Teresa Medeiros

Nesplněný slib

Prolog

LONDÝN 1878

Rozběsněný řev vévody z Wyndhamu se rozlehl celým rodovým sídlem a uvrhl domácnost do naprostého chaosu. Dva sluhové zpanikařeně přibíhající z opačných stran se ve dveřích srazili, až to zadunělo. Dole v kuchyni vyletěl nové kuchařce úlekem podnos z rukou a čerstvě napečené sušenky se jí sesypaly na hlavu jako dešťová sprška. Služtička, která v salonu utírala prach, se tak vyděsila, že srazila z terakotového podstavce drahocennou vázu z období dynastie Ming. A stará Brigit, která sloužila pánům z Wyndhamu déle, než kam sahala paměť kteréhokoli živáčka, se pokřižovala, jako by na ni z otevřeného hrobu zavolala smrtka.

Služebníci byli u svého pána zvyklí na jízlivost, ale ještě nezažili, že by zvýšil hlas. Proto je jeho křik krajně znepokojil.

Bleskurychle se seběhli ze všech koutů obrovského sídla. Všichni se překotně zastavili v mramorem obkládaném

předpokoji před vysokánskými teakovými dveřmi kuřárny a v nervózním hloučku zkoprněle naslouchali nesrozumitelným skřekům vycházejícím zevnitř. Nikdo se neodvažoval vstoupit na posvátné území Jeho Výsosti.

Po točitém schodišti se přiřítila vévodova sestra Anna. Za normálních okolností se nenechala ničím vyvést z ledového klidu, ale teď si roztřesenýma rukama za běhu neohrabaně zapínala brokátový župan. Většina sluhů ji jakživo neviděla jinak než s vlasy staženými do úpravného drdolu, a tak vyjeveně kulili oči nad objevem, že jí záplava ocelově šedých kadeří sahá až do pasu.

„Panebože, co se děje, Portere?“ vydechla a prudkým škubnutím si utáhla uzel na pásku zakončeném dlouhými střapci.

Majordom dotčeně popotáhl, jako by snad lady Anna svou naléhavou otázkou naznačovala, že selhal v plnění povinností.

„Nemám tušení, paní. Jako obvykle jsem vévodovi donesl koláčky s máslem a noviny Morning Post – předtím jsem je vyžehlil, protože pán má rád, když jsou stránky úhledné a nepomačkané. Složil jsem mu ubrousek, osolil ovesnou kaši a pak jsem…“

„S bratrovými zvyky mě seznamovat nemusíte,“ odsekla Anna. „Nezměnil je od doby, kdy na trůn usedla Viktorie.“

„Taky mu přišel dopis,“ dodal Potter a znechuceně nakrčil patricijský nos. „Z Ameriky.“

Anna zbledla jako stěna. V místnosti zavládlo nepřirozené ticho, kupodivu znepokojivější než halas předtím. Anna odtrhla zneklidněný pohled od Pottera, položila třesoucí se ruce na křišťálové kliky a naráz rozrazila obě křídla dveří.

Sluhové se bázlivě vhrnuli dovnitř za ní; očekávali, že spatří

svého pána bezvládně ležet na perském koberci, stiženého záchvatem mrtvice.

Anna se zadívala skrz změť palmových listů a poněkud zlomyslně jí blesklo hlavou, že jestli je Reginald opravdu po smrti, tak první, co jakožto nová paní domu udělá, bude, že přemění tuhle džungli v tureckém stylu, s rozšklebenými orientálními maskami a ponurým koženým nábytkem, v útulný prosluněný šicí pokoj. Zatuchlý kouř z dýmky jí vehnal slzy do očí. Potter přispěchal k oknu a roztáhl sametové závěsy.

Chmurným přítmím prorazilo ranní slunce a odhalilo šokující výjev, při jehož spatření Anna i sluhové mimoděk couvli.

Strachovali se zbytečně – jejich pán neležel zhroucený na podlaze a z plic mu neunikal poslední dech. Místo toho se vévoda z Wyndhamu, jehož důstojnost za téměř tři čtvrtě století neutrpěla jediný šrám, zmítal v nepředstíraném hysterickém záchvatu. Nebylo to běžné rozhořčení nebo hněvivé vzplanutí, které vyústí v kousavou výtku nebo šleh nabroušeným jazykem – byl prostě zlostí bez sebe. Hranatý obličej měl celý rudý, zuřivě dupal nohama, tloukl do podlahy holí, prskal a kašlal jako přerostlé nemluvně, doslova se dusil vzteky.

Anna si tiskla ruku k ústům, aby ztlumila neovladatelný řehot. Ještě nikdy neviděla bratra takhle běsnit. Když byl malý, stačila zmínka, že by si něco přál, a rodiče mu snesli modré z nebe. Připadalo jim snazší zahrnovat dítě nákladnými dary než láskou. Anna se od nich ovšem nedočkala ani jednoho.

Když vévoda zjistil, že je předmětem všeobecného zájmu, nijak mu to na náladě nepřidalo. Předklonil se v kolečkovém křesle a začal se výhružně rozhánět holí. Jeho tvář nabírala

tmavě nachový odstín.

Annu přešel smích a vystřídaly ho obavy a pocit viny, protože si uvědomila, že by si bratr opravdu mohl přivodit mrtvici.

Zastyděla se, že na chvilku zapomněla na křesťanský soucit. Otočila se ke služebnictvu: „Přestaňte civět jako tupé ovce a okamžitě se vraťte ke svým povinnostem. Jestli se kdokoli podřekne, co tu dnes viděl, bude okamžitě propuštěn.“

„Jistě, madam.“

„Jak poroučíte.“

Sluhové se poslušně rozešli, ti smělejší se ještě cestou zvědavě ohlíželi přes rameno.

„Dones brandy, Portere,“ přikázala Anna. Přibouchla dveře, doběhla k bratrovi a poklekla u něj.

Zatímco se majordom ubíral ke kredenci z atlasového dřeva nalít sklenku brandy, jemně vyprostila z Reginaldových prstů hůl a odložila ji stranou. Okamžitě znovu zaťal ruku v pěst a hnětl do kuličky silnou vlněnou pokrývku, kterou měl přehozenou přes klín.

„Co se děje, Reggie?“ zašeptala Anna naléhavě. Oslovila ho zdrobnělinou, kterou se neodvážila použít od dob, kdy společně sdíleli dětský pokoj. „Co tě tolik rozrušilo?“

Než mohl odpovědět, vrátil se Potter a přitiskl mu ke rtům sklenku brandy naplněnou až po okraj. Vévoda si zplna hrdla lokl, až se z toho znovu rozkašlal. Potter ho energicky bouchl do zad.

