal zahnat bouři hněvu v jeho očích. Očekávala, že se bude vztekat, že ho neposlechla. Ale ten divoký výraz jí připomínal zvíře chycené do pasti. Ačkoli se dokázal postavit proti Zabijákovi Skotů beze známky strachu, její nečekaný příjezd ho uvrhl do naprosté paniky.

Arjon mu poklepal na záda. „No tak, příteli. Tvoje dáma prokázala oddanost a riskovala mnohé, když se za námi vydala. Takhle ji vítáš?“

Jeho nucené veselí jen posílilo Tabithin zmatek. Po zádech jí přeběhl mráz. Jestliže byl tenhle šibalský Normandan takhle veselý, nevěstilo to nic dobrého pro nikoho z nich, obzvlášť pro Colina.

Tabitha pohlédla na mohutnou bránu, která se nad nimi klenula. „Tak co uděláme ted? Zazvoníme?“

Nebylo to nutné. S ohlušujícím hlomozem řetězů se začal sklápět padací most. Tabitha nedokázala potlačit obdivné hvízdnutí. Tady byl konečně hrad, splňující matčiny představy. Věže a věžičky korunovaly hradební zdi, postavené z bílého kamene. Litinové mříže chránily spodní část oken, ale nad nimi ve slunečním světle zářily jako rubíny a smaragdy barevné okenní tabule, zalité do olova. Na nejvyšší věži vlála dlouhá vlajka, hlásající moc a vznešenost pána, který sídlil pod ní. Jak padací most klesal, Tabitha by přísahala, že zaslechla vzdálený zvuk melodie z Kamelota, kterou přinášel vítr.

Mrkla rychle na Colina. Jeho výraz byl zachmuřený, jako by se před ním právě otvírala brána pekla. Odkopl Chaunceyho stranou a sklouzl z koně, připraven čelit jakémukoli nebezpečí, které se objeví.

Naprosto zmatená pohlédla na Arjona. Jeho vyčkávavý úsměv jí nic neprozradil. Most dopadl se žuchnutím k jejich nohám. Ale stvoření, které se objevilo na jeho konci, rozhodně nebyl rohatý ďábel, kterého Tabitha očekávala.

Ostatně, který začarovaný zámek by se obešel bez princezny?

Štíhlá kráska jim přicházela v ústrety a za ní se nesl oblak ebenově černých kučeravých vlasů. Její droboučké nožky jako by se sotva dotýkaly prken a každičký její pohyb byl plný přirozeného nenuceného půvabu. Tabitha se v sedle napřímila a honem se zachytila, aby nežuchla dolů.

„Coline!“ Dívka pronesla zpěvavě jeho jméno, jako by to byla andělská hymna, a potom se mu vrhla kolem krku a pokryla jeho zrudlou tvář polibky. Její nožky přitom vlály dobrých třicet čísel nad zemí.

Tabitha se zamračila. To bylo divné. Colin se nikdy nezmínil o tom, že má sestru. A určitě nebyl dost starý na to, aby to byla jeho dcera, obzvlášť takhle… takhle… vyspělá.

„Ach, Coline,“ švitořila. „Už jsem myslela, že se nikdy nevrátíš! Papá přísahal, že jsi čestný muž, ale šest let, to je dlouhá doba na čekání. Připadalo mi to jako věčnost.“

Colin uvolnil její ruce a jemně ji postavil na zem. Vzhlížela k němu a celá okázale zářila, až Tabitha litovala, že s sebou nemá sluneční brýle.

Usmál se na ni prázdně. „Můj bože, Lyssandro, jak jsi…,“ nejistý pohled jako by proti jeho vůli klesl tam, kde její kulatý zadeček hrozil protrhnout hedvábí šatů, „…vyrostla.“

Arjon se natáhl a zaklapl Chaunceymu pusu, než mohl začít slintat.

„A ty také, můj pane. Když jsi odjížděl, byl jsi sotva odrostlý chlapec.“ Dívka přejela svými prstíky s korálově červenými nehty jeho mohutnou hrud a zastavila se až na stříbrné sponě nízko posazeného pásku. Zamrkala řasami černými jako uhel a zvládla vypadat současně stydlivě i svůdně. „A teď je z tebe opravdový muž.“

„To tedy ano,“ zabručela pro sebe Tabitha. Přehodila jednu nohu přes sedlo, rozhodnutá skočit dolů a vyškubat té malé výřečné lasičce vlasy.

V úmyslu jí zabránila další postava, která se na mostě objevila.

„Ravenshawe, jsi to ty?“

Otázka zahřměla jako rána z děla, rozechvěla okna na míle daleko.

Z Colinovy tváře zmizela všechna barva. Tohle musí být ten ďábel, kterého se obával!

„Ano, pane. Jsem to já.“ Vítal se s příchozím s nadšením odsouzence, který se setkává se svou popravčí četou.

Cizinec si založil ruce v bok. Ačkoli měl štíhlé nohy, obvod těla měl úctyhodný. Vyjádřeno ne právě slušným označením z jednadvacátého století, nesl si pivní bachor. „Řeč se vede, že už jsi doma téměř deset dní, a ještě ses neobtěžoval přijet a pozdravit muže, který ti byl druhým otcem. Zapomněl jsi na způsoby, kterým jsem tě učil?“

„Ne, pane. Prostě jsem měl spoustu jiné práce.“

Tabitha cítila, jak se Colin brání z nějakého důvodu pohlédnout směrem k ní.

„A zřejmě očekáváš, že přehlédnu tvůj nedostatek slušnosti?“

„Když budeš tak laskav, můj pane.“

Muž se zhoupl na patách a vyděsil všechny výbuchem smíchu. „Ty vždycky dokážeš okouzlit i samotného čerta, že ano. Dobře tedy, chlapče. Vše je odpuštěno, když jsi konečně přišel požádat o svou nevěstu.“

Tabitha zatápala a nebýt Arjonovy pohotové ruky, byla by spadla z koně. Lyssandra, stále zářící, objala Colina v pase a spočinula mu tváří na hrudi, jako by tam odjakživa patřila. Colin se pomalu ohlédl a setkal se s Tabithiným zraněným pohledem. V jeho očích se zračila naléhavá prosba.

Tabitha Lennoxová byla smolař.

Narodila se jako smolař a jako smolař taky umře a žádné peníze či abnormální schopnosti nemohou tuto základní pravdu změnit. Na svět přišla jako privilegovaná, ale od oné první zasněžené noci v Connecticutu si razila cestu od jedné katastrofy ke druhé, se stále sílícím pocitem, že je nevítaným hostem v lidském společenství.

A teď se přenesla sedm století zpátky jen proto, aby zjistila, že muž jejích snů patří jiné ženě.

Nejen nějaké ženě, ale pohádkové princezně, která spí ve věži a má kouzelnou křehkost Audrey Hepbumové a graciéznost ukrajinské gymnastky. Tabitha si představovala, jak Lyssandra poletuje po ložnici jako ptáče a plní ticho svým lahodným štěbetáním. Byla v pokušení podívat se jí na záda, jestli tam nenajde křídla. Dotkla se amuletu a bojovala se silným nutkáním vyprosit si pořádně velkou plácačku na mouchy.

Nechápala, jak mohla přežít těch pár hrozných okamžiků před hradem. Stálo ji veškeré sebeovládání sesednout z koně a nezhroutit se na hromádku. Ale zvládla to.

Dokonce nasadila zářivý úsměv a vložila ruku do Lyssandřiny dlaně s ujištěním, že zrůžovělá nastávající nevěsta jistě bude s Colinem šťastná. Jestliže měla prsty chladné jako led, Lyssandra byla příliš zdvořilá, aby na to upozornila.

Colin se rozpačitě drbal v zátylku a chystal se k představování. Tabitha by ho ráda nechala smažit ve vlastní šťávě, kdyby neměla strach, že ji třeba představí jako svou staropanenskou tetu. Takže dodala svému úsměvu dalších sto wattů a prohlásila, že je Colinova sestřenice a přijela ho navštívit ze vzdálené vesnice Gotham.

S politováním zjistila, že Lyssandřina nadzemská krása může být ještě dokonce převýšena štědrostí a duchaplností. Dívčiny hnědé oči soucitně pohlédly na Tabithin ušpiněný oděv a rozcuchané vlasy. Vyčinila Colinovi i Arjonovi za jejich neprozíravost, pak vzala Tabithu pod ochranná křídla a spěchala s ní po točitých schodech do svých komnat, aby se na ní vyřádila jako středověká vizážistka.

Nebylo jí ani dopřáno, aby svou sokyni nenáviděla. Odpoledne, strávené v její společnosti, ji přesvědčilo, že Lyssandru má každý rád – od nejposlednější služtičky, která spěchala splnit její rozkazy, až po teriéra s protáhlým čumáčkem, který se motal paničce pod nohama a na každém kroku ji sledoval oddaným zrakem. Jestliže úplně každý miluje Lyssandru, jak by jí mohl Colin odolat? Tabitha byla zoufalá.

V té dívce bylo dokonce něco povědomého. Její neškodné brebentění a zvonivý smích působily uklidňujícím dojmem. Možná patřila k těm vzácným lidem, které potkáte a máte dojem, že je znáte odjakživa. Nebo alespoň sedm set let.

Lyssandra přebíhala od ohromné postele k vyřezávané truhlici, Tabitha se usadila na židli a připadala si každým okamžikem víc jako Quasimodo. I když právě vyšla z jasmínem provoněné lázně, už si připadala jako umouněná povadlá pampeliška vedle kvetoucí růže.

Lyssandra otevřela truhlu a ponořila se do ní – vyhazovala závoje nalevo a pásky napravo v horečném hledání něčeho, co by si Tabitha mohla obléci na banket, pořádaný MacDuffem na počest nastávajícího zetě.

Lyssandřin hlas si zachovával svoji kouzelnou zpěvnost i přesto, že měla hlavu schovanou hluboko v truhle. „Vůbec jsem netušila, že má Colin sestřenici. To je divné, že se o tobě nikdy nezmínil.“

„Taky bych řekla,“ mumlala Tabitha a uvažovala, co by tomu řeklo její svědomí, kdyby se ted potichu přikradla a zaklapla za dívkou víko truhly.

Lyssandra se vynořila a svírala v ruce svazek pentlí do vlasů. „Jste si vy dva hodně blízcí?“

Včera v noci jsme byli, odpověděla v duchu a představovala si jejich propletená těla v měsíčním svitu, spojená polibkem. Zamrkala, aby potlačila slzy, a vykouzlila na ztuhlých rtech úsměv. „Tam, odkud přicházím, nás nazývali líbánci.“

Lyssandra si přitiskla mašle k srdci v dramatickém gestu zamilovaného teenagera, čímž, jak si Tabitha všimla, asi byla. „Myslím, že kdyby mě Colin políbil, omdlela bych.“ Předváděla mdloby tím, že se skácela do truhly.

„Ahá!“ vykřikla a vyskočila jako maniodepresivní čertík ze škatulky. „Tahle

věc by ti mohla být. Zkusíme to, ano?“

Vytahala z truhly několik metrů brokátového damašku a přetančila přes pokoj, přičemž vykouzlila před Tabithou bezchybnou piruetu. Než mohla Tabitha protestovat, přinutila ji tahle droboučká žena-dítě vstát a přes košili bez rukávů, kterou si musela obléknout po koupání, jí začala natahovat šaty, jež našla. Velkolepá toaleta, příliš těsná v průramcích a příliš volná přes prsa jí sahala těsně pod kolena.

„Myslím, že mi vykukuje spodnička.“

„Ach, takhle by to vůbec nešlo.“ Lyssandřin zklamaný výraz posloužil Tabithě jako zrcadlo. Byla si jistá, že vypadá jako žirafa oblečená do baletní sukénky. Dívčin výraz byl tak žalostivý, že byla Tabitha v pokušení omluvit se za svou výšku.

Náhlý nápad rozsvítil dívčiny mandlové oči. „Nezoufej. Nic není ztraceno. Vím, jak na to.“

Když Colinova snoubenka vyběhla z místnosti, Tabitha ztěžka dopadla na židli, skleslejší než předtím. Stýskalo se jí po Lucy, a tak vztáhla ruku, aby pohladila teriéra. Vycenil na ni zuby a zavrčel.

Tabitha a rozzlobené zvíře si stále ještě hleděly do očí, když Lyssandra vrazila do dveří s třpytivým hedvábím nebesky modré barvy v napřažených pažích.

Pohladila nádhernou látku, jako by to byla pavučina utkaná z měsíčních paprsků. „To je po mé matce. Zemřela, když mi bylo pět, ale pořád si ještě pamatuju, jak byla štíhlá a půvabná.“ Lyssandra se na Tabithu něžně usmála. „Přesně jako ty.“

Tabitha vyskočila na nohy, div, že nepřevrátila židli, a couvla. „Ach ne, to nemohu. Jsem hrozně nešikovná. Určitě zachytím podpatkem za obrubu nebo se poliju džusem.“ Zdvihla ruce v obranném gestu a v tu chvíli ucítila, jak švy v průramcích praskají. „Vidíš! Tohle přesně mám na mysli.“

„Pchá,“ odvětila Lyssandra. „Ten starý hadr pro mě nic neznamená.“ A aby dala svým slovům váhu, doslova šaty strhala Tabithě z těla a hodila ten hedvábný chumáč za hlavu.

Lyssandra matčiny bleděmodré šaty někde trošku přitahovala a jinde zase povolovala a Tabitha jen rezignovaně vzdychala. Jak může člověk odporovat někomu, kdo říká věci jako „Pchá?“. A když na sebe s obavami mrkla, musela přiznat, že jí šaty sedí, jako by je pro ni spíchli u Diora.

Lyssandra jí kolem boků ovázala široký zlatý pás a pak ji přitlačila zpátky na židli. Tabitha si poslušně sedla, úplně bezmocná proti té malé tyrance.

Lyssandra se pustila do jejích vlasů a začala kouzlit se slonovinovým hřebenem, jako by se oháněla kosou. Tabitha se zeptala: „Není to příliš dlouhá doba, být zasnoubená šest let?“

„Může to tak vypadat.“ Dívčin vzdech byl zakončen zachichotáním.

„Ale jsme s Colinem zasnoubeni už třináct let, od doby, kdy mi bylo pět a jemu jedenáct.“

Tabitha nevěděla, má-li být dojatá, nebo zděšená. „To musela být láska na první pohled,“ řekla chabě.

Lyssandra přikývla a natáčela na prst neposlušný pramen jejích vlasů.

„Nikdy nezapomenu na okamžik, kdy jsem ho prvně uviděla. Přišel sem jako otcovo páže, když mi byly čtyři a jemu deset. Byl to ten nejhezčí kluk, jakého si můžeš představit, s ohnivýma očima a černými kudrnatými vlasy.“

Tabitha se na židli zavrtěla. Dívčin bezbřehý obdiv jí byl až příliš povědomý.

„Už jako chlapec byl ke mně Colin vždycky tak něžný a trpělivý.“ Lyssandra nakrčila svůj roztomilý nosík a vypadala ještě kouzelněji. „Ne jako ten protivný Normandan.“

Tabitha se musela rozesmát. „Sir Arjon?“

„Ano, Arjon. Prosila jsem papá, aby ho poslal zpátky do Normandie, ale on slíbil jeho otci, že se pokusí ho zkrotit a udělat z něj bohabojného člověka. Byl to ten nejzlobivější kluk. Vždycky mě tahal za vlasy a strkal mi za krk brouky.“

Její měkký hlásek volal po soucitu. „Nenáviděla jsem ho.“ Lyssandra vzdychla. „Ale můj milovaný Colin byl vždycky po ruce, aby mě bránil. Jednou kvůli mně vyzval Arjona na souboj. Papá jim samozřejmě dovolil použít jenom klacky, ale Colin strčil Arjona tak silně, že ten slétl z koně jako švestka. Smála jsem se, až mě píchalo v boku.“

Tabitha si položila ruku na břicho. Měla pocit, že se každou chvíli pozvrací, a nebylo to z hladu. Už nemohla vydržet poslouchat další příhody o Colinovi a jeho princezně.

Lyssandra ji však ušetřila dalšího mučení, uštědřila jí na každou tvář mateřský štípanec a vytáhla ji na nohy. Potom ji dostrkala do šatny, osvětlené svícemi, kde viselo ohromné zrcadlo v mohutném zlaceném rámu. Tabitha zaplašila absurdní pokušení otázat se ho, kdo že je na světě nejkrásnější. Nechtěla slyšet odpověď.

Když ji Lyssandra přinutila přistoupit blíž, uvědomila si, že zrcadlo musí být nějak začarované, protože žena, která na ni z druhé strany nejisté hleděla, jí byla cizí.

Ta žena nebyla hromotlucká, ale sošná. Hedvábné roucho jí dodávalo královské elegance, nabíraná vlečka jí spadala kolem kotníků jako vodopád. Sytý odstín látky nechal vyniknout jejím očím, takže vypadaly téměř modré namísto obvyklé šedi.

Protože jí v poslední době byly odepřeny Big Maky a hromady zmrzliny, které normálně polykala spíš z nudy než z hladu, vystouply jí lícní kosti, a mohla dokonce spatřit náznak pověstného tvaru hlavy rodu Lennoxů, dávajícího jejímu otci podobu nordického prince.

Slunce zabarvilo její městskou bledost a zesvětlilo jí vlasy do medově zlaté barvy. Zářící prameny spadaly lehce na ramena a rámovaly obličej, který nesl stopy bolestných prožitků zamilované ženy. I rty teď vypadaly měkčí a plnější, jako by si ještě pamatovaly milencovy polibky. Se směsicí úžasu a zoufalství se Tabitha dotkla svých rtů, přesně tak, jak se jich s něhou dotýkal včera v noci Colin.

„Jsi opravdová kráska, není-liž pravda, má paní?“ řekla tiše Lyssandra a pak si melodramaticky povzdechla. „Proč, ach, proč jen nemohu být tak vysoká, jako byla moje matka, místo abych byla takový zakrslík po otci?“ Dupla nožkou. „Jestli budu stát dnes v noci v tvé blízkosti, někdo by si mě klidně mohl splést s jedním z otcových trpaslíků.“

Tabitha se musela rozchechtat. Zdálo se, že se velice mýlila. Colinova snoubenka nebyla pohádková princezna, ale pohádková babička, dost šlechetná na to, aby půjčila skleněný střevíček i té nejskeptičtější Popelce. Právě v tom okamžiku si uvědomila, proč jí Lyssandra připadá tak bolestně povědomá.

Připomínala jí její vlastní matku.

I když měla oči zaplavené slzami, Tabitha neodolala a přitáhla dívku do svého objetí.

Colin do sebe obrátil už třetí džbán piva a jeho pohled se stále častěji obracel ke klenutému stropu MacDuffova slavnostního sálu.

Ačkoli byla oslava pořádána na jeho počest, cítil se spíš jako hlupák než jako host. Asi by sebou ani necukl, kdyby ho jeden z místních šašků praštil po hlavě prasečím měchýřem na klacku. Rozhodně by si to zasloužil za to, že zklamal a zlomil dvě něžná dívčí srdce, vložená do jeho nevděčných rukou.

Trio pištců vyluzovalo tklivé melodie. Zářící dámy a rytíři z řad posluchačů vypukli v nadšený potlesk, když trpasličí akrobat metal kozelce přes fretku, poskakující na zadních nožkách po dlážděné podlaze. Colin odjakživa podezíral MacDuffa, že si drží trpaslíky, aby byl v sále vždycky někdo menší než on sám.

Jako by mu hostitel četl z hlavy neslušné myšlenky, MacDufř zachytil jeho pohled a pozdvihl svůj drahokamy osázený pohár k přípitku. Brisbanovo poselstvo dorazilo krátce před začátkem slavnosti a Colin si dokázal až příliš dobře představit, jaké jedy ukapával ten knírkatý rytíř do MacDuffova pozorného ucha.

Předpokládal, že se to dozví už brzy. Jen co se k němu připojí jeho snoubenka, kterou povede davem obdivovatelů až k čestným sedadlům v čele.

Vrátil se k zachmuřenému pozorování stropu, když Arjon vklouzl na lavici vedle něho. „Cekáš, kdy se ti zřítí na hlavu?“

„Už aby to bylo.“ Colin vztáhl ruku po džbánu s pivem, ale byl prázdný.

Jeho přítel obstaral od procházejícího pážete plný a vložil mu ho do ruky. „Jaké štěstí, že ses vzdal žen, a ne pořádného pití.“

Colin zaúpěl. „Měl jsem zůstat v celibátu a stát se mnichem.“ Začal si nalévat další pohár piva, ale pak pokrčil rameny a přiložil k ústům celý džbán. „Nebo eunuchem.“

Arjon se ušklíbl a překřížil si dlouhé nohy v přiléhavých kamaších. „Och, pak by ses navždycky vzdal potěšení z křehkého masíčka. Obzvláště žádoucího masíčka lady Tabithy.“

Jeho přítel ho znal příliš dlouho a příliš dobře. Colin před ním nedokázal nic skrýt, rozhodně ne zoufalou touhu v očích. A tak je prostě obrátil zpět ke stropu a zamumlal: „Co asi, ve jménu svatého Andrewa, mohou tam nahoře dělat? Vjedou si do vlasů?“

„Podle vražedného světla v očích tvé dámy, když vyšla najevo tvá proradnost, bych se vsadil, že by raději vlétla do vlasů tobě. Nebo by tě proměnila v rohatého kozla, za kterého tě ostatně má.“

V panice vyskočil na nohy. „Pro pána, já jsem úplně zapomněl na Tabithinu zvláštní moc. Co když promění Lyssu v hladovou krysu?“

Arjon ho uchopil za loket a stáhl ho k sobě. „To by docela dobře odpovídalo povaze toho malého spratka.“

Colin se mu vytrhl a byl rád, že našel hromosvod pro svou špatnou náladu. „Lyssa byla odjakživa sladké dítě. Ty ji nemáš rád, protože jako jediná z žen odolala tvým svodům.“

Normandan si uplivl. „To bych spíš okouzlil kobru.“

V nesouhlasném mlčení tak seděli několik minut, než Arjon šťouchl Colina loktem. Pokynul směrem ke schodišti. „No to je výjev, při kterém ztuhne v člověku krev.“

Colin sledoval jeho pohled a spatřil svou milenku a svou snoubenku, jak ruku v ruce scházejí ze schodů. Zářivě zlatá a černá hlava se k sobě nakláněly, jako by si svěřovaly důležitá tajemství. Měl pocit, že se změnil v kus ledu, přesto by byl přísahal, že zaslechl jednu z nich vyslovit své jméno, načež se druhá srdečně rozesmála.

Tabitha viděla poprvé v životě nějakého muže ve velkých nesnázích a pořádně si to užívala.

Colin seděl v čele stolu na pódiu jako v pasti mezi žoviálním hostitelem a zářící nastávající nevěstou. Na tvářích mu začínal vyrážet vous a dodával jeho výrazu ještě více pochmurnosti. V očích se mu objevil nebezpečný svit a připomínaly pohled hřebce, který se chystá vyrazit k běhu. I když měl vlasy úhledně svázané vzadu na zátylku, vypadal naprosto barbarsky.

Jeho utrpení nemohlo úplně otupit ostří její vlastní bolesti. Bodalo ji u srdce, když viděla ty dvě černé hlavy skloněné k sobě. Chtě nechtě musela uznat, že se k sobě ohromně hodí. Lyssandra měla přesně tu správnou výšku, aby k němu vzhlížela.

Svíral v ruce zlatý pohár, o který se dělil se svou budoucí ženou, a klouby na prstech mu zbělely napětím, když byl nucen neustále přijímat další a další přípitky k nastávající svatbě.

Roztřesený stařec pozdvihl pohár. „Já přeji mladíkovi plodnost a sílu v manželském loži.“

„A mimo ně,“ ozval se anonymní hlas od protější zdi, kde postávala pážata, podezřele připomínající Chaunceyho. Žert vyvolal několik šťavnatých poznámek a ruměnec na Lyssandřině tváři.

Colin střelil po Tabithě zoufalým pohledem, ale ona ho ignorovala.

Předstírala, že je plně zaujata vyždibováním mandlí z pudingu.

Lord s ušima jako plácačky se vyhrabal na nohy a pivo mu přetékalo z plného poháru. „Ať vám Bůh požehná spoustou ca-partů, kteří vás budou líbat na líce a tahat vás za uši.“

„Jeho caparti zřejmě nevěděli, kdy přestat,“ zabručel Arjon a nabral si další sousto pudingu.

Tabitha se na svého společníka souhlasně usmála. Když čestní hosté zaujali místa u hlavního stolu, Tabitha a Arjon byli usazeni hned vedle, dost blízko na to, aby se vyhřívali na výsluní Colinovy a Lyssandřiny slávy, a aby jim na ni nevrhali své stíny. Arjon si všiml, že se Brisbanův posel usadil z druhé strany vedle MacDuffa a sledoval s kyselým úsměvem jejich přátelení. Další postarší rytíř vstal z lavice a jeho mohutný knír dodal situaci na vážnosti. „Na sira Colina, rytíře, oddaného službě Bohu a králi. Jeho chování jak na poli válečném, tak mimo ně ztělesňuje hrdinství, vznešenost, právo

a…“

„Věrnost!“ Než si Tabitha vůbec stačila uvědomit, že se hýbe, stála na nohou. S potěšením si všimla nastalého ticha a pobaveného škubnutí Arjonova obočí. Se sladkým úsměvem pohlédla na Colina, který v tu chvíli vypadal, že se udusí douškem piva. „Na sira Colina, ideál křesťanské ctnosti.“

Její výsměšný příspěvek vyvolal bouři „hurá“ mezi přítomnými. Klesla zpět na své sedadlo. Kdyby měla pronést přípitek na banketu Lennoxovy společnosti, propadla by se studem, ale situace, kde neměla už co ztratit, ji zbavila strachu.