„K čertu s tebou, chlape,“ zasípal vévoda a střelil po majordomovi vražedným pohledem. „Chceš mě zabít?“

Potter se moudře stáhl do nejzazšího rohu místnosti. Anna si s úšklebkem dřepla u křesla na paty. Teď už nepochybovala, že

se bratr vzpamatuje.

Vévoda se na ni zaškaredil. „Na co sakra čučíš, ženská?

Copak jsi ještě nikdy neviděla, jak se někdo zbláznil?“

„Ne, aniž by k tomu měl pádný důvod,“ nenechala se vyvést z míry jeho hrubým vyjadřováním. „Co kdyby ses o něj se mnou podělil?“

Reginald namířil prstem ke krbu, kde se válel zmačkaný papír. Zřejmě ho chtěl hodit do plamenů, ale netrefil se, což ještě víc rozdmýchalo jeho hněv. Anna si zároveň všimla, že se mu u nohou válí převrácená kazeta z růžového dřeva, ze které se na koberec sypou zažloutlé dopisy, a že má kolem prstů omotaný řetízek s medailonkem.

„To ta moje bláznivá vnučka,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Ta holka nemožná bude jednou moje smrt. Je úplně stejná jako její zpropadená matka.“

Anna si povzdechla. Věděla, že tohle je nejhorší urážka, jakou může Reginald někoho počastovat. Jen jednou jedinkrát se někdo vzepřel jeho železné vůli – a to právě jeho milovaná dcera Lisbeth. Nechala nápadníka, kterého jí osobně vybral, hraběte St. Cyr, marně čekat u oltáře a utekla s nejopovrhovanějším ze všech tvorů – s Američanem. Dokonce to ani nebyl zámožný Američan, ale nesnesitelně srdečný spisovatel, jehož skromnou ctižádostí bylo stát se reportérem Boston Gazette. Bartoloměj Fine ukradl Lisbeth srdce, a tím pádem s sebou vzal i všechno, co ještě zbývalo ze srdce Reginaldova, a zanechal mu jen černou prázdnotu.

Lisbeth bývala skvělou hudebnicí. Než utekla, domem se pořád nesla hudba a smích. Pak se ponořil do ticha.

I když Lisbeth otci svědomitě každý měsíc psala, ujišťovala ho, že je nesmírně šťastná, a prosila o odpuštění, Reginald jí

nikdy neprominul, že ho zradila. Na dopisy jí neodpovídal, ačkoli si je všechny pečlivě schovával do kazety z růžového dřeva vystlané saténem.

Jednoho chladného podzimního večera před třinácti lety přišel další dopis, tentokrát však nebyl psaný Lisbetiným vytříbeným rukopisem, ale snaživou dětskou rukou. Reginald si ho přečetl, aniž by na sobě dal cokoli znát, a pak ho podal Anně.

Psala Lisbetina dvanáctiletá dcera, aby Reginaldovi sdělila, že Lisbeth i její milovaný Bartoloměj jsou po smrti, protože oba podlehli epidemii cholery. I když v dívčině popisu smrti rodičů nebylo ani stopy po sebelítosti, rozmazaný inkoust prozrazoval, že si při psaní dopisu nestíhala osušovat slzy. Holčička se kupodivu neozvala proto, aby se doprošovala pomoci pro sebe a svého šestiletého bratra, ale aby dědečkovi oznámila, že vyhoví přání své umírající matky a bude ho dál každý měsíc informovat, jak se jim vede.

Nakonec přidala strohou doušku: Proč maminka pořád milovala takového bezcitného bídáka neschopného odpuštění, jako jste vy, je pro mě záhadou. Ale nemám co zpochybňovat její poslední přání, musím ho splnit. Ta smělá výtka vyloudila na Annině slzami zmáčené tváři úsměv.

Dopis byl podepsán slečna Esmeralda Fineová a byl k němu přiložen stříbrný medailonek, který Lisbeth dostala od vévody k šestnáctým narozeninám.

Reginald nikdy nedal najevo zármutek nad dceřinou smrtí, veřejně ani v soukromí, ale od onoho dne už nevstal z kolečkového křesla.

Dopisy od Esmeraldy přicházely pravidelně měsíc co měsíc. Reginald si sice pokaždé s ostentativním nezájmem odfrkl, ale

nedal je z ruky, a když si myslel, že se nikdo nedívá, dychtivě je otvíral. Anna ho nejednou přistihla, jak se v kuřárně směje nad nějakým povedeným vtípkem nebo se škodolibě baví nezastřenými urážkami, kterými holčička téměř všechny dopisy prošpikovala. Přestože by to do posledního dechu popíral, čím dál víc svou bystrou vnučku obdivoval. V duchu tleskal jejím úspěchům a trápil se jejími nezdary.

Na vnuka se však jeho obdiv nevztahoval. „Pisálek, zrovna jako otec,“ mrmlal a kabonil se nad pasážemi, které zevrubně popisovaly, co všechno malý Bartoloměj dokázal. „Neschopný kluk, ze kterého nikdy nic pořádného nebude.“

Reginald si dopis vždycky několikrát pročetl a pak ho opatrně uložil do kazety z růžového dřeva, ve které uchovával vzpomínky na dceru.

Když teď Anna viděla zmuchlaný papír u krbu, opanovala ji nepopsatelná hrůza. „Bože můj, snad Esmeralda není…“

„Mrtvá? Ne, ale brzo bude, jestli se pustí do té pitomosti, kterou si usmyslela.“

Anna se na bratra nechápavě podívala, došla ke krbu a rozechvělýma rukama dopis zvedla. Kvapně si ho četla a zrychlené pohyby jejích rtů prozrazovaly, jak je rozrušená.

Když se dostala na konec, podklesla jí kolena. Svezla se na brokátový otoman před krbem a zůstala slepě zírat do tančících plamenů. „Panebože! Co ji to napadlo? Vydat se přes celý světadíl, úplně sama bez doprovodu, aby dopadla toho… toho…,“ znovu si přečetla poslední odstavec dopisu a křečovitě se roztřásla, „… toho desperáta.“

Reginald si dupl nohou v bačkoře. „Vůbec nemyslí! Je úplně stejná jako její matka. Postrádá pevnou vůli, je tvrdohlavá jako beran a nechá se ovládnout každým ženským vrtochem, který

prolétne tou její prázdnou palicí.“

Anna měla pocit, že musí neteř, kterou nikdy neviděla, hájit.

„Esmeralda mi vždycky připadala velice rozumná. Nenechala se zlomit smrtí rodičů. Otevřela si hudební školu a starala se o svého bratra, přestože sama byla ještě skoro dítě.“

Reginald zahrozil prstem. „Právě ten mizerný kluk za všechno může. Kvůli jeho otci jsem přišel o Lisbeth a kvůli němu teď hrozí nebezpečí Esmeraldě.“ Zmlkl, protože si stejně jako Anna uvědomil, že poprvé nahlas vyslovil vnuččino jméno.