MacDuff přikývl. „Dobře řečeno, paní. Vaše výmluvnost dělá čest vám i vašemu bratranci.“

Colin přimhouřil oči, ale Tabitha zahlédla kratičké zamračení, které jí dalo záblesk naděje. Než mohla pořádně vychutnat svůj triumf, napochodoval dovnitř batalion pážat, nesoucích podnosy s pečenými slepicemi, zdobenými vlastním peřím.

Lyssandra propíchla kouřící kůži pečeného ptáka jemným nožem se slonovinovou rukojetí, ale její otec používal jen své buclaté prsty, kterými rval šťavnaté kusy masa. Zdálo se, že Colin se rozhodl pro tekutou dietu. Kdykoli upil doušek, pozorné páže mu okamžitě pohár dolilo.

Hosté následovali svého hostitele a pustili se s chutí do jídla. MacDuff rozkládal rukama, až kousky kuřete odletovaly. „Jestli mi dovolíš, aby kněz přečetl ohlášky, chlapče, pak bychom mohli uspořádat obřad už zítra.“

Tabitha s chutí pozorovala, jak se Colinova tvrdohlavá čelist zaťala. „Už jsem ti řekl,“ odpověděl. „Neožením se s Lyssandrou, dokud jí nebude osmnáct.“

„No tak, papá. Nenaléhej na chudáka Colina.“ Dívčin ustaraný pohled naznačoval, že se jedná o dlouhodobý spor. „Koneckonců, bude mi osmnáct už za necelé dva měsíce.“

MacDuff nebral v úvahu dívčiny námitky a namířil nůž na Colina.

„Tvoje matka neměla víc než třináct, když ti dala život.“

„Ano. A patnáct, když zemřela po dalších dvou dětech, které se narodily mrtvé.“ V Colinových očích to začínalo doutnat.

Tabitha si mimoděk přejela rukou po břiše. Poprvé jí přišlo na mysl, k čemu může vést jejich nechráněný styk. V jednadvacátém století by každý pořádný rytíř měl při sobě balíček kondomů. Její obavy poněkud zmírnila představa tmavovlasého zlatookého chlapečka, natahujícího po ní ručičky.

Málem by zůstala ponořená do svého snění po celý zbytek večeře, kdyby jí do pootevřených úst Arjon nevstrčil cukrové poupátko.

MacDuff pořád nedával Colinovi pokoj. „Tvůj otec mi řekl, že jste se těžce pohádali tu noc, kdy jsi nakonec odjel na tu svou směšnou…,“ odkašlal si, uvědomil si, že ho okolí poslouchá, „…vznešenou pouť. Prosil tě, aby ses s Lyssandrou oženil před odjezdem. Kdybys vyslechl jeho přání, nemusel zemřít opuštěn svým jediným synem.“

Colin praštil s pohárem o stůl. „Lyssandře bylo tehdy jedenáct let.“

„Už skoro dvanáct. Dost stará na to, abys jí zasel do břicha dítě, a stvrdil tak naše spojenectví s tvým otcem, než jsi zaslíbil svůj meč Bohu.“

Colin vstal. Položil obě ruce na stůl a naklonil se obličejem až k MacDuffově tváři. Tabitha musela natahovat uši, aby slyšela jeho výhrůžný šepot. „A kdybych to udělal, byl by můj otec teď naživu? Poslal bys mu na pomoc své lidi, když ho Brisbane přepadl, nebo bys prostě ignoroval jeho zoufalé prosby o pomoc?“

MacDuff si pomalu olízl všech deset prstů a bílé obočí vytáhl do nevinného údivu. „Cožpak ti to Lyssandra neřekla? Na jaře jsem se přestěhoval s celým dvorem na hrad Arran. Dozvěděli jsme se o tom přepadení až po návratu. A to, jak víš, už bylo příliš pozdě.“

Napětí v Colinově tváři se nijak nezmenšilo. Lyssandra ho tahala za rukáv a její rozkošná tvářička nesla stopy rozčilení. „Papá říká pravdu, Coline. Tvoje macecha mi přece byla tak drahá. Celé dny jsem plakala, když jsem se dozvěděla o její smrti.“

Colin se napřímil a jemně setřásl její ruku. „Proto tvůj otec hostí u stolu sluhu jejího vraha?“

Brisbanův sinalý rytíř sledoval jejich rozhovor a potil se strachy. MacDuffovy zarudlé tváře se nafoukly spravedlivým rozhořčením.

„Rozmíška mezi tebou a lordem Brisbanem je starého data a mě se netýká.“ Jeho kyselý tón naznačoval, že přesně zná důvod oné rozmíšky. „Jakmile se oženíš s mou dcerou, synku, pak budeš mít všechna práva mluvit do toho,

kdo bude sedávat u našeho stolu. A proti komu bych měl vést válku. Ale do té doby budu večeřet, s kým budu chtít, a zabiju toho, kdo mi nebude vyhovovat.“ Vstal, chladně se odvrátil od Colina a tleskl svýma buclatýma rukama. „Hej, dejte se do toho, pěvci! Je tady smutno jako v hrobce.“

Když se pištci dali do hraní, Colin padl zpět na židli. Zamyšlený výraz v očích však prozrazoval, že se nejedná o ústup, jen o odklad. Někteří účastníci večeře se zvedli k tanci včetně MacDuffa a Brisbanova rytíře a mezi zbývajícími se rozhostilo rozpačité ticho.

S nevinným výrazem pohlédl Arjon na Tabithu a hlasem, který byl tak mocný, že určitě zalehl až do jednadvacátého století, se otázal: „Nemáte vy náhodou nějaké zkušenosti jako trubadúr, lady Tabitho?“

„Ne!“ řekl Colin rázně, i když Lyssandřina tvář vyjadřovala nadšení.

„Ach, zazpívej nám, Tabby. Já už jsem z těch otcových pěvců unavená.

Možná že bys mě mohla naučit nějaké nové melodie.“

„To snad nebesa nedopustí,“ řekl Arjon suše. „Ten spratek nedokázal nikdy víc než kvílet jako chcípající kočka.“

Lyssandra ohrnula rty. „A asi jste zapomněl, sire Arjone, že umím také škrábat jako kočka.“

Dotkl se prsty brady. „Jak bych mohl, když mám od tvých drápů ještě pořád jizvy.“

„Měla jsem ti vyškrábat oči. To by bylo akorát na oplátku za to, žes mi podpálil cop.“

„Děti!“ okřikl je Colin. „Nemohli byste vy dva vyhlásit příměří? Lidé se začínají ohlížet.“

„On si začal,“ žalovala Lyssandra a mračila se do svého pudingu.

„Promiň mi, paní Tabitho. Neměla jsem na tebe naléhat. Jsi u nás hostem, a ne jedním z šašků mého papá.“

Tabitha byla překvapena sama sebou, když klidně povstala. „Ale ne, bude mi ctí pro tebe zazpívat.“

Colin se naklonil dopředu. „Byl bych raději, kdyby sis nenamáhala svůj

křehký krček, sestřenko.“

Dotkla se amuletu. „Třeba bys dal přednost tomu, kdybych Lyssandře předvedla některá svoje kouzla. Ale jak dobře víš, nějak se mi nedaří nechávat věci zmizet.“

Lyssandra nadšeně tleskala. „Och, miluji kouzla ještě víc než hudbu.“

„Zpívej,“ řekl Colin mdle. „Každopádně nám raději zazpívej.“

S obavami sledoval, jak ji jeho snoubenka odvádí ke stupínku na kraji pódia. Jestli čekal, že zanotuje pár slok z Kdybych tě opustil, musel být zklamán.

S vidinou nové zábavy akrobati skončili uprostřed skoku a tanečníci se vrátili na svá místa. Tabitha doufala, že nároky na zábavu nejsou u nich o nic vyšší než u Colina, a tak si odkašlala, zaklonila hlavu a spustila tklivou píseň Tvé zrádné srdce. Viděla, že bude mít úspěch, když si hudebníci mezí sebou vyměnili překvapené pohledy, pokrčili rameny, prohrábli struny na svých loutnách, a jako by country znali odjakživa, nasadili ten správný kvílivý doprovod.

Po nadšeném potlesku spustila výsměšně Váhám mezi dvěma láskami a završila pěkně od podlahy Kdo teď lituje?, až se síň otřásala v trámoví. Když se odvážila pohlédnout na Colina, zjistila, že má ruce sevřené kolem poháru, jako by si s nimi nejraději zakryl uši nebo její ústa. Podle vražedného výrazu spíš to druhé.

Už by bývala skončila, kdyby si Lyssandra nevybrala ten okamžik k polibku, letmo vtištěnému na Colinovu zaťatou čelist.

Tabithu bodlo u srdce žárlivostí. A tak usedla na stupínek, opřela se dozadu o paže, jako by to bylo víko piána v začouzeném baru, a tiše spustila klasické blues Ta druhá žena. Pištci ztišili své flétny, aby nerušili teskný nápěv.

Smutek a touha přehlušily sarkasmus v Tabithině hlase. Hleděla na Colina, jako by to byl jediný muž v sále, srdce obnažené tou jemnou lyrikou. Dal si další doušek piva a hleděl na ni příkře. MacDuffovým pátravým očím neuniklo nic, ale sentimentální Lyssandra byla plně zaujata stíráním slziček ze svých tváří. Arjon si znechuceně odfrkl a půjčil jí kapesník. Vysmrkala si do něj roztomilý nosánek a vrátila ho zpět, aniž by si něco dělala z jeho úšklebku.

Když dozněl poslední tón, Colin vstal. V tu chvíli zadoufala, že jde k ní. Ze přejde pódium, vezme ji do náruče a přede všemi prohlásí, že ona je jediná žena, kterou kdy zbožňoval.

On však popadl plný džbán piva, odkopl židli a prodral se davem až ke dveřím, kde zmizel bez jediného pohledu na ni.

Tabitha se převracela na peřím plněné matraci a měla pocit, že se topí v té záplavě, neschopná najít si pohodlnou polohu. Nakonec se posadila, přitáhla kolena k hrudi a objala je pažemi.

Měsíční světlo procházelo barevnými tabulemi olovnatého skla a dávalo dlaždicím nádherný barevný nádech. Tabitha nedokázala jen tak sedět a truchlit, a tak sešplhala z vysoké postele s nebesy a ťapkala přes místnost, přičemž za sebou táhla košili bez rukávů, kterou si nechala oblečenou na noc. Lyssandra byla šokovaná, když jí sdělila, že bude spát takhle v prádle, že je u nich zvykem spát polonahá.

Pokoj, ve kterém ji Colinova snoubenka ubytovala, splňoval i ty nejneskromnější dívčí nároky. Když otevřela okno a vyhlédla do pusté noci, vůbec by ji nepřekvapilo, kdyby se objevila Barbie jako Rapunzel a Ken jako Krásný princ, jak přijíždějí po padacím mostě ve svém růžovém kabrioletu.

Pro Tabithu bylo zařízení pokoje jako noční můra. Nejraději by utekla před barevnými tapiseriemi, zavěšenými na stěnách, a freskami na stropě. Měla pocit, že se jí vysmívají, s těmi motivy krásných žen, chrabrých rytířů a zlatorohých jednorožců odpočívajících s hlavami na klínech panenských princezen.

Chladný noční vánek jí načechral zcuchané vlasy. Už nebyla panna, a nikdy nebyla princeznou. Prostě si jen něco namlouvala. Byla Tabitha Lennoxová – geniální dívka, s diplomem z nejlepší univerzity a vedoucí oddělení virtuální reality v Lennoxově společnosti. Nepatřila do tohoto čarovného království o nic víc než kamkoli jinam, než do svého úpravného bytečku. Měla by tam teď být, usrkávat espresso, poslouchat jazz a pozorovat čůrky deště na zaprášených oknech.

Pozdvihla amulet do měsíčního světla a byla okouzlena jeho nadpozemskou krásou. Nemohla dělat nic jiného než se velkomyslně uklonit a nechat Colina a Lyssandru jejich šťastnému osudu. Nezbývá než doufat, že jí rodiče prominou, až se vrátí. Zatímco se honila za vlastními sny, nechala je jejich nejistému osudu. Sny se ukázaly stejně směšné jako neskutečné.

Ráda by věděla, jestli Colin pocítí lítost, nebo úlevu, až zjistí, že je pryč. Alespoň bude ušetřen nepříjemného úkolu naostřit husí brk a napsat jí dopis na rozloučenou. Možná že jednoho dne bude schopna vzpomínat na společně prožitou noc jako na kouzelnou mezihru bez příchuti hořkosti či smutku.

Stiskla amulet a zavřela oči. Rty ji ale odmítaly poslechnout, nedokázala vyslovit žádné přání. Byla stejně němá jako celé ty roky předtím, kdy musela potlačovat každý sen, každé přání.

Znechuceně se otřásla a otevřela oči. Možná že její přání nebylo dost opravdové. Nebo byla natolik rozrušená, že žádala příliš mnoho. A nebo kouzlo působí pomalu, a zmizí až ve chvíli, kdy bude chladně třást Colinovi

rukou a děkovat mu za to, že se o ni postaral během její krátké návštěvy v tomto století.

Zítra, rozhodla se pevně. Zítra dá siru Colinovi z Ravenshawu důstojné sbohem a začne metodicky pátrat po vhodné formulaci přání, které jí zajistí cestu domů.

Domov.

Když se vyšplhala zpátky na obrovskou prázdnou postel, přemýšlela, proč to slovo mělo v ústech tak divnou pachuť.

#

Zdál se jí naprosto kouzelný sen.

Ani žalost a beznaděj nemohly zkazit dojem, který v ní zanechal. Colin ji zakryl svým tělem, na krku cítila jeho žhavý dech, který ji omamoval sladkou vůní chmele. Horké vlhké rty posévaly polibky křivku jejího krku a postupovaly, až se přisály k jejím ústům. Zasténala přemožena jeho mužností. Byl drsný tam, kde ona byla hladoučká, byl tvrdý tam, kde ona byla měkká, slaný, kde ona byla sladká.

Pohladila ho po paži, přemožena jeho naléhavostí. Zatímco jazykem prozkoumával její ústa, vytáhl jí noční košili, uchopil naběhlá ňadra do dlaní a jemně je stiskl. Jeho doteky v ní vzbuzovaly hlad, hlad po něčem, co nikdy nemohl uspokojit.

Sotva měla čas vychutnat jeho nové laskání, když jí sáhl rukou mezi stehna a přiložil ji doprostřed. Jeho citlivé prsty vyvolaly dráždivé napětí, v lůně se jí začal tvořit horký sladký nektar.

Krásný sen, opravdu. Jen kdyby…

Tabitha otočila hlavu na péřovém polštáři a znovu vzdychla. Kéž by to nebyl jenom sen. Kéž by byl opravdový Colin v její náruči. Kéž by jí poskytl ještě jednu noc, aby mu mohla dokázat, že žádná žena v tomto století, ani v žádném jiném, ho nemůže milovat tak jako ona.

Kéž by nemusela vstát dřív, než se její fantazie změní ve skutečnost.

Cítila se podivně uvolněná a napůl jako ve snu a beze studu či hanby rozevřela široce kolena. Kdyby byl Colin opravdu v její posteli, přitáhla by ho k sobě a oždibovala jeho mrzoutský spodní ret a přitom by mu jemně pomohla najít cestu do svého lůna. Ale její paže byly prázdné a bolest hluboko uvnitř nenaplněná.

„K sakru se vším!“

V odpověď na její kletbu se ozvalo hluboké skotské zamručení a rázem zrušilo kouzlo.

Tabitha vytřeštila oči a v měsíčním světle uviděla Colina, sedícího v nohách postele a neobratně bojujícího s tkanicemi na kamaších.

Pomalu zvedl hlavu a setkal se s jejím vyděšeným pohledem, potom na ni spiklenecky mrkl a položil si prst na ústa. „Pssst. Nesmíme vzbudit mou sladkou dámu, než budu tady hotov.“

Kéž by…

Všechna její něžná předsevzetí byla zapomenuta. Opřela se mu chodidly doprostřed hrudi a kopla tak silně, že spadl z postele.

Tabitha si rychle stáhla noční košili a posadila se. Naprosté ticho ji začínalo znepokojovat. Z podlahy u postele se neozýval ani hlásek – ani kletby ani sténání, dokonce ani opilé chrápání.

„Ach, bože,“ šeptala. „Co když se udeřil hlavou o krb? Co jestli jsem ho zabila?“

Zděšená představou, že najde Colina v kaluži krve, přelezla do nohou postele. Právě když se nakláněla přes okraj, Colin se posadil a ona se rychle popadla za ústa, aby potlačila výkřik zděšení.

Usilovně si třel zátylek a provinile se na ni podíval. „Nemohu říct, že bych si to nezasloužil.“

Vypadal tak chlapecky ostýchavě, že měla co dělat, aby si ne-přitiskla jeho hlavu na prsa a nespustila: „Ach, Coline, můj ubohý malý chlapečku!“, přesně jako to udělala Nana poté, co ho tak mohutně nabrala v kapli na hradě Raven.

Místo toho posbírala všechno své sebeovládání, slezla z postele a postavila se nad ním s rukama v bok. „Jsi opilý!“

„Jo.“ Poctil ji dalším důvěrným úšklebkem. „Opilý touhou po tobě, má paní.“

Nenechala se tím okouzlit. „To už mě balili chytřejším způsobem. Jak ses sem dostal? Vylezl jsi po zdi a přelezl okno? Nebo ses protáhl tajnou chodbou?“

Ukázal za sebe. „Dveřmi.“

„Ach.“ Tabitha byla trošku znechucena. V tom nebyla žádná romantika.

„Měl by ses za sebe stydět. Vkrádat se uprostřed noci do postele k jiné ženě a přitom je tvoje snoubenka jen několik dveří odtud. Po všech tvých svatouškovských řečech o cti a rytířství! Pchá, nejsi nic lepšího než rytíř v naleštěné plechovce!“

Colin na ni zamrkal, ale nepoznala, jestli je omámen pivem, nebo nárazem do hlavy. Snížil hlas do obdivného šepotu. „Vypadáš spíš jako anděl než jako čarodějnice, když ti nebeská záře takhle prosvětluje šaty.“

Tabitha si neuvědomila, že stojí před oknem. Pohlédla dolů a zjistila, že se její noční košile v měsíčním světle stala úplně průhlednou. Sáhla po přikrývce, pak se však zarazila a odvážně pohlédla Colinovi do očí.

Oči mu blýskaly, když sledoval křivky jejího těla pod průsvitnou látkou, ačkoliv na rtech se usadil trpký úsměv. „Nejspíš ale anděl pomsty. Žil jsem mravně tak dlouho, že jsem zapomněl, jak bezcitné dokáže takové stvoření být k padlému hříšníkovi.“

Zkřížila ruce na prsou, aby mu trochu zamezila ve výhledu. „A zrovna tak jsi mi zapomněl říci, že jsi zasnoubený.“

Ted vypadal ještě dotčeněji, než když ho předtím skopla z postele. „Říkal jsem ti to. Říkal jsem ti, že jsem byl zasnouben už v dětství.“

Tabitha si s překvapením uvědomila, že je to pravda. Bylo to v lese, potom, co utekli Brisbanovým pronásledovatelům. Zamračila se. „Ale naznačoval jsi, že jsi zrušil své zasnoubení, aby ses mohl oženit s Regan.“

„Chtěl jsem. Ale jak víš, Regan se o mém plánu nikdy nedozvěděla. A když byla mrtvá, nic mi nezáleželo na tom, koho si vezmu.“ Měsíc odhalil střízlivý záblesk v jeho očích. „Abych řekl pravdu, nikdy jsem nemyslel, že se ze Svaté země vrátím.“

„Bezpochyby ses hodlal obětovat.“ Odfrkla. „Škoda, že se ti to nepodařilo.“

Přidržel se sloupku postele a vyškrábal se na nohy s velkým úsilím stát rovně. Tabitha musela sevřít ruce v pěst, aby potlačila chuť dotknout se ho.

On sám měl tolik rozumu, aby se jí nedotýkal. „Když jsem odsud odjížděl, byla Lyssa copaté dítě s mašlemi.“

„Nuž, pokud sis nevšiml, už je dospělá.“

Posměšně zakašlal, i když ten chraptivý zvuk zněl spíš zoufale než pobaveně. „To jsem si tedy všiml.“

„Miluješ ji?“ vyhrkla otázku, aniž by myslela na následky.

Otočila se od něj a zavřela oči, jako by tma mohla nějak změnit jeho odpověď. Ted nastal okamžik, kdy by mu měla popřát štěstí s jeho novou nevěstou a rozloučit se. Ale hrdlo měla tak sevřené, že nedokázala promluvit.

„Miluju ji, jako by byla moje mladší sestra. Mám-li říct úplnou pravdu, nikdy jsem nebyl ani schopen si představit, že s ní jdu do postele.“

Tabithě se podlomila kolena, ale byl tam Colin, aby ji včas zachytil. A aby ji objal kolem pasu a přivinul ji na svou horkou svalnatou hrud. A pak aby jí mazlivě přejel rty po zátylku a rozechvěl ji touhou a jemně ji postrčil směrem k lůžku.

Ale než se nechala odvést, musela mu položit ještě jednu otázku. Tu, která jí vrtala hlavou od chvíle, kdy se dozvěděla o Lyssandřině existenci.

„Vědí tví lidé na Ravenu, že jsi zaslíben MacDuffově dceři?“

„Baže,“ zašeptal do vůně jasmínu, vycházející z jejího těla, a ona se zachvěla. „To nebylo žádné tajemství.“

„Tak proč se ke mně chovali s takovou úctou? Když se měla Lyssandra stát tvou ženou, tak co si potom mysleli o mně?“

Přitiskl se boky k jejímu zadečku a ucítila, že pití nijak nezmenšilo jeho touhu po ní. „Ze jsi moje milenka, samozřejmě.“

Vytrhla se mu z rukou a prudce se otočila čelem k němu.

Chtěl k ní přistoupit. „Proč se na mě takhle díváš, děvče? Muž má právo mít obě.“

Přimhouřila oči a otázala se, jako by špatně rozuměla. „Zenu a milenku?“

„Jistě.“ Sáhl po ní, ale ona ustoupila o další krok, takže se dostala až za roh postele.

„A co práva tvé manželky? Co by získala z takového uspořádání?“

„Měla by moje jméno. Byla by pod mou ochranou. Měla by mou úctu.“

„A tvé děti?“ dodala.

Přikývl, ale bylo zřejmé, že má potíže pohlédnout jí do očí. „Moje povinnost by byla zplodit s ní syna.“

„A kdybys s ní náhodou zplodil dceru? Pak bys to asi musel zkoušet znovu, což?“ Colin po ní hmátl, ale ona zase uskočila z jeho dosahu. „A co láska, Coline? Tohle právo bys manželce odepřel?“

Zamračeně se drbal na zátylku. „Bože, děvče, už mě z těch tvých hloupostí bolí hlava, ještě jsem neslyšel, aby byl muž zamilovaný do své manželky. Zeptej se Arjona. Ten strávil celý život zamilovaný do manželek jiných mužů a ony do něj.“

Tabitha si všimla, že začíná hovořit spíš vychloubavě než přesvědčivě.

„Takže za dva měsíce, až bude Lyssandře osmnáct, máš stále v úmyslu se s ní oženit, jakkoli se ti zdá myšlenka na spaní s ní nepřijatelná.“

„Nemám jinou volbu. Dal jsem své slovo.“

„Byl jsi pouhé dítě, Coline. Ty ses nezavázal. To udělal tvůj otec.“

„Ale mojí svatou povinností je dostát jeho slibu. Bylo by nečestné to neudělat.“

„Cest! Mluvíš o tom, že chceš strávit celý život ve lži. Co to má společného se ctí? Se spravedlností?“

Otočil se na podpatku a rázoval od ní pryč. Mluvil už hlasitě, téměř křičel. „Ty jsi ta nejprotivnější ženská! Vlítneš do mého života kdoví odkud…“

„O tom nevíš ani polovinu.“

„…a očekáváš, že nebudu mít žádné závazky, žádné sliby, kterým musím dostát. Je tohle spravedlivé?“

„Nejspíš ne,“ připustila tiše.

Dosedl těžce na dřevěnou truhlu a prohrábl si rukama vlasy. Poprvé jí odhalil celou sílu svého zoufalství. „Slyšela jsi dnes v noci MacDuffovy lehce zahalené výhrůžky. Jestliže poruším přísahu, spojí se s Rogerem.“ V jeho pohledu byl vztek i prosba. „Nemohu bojovat s oběma. Moji lidé budou zničeni.“

Před Tabithinýma očima se objevovaly známé tváře jako na filmovém pásu: Magwyn – hubená, přísná, hrdá; odvážná stará Nana; babička Cora bafající ze své dýmky; odbojný Chauncey; sladká malá Jenny, které se vrátil hlas a úsměv. A Wee Blythe, nevinné nemluvně, které Colin hýčkal v náruči, jako by to byl poklad nevyslovitelné ceny.

Jak na něm mohla požadovat, aby volil mezi ní a těmi, které slíbil ochraňovat?

Najednou dostala nápad. Poklekla před něj a objala mu kolena. „Mohu ti pomoci. Mohu pro tebe udělat víc než celý MacDuff. Mohu tě Brisbana zbavit navždy.“

Zamračil se. „Jak?“ Zdvihla amulet. „S tímhle.“

Tabitha si všimla, že se málem poznamenal křížem. „To nejde, děvče. To je ďáblův nástroj.“

Jeho slova ji bodla u srdce. Vstala a odstoupila od něj. „Pak tedy já musím být ďáblův nástroj.“

Hleděl na ni s bezmocnou touhou a sevřeným hlasem přiznal: „Bez ohledu na to, co hlásá církev, nemyslím si to o tobě.“

Tabitha si vzpomněla na matčina slova, kterými ji chtěla utěšit jako třináctiletou holčičku, když naříkala nad pokaženou oslavou svých narozenin. Řekla Colinovi: „Nikdy tě nenapadlo, že mohu mít tu zvláštní

sílu jako dar od Boha? A jestliže mi ji dal, pak jistě chtěl, abych jí využívala pro dobré skutky. Zbavit svět zloduchů, jako je Brisbane, než stihnou zničit další nevinné lidi?“

Colin potřásl nesouhlasně hlavou. „Nemohu potírat ďábla ďáblem.

Kdybych to udělal, všechno mé dosavadní úsilí by bylo marné.“ Tabitha sklonila hlavu. Věděla, že není způsob, jak ho přesvědčit.

Stál a v hlase mu zněla naděje. „I když se ožením, můžeme být spolu. Mám malé sídlo na Vysočině. Je to opuštěné místo, ale nepředstavitelně krásné. Budu za tebou přijíždět tak často, jak jen to půjde, a ty nebudeš ničím strádat. Nemohu ti nabídnout své jméno, Tabitho, ale bude ti patřit mé srdce.“

Odvrátila se, aby neviděl slzy, které se jí začínaly koulet po tvářích.

Neuměla plakat tak roztomile jako Lyssandra.

Vztáhl k ní ruku. „Pojď se mnou do postele, děvenko. Prosím.“

I když byl zoufalý a napůl opilý, byl nesmírně svůdný. Ještě neodolatelnější než předtím, protože odhalil, že je zranitelný. Naivní dívka může být okouzlena rytířem, ale jen žena dokáže milovat muže, který se skrývá uvnitř brnění. Jak snadné by bylo skočit s ním do postele. Provádět s ním všechny ty nádherné věci, po kterých toužila. Držet ho v náruči tak dlouho, než ho první příznaky rozednění donutí vykrást se z jejího lůžka, jako by byl zloděj.

Bylo jí vždycky jasné, že pocházejí z různých dob, různých kultur, různých světů. Jen nevěděla, že to je propast, která se nedá překlenout, dokonce ani láskou ne.

Hleděla na něj přes závoj slz. „Nemohu být tvou ženou, Coline. A nebudu tvou milenkou.“

Ruce mu poklesly a zbledl jako papír, jako by dostal smrtelný zásah.

Pokoušela se zaplašit slzy úsměvem. „Právě ty jsi mi říkal, že Courtly love je tragický příběh vznešeného rytíře, trpícího neopětovanou láskou své dámy. Možná že o tobě také někdo složí baladu.“

„Jsi mazanější, než jsem si uvědomoval, má paní, a mnohem nelítostnější.“

Ovládal se natolik, že se dokázal otočit na podpatku a dojít až ke dveřím, aniž zavrávoral. Ale u dveří zaváhal. V Tabithě se rozhořela jiskřička naděje. Když se otočil, jeho rozhodný výraz ji dočista uhasil. „Dej mi svůj amulet, děvče. Mohla bys dostat bláznivý nápad vyřídit si to s Brisbanem. A

já se nepotřebuji skrývat za ženskou sukní.“

Tabitha byla zděšená, že tak přesně odhadl její záměry, i když se ještě nedostala k žádnému přesnému rozhodnutí. „Vždyť se oženíš s Lyssandrou proto, aby její otec bojoval na tvé straně. V tom je také ženská sukně.“

Colin se nenechal odvést od tématu. Přistoupil k ní s napřaženou rukou.

„Nechci, aby ses znovu vystavila nebezpečí. Brisbane je velmi nebezpečný muž.“

Tabitha držela amulet. „A s tímhle jsem já velmi nebezpečná žena.“

„Nebezpečnější pro sebe než pro kohokoli jiného. Ať už se rozhodneš strávit život se mnou,“ musel silně polknout, aby mohl pokračovat, „nebo s nějakým jiným mužem, chci, aby byl dlouhý a zdařilý. Proto mám v úmyslu podržet tvůj amulet až do doby, kdy tvá zloba ochladne.“

Sevřel amulet do hrsti a bylo jasné, že tentokrát nepřipustí odmítnutí.

Zalykala se slzami, když šeptala: „Důvěřovala jsem ti natolik, že jsem ti už jednou amulet svěřila. Nemohl bys teď ty důvěřovat mně a ponechat mi ho?“

I když v jeho očích četla lítost, jedinou odpovědí bylo prudké škubnutí a smaragd byl jeho.

Potom bouchly dveře a byl pryč. Tabitha klesla na kolena a zabořila tvář do přikrývek.

Tabitha spěchala přes opuštěné nádvoří a ohlížela se přes rameno, jestli ji nikdo nesleduje. Nikdo jiný než žlutý pes, který jí chňapal po patách každých pár kroků, až ho to nakonec omrzelo a stáhl se, zřejmě nezaznamenal její odchod. Na východě pomalu začínala tma blednout a zdvihající se vítr byl cítit deštěm. Ta vůně byla nadčasová a nezaměnitelná jako vůně Colinovy pleti.

Oblékla si opět Magwyniny šaty, ale přesto měla zvláštní pocit nahoty. Dotkla se prázdného místa na prsou, kde už ji netížil matčin amulet. Ale nechtěla, aby jí Colinova paličatost zabránila dát mu svatební dar, který zajistí léta míru pro něj i pro jeho děti.

Ona, Tabitha Lennoxová, která jednou přivolala chlapíka z ochranky, aby zabil pavouka, kterého našla doma v koupelně, byla teď na cestě za vražedným maniakem, aby se s ním utkala ve prospěch muže, kterého milovala. Neměla amulet, aby usměrňoval její kouzla, ale měla nespočet znalostí, získaných v jednadvacátém století, a své vlastní, i když někdy poněkud nevyzpytatelné schopnosti, kterých mohla využít.

Pozdvihla sukni a překročila spící těla panošů, kteří popadali bez ladu a skladu zmoženi včerejší oslavou. Doufala, že mezi nimi najde Chaunceyho,

ale obávala se, že bude někde na dostaveníčku se svou děvečkou. Znovu se ohlédla, ale stín, o kterém se domnívala, že zahlédla na nádvoří, byl asi jen vlaštovka či netopýr.

Vklouzla do stájí a koně ji přivítali rozespalým frkáním. Vůně sena ji zašimrala v nose a musela si ho stisknout, aby nekýchla. Postupovala od jednoho stání ke druhému a hledala povědomou tvář. Ale tvář, která se vynořila ze stínu a odhrnula z hlavy kapuci, nebyla ta, kterou potřebovala najít.

Lyssandra nebyla o nic méně půvabná, i když měla tváře zmáčené slzami a fialové kruhy pod naběhlýma očima. Neřekla ani slovo, jen stála, objala se pažemi a hleděla na Tabithu s chmurnou výčitkou.

Tabithě se ulevilo, když spatřila Chaunceyho koně ve vedlejším stání.

„Dobré ráno, Lyssandro,“ řekla vesele, otevřela dvířka a sejmula sedlo z dřevěné ohrádky. „Musím se nutně vrátit do Gothamu. Kdybys, prosím tě, vyřídila mému bratranci…“

„Není to tvůj bratranec.“

Pomalu se otočila k Lyssandře. Dlužila jí alespoň tohle. „Jak to víš?“

„Slyšela jsem, jak na tebe v noci křičel.“ Na rtech se jí objevil trpký úsměv. „Na mě nikdy nekřičí. Vždycky se mnou jedná s neselhávající slušností.“

„Vím, co si myslíš, že jsi slyšela. Ale včera v noci mezi námi k ničemu nedošlo.“

„Jen proto, žes ho vyhnala.“

Tabitha to chtěla popřít, ale nedokázala téhle šlechetné dívce lhát. „Ožení se s tebou, jakmile ti bude osmnáct.“ Málem se při těch slovech zalkla, ale nakonec se jí podařilo je pronést. „Bude ti dobrým manželem.“

„Ano.“ Lyssandřiny oči ztmavly hořkostí a v tu chvíli vypadala spíš jako žena než jako dívka. „Bude mě líbat na tváře a přinášet mi sladkosti k večeři. Bude v náruči kolébat mé děti a chválit mě, jak dobře vedu hospodaření a účty. Ale když bude vyhlížet z okna za měsíční noci, bude myslet na tebe.“

Tabitha zavrtěla hlavou a přemáhala slzy. „Zapomene na mě.“

„Modlím se za to k Bohu.“ Potom, jako by se zastyděla za to přiznání, zašeptala: „Kam půjdeš?“

Tabitha si nebyla jistá, co odpovědět. Když neměla amulet, zřejmě ztratila jediný způsob, jak se dostat zpět do svého století. Ale vrátit se a znovu spatřit Colinovu tvář by mohlo znamenat ztrátu odvahy opustit ho. Mohla by skončit na jeho zámku na Vysočině, přinucena milovat ho jen v

ústraní. Zestárnout a zahořknout neustálým čekáním na to, až opustí tuhle ženu a přijede k ní.

Protože věděla, že by to žádnému z nich nevyhovovalo, řekla tiše:

„Půjdu daleko odsud. Tak daleko, že mě nikdy nenajde.“

Lyssandra byla s její odpovědí zřejmě spokojena. Ukázala na šedáka v blízkém stání. „Můžeš si vzít mého koně, jestli chceš. Colin mi ho dal k desátým narozeninám. Je mírný, ale rychlý jako vítr.“

Tabitha nervózně pohlédla na krásné zvíře. „Ne, děkuji. Raději si vezmu Chaunceyho koně. Je už na mě zvyklý.“ Přehodila mu sedlo přes hřbet, rozhodnuta odjet, než ztratí odvahu.

Lyssandra chvíli sledovala, jak zápasí s řemeny, pak přistoupila a

několika zkušenými pohyby je upevnila.

Tabitha vedla koně k východu a dívka šla za ní. Nachýlila se proti ostrému větru a pohlédla na obzor. Uvědomila si, že nemá nejmenší tušení, jak se dostane tam, kam chtěla. Mohla by vyslovit přání přenést se k Brisbanovu hradu, ale když neměla amulet, nedalo se odhadnout, co by z jejího přání vyšlo. Klidně by se mohlo stát, že by se ocitla zpátky ve vězení nebo přistála na některém z bodců, trčících z jeho hradeb.

Otřásla se. „Mám ještě nějaké nevyřízené záležitosti. Myslíš, že bys mi mohla ukázat, kterým směrem je Anglie?“

Lyssandra stáhla obočí. Nejdříve ukázala vlevo, pak vpravo a pak znovu doleva. Než mohla Tabitha nasednout, dívka si sňala pláštěnku a podala ji Tabithě. „Nebe nevypadá zrovna příznivě pro tvou cestu.“

Tabitha se zabalila do teplé vlněné pláštěnky a vyšplhala se do sedla. Jediné, čím si byla jistá, bylo, že má před sebou hlavu koně, a ne jeho ocas. Když si natáhla přes hlavu kapuci, začínaly padat první kapky deště.

Lyssandra ji popadla za kotník. „Opatruj se, má paní.“ Z dívčina utrápeného výrazu bylo jasné, že to myslí vážně.

Chtěla se usmát, ale jediné, co se jí podařilo, bylo přikývnutí. „A ty opatruj jeho.“

Nečekala na Lyssandřinu odpověď. Když Chaunceyho kůň dusal kopyty po dřevěném mostě, ohlédla se a spatřila dívčinu postavu u stájí. Každým dalším úderem kopyt se zmenšovala. Potom se Tabitha otočila vstříc budoucnosti, vděčná silnému větru za to, že vysouší její slzy dřív, než se mohou začít kutálet dolů.

„Zdá se, že odměnou za hříchy je tvrdý spánek.“ Colin otevřel jedno oko a spatřil u svého lůžka šibalsky se křenícího Arjona.

Zaúpěl a zabořil hlavu do péřového polštáře. „Pánbůh mě trestá, že posílá takového zloducha, jako jsi ty, aby mě mučil.“

„Ať už jsem kdokoli, nenechám se odbýt.“

Colin po něm hodil polštář a posadil se. Ten náhlý pohyb ho málem zničil. Sevřel si hlavu do dlaní v marném pokusu otupit pulzující bolest.

„Mohl bys laskavě požádat MacDuffovy kněze, aby přestali trápit ty proklaté zvony?“

Normandan naklonil hlavu na stranu a pozorně naslouchal. „Obávám se, že to vyzvání jen tvé svědomí.“ Každá hláska, kterou pronesl, byla pro Colinovu utrápenou hlavu jako úder do cimbálu: „Pohleďte, jak dopadají slavní!“

Colin přehodil nohy přes postranice postele a zašklebil se, když mu hlavou projel čerstvý nával bolesti. „Můžeš se bavit na můj účet, jak je ti libo, ale, prosím tě, chraň se citovat Písmo svaté. Z tvých chlípných úst to zní nepřípadně.“

„A co ty, napadáš mě, a já jsem přišel, abych vyslovil soustrast tvé utrápené duši.“ Arjon mu vtiskl do dlaně pohár.

Colin se zamračil na podivně zapáchající obsah. „Co je tohle za jed?“

„Žádný jed, jen protilék na všechny ty dnem vzhůru obrácené poháry ze

včerejší noci.“

Colin na něj podezřívavě pohlédl, ale přesto onen nedůvěru vzbuzující obsah vypil a otřásl se. Lektvar opravdu poněkud rozjasnil mlhu, která mu zahalovala mozek, ale hořkost v ústech zůstávala. Hořkost, která nebyla ani tak způsobena chutí nápoje, jako spíš trýznivými slovy, která si včera s Tabithou vyměnili.

„Tabitha…,“ zamumlal, přepadený náhlým srdcebolem.

Pobídnut matnou vzpomínkou sáhl pod polštář a vytáhl zamotaný řetízek. Natáhl ho a před očima se mu kýval zelený kámen, jako by se svým třpytem vysmíval kalnosti jeho zraku.

Tím, že si vzal kámen, chtěl jen ochránit Tabithu před ní samou. Ale stále v duchu viděl slzy v jejích očích, když ho zoufale prosila, aby to nedělal. Obával se, že zlomil její srdce stejně nemilosrdně, jako přetrhl ten jemný řetízek.

Téměř si nevzpomínal, jak se po hádce dostal zpět do svého pokoje, aby spláchl žal dalším džbánkem piva. Ale slova, která předtím padla, mu zněla v uších s neodvratnou vytrvalostí.

„Viděl jsi ji?“ zeptal se Arjona.

Arjon vzdychl. „Ted máš před sebou důležitější problém než pletky se ženami. Právě v tomto okamžiku se MacDuff radí s tou zmijí od Brisbana. Už déle než hodinu jsou spolu zalezlí a po té dojemné scénce, kterou jste včera s Tabithou předvedli, bych se vsadil, že nediskutují o cenách sena nebo o nechutně vysokých daních, které na ně Koruna uvalila.“

Colin zamrkal. „To jsme byli tak nápadní?“

„Jste zřejmě tak zaslepeni svou láskou, jako je MacDuffova dcera naivní, aby si toho nevšimla.“

„Lyssa,“ zašeptal Colin a položil si ruku na oči. „Bože, nikdy jsem jí nechtěl ublížit.“

„Tak jí neubližuj.“

Colin ještě nezažil, aby se vždy dobře naladěný Normandan zlobil, ale téměř by přísahal, že teď v jeho očích zahlédl vztek.

„Ted jdi za MacDuffem a popros ho o odpuštění. Navzdory všem těm jeho velkohubým řečem jsi vždycky patřil k jeho oblíbencům. Řekni mu, že Tabitha byla jen taková běžná záležitost, teď už zapomenutá, a že toho lituješ. A potom se ožeň s Lyssou. Dnes. Než zlomíš její hloupé srdíčko.“

Colin včera usnul v kalhotách, takže nemusel dělat nic jiného než vyndat ze sedlového vaku čistou tuniku, natáhnout si jezdecké boty a připnout ostruhy. Uvázal uzel na Tabithině náhrdelníku a potom si ho přetáhl přes hlavu.

„Tak, hodný chlapeček. Ještě zbývá udělat z něj manžela.“ Arjon se opřel o rám dveří. Úsměv se mu již vrátil do tváře, ale bylo možno postřehnout ostré hrany.

Ale načisto zmizel, když spatřil Colinův rozhodný výraz. „Musím nejdřív mluvit s Tabithou. Mám strach, že jsem jí včera v noci hrozně ublížil.“ Připjal si meč a vydal se ke dveřím.

„Je pryč,“ řekl Arjon mdle.

Colin pomalu zdvihl hlavu a doufal, že mu kocovina zatemnila sluch. Arjon přikývl. „Dnes za úsvitu odjela. Viděl jsem ji oknem.“

Colin vážil slova, jako by každé z nich mělo být jeho poslední. „A tys mě nepřišel probudit?“

Na přítelově tváři se objevil prosebný výraz – nebylo zřejmé, zda prosí o porozumění, nebo o odpuštění.

„Nechej ji jít,“ šeptal naléhavě. „Prosím!“

„Nemohu,“ odsekl Colin, zaťal zuby a přešel kolem přítele, jako by tam

vůbec nebyl.

Sbíhal točitým schodištěm a bral to po třech schodech. Vyběhl z hradu, ale zarazil ho mohutný závan větru s deštěm. Bouře teď zuřila naplno, hromy burácely jeden za druhým a nebesa byla bičována blesky. Málem zešílel při pomyšlení, že je někde v tomhle pekle Tabitha sama a nemá na pomoc ani svůj amulet.

Vydal se ke stájím a doufal, že už se Chauncey nebo jiný panoš zotavili po včerejší pitce natolik, aby mu mohli říci, jakým směrem se Tabitha vydala. Déšť bičoval dláždění a oslepoval ho. Nevšiml si drobné postavy, schovávající se pod stájovým okapem, dřív než do ní málem narazil. Byla promoklá na kůži a zuby jí cvakaly zimou.

Postavil se vedle ní a jemně jí odhrnul mokré vlasy z tváře. „Lysso, co tady probůh děláš?“

Měla uštvaný pohled a řasy vlhké slzami. „Nechala jsem ji odjet. Věděla jsem, že se blíží bouře, ale přesto jsem ji nechala jít. Byla jsem ráda, že odchází. Modlila jsem se, aby se nikdy nevrátila.“

Colin pomalu odtáhl ruku a dívka se začala třást ještě silněji. „Kterým směrem?“

„Myslím, že na jih. Chtěla, abych jí ukázala, kterým směrem je Anglie.“

„Anglie?“ Zachmuřil se.

11 íkala, že tam má nějaké nevyřízené účty, o které se musí postarat. A že pojede daleko. Tak daleko, abys ji nikdy nenašel.“

„Dobrý bože,“ vydechl Colin, když si začal uvědomovat, co to znamená.

Odmítl Tabithinu nabídku pomoci a vzal jí vzácný amulet, a ona se přesto vydala utkat s Brisbanem. Proklel se za svou nepředvídavost. Vždyť přece na vlastní oči zažil její neutuchající odvahu, viděl ji postavit se Rogerovým mužům a dorážejícím psům s mečem, který sotva uzdvihla.

„Nabídla jsem jí svého oře…“

„Tvého oře!“ Colin popadl Lyssandru za ramena a zatřásl s ní. „Dobrý bože, to děvče je nejhorší jezdec, jakého jsem kdy spatřil. Jestli ten kůň udělá jediný chybný krok, ona spadne a zláme si vaz.“

Než se Lyssandra zmohla na vysvětlení, byl pryč. Vběhl do stájí a v okamžiku se vynořil, za jízdy nasedaje na svého koně. Kůň s jezdcem přejeli nádvoří a pak zaduněli na padacím mostě. Potom už dusot koně splynul s burácením bouře.

„Ach, milosrdný bože, co jsem to provedla?“ Lyssandra stála v lijáku a cítila se nejhůř za celý svůj dosavadní život. „Papá,“ zašeptala nakonec, „ten bude vědět, co udělat.“

Lyssandra se kradla chodbou podepřenou mramorovými sloupy k otcovým místnostem a jen matně si uvědomovala, že na jeho vzácných, z ciziny dovezených dlaždicích zanechává při každém kroku blátivé skvrny. V zámku bylo několik velkých sálů, ale obytná místnost jejího otce byla ze všech největší. Za zlacenými dveřmi byly ukryty ty nejvzácnější poklady – iluminované rukopisy, drahokamy vykládané poháry a truhla plná zlatých a stříbrných plátů. Jako dítě trávila nespočetné hodiny hrou u otcových nohou, zatímco on přepočítával mince, které mu přinášeli výběrčí daní, nebo leštil nějakou tretku, až se blýskala jako diamanty.

Vztáhla ruku ke dveřím, ale zaváhala, protože byly malinko pootevřené. Cekala, až jí přestanou cvakat zuby. Otec by nikdy nepřipustil, aby dala najevo slabost.

Než stačila nasadit odhodlaný úsměv, někdo ve světnici promluvil:

„Támhle jede ten zatracený blázen.“

Lyssandra se zamračila. Slyšela v tom neznámém hlase takovou zášť!

„Co jsem vám říkal? Ta děvka ho přitahuje jako háravá fena. Včera při večeři jí málem strkal hlavu pod sukně.“

Poznala otcův hlas, ale jeho samolibý tón jí připadal cizejší než hlas toho cizince. Po zádech jí přejel mráz a neměl nic společného s jejím promoklým šatem.

Náhle chtěla couvnout, utéct do bezpečí svého pokojíčku. Zabořit se do měkkých pokrývek a předstírat, že je pořád ještě malá holčička, která jednoho dne vyroste a provdá se za sira Colina z Ravenshawu. Ale když slyšela znovu promluvit svého otce, bylo jí jasné, že čas předstírání už je pryč.

„Nechápu, jak si ten blázen mohl myslet, že svou jedinou dceru provdám za zemana bez jediného penny v truhlici a bydlícího ve

vypálených ruinách. A protože mi Bůh ve své nekonečné tuposti nedopřál syna, Lyssandra je všechno, s čím mohu obchodovat. Není to nic moc, to připouštím, ale může aspoň zvednout nohy za hlavu, a zajistit mi tak na stará kolena mocného spojence.“

Lyssandra se popadla za ústa, protože se jí udělalo mdlo od žaludku.

Zaslechla skřípění brka po pergamenu. „Tak,“ řekl její otec. „Až oschne inkoust na této zásnubní smlouvě, můžete si ji s mým požehnáním odvézt. Jsem si jistý, že bude tvému pánovi okouzlující manželkou a výhodnou partií.“

„Bude velice vděčný,“ odpověděl podlézavý cizinec. „Nejen proto, že jste přijal jeho ponížené poselstvo, ale též za to, že jste se ujal ostatních nepříjemností. Jak už jste jistě poznal, když jste se na jeho žádost uvolil přestěhovat na celé jaro na hrad Arran, lord Brisbane dokáže být ke svým spojencům velice štědrý.“

„Štědrý je, pravda. Když už je Ravenshaw mrtev, plánujeme se s tvým pánem rozdělit o kořist na polovinu. Hrad je sice zbořený, ale země je plodná a dává dobré výnosy.“ Papá se zalykal smíchem. „Alespoň mě ten bastard ušetřil uklízení toho svinstva, kdybych ho musel zabít v posteli. Skvrny od krve jdou hrozně špatně odstranit.“

„Jak to s ním tedy skoncujete?“

„Můžete to považovat za hotové. Jakmile ta jeho děvka dnes ráno opustila hrad, předvídal jsem jeho reakci a nechal jsem rozmístit lukostřelce na všech hranicích. Ani jeden z nich neprojde živý.“

„A-a-ale na tomhle jsme se nedohodli.“ Cizincův hlas prozrazoval vzrůstající hysterii. „Té ženské se nesmí nic stát. Tu musíme přivést pánovi s vaší dcerou!“

„Nedopustím, aby má dcera přibyla do nové domácnosti společně s obyčejnou courou. To by na mě vrhalo špatné světlo. Až zaseje do Lyssandřina lůna svého spratka, může si najít jinou couru.“

„Ale přísahal jste…!“

Lyssandra věděla, že už není čas déle naslouchat hádce obou mužů. Musí jít. Musí vsednout na koně a varovat Tabithu a Colina, že jedou do pasti. Než bude příliš pozdě.