„Ten dopis napsala před více než dvěma měsíci,“ poznamenala Anna tiše. „Možná, že teď už je…“

Jejich pohledy se setkaly. Ani jeden nedokázal tu ponurou větu dokončit. Reginald zabloudil očima zpátky do svého klína. S něhou, která byla jeho povaze naprosto cizí, rozevřel stříbrný medailonek.

Anna věděla, co tam spatří. Vybledlou fotografii děvčete s buclatým batoletem v náručí. Klučík s důlky ve tvářích a houštinou tmavých kudrn se na fotografa usmíval, kdežto dívka – překrásná navzdory přísným copům a naškrobené zástěrce – se ukázněně dívala přímo před sebe a ve vážných očích se jí nezračil ani náznak nezbednosti.

Vévoda si medailonek několik minut prohlížel a pak ho zaklapl. „Pottere, podej mi hůl.“

„Ano, pane.“ Majordom se odlepil z rohu, aby splnil pánův

příkaz.

Anna čekala, že se bratr zase začne holí ohánět jako kordem, ale k jejímu překvapení odhodlaně zapíchl mosaznou špičku do koberce. Překvapení se přetavilo v čirý úžas, když se potácivě zvedl na nohy. Potter k němu znepokojeně přispěchal, ale

Reginald ho odmávl a varovně cosi zamručel.

Anna od něj s rukou na hrdle užasle poodstoupila. „Co to probůh děláš?“

Nevědomky zatajila dech, když bratr se slyšitelným zapraštěním narovnal shrbená záda. Tmavé oči mu pod šedivým obočím plály odhodláním.

Poprvé po třinácti letech stál vzpřímeně. Ťukl holí o podlahu, aby zdůraznil svá slova, a prohlásil: „Milá sestro, jedu do Ameriky zachránit svou vnučku před tím… tím…“

„Psancem?“ zašeptala Anna. „Zločincem?“

Reginald pohrdavě ohrnul horní ret, což bylo neklamným znamením, že bude následovat nejpříšernější urážka, jakou zná.

„Před tím kovbojem.“

1. část

Zavedla mě do salonu, počala na mě ódy pět, krásnějšího smrtelníka neviděl prý nikdy svět.

Že prý láskou celá hoří, miláčkem mě nazvala, objala mě a já věřil,

že má chvíle nastala.

Cindy (americká lidová)

CALAMITY, NOVÉ MEXIKO

Esmeralda Fineová si se zlověstnou jiskrou v oku prohlížela zatykač připíchnutý na sloupku označujícím stanici dostavníků.

„Billy Darling,“ zamumlala. „Billy Miláček. Tak mírumilovné jméno pro takového padoucha!“

„Promiňte, madam, ale Billy není žádnej padouch. Jenom dělá, co je potřeba. Když je potřeba někoho zabít, zabije ho.“ Šedovlasý honák krav, který zaslechl její poznámku, vyplivl na prkenný chodník mohutný žvanec tabáku. Jen o vlásek minul okraj Esmeraldiny plisované sukně. „Nemůžete člověku zazlívat, že dělá dobře svoji práci. Panečku, Billy je vod časů války první Darling, kterej se živí počestně.“

Esmeralda si přitáhla sukni k tělu a zpražila starého honáka pohledem. „Tím chcete říct, že nezabíjí pro zábavu, ale pro peníze?“

Obrátila pozornost zpátky k portrétu nájemného zabijáka, který se na ni mračil ze zatykače. Plakátek byl omšelým dvojčetem onoho, který uchovávala úhledně poskládaný ve své hedvábné taštičce po celou tu úmornou cestu, kdy se sem vlakem a pak dostavníkem trmácela z Bostonu. Když teď viděla

ten podlý obličej vystavený na očích celému světu, pocítila mírné uspokojení – ujistilo ji to, že se nehoní za imaginárním netvorem utkaným z vláken jejích nejtemnějších obav a fantazií. Psancovy rysy se skrývaly pod hustým strništěm, ale z očí mu sálala hrozba. Kolik mužů asi pohlíželo do těch ocelových zraků přes ústí revolveru s vědomím, že jsou to poslední, co kdy na tomhle světě spatří? Když si Esmeralda připomněla, že

jedním z nich byl její bratr, slunce jako by zakryl temný mrak.

Do tváře se jí vloudila hořkost. Odtrhla oči od plakátu a obrátila se k honákovi. „Jak je tedy podle vás možné, že je na hlavu takového pilíře ctnosti vypsána odměna?“

„Ále, federální maršály dožralo, že jim Billy jednoho chlapa, kterýho potřebovali živýho, doručil nohama napřed. Chtěli, aby ten holomek svědčil proti pašerácký bandě, co prodává whisky Komančům.“

„Jenže ten váš pan Darling se rozhodl vzít spravedlnost do vlastních rukou. Hotový vzor ušlechtilosti.“

Její sarkasmus staříkovi neunikl. „Podle toho, co se povídá, slečinko, měl Billy dobrej důvod mít na něj pifku. Ten pitomec ho střelil do zad. Kdyby nechal bouchačku na pokoji, nemusel mu Billy ustřelit palici.“

Esmeraldě vyprchala z tváře všechna barva. Honáka její náhlá bledost polekala, strhl jí z hlavy klobouček a začal ji jím ovívat. „Ale slečinko, snad byste mi tu nevomdlela!“ Sáhl jí do taštičky. „Máte někde v tý srandovní věcičce čichací sůl?“

Esmeraldu jeho drzost šokovala. Vždyť to je úplně cizí člověk! Přitiskla si taštičku k hrudi a uklidňovala se její nezanedbatelnou vahou. „Žádné strachy, pane. To je jen tím horkem. Nejsem na tak žhavé podnebí zvyklá.“

Nelhala. Klobouček, po němž celým srdcem toužila od první

chvíle, kdy ho spatřila ve výloze kloboučnictví slečny Adelaide, se ji pokoušel chránit před nemilosrdnými slunečními paprsky sice statečně, ale marně. Párek roztomilých sýkorek na jeho okraji jako by schlípl, hned jak se ocitli na západ od Saint Louis. Když se teď Esmeralda zbavila jeho dusivé tíže, upřímně se jí ulevilo. Suchý, ale příjemný větřík jí rozfoukával pramínky zpocených vlasů na spáncích.