Opatrně krok za krokem couvala od dveří, aby zaskřípění podrážky neupozornilo muže na její přítomnost. Už byla téměř u sloupu, kde se mohla odvážit otočit a běžet, když jí nemilosrdná dlaň zakryla ústa a pohltila její poděšený výkřik.

Colin zastavil koně na samém vrcholku kopce a snažil se prohlédnout hustý déšť. Ačkoli byl promáčený na kost, už dávno přestal vnímat vlezlý chlad a burácení hromu. Celou svou bytostí byl soustředěný na sledování, kudy se ubírala Tabitha.

Stopa jako by vedla v bludných kruzích, až ji potoky přeplněné deštěm spláchly a Colin zůstal bezradný jako na začátku. Když se prodíral mlázím, narazil na plno polámaných větviček a došel k závěru, že v tom místě spadla z koně. Ale ke své velké úlevě nikde neviděl ležet její polámané tělo. Dvojice blátivých stop po koňských kopytech, kterou spatřil vzápětí, byla příliš hluboká na koně bez jezdce, a tak předpokládal, že se jí podařilo vyškrábat se zpět do sedla a pokračovat.

„A nejspíš mě celou cestu proklíná,“ mumlal a na rtech se mu rozlil toužebný úsměv.

Uspokojilo ho alespoň zjištění, že se ještě nedostala za hranice MacDuffových pozemků. Ty ležely právě před ním, a tak doufal, že když zůstane na pahorku, bude jí moci odříznout cestu dřív, než je překročí. Z vrcholu měl přehled přes celé údolí a ve výhledu mu nebránilo nic než déšť, stékající mu po řasách.

Zdálo se, že bouře nemíní vůbec polevit, spíš naopak. Blesky šlehaly a vítr hrůzostrašně kvílel. Colin setřásl zamrazení a požehnal se křížem. Byli takoví, kteří věřili, že tohle kvílení ohlašuje něčí smrt, ale on vždycky věřil, že jeho osud je v rukou božích.

Jeho víra byla odměněna, když spatřil zahalenou postavu, mířící přímo k MacDuffově hranici. Přivřel oči před deštěm, ale i na tuhle dálku byl ochoten téměř přísahat, že poznává Lyssandřina koně. Colinovi se sevřelo srdce. Jakmile bude mít Tabithu v náruči, už nikdy ji nenechá odejít.

Nedokázal říct, co v tu chvíli přitáhlo jeho pozornost k březovému hájku. Mohlo to být jen tušení, nebo zachytil pohyb tam, kde nemělo být nic jiného než třepotání stříbřitých lístků ve větru. V zátylku jako by ho sevřela chladná ruka.

Osamělý muž byl schovaný v křoví pod nejvyšším stromem, zelená tunika a nohavice ho činily téměř neviditelným na pozadí lesklého listoví.

Sáhl za sebe s metodickou přesností a vytáhl okřídlený šíp z pouzdra,

připnutého na zádech.

Colin vytasil meč. Reflexy získané během šestileté války mu umožňovaly pohybovat se i v okamžicích, kdy by jiný zůstal paralyzován hrůzou.

Když zabořil ostruhy do hřebcových slabin, byla postava, cválající po louce, asi na poloviční cestě údolím – velice dobrý cíl pro každého vraha. S

mečem v ruce se Colin řítil dolů, závodil s bouří, závodil se smrtí, závodil s časem. S oslňující jasností ozářil blesk lučištníka a Colin musel sledovat, jak vkládá šíp do luku a napíná tětivu, až se rozechvěla napětím. Muž trpělivě čekal, až se mu naskytne ten správný okamžik, aby mohl poslat šíp přímo do srdce své oběti.

Dobrý bože na nebesích, nezvládne to. Colin si přiznal porážku a mocně zařval, jenže ohlušující úder bouře pohltil jeho varování.

Napřáhl meč v okamžiku, kdy střelec vypustil svůj šíp. Mířil naprosto přesně. Jezdec se vzepjal a potom se skutálel z koně s pažemi bezmocně rozhozenými.

S výkřikem nelidského žalu prohnal Colin meč útočníkovou hrudí a připíchl ho ke kmeni břízy, který mu měl posloužit jako úkryt. Síla nárazu vymrštila Colina ze sedla. Dopadl na zem a zůstal ležet v agónii, jako by to bylo jeho vlastní srdce, ve kterém vězel šíp.

Když se Colin vypotácel z březového hájku a spatřil Tabithu, jak sedí v dešti a na klíně drží spadlého jezdce, klesl na kolena. Zůstal by tak asi navždy – zmrazený šokem a údivem, kdyby se na něj Tabitha neohlédla s prosebným výrazem v očích. Slzy, které se jí koulely po tvářích, se mísily s dešťovými kapkami.

Přikradl se blíž. Mozek mu pomalinku začínal pracovat, a když vztáhl ruku, aby odkryl kápi z nehybné postavy, trnul strachem, že se vyhrne záplava černých kadeří.

Ale na Tabithině klíně ležel Chauncey, jeho obvykle zdravě ruměná tvář teď byla smrtelně bledá. Zakrvácenou rukou odhrnula kadeř vlasů z jeho nevidomých očí.

„Byla jsem támhle za tou malou vyvýšeninou, když jsem ho slyšela přijíždět. Myslím, že mě chtěl varovat.“ Hlas měla tichý a mluvila přerývaně. Po tolika letech strávených na krvavých bojištích Colin jasně rozeznal příznaky šoku. Toužil se jí dotknout, ale věděl, že nejlepší způsob, jak jí pomoci, je prostě nechat ji mluvit. „Už mě nebavilo pohybovat se pořád v kruzích a padat z koně, víš, tak jsem se rozhodla, že ho chvilku povedu. Ten kůň za to nemůže, je hrozně hodný, ale bouřku moc rád nemá.“

Colin vzhlédl a spatřil hřebce trpělivě stojícího opodál a ignorujícího pokusy Lyssandřina koně o sblížení.

I když musela brát ohled na šíp, trčící Chaunceymu ze zad, dokázala ho Tabitha v náruči kolébat, jako by ho uspávala. „Přemluvila jsem ho, aby mě dovedl k MacDuffovu zámku. Prosil mě, abych poslechla tvé rozkazy a zůstala s ním v chatrči, ale já jsem myslela, že to prostě bude velké dobrodružství. Hra. Neuvědomila jsem si, že je to hra na smrt. Nebýt mě, mohl zůstat naživu. Ted už nikdy nebude odmlouvat mámě, nebude

nacvičovat souboje se svými vrstevníky nebo líbat svou roztomilou děvečku nebo…“

„Tabitho…“ Colin by z ní rád sejmul břemeno viny a výčitek a převzal je na svá široká ramena, ale věděl, že bude trvat na tom, že ho musí nést sama.

Všiml si, že mu upřeně hledí na hrud, a ranil ho ten záblesk naděje, který rozjasnil její oči. „Amulet, Coline! Dej mi ten amulet!“

Přetáhl si řetízek přes hlavu a spustil jí kamínek do nastavené dlaně. Chtěl jí říct, že některé zázraky mohou být provedeny jen rukou boží, ale obával se, že si to musí uvědomit sama.

Zavřela pevně oči a rty se jí pohybovaly v nehlasné litanii. Když po nějaké době oči otevřela, znovu jí vytryskly slzy, protože Chaunceyho tělo zůstávalo nehybně ležet na jejím klíně. „Vyslovila jsem přání. Přála jsem si z celého srdce, aby začal zase dýchat. K čemu je kouzelný amulet, když ho nesplnil?“

S hořkostí v očích se napřáhla a zahodila amulet co nejdál od sebe.

Když Colin jemně zvedl Chaunceyho tělo, neprotestovala. Zůstala sedět s bradou přitisknutou na kolena a stále se pomalu kolébala.

Po čase, který byl dlouhý jako věčnost, se Tabitha konečně vyškrábala na nohy s pocitem, že se probouzí z omámení. Déšť se změnil v jemné mrholení, jako by chtěl zahladit ošklivé stružky a rýhy, které vymlela bouře. Colin nebyl nikde v dohledu, ale z nedalekého lesa slyšela rytmické bušení kamene o kámen.

Šla po zvuku, odhrnula cedrové větve a našla ho, jak rovná kameny na mělký hrob. Jeho zablácené paže a špinavé nehty svědčily o tom, že i bez nářadí dokázal vyhloubit v promáčené hlíně potřebnou jámu.

Truchlil beze studu a bez omluvy, bez vzlykání, ani jeho výraz se nezměnil. Jen nekonečná řeka slz mu stékala po tvářích. Uvědomila si, že bylo sobecké utápět se ve vlastním žalu a nemyslet na jeho pocity. Začala sbírat do sukně kameny a snášet je na hrob. Pracovali ruku v ruce, až byl celý hrob zakrytý, a potom vyčerpaně padli celí ušpinění na zmáčenou zem.

Colin si promnul oči a zanechal na tváři blátivou šmouhu. „Měl jsem pocit, jako bych je pohřbíval všechny. Otce. Blythe. Regan. I svou vlastní matku, která zemřela, když jsem byl ještě usmrkaný kluk.“

Tabitha si mu opřela hlavu o rameno. „Většina mužů by se pod tíhou takové ztráty sesypala.“

Vzal ji kolem krku a otočil ji obličejem k sobě. V očích mu hořelo. „Nikdy jsem nezažil tak prudkou bolest, jako když jsem se domníval, že šíp zasáhl

tebe. Ani tehdy, kdy jsem na chvilku myslel, že je to Lyssa, kdo leží v tvé náruči, jsem necítil nic než blahou úlevu, že to nejsi ty.

Jeho přiznání jí úplně vyrazilo dech, proto mu nedokázala vy-činit za jeho krutou upřímnost. Jen na něj bezmocně zírala, dokud jí polibkem nezavřel obě oči.

Potom přitiskl rty na její ústa a popadl ji do náruče. Nesl ji lesíkem a položil ji do lůžka z kapradí. Tabitha si uvědomovala, že by měla být pohoršena spěchem, se kterým jeden druhému pomáhali vyprostit se z šatů, ale toužila stejně silně jako on pocítit na nahém těle dešťové kapky. Nechat je smýt špínu a krev a pach smrti.

Ted už přesně chápala, proč Colinovi lidé prožívali každý okamžik radosti tak naplno. Ve světě bez péče o těhotné ženy, bez očkování či policie nebo antibiotik mohl být každý jediný okamžik tím posledním. I když měla pocit, že doteky Colinových rukou na ní zanechávají stopy jako značkovací železo, věděla, že stejně jako chvíle, které strávila v jeho blízkosti, budou jen prchavé.

Litovali Chaunceyho smrti, a přesto oslavovali život v jeho nejzákladnější podobě. Nejen že se utěšovali navzájem, ale poskytli si i ujištění, nevýslovně něžné a nevýslovně důležité. Tabitha odhodila zábrany do větru, sklonila hlavu a vzývala ho ústy a radovala se z temné moci vášně, kterou spolu sdíleli. Zabořil jí ruku do vlasů a úpěnlivě šeptal její jméno, jako by to byla jeho nejvroucnější modlitba.

Když se jeho tělo chvělo na samém pokraji exploze, přisál se k ní ústy a vrazil jazyk tak hluboko do jejích úst, jako by se s ní chtěl líbat navždy. Třela se ňadry o jeho hrud jako kočka a vychutnávala pocit, že tenhle skvělý muž s tvrdošíjnou bradou a zlatavýma tygříma očima se jí odevzdává.

A tak si ho vzala. Usedla na něj rozkročmo s půvabem, který jí kdysi chyběl v hodinách baletu. Celé tělo se jí chvělo slastí, když ji mohutnými dlaněmi uchopil za boky a vedl ji dolů, až se v ní schovala celá jeho ztopořená délka a mohutnost a pocítila ji hluboko ve svém lůně.

Tentokrát necítila žádnou bolest, jen blaho. Blaho tak intenzivní, že se jí oči znovu zalily slzami. Ale byly to slzy očistné, a ještě než je Colin stačil slíbat, začala se na něm pohybovat, až všechno kolem zmizelo a vnímala jen vlnivé tření jejich těl.

Ale Colin ještě vsunul ruku mezi ně a začal hladit něžný hrbolek v místě, kde byla jejich těla spojená, až pocítil, jak jí tělem probíhá jedna vlna rozkoše za druhou.

Když zazněl jeho vítězný výkřik a ozvěna se nesla lesem, zaklonila jásavě hlavu. Ona, Tabitha Lennoxová, která měla přimontovaná pomocná kolečka na zadním kole dětského bicyklu ještě ve dvanácti letech, se odvážila nasednout na draka.

Když se probudila, ležela úplně nahá na kapradinovém lůžku. Zastínila si oči proti slunci a snažila se odhadnout, jak dlouho asi spala. Korálky deště se pořád ještě blýskaly jako diamanty na každém lístku nebo stéblu trávy. Posadila se a začala se rozhlížet po svých šatech. Připadala si jako pohádková víla, svedená obyčejným smrtelníkem. Trpce potřásla hlavou. Opak je pravdou. Žádný muž s Colinovou životní energií nemůže být úplně smrtelný.

Zjistila, že její vlhké šaty jsou rozvěšeny na nedalekých stromcích. Natáhla si je, ale až když se prsty dotkla hrudi, vzpomněla si, že včera odhodila amulet. Bodla ji lítost.

Ať už měl nějakou cenu, nebo ne, byla to její jediná památka na matku.

„Doufám, že ses dobře vyspala?“

Prudce se otočila a spatřila Colina, jak se k ní blíží ze stínu lesa. Pohled na jeho podmanivé rty by možná nepřinutil její srdce k rychlejšímu běhu, kdyby neměla v živé paměti, jak nádherné věci těmi rty prováděl. S rozcuchanými vlasy a zarostlou tváří vypadal velice sexy. A nebezpečně. Obzvlášť proto, že si otíral z meče krev do něčeho, co bývala její spodní košile.

Věděla, že by ji ta krev měla znepokojit, ale místo toho pocítila divoké uspokojení. „Doufám, že tahle krev kdysi patřila některému s Brisbanových mužů.“

Zasunul zbraň do pochvy a zachmuřil se. „Ne Brisbanovu.

MacDuffovu.“

Tabitha se zamračila a objala se pažemi, protože se zachvěla. „Tomu nerozumím. Proč by mě chtěl MacDuff zabít?“

Colin pokrčil rameny. „Možná proto, že měl podezření, že miluji tebe, a ne jeho dceru.“

Tabitha ztichla a zdálo se, že i ptáci přestali zpívat. „Co jsi říkal?“

Colinovy rty se prohnuly v náznaku něžného úsměvu, kterému nikdy nedokázala odolat. „Miluju tě.“

Vyděšeně mu zakryla rukou ústa. „Neříkej to. Prosím tě, tohle neříkej.“ Ustoupila od něj a spínala ruce. „Ach, drahý bože, co jsem to udělala?“

Nechápavě na ni hleděl, trošku pobaven jejím podivným počínáním. „Co

tě tak rozrušilo, děvče? Neudělala jsi nic jiného, než že jsi vyhrála mé srdce.“

„Spíš ukradla!“ Rozčileně ho obcházela v kruzích. „Cožpak si neuvědomuješ, co jsem provedla? Musela jsem mluvit ze spaní. Přála jsem si, abys mě miloval téměř od prvního okamžiku, kdy jsem tě spatřila, ale nikdy jsem to nevyslovila nahlas, přísahám. Ach, ty ubožáku. Je mi to tak líto.“

Colin se hlasitě rozesmál. „Právě naopak, má paní, žádným kouzlem jsi

mě nespoutala, alespoň ne takovým, jakým myslíš.“

„Ale určitě, vím to. Ach, to nechci,“ naříkala. „Co když se začneš chovat jako Brent Vondervan ze čtvrté třídy, když na něj moje matka uvrhla kouzlo zamilovaných? Předpokládám, že mi nebudeš nabízet sendvič s burákovou pomazánkou, ale co když přestaneš být panovačný a neurvalý a přestaneš se na mě mračit?“ Otřásla se. „Nepřežila bych, kdybys byl zdvořilý a slušný.“

Chytil ji za zápěstí, přinutil ji vzdát se odporu a pohlédnout mu do očí.

„Je to opravdu tak nepochopitelné, že bych tě mohl milovat?“

Přikývla. „Jsem stydlivá a neohrabaná a vždycky vyhrknu něco nepatřičného, a způsobím tím někomu škodu. Když jsem nervózní, tak koktám. Stáhnu vždycky celou deku pro sebe, protože jsem odjakživa zvyklá spát sama. Když mám depresi, tak se přejídám zmrzlinou. A když mám před menstruací, tak řádím jak opravdová čarodějnice.“ Ušklíbla se.

„No, každopádně jsem divná. Nenávidím cvičení a jakživ nezavřu víčko u zubní pasty.“ Ještě stále nevypadal přesvědčeně, takže dodala: „A jsem příliš vysoká.“ Polkla a zjistila, že se jí tak stahuje hrdlo, že už nemůže mluvit.

„Jak bys mě mohl milovat?“

Sevřel jí tvář rukama a hleděl na ni, jako by si chtěl její podobu vrýt do paměti navždy. Jeho rty se usmívaly, ale oči byly vážné. „Jak bych tě mohl nemilovat?“

„Ach…,“ vydechla štěstím a Colin zachytil její vzdech svými ústy.

„Tabitho?“ mumlal mezi polibky.

„Ano?“ šeptala a opírala se o jeho pevná ramena, aby se celá nerozplynula.

„Kdo je ten chlápek, Brent mu říkáš? A co je to sendvič? A kdo je psychidentista? A co měla dělat ta pokojová služba? A kdo tě, probůh, naučil tu hroznou píseň, co jsi zpívala včera večer? Znělo to, jako bys vyla, jenže nosem.“

Tabitha se odtáhla a pohlédla mu do očí, vědoma si toho, že nadešel čas pravdy. „Byl jsi mnohem pozornější, než jsem myslela.“

Přikývl. „Nerozumím spoustě věcí, které říkáš, ale všechno si pamatuju.“

Neochotně opustila jeho náruč a kývla směrem k ležící kládě. „Možná by ses měl posadit.“

Poslechl a ustaraně na ni pohlédl. Tabitha chvíli chodila sem a tam ve snaze urovnat si myšlenky a rozhodnout se, kde začít. Matka jí vždycky radila, že když se někde ztratí, má se vrátit na místo, které si naposledy zapamatovala.

A tak to udělala.

Uvedla Colina do zasněžené newyorské noci, kde shodou náhod došlo k tomu, že se dostala tak daleko od domova. Byla příliš nervózní, něž aby mu mohla hledět do očí. Každou chvíli se na něj ale pokradmu podívala a vždycky viděla, že pozorně naslouchá její podivné historce, i když jeho výraz byl opatrný až nedůvěřivý. Měla podezření, že se stejným výrazem sledovala ona sama matčino video, kde se dozvěděla o existenci amuletu. Občas dokonce zdvořile přikývl, když se dostala k nějakým zásadním okamžikům svého příběhu.

„No, tak vidíš,“ uzavřela a zářivě se na něj usmála, „moje tak zvané nadpřirozené schopnosti nejsou možná nic jiného než výsledek zvýšené činnosti nervové soustavy nebo genové mutace. Amulet není nic jiného než pozitronický kanál navržený tak, aby je umocnil. Vyhovuje ti takové vysvětlení?“

Dlouho seděl mlčky a Tabitha se začínala neklidně vrtět. Potom si rukou prohrábl vlasy a udělal si z nich vrabčí hnízdo. „Vskutku, má paní, moc se mi ulevilo. Nezamiloval jsem se do čarodějnice. Zamiloval jsem se do šílence.“

Nadějně na něj mrkla. „A je to společensky přijatelnější?“

Vstal a začal přecházet v opačném směru než ona. „To není otázka přijatelnosti, ale toho, co je výhodné. Čarodějnice musí být upálena na hranici. Jestliže jsi šílená, pak stačí, když tě zavřu do konventu s ostatními bláznivými ženami.“

Nesouhlasně potřásla hlavou. „Věděla jsem, že to špatně pochopíš. Proto jsem ti to neřekla dříve.“

Otočil se na podpatku a vyhrkl: „Spatně?“ Zařval: „Spatně? Ty mi tvrdíš, že jsi sem přicestovala z budoucnosti vzdálené sedm set let…“

„Sedm set šedesát šest let,“ opravila ho jemně.

Jeho divoký pohled by dokázal sežehnout trávu, „…sedm set šedesát šest let a předpokládáš, že uvěřím něčemu tak absurdnímu?“

„Brent Vondervan byl chlapec, na kterého jsem si myslela ve čtvrté třídě. Sendvič je plátek masa vložený mezi dva chleby. Psychiatr poskytuje služby mentálně nebo citově narušeným lidem. Dentista používá různé umělohmotné nebo kovové pomůcky k tomu, aby narovnal křivé zuby. Pokojová služba ti přinese v dražším hotelu jídlo až na pokoj. Ta hrozná píseň se jmenuje Tvé zrádné srdce, složil a nazpíval ji Hank Williams senior v Nashvillu v Tennessee v roce 1953 a musí se zpívat nosem, protože jinak by to neznělo jako pravá country hudba.“

Colin se posadil zpátky na kládu tak tvrdě, že se málem překulil na druhou stranu. „Je to tedy pravda?“ řekl sípavě. „Pocházíš z jiné doby, ne z naší. Nepatříš sem.“

Tabithu nikdy nenapadlo, že bude vypadat tak bezradně. Poklekla mezi jeho kolena, položila mu dlaně na stehna a něžně mu hleděla do očí. „Patřím tam, kde jsi ty.“

„Ale tvoji rodiče…? Jestliže jsou naživu, pak se určitě domnívají, že patříš tam, kde jsou oni.“

Sklopila oči zneklidněna jeho zájmem. „Moje matka je nenapravitelná romantická. Kdyby tady teď byla, jsem si jistá, že by mi doporučila, abych šla za hlasem svého srdce. I když by to pro ni znamenalo odloučení.“

„A tvůj otec?“

Zasmála se. „Nejspíš by ti dal ránu do nosu. Pořád si myslí, že jsem jeho malá holčička.“

„Zdá se, že je to správný chlap.“ Colin ji uchopil za bradu a přinutil ji, aby mu pohlédla do očí. „Budeš schopna žít v takové nejistotě? Nikdy se nedozvíš, jestli tě někde v té budoucnosti nepostrádají, jestli se jim nestýská. Zrovna tak jako se to může stát tobě, když se nedozvíš, jestli byli vůbec nalezeni.“

Nevěděla honem, jak odpovědět, ale Colin byl naštěstí vyrušen zvukem přibližujícího se koňského dusoru. Když kůň zpomalil a přicházel nebezpečně blízko k místu, kde se schovávali, ukryli se za mohutný dub. Mohlo se stát, že je vystopoval další z MacDuffových vrahů. Colin sevřel rukojeť meče, ale napjatý výraz mu zmizel z obličeje, když uslyšel melodický ženský hlas a v odpověď pak sardonické galské zamručení.

„Kdybys zvolil tu cestu, co vedla vpravo, místo levé, mohli jsme tu být už před hodinou.“

„Jsi ještě otravnější než tahle troska koně, co na něm sedím. Dávej si pozor na svůj mrštný jazýček, holčičko, nebo ti ho budu muset opilovat.“

„To bych ráda zažila.“

Po té výzvě se rozprostřelo podezřelé ticho. Colin táhl Tabithu k mezeře mezi keři. „Měli bychom se přesvědčit, jestli se ti dva nevraždí. Jak dobře víš, Arjon a Lyssandra si nikdy moc nepadli do oka.“

Colinovi poklesla čelist, když se jim naskytl pohled na jeho přítele a snoubenku, přitisknuté ve vášnivém objetí. Znuděný kůň stál opodál a líně se ovíval ocasem.

Tabitha ťukla do Colina. „Představ si, co by asi dělali, kdyby si bývali padli do oka.“

Při zvuku jejího hlasu se Arjon s Lyssandrou od sebe odtrhli s provinilým úlekem. Lyssandřiny sametové tváře se pokryly ruměncem, ale oči jí zářily. Tabitha dobře znala ten výraz. Na její tváři byl nejspíš před pěti minutami tentýž. Potlačila úsměv, když si všimla, že Lyssandra stáhla jemné čelo a vyzývavě jí pohlédla do očí, zatímco Arjon pozdvihl ruku, jako by chtěl svou dámu bránit.

„A, tady je tvůj snoubenec!“ řekl a hned pokračoval. „Můžeš mě vyzvat na souboj, pokud to bude tvé přání, Ravenshawe, ale já ji musím mít.“

Lyssandra se přimkla blíž k Arjonovi a roztomile zamrkala na Colina, který se stále ještě nemohl vzpamatovat z údivu.

„Nikdy jsem neměla v úmyslu zlomit ti srdce, pane. Ale teď, když jsem konečně našla opravdovou lásku, modlím se, abys našel odvahu se s tím vyrovnat.“

Arjon přimhouřil oči a pokoušel se vyslat ke Colinovi výhružnou výzvu, ale Colin nebyl schopen vnímat. Stál by tam s otevřenou pusou jako přimražený ještě dlouho, nebýt Tabithy, která mu vrazila štulec pod žebra.

Zakašlal a zdálo se, že se snaží potlačit nevěřící úsměv. Jen Tabitha byla tak blízko, že mohla spatřit pobavenou jiskřičku v jeho očích. „To bude osamělý boj, děvče, ale věřím, že se mé zdrcené srdce za čas zahojí. Za dlouhý čas,“ dodal chraplavě. Přistoupil k nim a potřásl Arjonovi rukou.

„Blahopřeji, příteli. Získal jsi jedno z nejupřímnějších srdcí v celém Skotsku.“ Arjon se zašklebil, když Colin přidal ještě jedno pořádné stisknutí.

„A jestli je někdy zlomíš, vyřídím si to s tebou osobně.“

Normandan vyprostil ruku z jeho sevření a přiložil si ji na srdce. „Žádné obavy! S lámáním ženských srdcí už je konec.

To mě bavilo předtím, než jsem ji poprvé držel v náruči, kde se kroutila jak užovka a snažila se mě kousnout. Musel jsem ji políbil, abych umlčel její

výkřiky, a v tu chvíli jsem si uvědomil jednu důležitou věc. Až dodnes jsem se jen snažil zabít čas čekáním, než tenhle spratek doroste v ženu.“

Lyssandra zamrkala řasami. „A po jiné už nikdy nezatoužíš.“

„To jsou přesně mé pocity,“ odpověděl Arjon bez jediného náznaku, že by mu to bylo proti mysli.

Tabitha vykulila oči. „Myslela jsem, že se vy dva nenávidíte.“

„Cožpak jsem měl na vybranou?“ otázal se Arjon. „Mohl jsem po ní toužit někde v nejskrytějším místečku svého srdce, ale věděl jsem, že patří Colinovi a že nikdy nemůže být mou.“

„Proto tak pilně pracoval na tom, abych ho nenáviděla – strkal mi pavouky do postele, z mých panenek si dělal terče, když se učil střílet z luku, a častoval mě ošklivými nadávkami.“

Arjon ji vroucně políbil na dlaň. „Považuj to za výrazy lásky, má zbožňovaná malá dračice.“

Colin obrátil oči v sloup. „A co tu vlastně vy dva hledáte?“

„Hledáme vás,“ odpověděl Arjon. Vyměnili si s Lyssandrou pohledy.

„Zdá se, že Brisbane je spolčený s MacDuffem. Už to trvá nějaký čas.“ Colin smrtelně zbledl. „Jak dlouho?“

Arjon nemohl nijak zmírnit úder, který měl následovat.

„Od doby před útokem. Lyssa vyslechla rozhovor svého otce s Brisbanovým poslem. Mluvili o svých plánech, jak se tě zbaví a rozdělí si tvůj majetek na polovic. MacDuff už podepsal zásnubní smlouvu, a dává tak Lyssu do Rogerových rukou.“

Lyssandra položila ruku Colinovi na rameno. „Vůbec jsem o té zradě nevěděla, Coline, přísahám ti. Modlím se, abys mi uvěřil.“

Tabitha ho nikdy nemilovala tolik jako v tomto okamžiku, když položil jemně ruku na Lyssandřinu dlaň, a dokonce se přinutil k úsměvu.

„Samozřejmě že ti věřím. Ty jsi byla podvedena ještě hůř než já. Otcova zrada tě musela tnout přímo do srdce.“

Přikývla a otřela si slzy. „Říkal hrozné věci.“

Arjon ji objal a něha, se kterou to udělal, přesvědčila Tabithu, že jeho rozhodnutí k monogamii je upřímné. „Kdybych na ni nenarazil v chodbě u otcových komnat, tahle bláznivá holka by se vydala za tebou sama, aby tě varovala před MacDuffovými vrahy.“

Tabitha se rozhlédla znepokojeně kolem, každý stín teď vypadal zlověstně. „Kolik jich poslal?“

Arjon si položil s chladným úsměvem ruku na držadlo meče. „Je jich o tři méně, než jich bylo předtím.“

„O čtyři,“ dodal Colin.

Arjon se zachmuřil. „Poslali jsme napřed Chaunceyho na Lyssandřině koni. Neviděli jste ho?“

Colin smutně přikývl. „Viděli a pohřbili. Dostal šíp, který byl určen Tabithě.“

Sdíleli chvilku zármutku nad smutným osudem odvážného chlapce a potom se Lyssandra se zmateným výrazem obrátila k Tabithě. „Brisbanův muž říkal, že tě chce jeho pán dostat živou. Byl hrozně vystrašený, když mu otec řekl, že máš být také zabita. Zdálo se, že se přímo chvěje o svůj život, jestli se mu nepodaří tě přivést.“

Tabitha pohlédla ustaraně na Colina. Rozhodně neměla v úmyslu

přitahovat Brisbanovu osobní pozornost. „Myslíš, že měl podezření…?“ Colin přikývl. „Je to možné. Roger byl odjakživa mazaný darebák.“

Colin odešel na kraj mýtiny a chvíli tam stál v osamění. Tabitha toužila jít za ním, ale věděla, že mu musí poskytnout čas, aby to všechno, co se na něj sesypalo, nějak strávil.

Arjon jeho zamyšlení chápal jinak. „Jestli se rozhodneš přepadnout Brisbana, bude bezpečnější, když se k tobě přidám. Ted už se nemůžeš spoléhat na posily od MacDuffa.“

Colin se k němu prudce otočil. „Ty teď vezmi Lyssu a snaž se ji odsud odvézt co nejdál, než si MacDuff uvědomí, že jste pryč. To je můj boj, ne tvůj.“

Arjon se zazubil. „Vždyť víš, že nikdy neodolám, když se jedná o ztracený případ. Proč myslíš, že jsem skončil u křižáků?“ Zvážněl. „Tvůj boj je mým bojem, příteli.“

„A mým,“ řekla Lyssandra a postoupila dopředu.

Colin na ně zkoumavě hleděl a nakonec přikývl. „Ten případ možná není tak ztracený, jak si myslíš. Mám jednu zbraň, se kterou Brisbane nikdy nemůže soutěžit.“

Tabitha měla pocit, že jí nohy vrostly do země, když se k ní Colin přibližoval. Sáhl pod tuniku a vytáhl jemný řetízek, který zřejmě s neuvěřitelným úsilím hledal, zatímco ona spala. Záře smaragdového amuletu ji oslňovala méně než jeho něžný pohled, když jí ho navlékal přes hlavu.

Arjon povytáhl nedůvěřivě obočí. „A co je to za zbraň?“

Colin ji lehce políbil na tvář a otočil se k nim. „Ta nejkrásnější čarodějka v celé křesťanské říši.“

Když Colin s Tabithou vjeli na nádvoří hradu Raven, přivítalo je ohromené ticho a nevěřící pohledy. Jako by nestačil šok z toho, že jejich zeman objímá kolem pasu čarodějku, kterou přísahal upálit, ještě za ním jela na koni jeho snoubenka, sedící na klíně siru Arjonovi.

Poddaní stáli jako přimrzlí úžasem, dokud se Jenny nevytrhla z matčina sevření. Rozběhla se po kamenném dláždění a křičela: „Lady Tabby! Lady Tabby!“ Tabitha sklouzla z koně právě včas, aby mohla běžící dívenku chytit do náruče. „Vidíš, mami,“ volala a tiskla svou zářící tvářičku k Tabithině líci, 11říkala jsem ti, že se tahle hodná čarodějka vrátí!“

Magwyn udělala pár nejistých kroků dopředu a založila si ruce v bok.

„Jo, a na ducha má trochu moc kostí.“

Tabitha měla pokušení odrazit její sarkasmus, ale protože se předem domluvili s Colinem, že pokud ji mají jeho lidé přijmout, musí to být jejich volba, a ne z přinucení, ovládla se. Měla dojem, že v zádech cítí vroucnost jeho lásky, jako by to byla ruka, která ji jemně postrkuje vpřed.

Uchopila Jennyinu ručku, aby si dodala kuráže, a pohlédla na Magwyn. Podle toho, že před ní ostatní ucouvli, jí bylo jasné, že tahle žena má v rukou její osud. Jejímu odmítnutí či přijetí se podřídí ti druzí.

„Nerada bych tě zklamala, ale nejsem duch, protože váš zeman se rozhodl, že mě neupálí.“

„Ale jsi čarodějnice.“

„Jsem.“ Její odvážné přiznání vyvolalo rozčilené zamručení v davu. „Ale mým pánem není Satan, a pokud moje paměť sahá, nikdy jsem své schopnosti nepoužila ve službách ďábla. Ani to nemám v úmyslu.“

Magwyn v zamyšlení přivřela oči. Tabitha by přísahala, že jí ta žena chce

věřit. Ale také věděla, že stojí proti zažitým pověrám a strachu. Kdyby ona

sama vyrůstala v tak nebezpečném a rozmarném světě, jako je ten její, určitě by svou smůlu přičítala černým kočkám nebo ďáblovým nástrahám.

Když Magwyn vážila její slova, přišla pomoc z nečekané strany. S důstojností princezny se Lyssandra vymanila z Arjonova objetí a lehce sklouzla z koně.

Uchopila Tabithu za druhou ruku a dupla svou vznešenou nožkou. „Ať už má lady Tabitha jakékoli schopnosti, považuji ji za svou přítelkyni. A jestliže se kdokoli z vás odváží o ní ošklivě promluvit, bude se mi za to zodpovídat.“

Arjon zatleskal. „Správně, má sladká!“

Ozvalo se rozčilené šoupání nohama a lidé rozpačitě klopili oči, jako by byli zahanbeni dívčinou vášnivou obranou. Všichni, kromě Arjonovy blondaté milostnice, která očima metala na Lyssandru hromy blesky, zírali na Tabithu.

„Tahle je určitě taky čarodějka,“ řekla okázalým šepotem, takže ji bylo slyšet až za horami. „Myslím, že bysme je měli upálit vobě.“

„Zmlkni, Nesso,“ okřikla ji přísně Magwyn. „Nemáš právo zatínat drápy do dámy sira Arjona, když už sis zatáhla do postele jednoho z Iseldiných synů, zatímco on byl pryč.“

Dívka se uraženě stáhla, zatímco Iselda obrátila oči k nebi a jeden z nejstřapatějších chlapců se začervenal až po kořínky vlasů.

Bez ohledu na to, že vystoupila na Lyssandřinu obranu, zůstával Magwynin výraz neproniknutelný, a Tabitha se začínala obávat nejhoršího.

„Pojď sem, Jenny.“ Dívenka se nejisté podívala na Tabithu a pak poslechla svou matku. I když byla Magwynina tvář pevně sevřená, pohladila dívčiny kudrnaté vlásky s takovou něhou, že hraničila až s uctíváním. „Ať už jsi cokoli, vrátila jsi mé dceři úsměv, hlas, a dokonce i život. Možná že tvá řeč je pravdivá. Možná že nezáleží na tom, jaké síly žena ovládá, ale jak s nimi nakládá.“

„To jsi řekla dobře, Magwyn,“ řekl Colin, seskočil z koně a položil ruku Tabithě na ramena. „Sám bych to nedokázal říci lépe.“

Tabithino srdce se naplnilo štěstím, když se k ní začali všichni hrnout a vítat ji zpátky mezi sebe. Ujišťovali ji, že během její nepřítomnosti bylo o Lucy dobře postaráno. A v Colinově nedočkavé náruči se objevila Wee Blythe.

Ale Tabithino štěstí se zkalilo, když si všimla ženy s ustaranou tváří, která se vytahovala nad hlavy ostatních a rozhlížela se kolem. „Kde je můj chlapec? Viděl jste někdo mého kluka?“

Tabitha věděla, že tohoto okamžiku se Colin velmi obával. Zvážněl, podal nemluvně staré Naně a potom uchopil ženiny upracované ruce do svých.

Hleděl jí do očí s nesmírně něžným pohledem. „Je mi to moc líto, Gunno, ale Chauncey je mrtev. Stal se další obětí Brisbanovy zrady. Zemřel jako hrdina, obětoval svůj život, aby zachránil nevinnou ženu.“

Chudák Gunna padla Colinovi do náruče a ukryla svůj žal na jeho rameni. V té chvíli si Tabitha uvědomila, že celý dav obklopuje hradba zachmuřených mladých tváří. Byla by přísahala, že když s Colinem odjížděli, byli to všechno ještě chlapci. Ale ted se v jejich zlobných pohledech zračila rozhodná mužnost.

Ten s nejdelšími vlasy a nejvíce rozzlobeným pohledem vystoupil dopředu. „Kolik z nás ještě musí padnout, než se odhodláme k útoku?“

Colinovy ruce na ženiných otřásajících se ramenou byly něžné, ale oči jiskřily jako ten nejjasnější diamant, když pronesl jediné slovo, na které všichni čekali.

„Žádný.“

Lord Brisbane vstával s dobrou náladou.

Od té doby, co poslal svého Jaga na MacDuffův hrad, se mu to stávalo pořád častěji. Spánek byl provázen příjemnými představami, jak se jistý sebevědomý rytíř smaží v pekle. Včerejší sen byl obzvlášť zábavný. Celé hejno malých červených trpaslíků se sesypalo na Colina a píchalo do něj malými vidlemi, až křičel jako ženská.

Roger se stále ještě usmíval, když odhrnoval závěsy pohodlného lože a slézal z něho. Jeho úsměv přivítali s uspokojením sloužící, kteří se tísnili v rohu, připraveni plnit rozkazy svého pána.

Hubený starý muž rychle přiběhl s mosazným hrncem a Roger si do něj s chutí ulevil, aniž by si dělal výčitky, že pomočil chudákovi nohy.

Zatímco ten nešťastník vyléval nočník do záchodové díry, Roger roztáhl paže, aby ho sloužící mohli obléci do jeho oblíbené elegantní róby. Obvykle se tento dlouhý oděv oblékal přes lněnou košili, ale Rogerovi dělal dobře dotek měkkého sametu přímo na těle. Stál jako socha z mramoru, zatímco mu holili tvář, česali jemné blond vlasy a stříkali mu na krk citrónovou voňavku, dováženou ze Sicílie.

Chtěl vypadat co nejlépe. Dnešního dne se měly splnit jeho sny.

Dal už povel strážím, aby na uvítanou dokořán otevřeli hradní bránu. Ted už každým okamžikem mohli přijet jeho emisaři v čele procesí, které

MacDuff vyslal se svou rozmazlenou dcerou, aby ji dopravili do rukou

čekajícího ženicha.

MacDuffa by nikdy ani ve snu nenapadlo, že to není jeho ukňouraný spratek, na koho se Roger s takovou dychtivostí připravuje, ale žena, která cestuje s ní. Zena, která dokázala něco, co se jemu nikdy nepodařilo – podmanit si Colinovu duši.

Litoval jedině toho, že si musel odepřít potěšení být svědkem toho, jak je jeho „přítel“ poražen. Rozhodl se, že bude nejlepší zabít Colina dřív, než ten zbožný blázen bude mít příležitost kleknout na kolena a prosit Boha o odpuštění za to, že podlehl svému chtíči a spojil se s čarodějnicí. Roger obrátil oči k nebi. To by bylo pánubohu podobné, v té jeho nekonečné dobrotě, aby mu odpustil. Kdyby on byl Bohem, nikomu by neprominul ani to nejmenší. Vždyť to skýtalo takové potěšení, držet v ruce moc a být nemilosrdný.

Když služebníci dokončili jeho ranní toaletu, přiškobrtali s ohromným těžkým zrcadlem a podrželi ho před ním, aby mohl svůj obraz obdivovat ze všech úhlů. Nevšímal si jejich namáhavého supění a přejel si dlaní po hladké tváři. Pomyslel, jak příjemné to bude, až bude mít svou vlastní čarodějnici. Až zúrodní břicho MacDuffovy dcery, nařídí čarodějce, aby uvalila na jeho tchána nějaké smrtelné prokletí. Potom, brumlal si spokojeně, se zmocní MacDuffovy půdy stejně jako Colinovy a stane se vládcem celé velké říše, rozkládající se mezi severní Anglií a jižním Skotskem.

Odfoukl si z čela ofinu. Škoda, že je Regan mrtvá. Byla by z ní opravdová královna.

Stále ještě se vzhlížel ve svém obraze, když mu zaklepal na rameno muž, který předtím obsluhoval jeho nočník. „Můj pane?“

„Hmmm?“ zabručel.

Muž nejisté pohlédl k balkónovému oknu. „Támhle někdo přichází.“ Roger odhalil rty v úsměvu, přičemž obdivoval jejich slonovinový lesk.

„Samozřejmě že někdo přichází. To bude Jago, který přichází splnit mé nejnadějnější tužby.“

Chlapík si odkašlal. „Nemyslím, že je to pan Jago, můj pane.“

Roger se zachmuřil, potom si však palci vyhladil vrásky v koutcích očí.

„Nejsi placen za to, abys myslil.“

„Nejsem placen vůbec, pane, ale stejně si myslím, že to není pan Jago.“

Roger se otočil s úmyslem vrazit tomu ubožákovi jednu za ucho, když ho v půli pohybu zarazil zvláštní zvuk.

Sklonil hlavu na stranu a snažil se pochopit, co vlastně slyší. „Co to k

čertu…“

Zvuky nabývaly na síle a přitáhly Rogera k balkonu. Když spatřil, co proudí hradní branou, musel se opřít o kamenné zábradlí, aby nespadl dolů. Na nádvoří se vléval ten nejpestřejší dav chátry, jaký kdy viděl. Někteří byli na koních, ale většina pochodovala pěšky a roztrhané cáry byly jejich jediným brněním. Vyzáblí bělovlasí muži kráčeli vedle holobrádků, a co bylo nejpodivnější, byly mezi nimi i ženy! Byly to harpyje s divokýma očima a opelichané stařeny, a všichni, muži i ženy, byli vyzbrojeni kosami na

dlouhých násadách, rezavými noži a tupými kyji.

Mohutná žena nesla v podpaží železný kotel a bubnovala na něj, aby udržovala rytmus písně, kterou zpívali. Byla to jedna z bojových křižáckých hymen, složená záměrně k tomu, aby vyburcovala v lidech svaté nadšení a oni byli ochotni položit své životy i v předem ztracené bitvě.

Roger zaryl prsty do kamene, přemožen vztekem.

Jak se může tahle chátra odvážit projít jeho branou a zkazit mu náladu?

Jak se opovažují rozeznít jeho nádvoří tou hroznou melodií?

Když však spatřil muže, který si razil cestu jejich patetickým procesím, okamžitě pochopil, proč se odvážili.

Nádherný ebenově černý hřebec se nesl lehce, jako by tančil, a muž, který seděl na jeho hřbetu, se tvářil, jako by mu patřil nejen kůň, ale všechno kolem, kam až jeho oko dohlédne. Rukou v pevné rukavici svíral standartu Ravenshawů. Dosáhl prvních řad v okamžiku, kdy píseň dospěla ke svému majestátnímu vyvrcholení, a stříbrný havran na černém poli hedvábného praporce se pyšně třepotal ve větru.

Rozhostilo se ticho, které porušil Brisbane, když vyštěkl. „Prokrista, Coline, ty máš víc životů než kočka.“

„V to doufám, Rogere, když musím počítat s tvou neukojitelnou chutí

mě zabít.“

Roger přehlédl zástup. „A co jsi udělal s Jagem?“

Colin pokrčil rameny. „Naposledy se nám doneslo, že tvůj vyjednavač je na cestě do Londýna. Jak jistě chápeš, jeho poslání nedopadlo dobře. To znamená, že MacDuff ti nepošle žádné posily. Říká se, že hořekuje nad náhlým útěkem své dcery, a proto odjel s celým dvorem na hrad Arran. Napořád.“

Roger výsměšně odsekl. „A proč bych potřeboval posily proti téhle bandě zločinců?“

Místo odpovědi sáhl Ravenshaw do sedlového vaku a vytáhl pergamenový svitek. Okázale ho rozvinul a jasným zvučným hlasem četl:

„Na vědomost se dává, že od této chvíle je tento hrad v obležení, a požaduji, aby se jeho pán, Roger Basil Henry Joseph Maximillian, baron Brisbane, okamžitě vzdal.“

Roger se divoce rozhlédl po hradbách, kde jeho stráže zaujímaly obranné pozice, meče vytasené a luky napjaté. Kapitán stráží pomáhal svým mužům přemístit katapult. Roger věděl, že stačí jediný povel, a maličký katapult začne vrhat spršku kamenů na nechráněné hlavy nevítaných návštěvníků.

„Ztratil jsi snad rozum, chlape? Docela chápu tvou směšnou potřebu obětovat se, ale to chceš nadělat svaté i ze svých lidí?“

Colin pokračoval ve čtení, jako by Roger nic neřekl.

„Až se vzdáš, budeš odveden k soudu před Alexandra Třetího, kde budeš obviněn z vraždy šestého lorda z Ravenshawu, jeho ctihodné ženy Blythe a dalších devadesáti králových věrných poddaných.“

Roger se postavil v celé své výši a třásl se vztekem. „Můj král je Jindřich. Já se nebudu ze svých zločinů odpovídat ani tobě, ani tomu barbarskému Skotovi.“

Colin svinul pergamen a z jeho chladného výsměšného pohledu Rogera zamrazilo až do morku kostí. „Ano? Ale já se domnívám, že budeš.“

Jeho armáda se rozevřela a nechala vystoupit jedinou ženu.

Zenu, která se nechoulila strachy, ale stála hrdě a zpříma. Zenu, oblečenou ve třpytivé fialové šaty a hladící černou kočku, kterou držela v náruči, bez jediného náznaku zmatku. Ženu, která postoupila dopředu a zastavila se vedle Ravenshawova koně se vší arogantní důstojností anděla strážného.

Ženu, která mu naháněla strach.

Slunce se třpytilo v jejích zlatých vlasech, v pásu, který obepínal její štíhlé boky, a ve smaragdovém amuletu, jenž jí spočíval v úžlabině ňader.

Roger udělal jedinou věc, která ho napadla. Pohlédl na velitele svých lučištmíků a zavelel. „Palte!“

Tabitha čekala na předem smluvený signál a modlila se, aby zvuk toho, jak do sebe narážejí její třesoucí se kolena, nepřehlušil zpěv jejich lidí. Trvalo jí téměř tři dny, než je naučila všechny sloky sboru Slyšíš zpěv lidu? z Bídníků, ale nakonec se to podařilo. Z jejich výkonu ji mrazilo. Pochybovala, že by i ten nejlepší broadwayský soubor dokázal tak přesně vyjádřit obsah písně s tklivou melodií, dávající naději na lepší zítřek. Opravdový triumf pocítila, když Arjonovo bývalé děvče stisklo ruku Lyssandře v přátelském povzbudivém gestu.

Trošku se děsila, že zakopne o lem svého šatu, až jí dá Colin pokyn, aby předstoupila. Babička Cora přišila široký kus hedvábí na jedny z nejkrásnějších šatů lady Blythe, aby Tabithě nebyly příliš krátké. Lucy se natáhla a očuchávala jí vlasy, jako by jí šeptala povzbudivá slova. Brisbane by nikdy neuvěřil, že je to jenom obyčejné neškodné stvoření.

„Ano? Ale já se domnívám, že budeš,“ pronikl jí k sluchu Colinův mohutný hlas.

Jeho lidé se rozestoupili jako Rudé moře a uvolnili jí cestu. Kdyby nevěděla, že na ni na konci té cestičky čeká Colin, nikdy by se nepřinutila k chůzi. A nikdy by taky nezažila to uspokojení při sledování, jak mizí Brisbanův záštiplný výraz…

…vteřinu před tím, než pohlédl na někoho za nimi a zakřičel: „Palte!“ Když sáhla po amuletu, projel jí nával paniky. Bylo to od Colina bláhové,

že jí dal důvěru. Co když zklame, jak se stalo mnohokrát předtím? Co když její neschopnost způsobí, že nádvoří bude v příštím okamžiku pokryto těly mrtvých a raněných?

Lučištníci vypustili své střely, až to zadrnčelo.

Představa, jak šíp vniká do Colinova odvážného a vznešeného srdce, jí dala sílu formulovat přání do slov.

Opeřené hůlky letící proti nim se rázem změnily v chomáčky peří, které se neškodně snášely na dláždění. Když se otočila, usmál se na ni Colin, až jí srdce poskočilo, a lidé ji nadšeně oslavovali. A protože ji v dětství její učitelka baletu připravila o tu možnost, neodolala teď a udělala malou půvabnou poklonu.

„Mohla sis se svým hrdinským činem trochu víc pospíšit,“ sykl Arjon a celý pobledlý se rozhlížel kolem.

Vypadalo to, že se jí brzy naskytne další příležitost, protože na Birsbanův divoký povel vypálili z katapultu nad jejich hlavy smrtelnou lavinu balvanů.

Tabitha zašeptala přání a kameny se změnily v plátky růží a zasypaly je voňavou sprchou.

Odfoukla si z nosu jeden padající lísteček a bylo jí tak blaze, že se musela zasmát. Nikdy si nepomyslela, že čarování bude taková legrace.