Jenže dáma se neukazuje na veřejnosti s nepokrytou hlavou. Vyškubla klobouček honákovi z rukou, narazila si ho zpátky na hlavu a pečlivě si uvázala stuhu pod bradou. „Byl byste tak laskav a zavedl mě k nájemné stáji, pane? Potřebuji koně a spolehlivého průvodce. Jestli mám toho psance dohonit, než dorazí na mexickou hranici…“

„Nóóó, slečinko,“ protáhl honák, „jestli si potřebujete s Billym něco vyříkat, nemusíte se kvůli tomu nikam vláčet. Dyť se, krucinál, eště nenarodil Darling, kterej by nebyl celej žhavěj vyjít vstříc pěkný dámě.“

Esmeralda se v duchu otřásla jak nad tím nevybíravým jazykem, tak nad neslušnou narážkou. Její kontakt s opačným pohlavím se dosud omezoval na zazobané bostonské obchodníky, kteří si ji najímali, aby učila jejich rozmazlené dcerušky hudbě, ale přesto si dokázala – byť nejasně – domyslet, jak pohoršlivým způsobem by asi ženě vycházel vstříc darebák jako Billy Darling.

Rukou v rukavičce si otřela z tváře čůrek potu, zvedla pouzdro s houslemi a odřený kožený kufr, v němž si vezla těch pár věcí, které jí zbyly poté, co všechno ostatní prodala, aby sehnala peníze na tuhle cestu. „Ujišťuji vás, že ten váš velectěný pan Darling nebude nijak žhavý něco si se mnou vyříkávat.“

„Víte co? Skočte se ho voptat.“

Esmeralda prudce vzhlédla k ušklíbajícímu se muži. Kufr jí vyklouzl z prstů a s žuchnutím dopadl na chodník. Jen tak tak zachytila milované housle, aby je nepotkal stejný osud. „Vy jste ho viděl? Kde? Kdy? Byl sám? Byl ozbrojený? Kam měl namířeno?“

Honák mávl směrem přes prašnou ulici.

Esmeralda si zastínila oči proti slunci a úporně se snažila rozeznat, kam ukazoval. „Jel na západ? Na jih? Jak je to dlouho, co odtud odjel? Hodiny? Dny? Jakou barvu měl jeho kůň?“

„Nejel na žádným koni, slečno. Prostě se chvilku po poledni vynořil z nevěstince slečny Mellie a západ támhle naproti do saloonu.“

Prkenný chodník jako by se Esmeraldě rozhoupal pod nohama. Zalitovala, že si s sebou nevzala lahvičku s čichací solí. Zalétla užaslým pohledem k omšelé fasádě saloonu přes ulici. Zpoza lítacích dvířek se linuly plechové tóny rozladěného piána, ale Esmeralda je přes hučení v uších skoro neslyšela.

Je tam! Teď když věděla, že je nablízku, téměř fyzicky cítila jeho přítomnost. Je ve střehu. Smrtelně nebezpečný. Očekává ji.

Polkla v marné snaze zdusit nával vzrušení, které jí stoupalo hrdlem. Ani ve snu by ji nenapadlo, že její honba za spravedlností dospěje ke konci tak rychle. Hlas se jí nervozitou chvěl, takže i jí samotné zněl cize. „Okamžitě dojděte pro šerifa, pane. Trvám na tom, že musí toho ničemu zatknout a odvést do vězení.“

Honák se s podivně rozpačitým výrazem poškrábal na proplešatělé hlavě. „Nó, víte, slečno, von šerif už v saloonu je. Už vod rána.“

Esmeralda popleteně zamžikala. „A co tam, prosím vás,

dělá?“

11 ek bych, že hraje poker. Maj s Billym rozjetou partičku už asi tak tři měsíce. Vod tý doby, co Billyho postřelili a nastěhoval se do nevěstince.“

Esmeralda nevěřícně vykulila oči. Přímo se zalykala vzteky. Horečně se rozhlížela kolem, ale jedinou odezvou bylo, že ji jakýsi kolemjdoucí pozdravil zdvořilým cvrnknutím do klobouku. „Co je tohle Calamity za místo? Neříkejte mi, že zdejší lidé nečinně přihlížejí, jak se jejich šerif bratříčkuje s desperáty!“

„Nebuďte na šerifa McGuirea tak přísná, slečinko. Kdyby si myslel, že to má vejšku, tak by Billyho zabásnul. Jenže Billy by si stejně za mřížema dlouho nepobyl. Než by dorazil maršál, aby ho převez k soudu do Santa Fé, přihrnuli by se sem jeho bráchové s hromadou dynamitu a dostali by ho ven. To víte, slečno, Billyho bratři jsou jeden jako druhej samej bandita. Přistěhovali se sem po válce z Missouri a říká se vo nich, že svýho času dokonce jezdívali s Quantrillovou bandou a s Krvavým Billem Andersonem, zrovínka jako bratři Jamesové a Youngerové.“

Esmeralda se otřásla. Zvěsti o zvěrstvech těch konfederačních desperátů, kteří se odmítali smířit s prohranou válkou, se donesly až daleko na sever do Bostonu. Ti zavilí bandité a jejich krvežízniví vůdci rozsévali po zemi, už tak zpustošené čtyřmi roky války, děs a hrůzu.

Honák zavrtěl hlavou. „Ne ne, s Darlingy si radši nic nezačínat. Nedaj na Billyho dopustit, protože je z jejich rodiny nejmladší, milovanej mazánek a tak vůbec.“

Esmeralda zaťala zuby, aby se ubránila návalu vzteku. Jak může být chladnokrevný zabiják jako Billy Darling něčí mazánek? V paměti se jí vynořil bratrův obličej, jako už tolikrát

za ty měsíce, které uplynuly od jeho zmizení – z tváří se mu vytratila plnost i zdravá barva, takže byly bledé a propadlé, uhlově černé vlasy měl zmatnělé krví, uličnickou jiskru v očích zhasily temné, ledové vody smrti.

Esmeraldu opanoval podivný a nebezpečný klid; opatrně odložila pouzdro s houslemi na kufr, vklouzla rukou do taštičky a pohladila hladký předmět uvnitř.

Když sestoupila z chodníku a vykročila prašnou ulicí, honák za ní křikl: „Slečinko, zapomněla jste si tu housle a kufr.“

„Nepohlídal byste mi je?“ požádala ho, aniž spustila oči ze dvířek saloonu, která jí vábně kynula. „Nezdržím se dlouho.“

Příjezd Esmeraldy Fineové do Calamity přilákal toho líného středečního odpoledne větší pozornost, než si uvědomovala. Místní lidé byli zvyklí, že tudy pravidelně projíždí dostavník, ale ještě nezažili, že by z něj někdo vystoupil. Tím spíš ne štíhlounká křehká dáma v kloboučku a šatech s honzíkem, které byly podle venkovanů z Calamity posledním výkřikem módy.