„Vrhněte se na ně, vy hlupáci!“ řval hystericky Brisbane. „Usekněte jim na místě hlavy!“

Jeho muži na vteřinu zaváhali, zcela zřejmě polekáni těmi podivnými úkazy. Ale strach ze sadistického vládce byl pořád ještě větší než strach z Tabithy. S předstíranou odvahou a s kletbami na rtech spustili z hradeb žebříky. Ale když se nohama dotkli země, jejich zbraně se změnily v molitanové hračky.

Jeden z mužů vyrazil mečem proti Magwynině hrudi, ale zjistil, že se ta podivná věc při prvním doteku s jejím tělem ohne. Udiveně na ni zíral a Magwyn ho vzala po hlavě klackem, až padl k zemi jako hruška.

Stará Nana znemožnila dalšího útočníka tím, že mu na hlavu narazila svůj hrnec. Vrávoral pryč a naříkal, až nakonec narazil do zdi. Nana sklonila hlavu a rozběhla se proti útočícím mužům a ti se káceli pod nárazy jejího těla jako podťatí.

Jeden z nich si to namířil přímo k Lyssandře v mylném předpokladu, že našel růži mezi trním. Usmála se na něj sladce a pak ho praštila svou vznešenou pěstičkou přímo do nosu.

„Ach, Arjone,“ zaúpěla, „myslím, že jsem si zlomila nehet.“

Její miláček přestal mlátit kolem sebe, aby jí mohl vtisknout na ručku vášnivý polibek.

Divocí mladíci, kteří se konečně dočkali vytouženého boje, se vrhali do té mely s takovou krvežíznivostí, až se obránci hradu domnívali, že Tabitha povolala na pomoc hordu ďáblů. Okvětní lístky růží a peří zahlcovaly vzduch.

„Sundejte ze mě tu příšeru!“ křičel jeden ze strážců, kterému se bezzubými dásněmi zakousl do nohy starý muž.

Tabitha stála uprostřed chaosu a hladila Lucy. Colin se s nikým nepáral, jezdil na svém hřebci od jednoho zápasícího chumlu ke druhému a rozdával rány plochou stranou svého meče.

Zanedlouho bylo nádvoří poseto bezvládnými postavami, ale mezi oběťmi nebyl nikdo z jejich lidí. Strážci, kteří ještě mohli chodit, kulhat, nebo se alespoň plížit, mizeli jako krysy do děr a Brisbane nakonec zůstal na balkoně sám.

Colin přivedl svého hřebce pod balkon a vyzývavě na soupeře pohlédl.

„Vzdáváš se?“

Rogerovi poklesla ramena. Smutně přikývl. „Ano, příteli. Vzdávám se.“ Když zmizel z balkonu, Colin si vyměnil s Tabithou zmatený pohled.

Byli připraveni na všechny možnosti, vyjma této.

Když se Brisbane vynořil z hradu s rukama zdviženýma nad hlavu, byl jeho výstup tak patetický, že Tabitha málem pocítila lítost, kdyby ovšem nevěděla, jakých zvěrstev je schopný. Chvíli o překot hledali, ale zjistili, že nikdo z nich nemá ani kus provazu, a tak zůstalo na Tabithě, aby vykouzlila pár lesklých kovových pout.

Brisbane ani neprotestoval, když mu je Colin zaklapl kolem zápěstí. Nezmohl se na silnější projev protestu než hluboký povzdech. Colin vytáhl Tabithu k sobě na koně, takže seděla před ním bokem, a jejich zajatec je poslušně následoval jen krůček za hřebcovým švihajícím ocasem.

Vycházeli hradní branou a nikdo z Brisbanových mužů se je nepokoušel zastavit. Když se trochu vzdálili, Tabitha měla dojem, že slyší nadšený pokřik, vycházející z míst za hradbami.

Colinovi lidé byli také šťastní. Poplácávali se po zádech a blahopřáli jeden druhému k úspěchu. Prozpěvovali si úryvky z písně; někteří dobře, jiným to neladilo – jako třeba v případě Lyssandry, jak škádlivě poukazoval Arjon. Mládenci předstírali zápasy a znovu prožívali všechny slavné okamžiky své první opravdové bitvy, zatímco starci vzpomínali na boje, kterých se zúčastnili v plné síle svého mužného věku a na které nikdy nezapomenou.

Vjeli právě na louku, kde se Tabitha prvně setkala s Colinem. Lucy držela na ruce a obrátila tvář ke sluníčku, aby si užila jeho paprsků. Kdyby jí

někdo tvrdil, že ji jednou poveze princ na koni, že bude mít vlasy plné

růžových plátků a srdce hořící láskou, řekla by mu, že se zbláznil.

Před tím, než pohlédla do Colinových zlatavých očí, věřila tomu, že princové jsou pro jiné ženy a láska pro hlupáky.

Brisbanův hlas pronikl do jejího blaženství jako pištění neodbytného komára. „Jaká škoda, že jsme došli k takovým koncům, má paní. Řekl vám vůbec někdy Colin, že jsme kdysi byli jako dva bratři? Alespoň do doby, než se rozhodl využít mou sestru?“

Colinova ruka kolem jejího pasu ztuhla. „To už je starý spor, Rogere, a hodně omšelý. Sám dobře víš, že to byla Regan, kdo vklouzl za bezměsíčné noci do mé postele, kdy jsem byl ještě v polospánku. Kdybych byl při rozumu, našel bych sílu jí odolat.“

Jejich spoutaný zajatec musel téměř klusat, aby stačil hřebcovu kroku.

„Stejně bys jí zlomil srdce. Milovala tě, a ty to víš.“

Colin vzdychl, až se Tabithě rozlétly vlasy. „Reganina láska je kříž, který nesu od její smrti.“

„Milovala tě,“ opakoval, jako by Colin vůbec nepromluvil. „Ale mě milovala dřív.“

Colin přitáhl koni uzdu a Brisbane byl stržen provazem k zastavení. Jeho podlézavá maska zmizela a na obličeji se mu rozhostil triumfální výraz. Bezstarostný dav proudil kolem a neměl ani tušení o rodícím se napětí mezi dvěma muži. Navzdory teplým slunečním paprskům pocítila Tabitha zamrazení.

„Neposlouchej ho, Coline,“ naléhala, protože ho chtěla osvobodit od pout, která ho vázala s minulostí. „Řekl by cokoli, jen aby tě ranil.“

„To máš pravdu, čarodějnice,“ zavrčel Brisbane. „Cokoli, dokonce i pravdu.“

„To slovo je z tvých úst výsměchem,“ řekl Colin.

Brisbanův úšklebek byl ledově chladný. „Regan a já jsme byli milenci už od doby, kdy nám nebylo víc než třináct. Věřil jsi opravdu tomu, že to bylo tvé dítě, které v sobě nosila? To byl její nápad – vloudit se ti do postele a přinutit tě ke svatbě, aby se nikdo nedozvěděl, že to dítě je moje. Když jsem jí pohrozil, že řeknu pravdu, oběsila se. Nedokázala si představit život bez tvé lásky.“

Tabitha zalapala po dechu. Poprvé byla schopna pochopit Brisbanovu ukrutnou žárlivost a neutuchající nenávist. Pevně věřil tomu, že ho Colin připravil o sestřinu lásku.

„Ty ubohý…!“ Colin seskočil z koně a udeřil Brisbana pěstí do obličeje.

Tabitha vykřikla. Uložila Lucy do sedlového vaku, sklouzla z koně a popadla Colina za tuniku. Brisbane se krčil na zemi a spoutané ruce mu znemožňovaly obranu proti Colinovým zběsilým úderům.

„Zastavte ho!“ křičela Tabitha na zírající kolemjdoucí. „Dřív než Brisbana zabije!“

Ne že by si to Brisbane nezasloužil, ale nechtěla, aby Colin musel žít s myšlenkou, že smrt obou sourozenců lpí na jeho rukou.

Ulevilo se jí, když spatřila Arjona, jak si razí cestu davem. Pustila Colinovu tuniku a popadla Arjona za paži. „Musíte ho zastavit!“

Arjon zběžně pohlédl na zápasící muže. Colin svíral svýma mocnýma rukama Brisbanovo hrdlo a pomalu z něj vymačkával život. Rogerova tvář už začínala nabírat fialový odstín. „Proč?“

„Protože Colin se nikdy nevyrovná s tím, že zabil muže, který se nemohl bránit.“

Arjon vzdychl a obrátil oči k nebi. „Dobře tedy, když naléháte.“

Pohlédl směrem k ostatním. Věděl, že jen jeden člověk mezi nimi je natolik silný, aby nasadil Colinovi chvat a odtáhl ho od Brisbana.

Colin se převrátil na záda a lapal po dechu. Vyčítavě pohlédl na svého

přemožitele. „Prokrista, Nano, vždyť jsi mě málem udusila.“

Stará žena si založila ruce na masitých bocích. „Když ti něco řeknu jednou, chlapče, je to, jako bych ti to řekla stokrát – nikdy mě nenuť, abych dělala něco víckrát než jednou.“

Protože se zdálo, že Colin přežije, Tabitha poklekla vedle Brisbana.

„Ach,“ vydechla, když spatřila jeho bezvládné údy a voskově bledou tvář.

„Myslím, že jsme přišli příliš pozdě.“

Naklonila se nad něj, aby prohlédla jeho zhmožděný krk a nahmátla puls, a v tom okamžiku Brisbane otevřel oči, před kterýma se houpal její amulet jako pěkný šťavnatý fík. Jeho svázané ruce vylétly jako blesk, jediným zlobným trhnutím přetrhl řetízek, vyskočil na nohy a dal se na útěk. Několik chlapců se za ním rozběhlo.

„Tabitho!“ zařval Colin a pokoušel se posadit.

Připlížila se k němu. „Neboj se, lásko. Brisbane není kouzelník. V jeho ruce bude amulet jenom obyčejným neškodným šperkem. Nemůže ani…“

Oslňující blesk sjel z čistého nebe a udeřil do země hned vedle nich. Pohlédli na zuhelnatělý otvor, potom jeden na druhého a nakonec na Brisbana, který vesele hopsal na kraji lesa.

„Rozprchněte se!“ zařval Colin.

Nemusel je pobízet dvakrát. Jak se nadpřirozený vzdušný vír pohyboval nad jejich hlavami, rozběhli se jeho lidé všemi směry. Někteří chlapci se dostali až k lesu, jiní hledali úkryt pod skupinkami dubů, roztroušenými po louce. I jeho hřebec kolem nich přelétl, jako by měl křídla, a uháněl k nejbližšímu úkrytu.

Colin popadl Tabithu za ruku a běželi po louce, až se skulili do mělké prohlubně právě ve chvíli, kdy další blesk zajel do trávy v místě, kde ještě před chvílí seděli.

Jak tak leželi s nosy zabořenými do trávy a snažili se popadnout dech, povytáhl Colin jedno obočí a zabručel: „Cos to chtěla říct, děvče?“

„Máma vždycky říkala, že nedávám dost pozor, když něco říká. Jenže ona mluvila pořád. A navíc to byla moje matka. Jak jsem mohla tušit, že někdy řekne něco důležitého? Ach ne! To video! Ted už chápu, proč otec chtěl, aby ten amulet zničila, a proč mu namluvila, že to tak udělala. Oba věděli, že když padne do nesprávných rukou…“ Tabitha zaúpěla a tloukla hlavou do země.

„Drahoušku?“ pronesl Colin. „Hmm?“

„Už jsi skončila s tou hysterií?“

Posadila se a vyplivla chomáč trávy, který jí ulpěl na rtech. „Asi ano.“

Colin vykukoval nad okraj prohlubně s rukou na držadle meče. „Sundal si pouta a mává s nimi směrem k nám velmi vyzývavým způsobem. Uvědomuješ si, že tohle všechno měl předem naplánované? Měl jsem tušit, že je příliš samolibý, než aby se vzdal bez boje.“

„Proč jsem tě jen nenechala, abys ho zaškrtil? Příště mi připomeň, že to nemám dělat.“

Colin si promnul hrdlo. „Příště tím pověřím starou Nanu.“

Tabitha se po loktech doplazila ke kraji prohlubně a dotkla se jeho paže.

„Je mi líto Regan. Musela si připadat jako v pasti. Věřím, že nikdy neměla v úmyslu tě podvést.“

Colin potřásl hlavou. „Kdyby mi bývala důvěřovala… Nechoval bych k ní nenávist. Pokusil bych se jí pomoci.“

„Já vím,“ usmála se Tabitha trpce. „Vždy připraven pomoci dámě v nesnázích.“

S láskyplným úsměvem na sebe pohlédli a v tom nastalém tichu si uvědomili, že všude kolem panuje nepřirozený klid.

„Co dělá Brisbane?“ nedokázala přemoci zvědavost a vykoukla přes okraj.

„Zmizel někde v lese.“

„Možná že si to namířil zpátky k hradu, aby dal do pořádku svou ďábelskou říši. Konečně, odtamtud může ovládat svět stejně dobře jako odkudkoli.“ Bezútěšně vzdychla a zatahala Colina za rukáv. „Je ti jasné, že nemůžeme nechat amulet v jeho rukou? Musíme ho dostat zpátky a pak bude třeba najít nějaký způsob, jak ho zničit.“

„Ale když ho zničíme…?“

Její odpověď přišla dřív, než mohl domyslet následky. „Pak se nikdy nebudu moci vrátit domů.“ Bezmocně hleděla na tvář, jejíž drsné rysy už znala stejně dokonale, jako by byly její vlastní. Budoucnost s ním bude znamenat zlé, do morku kostí pronikající zimy bez ústředního topení a elektrických přikrývek. Ale budoucnost bez něj by znamenala zlá, do morku kostí pronikající jara, podzimy a léta až do konce jejího života. Rozechvěle se na něj usmála. „Je to riziko, které chci podstoupit.“

Jeho něžné ušklíbnutí pro ni znamenalo víc než všechny úsměvy světa. Vztáhl k ní ruku, a i když ležela v jámě a trsy trávy ji tlačily na všech možných i nemožných místech, jeho dotek v ní okamžitě vzbudil prudkou touhu.

Vášnivě ji políbil a uvolnil jí z vlasů růžový lístek. „Sice už nemáš amulet, děvče, ale pořád ještě jsi krásná čarodějka. Ty ho porazíš svým vlastním kouzlem, já tomu věřím.“

Jeho upřímná poklona ještě zesílila nepříjemný tlak kolem žaludku.

„Coline, ještě něco bys měl vědět…“

Než mohla dokončit, ozval se zvuk, který byl přímo děsivý, ale současně nějak povědomý. Jako by se z džungle plné domorodců ozývalo bušení do ohromného bubnu. Země se pod nimi rozechvěla, až se otřásala tisíckrát silněji než toho dne, kdy se na ně Brisbanovi muži přiřítili z lesa.

„To se mi vůbec nelíbí,“ zamumlal Colin.

Oba vyhlédli nad okraj prohlubně. Louka byla stále liduprázdná, ale hluboko v lese se začínaly ohýbat špičky stromů.

Colin vytáhl meč a chtěl se vztyčit, ale Tabitha se na něj pověsila a táhla ho zpátky.

„Coline, to nemůžeš! Brisbane tě zničí. Slyšel jsi ho. Dává ti za vinu, žes ho připravil o sestřino srdce.“

Vykroutil se z jejího sevření. „Nemohu se tu jen tak válet na břiše, děvenko, a nechat ho, aby nás všechny pobil. Když ho vylákám ven, pak můžeš použít své kouzlo a zničit ho.“

„To nemusí být tak…“ Znovu ho chtěla uchopit, ale on už byl nahoře a odvážně kráčel do středu louky. Vydrápala se nahoru a postavila se na okraj; nechtěla být takový zbabělec, když viděla, jak on odvážně kráčí vstříc záhubě.

Bubnování nabývalo na síle a nakonec je nedokázala odlišit od bušení svého srdce. Ve chvíli, kdy si myslela, že už začne křičet, jestli se něco nestane, vyřítilo se z lesa jakési stvoření a výkřik jí zamrzl v hrdle.

Od ocasu až k majestátní hlavě byl drak zahalen do brnění, tvořeného smaragdově zelenými blyštivými šupinami. Tabitha ucouvla strachy. Nebyl to rozhodně nijak pohledný drak. Blížil se s mohutným dusotem, hekal a funěl, jako by měl astmatický záchvat. Mohl by dokonce působit komicky, kdyby ovšem pouhý jediný z jeho pařátů nebyl tak veliký, aby zašlápl Colina do trávy jako červa.

Jak jeho kymácivý běh, při kterém se mu tlusté nohy pohybovaly jako písty, nabýval na rychlostí, Tabitha zašeptala: „Prosím, Bože!“ Ted už nestačilo spoléhat na oslabené kouzlo, které jí zůstalo. Tentokrát se obracela přímo ke Colinovu Bohu, k jeho Nejvyšší vůli, vznešenosti a milosrdenství.

Colin se zastavil uprostřed louky. Stál rozkročený s napřaženým mečem a nebyla na něm znát ani nejmenší stopa strachu. Možná v té chvíli myslel na své dětství. Cekal na příležitost utkat se s nepřítelem, kterého mu nevybral král nebo církev, ale který byl ztělesněním čistého zla a měl být po zásluze potrestán.

Když se k němu drak přiblížil, zaklonil hadovitou hlavu a děsivě zařval, až měla Tabitha chuť zakrýt si uši.

Raději si však zakryla oči, protože se nedokázala dívat, jak se Colin vrhá do náruče smrti, jak už to v minulosti udělal mnohokrát. Ale když pokradmu vykoukla skrz prsty, ohlížel se právě přes rameno k ní. A ten jediný vyděšený pohled prokázal jednou provždy, že sir Colin Ravenshaw konečně našel někoho, pro koho má cenu žít.

Pohlédl na běžícího draka; pak pohlédl na ni. Potom se dal do překotného

běhu zpátky k ní. „Tabitho!“ ječel. „Dělej něco!“

Smála se přes proudící slzy a sáhla po amuletu, než si uvědomila, že tam není. Bude se tentokrát muset spolehnout jen na své Bohem dané schopnosti. Možná že to nebude tak účinné, aby porazila Brisbanova kouzelného draka, ale určitě bude možné postavit mu do cesty něco, co upoutá jeho pozornost.

Jen prostě neplánovala, že to něco bude oddíl pochodujících mumií. V jednu chvíli si přála vědět, co by asi vymyslela v této situaci její maminka, a v příštím okamžiku už byla louka plná naříkajících přízraků. Jak jen se v

jejím mozku mohlo poplést maminka a mumie, to nikdy nepochopí. Postavy se slepě potácely s rozpaženýma rukama a za sebou tahaly uvolněná pohřební roucha. No, dobře, mohlo to být horší.

Drak se hnal dál, rozdával rány ocasem na všechny strany, některé zašlápl, jiné vyhazoval vysoko do vzduchu, jako by chtěl vyzkoušet, jestli se po dopadu rozbijí, chňapal jim po hlavách a končetinách se stejnou radostí.

Tabitha pohlédla k nebi a děkovala Bohu, že ušetřil Colina podobného osudu. Mumie už byly alespoň mrtvé. Zamračila se. Nebo byly oživlé?

Drak udělal krátký proces s její první obrannou linií a začal se rozhlížet po nějaké čerstvější kořisti. Colin se dostal pod ochranu osamoceného dubu, ale mezi drakem a stromem ležel vřeštící sedlový vak.

Tabitha vydechla. Lucy! Vak musel spadnout, když se Colinův kůň rozběhl k lesu.

Její překotné přání mělo opačný výsledek, než zamýšlela. Najednou se celá louka hemžila koťaty všech možných odstínů. Batolila se kolem draka, otírala si hlavičky o jeho drsné nohy a úpěnlivě mňoukala.

Zoufale pohlédla ke Colinovu stromu, jestli už si uvědomil, že její kouzla se bez amuletu nedají moc usměrňovat.

Možná by začal drak pořádat ty malé drahoušky jako předkrm, nebýt toho, že se ze skupiny dubů vynořil kýchající Arjon. Štěstí, že měl oči plné slz, takže dobře neviděl, kolik tam je koček. To by ho mohlo vyvést z rovnováhy, pomyslela si Tabitha.

Musela něco udělat správně, protože v příštím okamžiku koťata zmizela a Lyssandra honem vyběhla a zatáhla Arjona zpátky do úkrytu. Jenže naříkající sedlový vak zůstal, kde byl, bezbranný objekt drakova hněvu. Tabitha zatajila dech, když se vydal tím směrem, každý krok jeho pařátů zaduněl do země jako ozvěna bouře. Když se sklonil, aby očuchal kožený vak, bylo ve způsobu, jakým nadouval své aristokratické nozdry, něco podivně povědomého.

Tabitha se neodvažovala spoléhat na své schopnosti. Jako by Colin věděl dřív než ona, k čemu se chystá, vyběhl zpoza stromu ve stejném okamžiku, kdy se ona rozběhla s vykasanými sukněmi po louce. Litovala, že nemá na sobě pořádné kalhoty.

Vyděšená, že drak schlamstne bezbranné kotě na jedno sousto, shýbla se pro vak, aby ho zvedla a utekla k lesu dřív, než si jí drak všimne. Možná by se jí to podařilo, nebýt těch několika centimetrů látky, které jí babička Cora přišila na spodní okraj šatů. Právě když popadla vak a hodila si ho přes

rameno, zamotala se jí uvolněná látka kolem nohou a ona upadla přímo drakovi k nohám.

„Nehýbej se, Tabitho,“ křikl Colin, který už byl za ní. „Ani nedýchej!“

Tabithě vždycky dělalo potíže poslouchat příkazy, a tak pomalu zdvihla hlavu a spatřila drakovy ostré lesklé zuby těsně před nosem. Jeho dech páchl po mršině a síře a Tabitha se začala třást hrůzou.

Ale nebylo nic hroznějšího než zvuk, který se ozval z drakova hrdla, když zaklonil hlavu k nebesům a začal se chechtat. V tom okamžiku si oba uvědomili, že Brisbane nepovolal tu příšeru z pekelných hlubin. On sám se v ni proměnil.

A na jeho šupinatém krku visel na zlatém řetězu, tlustém jako lidská paže, Tabithin amulet.

„Tohle převtělení je opravdu dobře vybrané, Rogere. Vždycky jsem

věděl, že jsi v podstatě příšera.“

Tabithu bolelo hledět na Colinovu tvář, když mluvil, ale neodvážila se pohnout ani svalem. Drak Brisbane se zachechtal a ji zamrazilo v zádech. V zádech, která budou za chvíli rozdrcena nohou rozměru kalifornské sekvoje.

„Lepší být příšera než svatoušek. Příšery mají alespoň dovoleno užívat si takových lahůdek, jako je třeba tady tvoje dáma. Možná bych jen ochutnal…“ Než mohl kdokoli z nich něco podniknout, drak vyplázl jazyk a olízl jí obličej.

Tabitha vyskočila a znechuceně vykřikla. Chtěla se vrhnout na Brisbana a vyškrábat mu oči, ale Colin ji chytil kolem pasu a odtáhl ji zpět. Pocit blaha, vyvolaný jeho objetím, byl zastíněn strachem, protože Brisbane se rozhodl je pronásledovat. Jako zázrakem měla kožený vak pořád na rameni. Lucy sebou uvnitř začínala nespokojeně házet.

Colin Tabithu stále objímal levou rukou v pase. Pravá byla zaměstnaná mečem, jehož blýskavé ostří je oddělovalo od pohromy.

Brisbane vzdychl a oba se museli odvrátit od toho smrdutého závanu.

„Splnil bych si svůj celoživotní sen, kdybych se mohl šťourat v zubech vašimi kostmi.“

„Já bych to raději udělal svým mečem,“ odpověděl Colin.

Drakův těžkopádný krok nabíral na rychlosti a oni museli couvat dvojnásobnou rychlostí. Z jeho nozder se začínal valit kouř.

„Ted by byla vhodná chvíle pro některé z tvých kouzel,“ ucedil Colin koutkem úst.

Vzhledem k právě zažitým nezdarům se Tabitha obávala, že by se klidně mohli octnout v dračím žaludku a ušetřili by mu práci s polykáním. „Myslím, že by sis to měl vzít na starost ty. Konečně, jsi přece můj hrdina a ochránce,“ zašeptala v odpověď. „Ty myslíš…?“

Přikývla. „Je to jediná možnost.“

Ale on pořád váhal. „Jseš si jistá, děvče?“

„Nikdy v životě jsem si ničím nebyla jistější.“

Stiskl ji s takovou vřelostí, že ji to zahřálo až u srdce.

„Dáváš své děvče něžné sbohem?“ chechtal se Brisbane. „Jak dojemné!

Rozplakalo by mě to, kdybych nebyl tak šťastný.“

Tabitha se obávala, že jeho bodrý tón pro ně neznamená nic dobrého. Její podezření se naplnilo, když mohutně šlehl ocasem a podrazil jim oběma nohy. Colin to odnesl hůř, a než se stačil vzpamatovat, připlížil se konec ocasu, omotal se Tabithě kolem kotníku a počal táhnout.

Colin po ní rychle sáhl, ale Tabitha se zoufale snažila, aby ji pustil, protože věděla, že k tomu, co musí udělat, bude potřebovat obě ruce volné. Nechtěla propadnout panice, když se pomalu sunula po trávě k Brisbanově otevřené tlamě. Nehty se zarývala do hlíny, ale nenašla nic pevného, za co by se mohla zachytit.