Když Esmeralda bez sebemenšího ohledu na své kozinkové střevíčky na vysokém podpatku vykročila prašnou ulicí, závěsy v oknech se pohnuly a z postranních uliček se vyplížily děti. Jakmile se ukázalo, že nemíří nikam jinam než do Tumbleweed Saloonu, z prázdných krámů se vynořili obchodníci, začali naoko zametat chodník a přitom po ní zvědavě pokukovali.

Jako jeden muž vydechli úlevou, když se Esmeralda před saloonem zastavila – očividně jí došlo, že se dopustila omylu. Opravdová dáma by přece jakživo nepřekročila práh takového podniku. Všichni souhlasně pokývali hlavou a usmáli se jeden na druhého s obnovenou důvěrou v neposkvrněnou

úctyhodnost ženství.

Jenže pak ta mladá žena napřímila útlá ramena, rozrazila lítačky a zmizela uvnitř.

Náhlý přechod ze slunečního svitu do šera Esmeraldu skoro oslepil. Vnitřek saloonu křižovaly dlouhé stíny. Okna z hrubého skla propouštěla dovnitř jen tolik světla, že pozlatilo zrníčka prachu poletující vzduchem.

U piana seděla obkročmo na židli zmalovaná ženština a šarlatovými nehty vytřískávala do kláves rozpustilou taneční melodii. Za dlouhým barpultem stál před regimentem jantarově zbarvených lahví barman a leštil sklenice. U pultu se hrbilo pár osamělců, ale zdálo se, že veškerý halas a veselí přichází od stolu umístěného pod schody do patra.

Seděli tam dva kovbojové s kalnýma očima a mezi nimi širokoplecí muž, jehož ústa tonula pod převisem mohutného kníru. Přes ramena mu splývaly vlnité stříbrné vlasy. Na saténové vestě měl připíchnutou plechovou hvězdu.

To je určitě šerif McGuire, usoudila Esmeralda a vzedmula se v ní nová vlna opovržení.

Největší hromádka bankovek a stříbrných mincí se na poškrábané stolní desce vršila před čtvrtým mužem. Seděl zády ke zdi a tvář mu stínila široká krempa klobouku. Mezi rty svíral tenký doutník. Na klíně mu seděla rozesmátá nevěstka.

On mě pozoruje! uvědomila si Esmeralda a měla co dělat, aby se jí nerozklepala kolena. Nedal nijak najevo, že si jí všiml, snad se mu jen pod stínem klobouku ostražitě zaleskly oči, ale stačilo to, aby se k její strnulé postavě rázem upřely všechny ostatní zraky v saloonu. Skoro se zdálo, jako by začala existovat teprve v okamžiku, kdy se jí uráčil věnovat pozornost.

Piano zmlklo. Barmanův hadřík se zastavil uprostřed

krouživého pohybu.

Za okny se tísnili zvědavci a pokoušeli se rozeznat, co se v příšeří uvnitř děje. Další dychtivě nakukovali přes horní okraj dvířek a ani se nesnažili o nenápadnost.

To chce držet krok a hlavu vzhůru, holka, zaslechla Esmeralda v duchu čísi hlas. Když vytrváš dost dlouho, nakonec dorazíš k cíli. Ačkoli svého dědečka nikdy mluvit neslyšela, věděla, že ten úsečný hlas s britským přízvukem patří jemu. Sice ho nenáviděla za to, že se obrátil zády k její matce, ale byla to právě jeho nesmlouvavost, která ji přiměla, aby se po smrti rodičů vzchopila, přestala se litovat a osušila slzy malému Bartolomějovi, přestože ji ještě pořád oslepovaly její vlastní.

Navzdory nenávisti vůči dědečkovi – anebo možná právě kvůli ní – jeho nevrlý věcný tón vždycky spolehlivě rozptýlil její obavy.

Tedy až doteď.

Připochodovala ke stolu a zastavila se přímo proti muži, za nímž putovala přes dva tisíce mil. Nevěstka, která mu seděla na klíně, ho majetnicky objala kolem krku a očima jako trnky si Esmeraldu výsměšně prohlížela.

„Pan William Darling?“ Esmeralda se skoro lekla, když se nepřirozeným tichem rozlehl její hlas.

Psanci slabě zacukalo v lícním svalu, jinak na sobě vůbec nedal znát, že zaregistroval její přítomnost. Z jeho doutníku se v tenoučkých pramíncích linul dým a plížil se jejím směrem.

„Ano, to jsem já,“ protáhl konečně, típl doutník a jedním prstem si posunul klobouk do týla.

Esmeralda byla připravena na střetnutí se zarostlým lumpem. Málem upustila taštičku, když se ze stínu klobouku vynořila oválná tvář s lehkým náznakem strniště a zelenošedé

oči s výraznými řasami. Ty oči na ni hleděly bez sebemenších rozpaků; hodnotily ji a bezostyšně jí braly míry.

Esmeralda jen zadoufala, že díky pečlivému nácviku před zrcadlem nepostřelí sama sebe. Vytáhla ze saténových hlubin taštičky revolver a namířila psanci přímo na srdce.

„Jste zatčen, pane Darlingu.“

Billy Darling obvykle nebýval v růžovém rozmaru, dokud se nenapil.

Nevraživě si prohlížel povýšenou slečinku, která si dovolila vpadnout mu do rozehrané partie pokeru, a jeho podrážděnost nebezpečně rostla, protože své první dnešní whisky se ještě ani nedotkl. Jak se tak tento den vyvíjel, pochyboval, že zůstane jen u téhle jedné.

Dívka však byla opačného názoru. Když si všimla, kam se dívá, vybízivě pokývla hlavou. „Měl byste si tu whisky vypít, pane. Nejspíš pro vás bude nadlouho poslední.“

Billy měl co dělat, aby se zplna hrdla nerozchechtal. Zvedl skleničku a pokynul jí směrem k dívce v uznalém gestu. Mohla být pyšná na to, jaký poprask svým odvážným výrokem vyvolala. Noreen mu okamžitě v rudém oblaku rozvířených spodniček sklouzla z klína a Dauber se Sealem se po hlavě vrhli pod stůl, až se bankovky a mince rozletěly na všechny strany.

Jen Drew zůstal vzpřímeně sedět na svém místě. I on se však odstrčil s židlí od stolu o dobrého půl metru a ruce mu vylétly vzhůru. Navoskované špičky kníru se mu poplašeně třásly. Billy ho podezíral, že kdyby se nebál, že si pomačká novou kašmírovou vestu, kterou si nechal dovézt až z Filadelfie, zalezl

by za oběma kovboji pod stůl. U Drewa však marnivost spolehlivě vítězila nad strachem.