„Jestli mě sníš, budeš toho litovat,“ křikla Tabitha a přitom vrhla na Colina vyděšený pohled. „Způsobím ti to nejhorší pálení žáhy, jaké jsi kdy zažil.“

Drak se nad ni naklonil a vycenil zuby v ohavném úsměvu. „Co záleží na malém nedorozumění mezi přáteli?“

Tabitha z hlasu poznala, že se Colin chladně usmívá, když říká: „My nejsme tvoji přátelé.“

Bez varování vyběhl. Z hrdla vydal bojový křik, pevně stiskl oběma rukama jílec meče a veškerou silou svého mocného těla vrazil čepel do Brisbanova černého srdce, přičemž roztříštil amulet.

Drak prudce zaklonil hlavu a ozval se ohlušující řev, vyjadřující všechen vztek a bolest. Tabitha se ocitla ve vzduchu, protože ta bestie mrskala ocasem ze strany na stranu, trhala stromy i s kořeny a rozrývala hlínu na louce. Colin upustil meč a odkutálel se do trávy právě včas, aby unikl nebezpečí.

Tabitha dopadla asi sto metrů daleko. Zakryla si uši rukama a ječela, aniž by si to vůbec uvědomovala, zatímco nebe potemnělo a síť utkaná z blesků obalila drakovo tělo. Jeho řev, zprvu ohlušující, se postupně tišil, až se změnil ve vysoké kvílení – napůl lidské, napůl zvířecí. Tabitha zavřela oči, a když je znovu otevřela, byla louka zalitá slunečním světlem a lord Brisbane ležel na zádech v trávě, v hrudi měl zabodnutý Colinův meč a z koutku zsinalých úst mu vytékal pramínek krve.

Vysvobodila Lucy ze sedlového vaku a zabořila tvář do jejího hebkého kožíšku. Byl konec. Colin se osvobodil od své minulosti a ona od své budoucnosti. Mohli se dát do budování společné přítomnosti a radovat se z každého vzácného okamžiku, jako by to byl jejich poslední.

Vstala s Lucy v náruči a chtěla, aby její láskyplný úsměv byl to první, co Colin spatří, až se postaví na nohy.

Colin už stál. Jeho lidé se vynořovali z úkrytů a plácali ho po zádech, ale Tabitha sotva rozeznávala jejich křik a radostné hlaholení. Možná že ji dočasně ohlušil ten drakův příšerný řev. Zamračila se a přidržela si Lucy u ucha. Její předení bylo stejně hlasité jako jindy.

Colin vyděšeně pohlédl k místu, kde stála. „Kde je Tabitha?“ Sklonila hlavu ke straně. To je divné, dokáže odečítat z jeho rtů, ale neslyší ho. „Jsem tady,“ křikla.

A potom s ledovou hrůzou zjistila, že není.

Protože slunce už ji nehřálo a šepot větru, prohánějícího se vysokou trávou, už byl jen živou vzpomínkou. Už neprozpěvovali žádní ptáčci, nebzučely včelky. Louka nebyla o nic hmotnější než akvarel, který nakrátko spatříte na stěně obrazárny a pak už se vám objevuje jen ve snu.

Sevřela Lucy, která se svou heboučkou jemnou srstí a pevným malým

tělíčkem byla jedinou hmotou ve vesmíru.

V tu chvíli si uvědomila, jak strašně se přepočítali. Předpokládali, že zničením amuletu se navždy zavřou dveře do budoucnosti. Místo toho se otevřely dokořán.

Colin hleděl v bezmocném děsu k místu, kde měla být Tabitha. Arjon s Lyssandrou se k němu připojili a na tvářích se jim zračil nevěřící úžas. Ach, bože, co asi vidí? uvažovala. Průsvitný přízrak

ženy s kočkou v náruči a tvářemi zmáčenými slzami?

Tabitha se rozběhla ke Colinovi, chtěla se k němu dostat za každou cenu dřív, než zmizí docela, chtěla ještě jednou vdechovat vůni kůže a kouře, vycházející z jeho těla, aby si ji zapamatovala navždy. Ale pod nohama už necítila trávu a vypadalo to, že se každým dalším krokem od něj vzdaluje.

Stále ještě běžela, když spatřila, jak se Brisbane posadil, s nelidskou silou si vytáhl meč z hrudi a napřáhl se, aby ho vrazil Colinovi do zad.

Z hrdla jí unikl výkřik, ale slyšela ho jen ona sama. Potom se všechno ponořilo do tmy a louka s Colinem byla pryč.

Tabitha se probudila s pláčem a pocit ztráty byl tak zničující, že si přála být raději mrtvá.

Ale jako obvykle se její přání nesplnilo, a tak nezbývalo než se vzpamatovat, vytřepat z vlasů sklo a pomalu se posadit.

Seděla na podlaze uprostřed obývacího pokoje a na sobě měla zmačkané středověké šaty se skvrnami od trávy. Kdykoli se pohnula, sypaly se z ní na koberec střepiny bezpečnostního skla, které pocházely z obrazovky jejího počítače. Monitor stál na pracovní desce nad její hlavou a prázdným otvorem po obrazovce mohla vidět jeho vnitřnosti.

Srdce se jí málem zastavilo, když ucítila závan dračího dechu. Potom si uvědomila, že to byl jen zápach spáleného plastiku a ohořelých drátů. Také z analyzovací podložky, na které kdysi ležel amulet, vycházely klikatící se proužky kouře.

Všechno leželo přesně tak, jak to opustila. Vylízaná miska od zmrzliny byla na podlaze nedaleko od okna. Papírová obálka, ve které byla matčina nahrávka, ležela na kávovém stolku. Dokonce se za oknem stále ještě snášely k zemi sněhové vločky a jejich tichá krása jako by jí s výsměchem připomínala, že město je pořád ještě v zajetí zimy.

Jak může svět vypadat tak stejně, když pro ni se všechno navždy změnilo?

Nikdo ji nepostrádal. Nikdo si nevšiml, že byla pryč. Amulet ji vrátil do stejného okamžiku, ve kterém zmizela. Kdyby necítila zoufalou prázdnotu ve své náruči a zničující bolest v srdci, zdálo by se, že se nic z toho vůbec nestalo. Jako by sir Colin z Ravenshawu nikdy neexistoval, leda tak v její vzrušené představivosti.

Lucy jí vyskočila do klína a dožadovala se pozornosti. Tabitha ji přitáhla k sobě a zabořila si nos do její srsti. Kotě bylo cítit čerstvou hlínou, trávou a

lučními kytkami. Tabitha se kolébala dopředu a dozadu, nasávala tu letní

vůni, jako by ji mohla naplnit do plic a tam si ji navždy uchovat.

Náhle se ozvalo jasné cinknutí a Tabithě chvíli trvalo, než si uvědomila, že oznamuje příjezd výtahu. Pohovka jí bránila ve výhledu, ale ten, kdo přijížděl, začal hovořit už za zavřenými dveřmi.

„…tak strašně líto, ma chérie. Netušila jsem, že tě strýček Cop tak vystraší. Doufám, že se nezlobíš na Svena, že nám dal klíč od výtahu. Jakmile jsme vystoupili z letadla a Cop nám řekl, co udělal, pospíchali jsme rovnou sem. Kdybych věděla, že naše neplánované přistání v Bermudském trojúhelníku, když jsme potřebovali doplnit palivo, způsobí takový rozruch, nedělali bychom to. Doufám, že sis nemyslela…“

„Mami?“ Naprosto zmatená vzhlížela Tabitha k malé brunetce, která se vynořila za okrajem pohovky. Na nohách měla sandály a oblečená byla do dlouhé sukně s pestrým květinovým vzorem. Nepatřičnost jejího oblečení doplňovaly sluneční brýle.

Muž, který ji doprovázel, měl na sobě vlněný převlečník s vyhrnutým límcem. Široká ramena měl poprášená sněhem a stříbrem prokvetlé vlasy na spáncích ho činily ještě přitažlivějším, než si pamatovala. Vypadal důvěryhodně, zdravě, a hlavně velice živě.

Mrkl na ni kouřově šedýma očima, tolik podobnýma jejím. „Dobrý bože, dítě, co se to tady stalo?“

Tabithin obličej se stáhl do varhánků, když zašeptala: „Tati?“

Pak udělala něco, co už se nestalo hrozně dlouho. Rozplakala se v matčině náruči, zatímco ji otec hladil po vlasech.

Nakonec jim řekla úplně všechno.

Protože měli s amuletem své zkušenosti, neměli důvod jí nevěřit. Matka si vysloužila zamračený pohled a přísné „Já jsem ti to říkal“ od Tristana za to, že schovávala amulet celé ty dlouhé roky ve sprše, ale jak Tabitha správně předpokládala, nevydržel se na maminku zlobit déle než pár minut.

Seděli vedle sebe schouleni na pohovce, ještě když přestal padat sníh a nebe se v počínajícím stmívání vyzdobilo červánky. Otec zabalil Tabithu do přikrývky, ale nepřestávala se chvět, dokud ji neobjal a nepřitáhl ji k sobě. Matka seděla z druhé strany, zásobovala ji hrnky teplého mléka tak dlouho, až ji nepřemohla ospalost.

A Tabitha po celou tu dobu mluvila. Pochybovala, že za celý dosavadní život k nim promluvila tolik slov jako dnes, ale všechno se to z ní jen řinulo. Její první nešťastné setkání s Colinem; jeho nadšená reakce, když okusil Big

Maka; milosrdenství, které projevil, když ji navzdory pověrám a zákonům osvobodil od popravčího kůlu.

Vykreslila jim všechno tak obrazně, že mohli vidět a slyšet lidi, o kterých mluvila, stejně jasně jako ona sama – starou Nanu a její vrásčitou usmívající se tvář; sladkou Jenny se zdviženým nosíkem a ostříhanými kudrnami; rozkošnou Lyssandru, která nakonec získala to správné srdce. Řekla jim o všem, kromě zničující rozkoše, kterou s Colinem navzájem objevovali ve svých objetích, a posledního hrozného okamžiku, který nedokázala unést. Možná že když ho nevtělí do slov, tak se nestane pravdou.

Když skončila, seděli dlouho mlčky. Potom se Tabitha obrátila na matku.

„Prosím tě, mami, musíš mi pomoci dostat se zpátky. Vím, že na mě bude

čekat. Kdybych jen dokázala najít cestu zpátky…“

Arian smutně potřásla hlavou. „Je mi líto, drahoušku, ale pokud nemám amulet, je pohyb v čase zcela nad mé schopnosti. A to platí i pro tebe,“ dodala jemně.

Tabitha vyděšeně pohlédla na otce. „Ale ty to budeš umět, vid tati! Ty jsi přece před lety ten amulet zkonstruoval. Prostě uděláš nový. Vím, že máš fotografickou paměť. I když jsi zničil náčrtky, vzpomeneš si, jak jsi ho dělal.“

Tristan se bezmocně podíval na Arian a potom vzal Tabithu za ruce. „A to mám riskovat, že zase padne do rukou takové příšery, jako byl Brisbane? Myslíš, že by to tvůj Colin chtěl?“

Tabitha sklonila hlavu. „Ne,“ řekla nakonec tiše. „To by rozhodně nechtěl.“

Vyprostila své ruce z otcových a vstala. „Děkuji, že jste přišli,“ řekla a její hlas byl tak prázdný, jako by z ní vyprchal všechen život. Oba rodiče si vyměnili další ustaraný pohled. „Myslím, že si vezmu den volna, jestli proti tomu nic nemáte.“

Když se Tabitha odšourala do ložnice i s dekou, kterou táhla za sebou, Arian prosebně pohlédla na manžela a v očích se jí leskly slzy. „Ach, miláčku, co budeme dělat? Vždycky byla tak samostatná. Nikdy nás přece nepotřebovala.“

Tristan ji k sobě přitáhl a políbil ji do vlasů, takže nemohla spatřit přemítavý záblesk v jeho očích. „Nu, tak nás potřebuje teď. A já tu budu, aby se o mě mohla opřít.“

Tabitha chyběla v práci kvůli nemoci celých pět týdnů.

Většinu toho času strávila vleže na pohovce, jen tak v pyžamu koukala na seriály a soutěže, sotva se pohnula, na nic nemyslela a nikdy neplakala. Strávila také hodiny vsedě u okna se zkříženýma nohama a s Lucy na klíně a hleděla vyhaslýma očima na svět plný cizích bytostí. Dny a noci se slévaly v jednu nekonečnou beztvarou mlhu, prosvětlenou jen denními návštěvami rodičů, kteří přinášeli hrnce slepičí polévky a lahůdky z jejích oblíbených restaurací. Za chvíli měla lednici přeplněnou zásobami, kterých se ani nedotkla.

Když uplynulo čtyři a půl týdne, už nedokázali ukrývat své obavy za odvážné úsměvy a falešnou veselost. V obavách, že mohla na své cestě do středověku chytit nějaký neznámý virus, trval otec na tom, aby podstoupila lékařskou prohlídku.

Tabitha mu sdělila, že nepotřebuje doktora. Nebyla nemocná.

Umírala.

Její tělo se vrátilo tam, kam podle amuletu patřilo, byla to však jen prázdná skořápka. Srdce zůstalo na prosluněné louce s Colinem.

Otec se nakonec rozzlobil a křičel, že s tím musí přestat, že se nemůže trápit pro muže, kterého nikdy nezíská, ale viděla mu na očích, jaký má o ni strach, a bylo jí líto, že je to její vina. Ale ne natolik líto, aby snědla Big Maka, kterého jí v pomačkaném pytlíku přinesl.

Téhož dne odpoledne ležela na pohovce a nevidomýma očima zírala na televizi, když se máti vyhrnula z výtahu jako velká voda, popadla dálkový ovladač a vypnula televizi.

Než mohla Tabitha protestovat, Arian dupla svou malou nožkou, čímž Tabithě rázem připomněla Lyssandru, a zvýšeným hlasem spustila: „Tvůj otec kvůli tobě vkročil do McDonalda! Chápeš vůbec, jak obtížné to pro něj muselo být? Jaktěživ nevkročil do restaurace, která nemá alespoň čtyři hvězdičky!“ Matka přecházela kolem kávového stolku, pak se prudce otočila a namířila na ni prstem. „Mohl poslat strýčka Svena nebo některého muže z ochranky, ale ne! Musel jít sám. Musel se ujistit, že jeho děťátko dostane tu nejčerstvější sezamem sypanou houstičku a nejkřupavější okurčičku v celém podniku. Bože, vždyť on toho ubohého vedoucího přinutil k pláči!“

Tabitha nechápala proč, ale oči se jí začínaly zalévat slzami. Když po ní Arian hodila zmačkaný sáček, byla tak překvapená, že ho chytila.

11Říkala jsem tátovi, že nemám hlad,“ šeptala chabě. „Otevři to,“ rozkázala Arian.

Tabitha poslechla a překvapeně hleděla na jeho obsah. Byla v něm souprava na těhotenský test, který se dá koupit v lékárně bez předpisu a dá se provést doma. Tabithu by ani ve snu nenapadlo, že její matka takové věci vůbec zná. Vždyť se, koneckonců, narodila v roce 1669, kdy takovéhle věci určitě neexistovaly.

„Můžeš klidně tatínkovi vyprávět tu svou mládeži přístupnou verzi svého dobrodružství, ale já ti vidím všechno na očích. Však jsem se kdysi dívala na svůj výraz v zrcadle a vypadala jsem úplně stejně.“ Arian kývla směrem ke koupelně. „Jdi.“

Tabitha poslechla, ale neodvažovala se ani doufat. Když procházela kolem zrcadla, zahlédla svůj obraz poprvé od doby, kdy se vrátila z minulosti. Nedokázala se odtrhnout. Zírala na ni úplně cizí žena, k politování vyhublá, s propadlými tvářemi a tmavými kruhy pod očima. Tabitha se zarazila. Do takové ženy by se Colin určitě nezamiloval.

Když se vynořila z koupelny, seděla Arian na pohovce a hladila kotě, které se jí uvelebilo na klíně. S obavou pohlédla na svou dceru, ale žádná z nich nepromluvila.

Tabitha přistoupila k lednici, vylovila sáček se znakem McDonalda a začala si cpát Big Maka do úst, jak mohla nejrychleji. Jedla jako vyhladovělá, jako by nejedla celé roky a jako by to bylo poslední jídlo, které kdy dostane. Když dojedla hamburger a olízala si jeden prst po druhém, podala jí Arian koláč s banánovou náplní a přes slzy se na ni usmála.

Tabitha si došla ještě téhož dne na lékařskou prohlídku.

K otcově předstírané mrzutosti lékařská věda jednadvacátého století určila, že se nejedná ani o mor, ani o neštovice, ale o miminko, chlapečka. Tristan sice na oko vyváděl, že nějaký skotský nýmand přivedl jeho holčičku do jiného stavu, ale hned zašel do hračkářství a koupil tam tak velkou plyšovou žirafu, že ji museli ohnout vejpůl, aby se vešla do výtahu.

Tabitha měla pořád ještě potíže se spánkem, ale teď když ležela s bolavou duší v temnotě, pokládala si ruce na břicho a šeptala dítěti. Vyprávěla mu příhody o jeho otci – odvážném a opravdovém rytíři, který vždy bojoval na straně práva, a jednou dokonce zabil draka, aby získal srdce své princezny.

V následujícím týdnu nastoupila do práce. Byla překvapena, jak snadno vklouzla do denní rutiny, která pomalu otupovala pocit zoufalé prázdnoty.

Jen jeden okamžik byl pro ni hodně těžký, a to když prvního dne odevzdávala zprávu v účtárně.

Chodbou proti ní kráčel po koberci tmavovlasý muž a jeho povědomě kolébavá chůze v sobě nesla náznak arogance. Když ho míjela v lodičkách na vysokých podpatcích, začalo jí vynechávat srdce.

„Pane,“ oslovila ho a nedokázala potlačit prosebný nádech. „Počkejte, prosím.“

Jenže když se otočil, jeho oči neměly barvu slunce, ale byly tuctově hnědé. Pohlédl na ni. „Ano? Mohu vám nějak pomoci?“

Udělala pár kroků a spolkla hořké zklamání. „Ach, pokládala jsem vás za někoho jiného, pane…?“

Podal jí ruku. „Ruggles. George Ruggles.“

Dřív by možná jeho jemnou tvář, nakrátko ostříhané vlasy a přátelský úsměv pokládala za přitažlivé, ale teď se jí líbili muži, kteří nosili alespoň jednodenní strniště a vlasy, které vypadaly, jako by je týden nečesali.

Víkendy byly pro ni nejtěžší a jednou v sobotu za časného jarního dopoledne se ocitla na schodech newyorské veřejné knihovny, aniž by věděla, jak se tam dostala. O kamenných lvech, zdobících vchod, se říkalo, že to jsou strážci pravdy, ale obávala se, že jejich vznešené a nekompromisní výrazy jí mohou odhalit víc pravdy, než je schopna unést.

Dotkla se rukou břicha a v tu chvíli si byla jista, že svému dítěti musí říct víc než jen pohádku.

Informaci, kterou hledala, by možná zjistila i na internetu, ale odjakživa milovala rozlehlou hlavní čítárnu s rozptýleným slunečním světlem a bronzovými lampami. Zadala požadavek, sedla si k jednomu ze stolů a trpělivě čekala. Podvědomě doufala, že obsluhující personál nebude dnes tak výkonný jako kdysi. Ale usmívající se blondýnka se vzápětí objevila s vyřízenou objednávkou.

Když se Tabitha začala probírat tuhými stránkami fotokopií, roztřásly se jí prsty. Nevěděla, proč jí vlastně záleží na tom, zjistit, zda Colin onoho slunného dne na louce zemřel. Vždyť jestli žil, nebo zemřel, nic nezmění na tom, že se to odehrálo před sedmi sty lety. Dnes už jsou i jeho kosti proměněny v prach.

Ale přesto se ponořila do tabulek s rodokmeny a přitom zjistila, že se jméno Ravenshaw během doby změnilo na Renshaw, a pomalu sledovala jeho rodovou linii, až se dostala k záznamu, který hledala.

Na prst, přejíždějící po stránce se jmény, dopadla slza. Zeman Colin z Ravenshawu, sedmý syn, který nosil rodinný titul, žil do pozdního věku osmdesáti sedmi let. Navzdory své výjimečné dlouhověkosti byl ženat pouze jednou. Nebylo uvedeno jméno jeho manželky, ale porodila mu tři syny a dvě dcery, všechny pozoruhodně zdravé a dosáhnuvší na tehdejší dobu vysokého věku. Jejich láska dala vzniknout dynastii, která zaplnila mnoho stran kroniky a sahá až do dnešních dnů.

Slzy už jí tekly proudem. Zakryla si chvějící se rukou ústa a radost z toho, že Colin přežil Brisbanův útok, byla zkalena jen

hořkosladkou žárlivostí na ženu beze jména a bez tváře, která s ním sdílela život, lásku a lůžko po více než padesát let.

Blonďatá knihovnice, která jí přinesla kopie, se objevila vedle ní. „Slečno, jste v pořádku?“

„Asi ne,“ zašeptala, ještě než popadla kabelku a utekla před jejím udiveným pohledem.

Michael Copperfield strčil do lítacích dveří Lennoxových laboratoří a nakoukl dovnitř. Laboratoř byla opuštěná. Většina zaměstnanců odešla domů dřív, aby se připravili na párty, kterou pořádal večer jejich šéf. Párty, na které měl být jmenován nový viceprezident a kde měl být předhozen smečce newyorských médií a zástupcům ostatních společností.

„Tristane?“ zavolal.

Žádná odpověď. S pocitem, že dělá něco nepatřičného, prošel kolem zářících obrazovek k Tristanově soukromé svatyni. Navzdory všem úspěchům, kterých Tristan dosáhl ve finančním světě, se vždycky nejlépe cítil ve své super vybavené laboratoři, kde se občas věda a počítačové technologie spojily a vytvořily kouzlo.

Přílišná soustředěnost na určitý problém způsobovala, že se nikdy nenamáhal vyťukat kombinaci čísel, která by zavřela tajný panel, a oddělila tak jeho soukromou laboratoř od slídivých očí.

Tristan byl skloněný nad sterilně bílou pracovní deskou a horlivě čmáral číslice do žlutého zápisníku. Měl na sobě pomačkaný laboratorní plášť a jeho vždycky tak upravené vlasy vypadaly, jako by je projel hráběmi. Nemilosrdná záře obrazovky zvýrazňovala tmavé kruhy pod očima.

Copperfield se opřel se založenýma rukama o rám dveří. „Jak už je to dlouho, co jsi nespal?“

Tristan se zarazil, otočil se k němu a pohlédl na něj přes zlaté obruby starodávných brýlí, kterých se tvrdohlavě nechtěl vzdát. „Zdřímnul jsem si…“ Rty se bezhlesně pohybovaly, „…v sobotu, myslím.“

Cop vzdychl. „Už ti dávno není osmnáct, uvědomuješ si to? Ví Arian, o co se snažíš?“

Přítel pokrčil odevzdaně rameny. „Myslím, že mě podezřívá.“

„A co Tabitha?“

Tristan zavrtěl hlavou. „Nechci, aby o tom věděla. Nemá cenu dávat jí plané naděje. Určitě by nepřežila, kdyby to nevyšlo.“

Copperfield se zachmuřil. „Myslel jsem, že už je na tom líp. Včera jsem s ní jel ve výtahu a moc jí to slušelo. Dokonce se mi zdálo, že se těší na svou novou funkci.“

„No, tváří se hrdinsky. Rozhodla se, že si zařídí život jako svobodná matka, proto jsem jí také nabídl povýšení. Ale úsměv je jen předstíraný, v očích jí žádné veselí nespatříš.“

Sundal si brýle, a zatímco se svěřoval, masíroval si otlačený kořen nosu.

„Po celé dlouhé roky jsem byl schopen splnit jakékoli její přání, a ona nikdy žádné nevyslovila. Ted poprvé o něco žádá a já jí nedokážu pomoci.“ Nasadil si brýle a nevesele se na přítele usmál. „To mě ničí, Cope.“

Copperfield se posadil na jednu ze židlí, přistavených k pracovní desce.