Nebylo to poprvé, kdy Billy čelil ženě s namířeným revolverem – a nejspíš ani naposled. V Abilene ho jedna žárlivá prostitutka dokonce postřelila. Ale tak srdceryvně to vzápětí oplakala a tak oddaně mu opečovávala zranění i celou tělesnou schránku, že jí odpustil ještě dřív, než mu rána přestala krvácet. V podstatě mu nebylo proti mysli dát se postřelit od ženy.

Jen by rád nejdřív provedl něco, čím by si to zasloužil.

Usrkával whisky a zúženýma očima si dívku prohlížel přes okraj skleničky. Ruce měla klidné, ale tváře jí nepřirozeně zčervenaly. Billy věděl, že každá žena se zbraní je nebezpečná, ale rostlo v něm podezření, že tahle je dokonce ještě nebezpečnější než ostatní. Kdykoli se nadechla, křehké chřípí se jí zachvělo jako nervózní klisně.

Pátral v paměti, čeho se vůči ní mohl dopustit. Nevypadala na to, že se mu chystá podstrčit vřískajícího haranta a obvinit ho z otcovství. Douškem whisky spláchl znechucení vyvolané představou, že by snad ubohému Západu pověsil na krk dalšího Darlinga.

Přejel pohledem dívčinu útlou postavu. Byla štíhlá jako proutek – na jeho vkus vysloveně podvyživená. Rozhodně se nemohla poměřovat s prsatými nevěstkami, které se obvykle těšily jeho romantickým pozornostem.

Zamračil se. Nejednou se probudil vedle ženy, jejíž tvář a jméno si stěží pamatoval, ale dělalo mu těžkou hlavu pomyšlení, že by mu nějaká taková záležitost úplně vypadla z paměti. Prohlížel si čisté rysy dívčiny tváře a přál si zahlédnout barvu vlasů skrytých pod tím legračním kloboučkem připomínajícím ptačí hnízdo. Když utkvěl pohledem na jejích

ústech, dospěl k názoru, že tuhle dívku jakživo nepoznal – v biblickém ani žádném jiném slova smyslu. Kdyby tyhle upjaté rtíky někdy přiměl, aby se pro něj rozevřely, a přinutil ta sněhobílá líčka rozhořet se rozkoší namísto vzteky, setsakra dobře by si to pamatoval.

Jediným spalujícím douškem do sebe obrátil zbytek whisky a třeskl skleničkou o stůl, až sebou dívka trhla. „Co kdybyste ten revolver odložila? Přece si nechcete popálit ty krásné bílé rukavičky, viďte že ne, slečno…?“

„Fineová. Slečna Esmeralda Fineová.“

Vyzývavě mu to jméno vmetla do tváře, ale v něm nevyvolalo ani záblesk poznání. „Esmeralda? To je hodně vzletné jméno pro tak drobounké stvořeníčko. Co kdybych vám říkal jenom Esme?“

Ačkoli nevěřil, že je to vůbec možné, její rty se ještě pevněji semkly. „To tedy ne. Esme mi říkal jedině můj bratr.“ Vzápětí ho tytéž rty překvapily, protože se zvlnily lehce výsměšným úsměvem. „Pokud byste ovšem nechtěl, abych vám říkala Miláčku.“

Billy se zaškaredil. „Poslední, kdo si troufl utahovat si z mého příjmení, skončil s olovem v břiše.“ Ve skutečnosti dotyčnému jenom rozbil nos, ale jelikož téhle mladé dámě nezamýšlel provést ani jedno, ani druhé, usoudil, že trocha přehánění nezaškodí.

„Nebyl to čirou náhodou můj bratr? Kvůli tomu jste tedy toho bezbranného chlapce zastřelil? Jen proto, že urazil vaši ješitnost?“

„No vida.“ Billymu se vrátila dobrá nálada. Založil si paže na hrudi a zhoupl se na židli dozadu. „Teď se konečně někam dostáváme. Osvěžte mi paměť, slečno Fineová. Nemůžete ode

mě čekat, že si budu pamatovat každého, koho jsem údajně zabil.“

Když zjistil, že ťal do živého, kupodivu ho bodly výčitky svědomí. Ruka v rukavičce svírající revolver se rozechvěla. Dauber se Sealem se přikrčili hlouběji pod stůl, div se vystrašeně netiskli jeden k druhému.

„Od takového netvora, jako jste vy, pane Darlingu, se podobná bezcitnost dá čekat. Jste obyčejný chladnokrevný zabiják, který se tváří jako lovec odměn stojící na straně zákona.“ Sjela opovržlivým pohledem k Drewovi. „Šerife, žádám vás, abyste tohoto muže okamžitě zatkl za vraždu Bartoloměje Finea III.“

„Co se stalo těm prvním dvěma Bartolomějům?“ špitl Dauber. „Billy je taky zabil?“

Seal ho šťouchl do žeber, až Dauber vyhekl. Drew si kroutil špičky kníru, což byl zlozvyk, k němuž se uchyloval jen ve chvílích krajního rozrušení. „Ale no tak, brzděte, holčičko,“ pronesl drnčivě s nenapodobitelnou směsí skotského a jihozápadního nářečí, která pro něj byla typická. „Není důvod, abyste se tak čepejřila. Tahle soukromá pře mezi vámi a panem Darlingem se určitě dá urovnat civilizovaně, aniž by přišly ke slovu revolvery.“

„Soukromá pře?“ skoro vykřikla. „Podle toho, co stojí venku na zatykači, představuje tenhle člověk veřejné ohrožení a na jeho hlavu je vypsána odměna. Trvám na tom, abyste ho zatkl a dopravil tam, kam patří!“

Drew se ze sebe pokusil vysoukat odpověď, ale Billy jeho snahu uťal a s protahovanou jihozápadní výslovností pronesl:

„A kam by mě podle vás asi tak měl dopravit?“ Jeho slova se táhla jako med.

Slečna Fineová zamrkala a k Billyho potěšení se na okamžik zatvářila zaskočeně. „No přece do vězení, kam jinam?“

Billy vrhl po Drewovi soucitný pohled. Drew si leštil rukávem košile odznak a úporně se vyhýbal očím slečny Fineové. „Je mi líto, děvenko, ale naše vězení není na pana Darlinga zařízené. Budete se muset se svou stížností obrátit na federálního maršála v Santa Fé.“

Billy se vrátil s židlí do bezpečnější polohy a obdařil dívku pohledem plným politování. Krátce zadoufal, že uzná porážku, odplíží se i se svým komickým kloboučkem pryč a nechá ho v klidu dohrát poker. Koneckonců každému ubožákovi, který má tu smůlu, že se protlouká životem se jménem Bartoloměj; je lépe po smrti.

Jenže slečna Fineová pohřbila jeho naděje, protože se předklonila a výhružně prohlásila: „Jestli vás tahle ubohá parodie na muže zákona…“

„Tak to prr, děvenko!“ vykřikl Drew a rozčilení zdůraznilo jeho skotský přízvuk. Jestli ho ještě víc vytočí, začnou se ta jeho drnčivá er kutálet po celém saloonu. „Neurážejte mě…“

Dívka strhla revolver jeho směrem a šerifovy námitky rázem odumřely a zbyly po nich jen trucovitě sešpulené rty. Pak stočila hlaveň zpět k Billymu a namířila mu přímo na srdce.

„Jestli vás tahle ubohá parodie na muže zákona nezatkne,“ zopakovala odhodlaně, „tak to udělám já. Vlastnoručně vás dopravím do Santa Fé a předám federálnímu maršálovi. Když to jinak nepůjde, klidně vás přivážu za dostavník a odvleču třeba až do Bostonu, pane Darlingu.“

Billy si promnul šíji a unaveně si povzdechl. Nedává mu na vybranou, nutí ho blufovat. Z očí se mu vytratily veškeré stopy úsměvu. Barman zajel jako šipka pod barpult, Drew se na své

židli odsunul ještě kus dál od stolu a Dauber se Sealem si zacpali uši.

Billy položil dlaně na stůl a s klamnou ležérností si protáhl prsty. „Vážně?“ zaintonoval posměšně. „Vážně tomu věříte?“

Mrňavá slečinka Fajnová a Všemohoucí natáhla kohoutek. Obličej jí zbělel napětím. „Mám v téhle komoře náboj, který tvrdí, že půjdete se mnou.“

V Billyho ruce se jako mávnutím čarovného proutku objevil kolt pětačtyřicítka. Škodolibě prohlásil: „A já mám v tomhle koltu šest nábojů, které tvrdí, že ne.“

Esmeralda bez hlesu zírala na zbraň v Darlingově ruce. Vůbec si nevšimla, že by se pohnul. V jednom okamžiku měl ruku prázdnou a vzápětí v ní držel obrovský černý revolver. Proti té hrozivé hlavni vypadal její maličký revolver jako dětská hračka. Darlingovu tvář neopouštěl úsměv, ale z očí mu vymizely všechny stopy zeleně, takže se proměnily v nelítostné úlomky šedého pazourku.

Esmeralda se pokusila zhluboka nadechnout, aby se uklidnila, ale hrdlo měla stažené strachy, a tak se jen slabě zajíkla. V posledních měsících probděla spoustu nocí a představovala si chvíli, kdy stane tváří v tvář bratrovu vrahovi, ale žádný z možných scénářů nezahrnoval situaci, kdy se budou navzájem držet na mušce. Billyho Darlinga provázela pověst neomylného střelce, který pálí se smrtící přesností na vzdálenost třiceti yardů, natožpak čtyř stop. Co asi pro takovéhle situace předepisuje etiketa? Měla by mu navrhnout, ať si zvolí sekundanty? Měli by jít ven a poodstoupit od sebe na dvacet kroků? Protáhla si ztuhlé prsty a potlačila hysterické zachichotání.

Skoro jako by jí četl myšlenky, pronesl: „Předpokládám, slečno Fineová, že tohle je váš první pistolnický souboj. Oba jsme vytáhli zbraň, takže už zbývá jen zjistit, kdo má odvahu stisknout spoušť jako první. Pokud o takové zjištění nestojíte, pak vám navrhuji, abyste odložila revolver na stůl a vycouvala odtud. Pěkně pomalu.“

„No tak, Williame,“ zaúpěl šerif. „Ještě nikdy jsi přece nezastřelil ženskou!“

Darlingovu tvář neopouštěl vlídný úsměv. „Zatím mi k tomu žádná nezavdala příčinu.“

„Odložte zbraň, pane,“ poručila Esmeralda a modlila se, aby jí revolver nevyklouzl z propocené rukavičky. Chvilku vyčkala a pak plaše dodala: „P-p-prosím.“

„Já vás o to požádal první.“

Ruce se jí roztřásly jako osika. Ať se snažila, jak chtěla, nedovedla tomu zabránit. Dolehl na ni pocit zmaru a nekonečná únava, která se jí zahryzla až do morku kostí. Vzdala se všeho, na co se od svých dvanácti let v potu tváře dřela – své milované hudební školy, úhledného domku s červenými okenicemi a truhlíky plnými gardénií, oblíbených knížek i not, které si koupila za drobné, co uškudlila z peněz na jídlo.

Vzdala se všeho, co jí bylo drahé, jen aby mohla přijet do tohoto Bohem zapomenutého města a pohnat bratrova vraha před spravedlnost. A on si tu sedí a s ledovou sebejistotou se na ni šklebí, i když moc dobře ví, že rozdrtil život jejího bratra stejně lhostejně, jako by prostě jen zašlápl do prachu odhozený nedopalek doutníku.

Připravil ji o všechno, kvůli čemu jí stálo zato žít, a teď se opovažuje ohrožovat dokonce i její život.

Zničehonic si uvědomila, že už o spravedlnost nestojí. Stojí o pomstu. Prst na spoušti se jí napjal. Po tváři jí stekla palčivá slza a pak další. Otřela si je, ale do očí jí vzápětí vyhrkly nové a zamžily jí zrak.

Neviděla, že se šerif na židli uvolnil a s ulehčením se usmál. Billy Darling se uměl vypořádat s nejhoršími desperáty z pěti teritorií a bez mrknutí oka zastřelit prchajícího psance, ale proti ženským slzám byl odjakživa bezmocný jako mimino.

„Jenom sakra neplačte, broučku. Nechtěl jsem vás polekat…“ Billy s rozpřaženýma rukama vstal a byl už na půl cestě kolem stolu, když vtom Esmeralda Fineová, která bez výčitek

svědomí nesprovodila ze světa ani mouchu, stiskla spoušť.

Když se později odpoledne vynořil z Penzionu pro mladé dámy s dobrou pověstí, který vedla slečna Mellie, osamělý muž a vykročil prašnou ulicí, dav před šerifovou kanceláří ztichl. Nikdo se neodvážil ani hlesnout. Muž shromážděné minul a s bohorovným klidem vešel do kanceláře, přestože šerif pohrozil, že každému pitomci, který se opováží strčit nos do dveří, ustřelí palici.

Šerifa McGuirea zastihl rozvaleného v dubovém křesle, s nohama na stole. Vypulírované boty i plechová hvězda připíchnutá na saténové vestě se mu oslnivě blýskaly. Nos měl zabořený v knížce a zdálo se, že vůbec nevnímá okolní svět. V klíně mu blahobytně předla žlutá kočka, přes kolena měl položenou nabitou brokovnici. Kočku dostal od Billyho Darlinga, brokovnici od texaského guvernéra – jako dárek na odchodnou po úctyhodných pětadvaceti letech u Texas Rangers, která přežil hlavně díky své silné nechuti pouštět se do nebezpečí.