„Myslel jsem, že je v sázce víc než jen Tabithino přání. Přece jsi přísahal, že už nikdy nebudeš riskovat možnost, aby amulet padl do rukou nějakého dalšího sadistického mizery, jako byl Arthur Linnet.“ Otřásl se při vzpomínce na svou vlastní téměř fatální cestu do minulosti, ke které před lety došlo. „Jak jsi mi líčil toho Brisbana, zdá se, že je to jeho ještě ďábelštější dvojče.“

„Ano, ale v tom je půvab mého nového vynálezu.“ Tristan došel k nejbližší klávesnici a v očích měl záblesk starého nadšení. Na analyzovací podložce se kroutila neuvěřitelná směs drátů. „Nehledám nástroj, který by plnil přání. Snažím se zopakovat to, co se oné noci nějakou náhodou podařilo Tabithě. Musím najít a oddělit tu součást amuletu, která umožnila jak Tabithě, tak Arian porušit časovou kontinuitu, a rád bych vytvořil stálý kanál, kterým by bylo možno se pohybovat v čase oběma směry.“

Copperfield byl rád, že sedí. Tristan se už v minulosti pokoušel přemoci fyzikální a přírodní zákony, ale tentokrát se zdálo, že ho zoufalá touha pomoci milované dceři zahnala příliš daleko. Odkašlal si, ale ani tak neodstranil ze svého hlasu pochybovačný tón. „Chceš vybudovat tunel mezi stoletími?“

„Přesně! Tunel, který by byl přístupný a dal se ovládat jen z tohoto jediného místa.“

Cop se přinutil ke strojenému úsměvu. „No podívejme, to by se hodilo obzvlášť o Vánocích a na Den díkůvzdání, nebo až bude mít miminko dort s jednou svíčkou!“

Tristan na něj vrhl pohled, v němž se mísila provinilost a vzdor. „Chci, aby byla moje holčička šťastná, ale neumím si představit, že bych ji ztratil navždy.“ Pohnul myší po podložce a na obrazovce se objevila řada čísel.

„Dnes jsem hodně pokročil. Myslím, že jsem na něco přišel.“

Prsty mu létaly po klávesnici, když horečně dopisoval konečný vzorec. Něco zapraskalo a vyskočilo pár jisker. Copperfield se rychle schoval za stůl, protože už nejednou se stal cílem různých létajících předmětů, které se poněkud vymkly Tristanově kontrole.

Neodvažoval se vystrčit hlavu, dokud se neozvala Tristanova šťavnatá kletba. Jeho přítel zíral na změť drátů před sebou, vlasy měl zježené statickou elektřinou, obličej černý od sazí a ramena skleslá porážkou.

Cop ho jemně uchopil za loket a odváděl ho ke dveřím. „Tak pojď, hochu, musíme tě vydrhnout a obléct do smokingu. Vždyť děláš párty pro svou dceru, a začíná už za hodinu. Arian by ti nikdy neodpustila, kdybys ji zmeškal.“

Cop zhasl světla a ani jeden z nich si nevšiml, že panel do soukromé laboratoře zůstal otevřený.

Sven Nordgard byl vedoucím ochranky Lennoxovy společnosti už skoro

čtyřiadvacet let.

Ačkoli se mu nikdy nesplnil sen vystupovat v hlavní roli nějakého akčního filmu a jeho pokojík byl stále ještě vylepen obálkami románků pro ženy, pro které pózoval v mládí, svého současného postavení si ten ohromný Nor nesmírně vážil.

Proto také procházel chodbou před Lennoxovými laboratořemi asi půl hodiny předtím, než měla začít párty na osmdesátém pátém podlaží. Věděl, že prohlídku klidně mohl svěřit některému z podřízených, ale jeho zvykem bylo vykonat závěrečnou obchůzku výškové budovy odshora dolů před každou větší událostí. Za všechny ty bezpočetné prohlídky se mu ani jednou nepodařilo najít ukrytého vraha, únosce ani teroristu. Ale nikdy nepřestával doufat.

Když procházel kolem laboratoře, zdálo se mu, že za sebou slyší šepot, a vycítil nějaký pohyb. Prudce se otočil a z podpažního pouzdra vytáhl zbraň. Srdce mu bušilo očekáváním, když se vrátil ke dveřím laboratoře a vyťukal na zabezpečovacím panelu příslušný kód.

Ozvalo se cvaknutí a Sven vrazil do dveří a poklekl na jedno koleno.

Objel obvod místnosti rukou s napřaženou zbraní a vykřikl: „Stát!“

Laboratoř byla prázdná a v zářící kachlíkové podlaze se odrážela pouze matně červená bezpečnostní světla nouzových východů.

Zklamaně vzdychl a vrátil zbraň do pouzdra. Když vycházel lítacími dveřmi, býval by přísahal, že ucítil, jak se mu něco otřelo o nohu. Začal ho svědit nos. Svědění se zhoršovalo, až ho přinutilo ke kýchnutí – jednou, dvakrát, a když se pořádně nadechl, tak potřetí. Pospíchal chodbou a nervózně se ohlížel přes rameno. Napadlo ho, že Tabithino kotě zase uteklo z bytu a toulá se po chodbách. Nikdy ho kočky moc nezajímaly, obzvláště ne černé. Mnohem raději by se utkal s ozbrojeným teroristou.

Zdálo se mu, že zahlédl nezřetelný stín, který se protáhl lítacími dveřmi do laboratoře, ale než by se šel přesvědčit, raději namluvil sám sobě, že to byl klam.

Lucy byla velice nešťastné malé kotě.

Postrádala teplý letní vítr, který jí čechral kožíšek, a šťavnaté kobylky, které tak ráda křupala svými ostrými zoubky. Postrádala děti, které ji drbaly na vykrmeném bříšku a jásaly nad ní, jaká je pěkná kočička. A také jí chyběl muž s jemnýma rukama a burácejícím hlasem, který tak krásně ladil s jejím předením.

Ale ze všeho nejvíce postrádala smích své paní.

Takže když přišla pokojská připravit lůžko pro její paničku, z pocitu nudy a opuštěnosti proklouzla otevřenými dveřmi. Ani vidina kaviáru, který jí určitě paní nezapomene z oslavy přinést, ji neudržela v tom opuštěném prázdném bytě s utěsněnými okny a recyklovaným vzduchem.

Prokmitla kolem ohromného blonďáka a tiše se pro sebe smála jeho strachu, ducla hlavičkou do lítacích dveří laboratoře a doufala, že najde nějakou lumpárnu, do které by se mohla zapojit. Zřítelnice se jí roztáhly a přizpůsobily se tlumenému světlu uvnitř místnosti. Tlapkou převrátila koš na odpadky, ale zamračila se, když se ukázalo, že je prázdný. Přepečlivá uklízečka byla její kletba.

Doťapkala do vedlejší místnosti a nadšeně zamňoukala, když spatřila ze stolu viset šťavnatý kablík od počítačové myši. Uchopila ho mezi zuby a pěkně silně škubla. Umělohmotná myš spadla na zem. Lucy se číhavě přikrčila, připravená vyrazit, kdyby se myš pokusila o útěk.

Ale ta protivná věc tam jen ležela břichem vzhůru a odmítala se zapojit do hry. Lucy pokrčila nosík nad její zbabělostí, vyskočila na pracovní desku a přistála na klávesnici počítače.

Na monitoru se okamžitě objevila směsice čísel a Lucy se několik minut pokoušela vyhrábnout je packou, než si uvědomila, že jsou mimo její dosah.

Znuděna touto hrou začala vesele poskakovat po číselné klávesnici a radovala se z hezkého cvakání, které vydávaly klávesy pod jejími tlapkami.

Až do té doby, než vzduchem projel prskající elektrický výboj.

Lucy vyskočila půl metru vysoko a srst se jí naježila tak, že vypadala jako koule. Přesně tenhle pocit už jednou zažila, a kdyby teď v laboratoři byla její panička, honem by se jí vyšplhala po rukávu nebo kamkoli jinam, kde by našla příhodný úkryt.

Ale tentokrát byla Lucy sama. Když se ve vzduchu objevila chvějivá mlhavá stuha, uskočila stranou a výhružně zasyčela, aby zakryla strach.

Mlha pomalu zmizela v puklině, která se objevila ve stěně místnosti. Lucy překvapeně zamrkala, když ucítila teplý vzduch, který proudil z okrouhlé díry a osvěžil opotřebovaný vzduch v laboratoři vůní léta. Přikradla se opatrně blíž, protože její zvědavost byla silnější než strach.

Už byla na samém okraji, když se zevnitř vynořil jásavě žlutý motýl a usadil se jí na čumáčku. Zatřepala hlavičkou, a když se motýl zdvihl a zmizel v otvoru, vydala se za ním.

* » #

Colin ležel na zádech na louce a zíral k jasně modrému nebi. Vzduch se chvěl horkem, ale hluboko v kostech cítil, že to je poslední záchvěv léta. Nadcházel podzim, po něm přijde zima, kdy louka zmizí pod sněhovým hávem, zmrznou všechny květy a každé stéblo trávy.

Tráva na malém pahorku, kde právě ležel, byla už celá poničená. Colin by přísahal, že je to přesně to místo, kde naposledy spatřil Tabithu. Už vypadala jen jako průsvitný přelud, ale i teď někdy, když zafoukal teplý letní vítr, byl ochoten přísahat, že cítí závan její vůně a celé tělo ho přitom rozbolí touhou.

Věděl, že s tím vyleháváním na louce bude muset přestat. Jeho lidé už ho považují za polovičního blázna, protože si přenesl svůj stan tak daleko od domova, a i Arjon už se na něj díval s politováním, když za ním přijížděl s čerstvými zásobami. Ale Arjon neměl právo mu něco vyčítat, protože sám měl milovanou ženu v náruči i v posteli. Mohl se s ní oženit a ona mu během těch bezútěšných zimních měsíců, kdy zima rozloží svou chladnou přikrývku na louce, porodí dítě.

Colin vzdychl a posadil se. Často si říkal, že ho měl Brisbane raději zabít v tu chvíli, kdy Tabitha zmizela. Ale stará Nana by nikdy nedopustila, aby

někdo ubližoval jejím „dětem“. A tak zakroutila Rogerovi krkem, a tím

přinutila Colina, aby žil, i když k tomu neviděl žádný důvod.

Potřásl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit. Věděl, že tohle by se Tabithě nelíbilo. Nechtěla by, aby mařil život teskněním po něčem, co nikdy nemůže mít. Chtěla by, aby vstal a kráčel odvážně budoucnosti v ústrety, aby si vybojoval alespoň zlomek štěstí, i když by to byl jen stín toho, co mohli prožít spolu.

Kuráž mu nikdy nechyběla, ale opustit tenhle pahorek byla ta nejtěžší věc, kterou kdy sir Colin z Ravenshawu musel udělat. Věděl, že se tak vzdá svého nesplnitelného snu. Už nikdy neochutná Tabithina sladká ústa. Nikdy nevezme do náruče její šedooká dítka s blond vlásky a něžným úsměvem. Nikdy nebude svědkem toho, jak její světlé vlasy prokvétají stříbrem, až budou ruku v ruce kráčet ke stáří.

Jak tak stál, závan větru mu zcuchal vlasy a kolem nosu přelétl žlutý motýl. To by mu ani nevadilo, nebýt toho, že se mu kočka, která motýla pronásledovala, zaryla drápky do lýtka a začala mu šplhat po noze vzhůru.

Zašklebil se bolestí, sundal si to stvoření z nohy a zdvihl k očím. „Dobrý bože, snažíš se mě zabít…?“ Málem otázku nedokončil. „Lucy?“

Kočka ho pozdravila radostným zamňoukáním.

Colin ji pohladil mezi oušky a uvažoval, jestli se náhodou samým žalem opravdu nezbláznil. „To přece není možné,“ vydechl nevěřícně. „Přece jsi zmizela s Tabithou.“

Jako by ji nezajímalo jeho překvapení, vyklouzla mu z ruky a vydala se po louce. Po chvilce váhání spěchal Colin za ní, aby ji neztratil z dohledu.

Ale co měl dělat, když zmizela v zejícím ústí tunelu, který tady ještě před pár vteřinami nebyl?

Sven Norgard neměl čisté svědomí.

Dostal se při své metodické obhlídce věžové budovy až do pětadvacátého patra. Náhle se otočil a pochodoval k nejbližšímu výtahu, aby se svezl do třináctého patra, ve kterém byly Lennoxovy laboratoře. Byl si téměř jistý, že zapomněl zajistit dveře, které vedly z laboratoře do chodby, protože mu v hlavě strašila vidina kočky, velké jako panter a číhající na něho ve tmě s drápy ostrými jako břitva, připravenými rozdrásat mu hrdlo.

Když se výtah zastavil, zhluboka se nadechl a napumpoval svou sudovitou hrud do strach nahánějící velikosti. Přísahal si, že už ho nikdy jeho zbabělý strach z koček neodradí od splnění povinností.

Dveře výtahu se otevřely. Než mohl sáhnout po zbrani, muž stojící venku mu přitiskl špičku meče na srdce a zabručel: „Co jsi, ve jménu božím, udělal s mou ženou?“

Tabitha vstoupila do přepychového plesového sálu s černou mramorovou podlahou a stěnami z jednolitého skla, kterými byl nádherný výhled na osvětlené město pod nimi. Fotoaparáty s blesky spustily jako na povel.

Jedna z reportérek jí vrazila mikrofon před obličej. „A kde vás celé ty roky váš otec schovával, slečno Lennoxová. Na půdě?“

Tabitha se usmála. „Tatínek mě vždycky nabádal, abych zaujala ve společnosti aktivní roli. To bylo jen a jen mé rozhodnutí, držet se zpátky.“

Pocítila úlevu, když se po jejím boku objevil Tristan a ochranitelsky ji uchopil kolem pasu. Její otec měl mnohem víc zkušeností s lidmi od tisku, i když ne všechny byly kladné. V perfektně padnoucím smokingu vypadal majestátně. Arian a strýček Cop postávali za novináři, připraveni zajistit rychlý ústup, kdyby to situace vyžadovala. Matka se vytáhla na špičky a udělila Tabithě povzbuzující mrknutí, načež se začala věnovat své sklence vína.

„Pane Lennoxi, myslíte, že má vaše dcera dostatečnou kvalifikaci, aby mohla uspět v tak náročné pozici?“

Tristanův úsměv byl téměř vražedně příjemný. „Moje dcera je schopna zvládnout jakoukoli práci, kterou si vybere, Davide. Včetně té tvojí.“

Vysloužil si svou odpovědí smích všech reportérů, včetně toho, kterého popíchl.

„Včera odpoledne jste byla viděna v ordinaci porodníka, slečno Lennoxová. Říká se, že jste v jiném stavu. Jestli je to tak, neovlivní mateřství váš pracovní výkon?“

Aby poskytl Tabithě čas na zotavenou, pohlédl Tristan s vytaženým obočím na tazatele a nadhodil: „Bene, ty máš dva pěkně rozpustilé kluky, ovlivňuje to nějak tvůj pracovní výkon?“

„Hodláte zveřejnit jméno otce dítěte, Tabitho? Bude hrát v jeho životě aktivní roli?“

Tabitha cítila, jak Tristan ztuhl. Věděla, že za ni nemůže mluvit do nekonečna. Položila mu ruku na hrud. „To je v pořádku, otče.“

Když ustoupila z dosahu jeho ochranné paže, zahlédla svůj odraz v okně. V jednoduchých černých šatech vypadala štíhlá a elegantní, zářící vlasy měla čerstvě zastřižené tak, že lemovaly obličej a spadaly po ramena. Už se nekrčila, aby schovala svou výšku, a pleť měla prozářenou vnitřní radostí z toho, že nosí Colinovo dítě.

Dotkla se rukou břicha. Dlouho už štíhlá nebude, ale nemohla se dočkat, až bude její bříško důkazem lásky takového muže, jako byl Colin.

Ještě před několika měsíci by v této situaci koktala a vykrucovala se, ale teď, když stála tváří v tvář novinářům, snažícím se vyčuchat sebemenší náznak skandálu, držela se zpříma a usmívala se přes závoj slz. „Mohu vám jenom říci, že otec mého dítěte byl…,“ odmlčela se, „…je jeden z nejušlechtilejších mužů, jaké jsem měla čest potkat – a opravdový hrdina v pravém významu toho slova. Působí mi ten největší životní zármutek, že nemůže převzít aktivní roli při výchově našeho dítěte.“

Její tajuplná odpověď je uvedla do ještě většího varu.

„Je to jeho rozhodnutí, nebo vaše, slečno Lennoxová?“

„Je ženatý?“

„Je to gay?“

Tristan už chtěl vstoupit do hry, ale právě v tom okamžiku mu zazvonil mobilní telefon. Málem mu uklouzla nadávka, když se prodíral pryč z davu na nějaké klidnější místo a vykouzlil telefon z úkrytu ve smokingu.

„Lennox,“ vyštěkl do mluvítka. „O čem to, k čertu, blábolíte, Svene? Víte přece, že nemluvím norsky.“ Odmlčel se. „Vetřelec? Jste si tím jistý? Dobře, nějak to zařiďte a zavolejte policii. Jestli to půjde, tak ho odzbrojte. Za to vám platím osmdesát tisíc ročně.“ Po delší pauze. „On odzbrojil vás?“ Tristan už křičel, a přilákal tím několik zvědavých pohledů, včetně manželčina. “Čím? Mečem?!“ Tristan zbledl a málem upustil telefon na podlahu. „Pro boha živého, nezastřelte ho! Co tím myslíte, že už přichází…?“

Tristan neměl příležitost požádat o upřesnění, protože se na vzdáleném konci sálu otevřely dveře výtahu a odhalily svého jediného pasažéra.

Tristanovi vypadl telefon z ruky přesně v okamžiku, kdy jeho ženě vyklouzla sklenička a rozbila se o mramorovou podlahu. Jak se všichni hosté

otočili a vytahovali krky jako jeřábi, aby mohli spatřit nového příchozího, začalo se sálem šířit překvapené vzrušení.

Tabithě se ulevilo, že byla zachráněna před tou smečkou slídících psů, a snažila se zjistit, co se to děje.

A najednou se dívala do jantarových očí rytíře v lesklém brnění. Vyšel z výtahu a vydal se sálem, a přitom se mračil tak, že by před ním couvl i ten nejodvážnější muž. U boku se mu kolébal meč a bylo zřejmé, že by neváhal useknout hlavu každému hlupákovi, který by se mu odvážil postavit do cesty. Tmavé vlasy mu tvořily kolem hlavy mohutnou neuspořádanou hřívu.

Tabitha stála naprosto nehybně v obavě, že odváží-li se jen nadechnout, probudí se ze sna a skončí jako pokaždé – v nekonečném pláči.

Jedna stará dáma, která pracovala v Lennoxově společnosti už dlouho před tím, než přišla Tabitha na svět, zvolala: „Podívejte, to je neobyčejný převlek! To určitě bude striptér.“ Ohrnula svůj patricijský nos a znechuceně odfrkla. „To jsem si myslela, že pro nás Lennox připraví vkusnější zábavu.“

„Ach, to já ne,“ pravila její přítelkyně s modrým přelivem na vlasech, která mohla oči nechat na vetřelcových svalnatých ramenech.

Rytíř pochodoval a před ním se rozevíral dav reportérů a fotografů, zatímco někteří z nich rychle navíjeli do přístrojů nové svitky filmů.

Ačkoli Tabitha stále ještě nedýchala, slzy, které se jí koulely po tvářích, se zastavit nedaly. Když před ní Colin poklekl na jedno koleno a líbal jí ruku, dopadaly mu na hlavu jako teplý jarní deštík, který Bůh posílá na pomoc Zemi, aby se zbavila ledového krunýře.

„Má paní,“ zašeptal a laskal se s její rukou, jako by ji chtěl na místě pozřít.

Konečně vydechla v radostném vzlyku. V mžiku poklekla proti němu a ocitla se v náruči muže, kterého milovala, líbala ho na čelo, na tváře, na nos, a konečně na měkká, nádherná ústa. Vůbec si nevšímali kamer, blesků fotografů a horečně čmárajících novinářů. Čas jako by se pro ně zastavil v jediném okamžiku, který chtěli prodloužit donekonečna.

Ale přistoupil Tristan a zaklepal Colinovi na rameno.

Tabitha hlasitě protestovala, když se Colin nechtěně odtrhl od jejích úst a otočil se. Hleděl do přísné mužné tváře. Pohlédl zpět na Tabithu a zase na Tristana. Podoba byla nepochybná.

Colin vstal a oba muži se přeměřovali očima, jako když se dva buldoci perou o kost. Tristan byl vyšší, ale Colin byl svalnatější.

Colin si odkašlal, jako by se mu v krku zasekla kostička. „Vy musíte být Tabithin otec. Je mi ctí, že vás poznávám, pane. Chtěl bych se zavázat věrností k vaší dceři a požádat vás, abyste mi dovolil učinit ji svou ženou.“

Tabithě se v žilách rozlila radostná pýcha.

To ale bylo předtím, než vzal otec hákem Colinovu čelist a poslal ho k zemi.

„Otče!“ zaúpěla a vrhla se ke Colinovi.

„No Tristane!“ Arian obrátila oči v sloup.

Colin si třel čelist a pohlédl kajícně na Tabithu. „Ty jsi říkala, že mi dá do nosu.“

Tristan stál nad ním a masíroval si klouby. „To bylo za to, že jste mojí holčičce zlomil srdce a přivedl ji do jiného stavu ještě před svatbou.“ Pak napřáhl se širokým úsměvem ruku. „Vítám tě do rodiny, synu.“

Otec vytáhl Colina na nohy a poklepal ho po zádech, jako by to byl dávno ztracený přítel. Vtom ho přerušila Tabitha. „Hej, počkat! Jsme v jednadvacátém století. Nikdo se mě nezeptá, jestli se chci vdávat?“

Colin ji objal a jednu ruku jí jemně položil na břicho. „Obávám se, že nemáš na vybranou, děvče. Jestliže tadyhle roste moje skvrně, stará Nana bude trvat na tom, aby ses stala mou ženou. Wee Blythe nebude napořád malinká, a Nana nebude šťastná, dokud nebude mít dalšího Ravenshawa v kolébce.“

Tabitha mu ovinula ruce kolem krku. Colin to ještě neví, ale stará Nana bude mít brzy celou školku – tři chlapce a dvě holčičky, aby byla přesná.

„Pak si myslím, že bude velmi šťastná.“

„Ne tak, jako já udělám šťastnou tebe, děvče,“ slíbil a zpečetil svůj slib polibkem.

„Vůbec tomu nerozumím,“ mumlala. „Jak ses dostal až sem?“ Strýček Cop významně zakašlal a ukázal na Tristana.

Tabitha si poprvé všimla známek únavy a vyčerpání na otcově tváři.

„Tati?“

Přikývl. „Nemohu vysvětlit přesně, jak jsem to udělal. Myslel jsem, že můj poslední pokus skončil nezdarem, ale zřejmě jsem nevědomky na něco přišel.“

Tabitha ho pohladila po čerstvě oholené tváři. „Ach, tati, ty jsi byl odjakživa můj hrdina.“

Políbil jí prsty, položil její ruku zpět na Colinovo rameno a couval do Arianiny připravené náruče. „Tenhle titul jsem připraven předat do povolanějších rukou.“

Colin přikývl. „Děkuji, pane. Nebudete toho litovat.“

Reportéři se začali kolem nich nepříjemně tlačit. Tristan zdvihl telefon z podlahy, než mu ho někdo stačil rozšlápnout, a pokynul směrem k výtahu:

„Vy dva jděte. Přivolám Svena, aby vás doprovodil k laboratoři.“

Tabitha překvapeně vykřikla, když ji Colin popadl a odnášel k výtahu. Reportéři se hrnuli za nimi a zasypávali je otázkami, zatímco fotoaparáty cvakaly jako o závod.

„Jak dlouho se vy dva znáte?“

„Sedm set šedesát šest let,“ odpověděl Colin, aniž by se zastavil.

„Jste otcem jejího dítěte, pane?“

„Budu otcem všech jejích dětí.“

„Plánujete žít v New Yorku, nebo někde jinde?“

Vyměnili si s Tabithou překvapené pohledy, načež vybuchli ve smích a oba naráz prohlásili: „Někde jinde.“

Když se dostali do výtahu a otočili se, Tristan a Arian se lokty prodírali davem do přední řady. Tristan vztáhl ruku a zmáčkl tlačítko s třináctkou, zatímco jim Arian posílala vzdušný polibek.

Matka musela překřičet všechny. „Tatínek říká, že až se děťátko narodí,

přijedeme tě navštívit. A na Vánoce a na Den díkůvzdání.“

„A na biřmování,“ dodal Colin přísně.

„Přivez plenky,“ křikla Tabitha. „A olejíček a antibiotika a toaletní papír a aspirin a čokoládu a mýdlo.“ Dveře výtahu se už začínaly zavírat. „A tampony!“

A pak se ocitli sami, bez hlučících reportérů, bez blýskajících fotoaparátů a bez starostlivých rodičů.

Z úvodní stránky deníku Global Inquirer, New York City, 18. května 2020

MILIARDÁŘSKÝ PRŮMYSLNÍK OHLÁSIL SŇATEK SVÉ JEDINÉ DCERY

Manželé Tristan a Arian Lennoxovi oznámili na tiskové konferenci, konané dnes ráno v Lennoxově společnosti, sňatek své jediné dcery Tabithy. Ženich způsobil minulý týden značný rozruch, když navštívil exkluzivní koktejl párty oblečen jako rytíř do blyštivého brnění, poklekl před slečnu Lennoxovou a požádal ji o ruku. Ačkoli toto romantické gesto málem přivodilo některým návštěvnicím mdloby ze samé závisti, paní Flora Biddlesworthová sdělila našemu reportérovi, že toho tajemného muže s jistotou poznává. Tvrdila, že vystrkuje zadek na rozdychtěné návštěvnice jako mužský striptér v klubu ve východní části města. Když se náš reportér otázal, zda je paní Biddlesworthová pravidelnou návštěvnicí takových zařízení, odmítla to komentovat.