„Dobré odpoledne, Drewe,“ protáhl příchozí. Šerif na něj pohlédl přes okraj knihy. „Dobré odpoledne.“ Návštěvník ukázal palcem ke dveřím. „Pořádný dav. Chystají se k

lynčování?“

Drew obrátil oči k nebi. „Spíš ke čtverylce.“ Muž se opřel o kraj stolu, zaposlouchal se a pak kývl hlavou směrem ke kočce.

„Zdá se, že tady Slečna Kitty je v tom nevinně, tak kdo může za tu kočičárnu?“

To vřeštění se nedalo ignorovat, i když se o to Drew statečně snažil. Neslo se z chodby vzadu, kde se nacházela cela, a neznělo ani tak falešně, jako spíš nesnesitelně pronikavě. Byl to přesně ten zvuk, který přiměje i člověka, jenž už vydržel ledacos, aby trpitelsky skřípal zuby.

Kvílení dosáhlo vrcholu a Drew bezděčně zkřivil obličej. „To ta holka. Co se probrala z mdlob, modlí se a vyzpěvuje kostelní písně. Tvrdí, že je učitelka hudby.“ Když jeho společník nevěřícně povytáhl obočí, Drew se k němu naklonil a svěřil mu:

„Obzvlášť si potrpí na Bojovou hymnu republiky.“

Druhému muži ztvrdla čelist. Drew dobře věděl, že každý, kdo v občanské válce bojoval na straně poražených jižanských států nebo ztratil někoho blízkého, nenávidí tuhle píseň z hloubi duše.

Ušklíbl se. „Měla dokonce tu drzost zeptat se mě, jestli tu nemám Knihu knih. Nabídl jsem jí tuhle, ale ohrnula nad ní nos.“

Příchozí mu knížku sebral, pohlédl na obálku a pobaveně se ušklíbl. „Milostná dobrodružství vnadné krásky?“

Drew mu ji vyškubl. „Podle mě to kniha knih je.“

Muž měl v očích podivně zamyšlený pohled. „Projevila aspoň výčitky svědomí?“

Šerif pohladil kočku po hebké srsti. Promluvil sice vážným tónem, ale jeho úšklebek prozrazoval, že se baví mnohem víc, než by se patřilo. „Tvrdí, že je připravena nést světské důsledky

skutečnosti, že zabila člověka, ale dobrotivý Pán jí to prý ve svém nekonečném milosrdenství určitě odpustí, protože zbavila svět odporné surové pakáže, jakou byl Billy Darling.“

Druhý muž zúžil oči. „Dobrotivý Pán možná ano. Ale já ne.“

Z chodby přilétl obzvlášť drásavý tón. Drew vrhl přes rameno pochmurný pohled a prstem pohladil kohoutek brokovnice. „Ještě jeden refrén Blíž k tobě, Bože, blíž, a zastřelím ji. Nebo sebe.“

Návštěvník se natáhl přes stůl a sundal z háčku na zdi kroužek s železnými klíči. „Co kdybych tě zbavil starostí?“

Drew vyskočil na nohy, za což sklidil dotčený pohled od kočky, která sletěla na podlahu. Tuhle potměšilou jiskru už v přítelových očích párkrát viděl a věděl, že věstí jenom problémy. „Tak počkat, mládenče! Ta ženská je možná připravena na setkání se Stvořitelem, ale na setkání s tebou rozhodně ne!“

Druhý muž ho nevzrušeně obešel a zamířil do šeré chodby. Klíče mu v ruce vesele pocinkávaly. „Nad tím se měla zamyslet, než přijela do Calamity. Chci zjistit, co tu mrňavou pedantskou náfuku přimělo vyrukovat s revolverem po Billym Darlingovi.“

„Jestli začne křičet, okamžitě tam přiběhnu,“ varoval ho Drew.

Muž se na něj přes rameno usmál. „A co když začnu křičet já?“

Drew se zase uvelebil v křesle, hodil si nohy na stůl a zvedl knížku, aby zakryl úsměv. „Ty si koukej poradit sám, kamaráde.“

Když Esmeraldě splynul ze rtů poslední tón Vpřed spějte, voje Kristovy, sepjala ruce a zvedla oči ke stropu. Doufala, že jí Bůh

sešle nějaké znamení své přízně – třeba světlo linoucí se z nebe nebo líbezný zvuk nebeských harf. Ale sádrový strop zůstával pořád stejně flekatý a oprýskaný, což ji přimělo k úvahám, kolik usvědčených vrahů už tady asi vysedávalo a toužebně vzhlíželo k nebi, kam se nikdy nedostanou.

Zvedla se z obolavělých kolenou, natáhla se na pryčnu a přes tenké rypsové rukávy si zamnula paže. Ani teplé počasí, ani elegantní krátký kabátek, zvonovitě se rozšiřující přes honzík sukně, ji nedokázaly zbavit pocitu chladu, který na ni dotíral od chvíle, kdy se probrala v téhle cele bez oken. Probuzení bylo tím krutější, že se tak propastně lišilo od snu, který se jí předtím zdál. V tom snu se tulila k široké hrudi muže, který voněl kůží a tabákem. Objímala ho, tiskla se mu k rameni a poprvé od smrti rodičů se cítila v bezpečí.

Ztěžka polkla a zanotovala prvních pár tónů písně Už z hor zní zvon. Ale nepropracovala se ani ke druhému verši a melodie odumřela v ochraptělém zaskřehotání. Bylo to přesně tak, jak se celou dobu bála – nezpívala ze zbožného přesvědčení, ale proto, aby přehlušila hlas svědomí, který jí říkal, že se dopustila něčeho příšerného. Hlas, který byl čím dál pronikavější a dotěrnější.

Pronásledovaly ji Darlingovy oči.

Nedokázala si vzpomenout, jestli byly šedé nebo zelené, a tím hůř se cítila. Když už někomu chcete vzít život, měli byste být aspoň natolik stateční, abyste se mu přitom dívali do očí. Ale ona se zachovala jako zbabělec nejhrubšího zrna – sklopila víčka, aby mezi sebe a strašlivou osudovost svého činu postavila hráz. Připadalo jí, že je to skoro stejně ubohé jako střelit někoho do zad.

Nepamatovala si barvu jeho duhovek, ale kupodivu si přesně

vybavovala jeho řasy. Lemovaly mu oči jako zlaté hedvábí a dodávaly jeho drsným rysům znepokojivé zdání zranitelnosti.

Jenže to nebylo jen zdání. Billy Darling byl vůči ženě s revolverem v ruce stejně zranitelný jako kterýkoli jiný smrtelník. Teď ty nápadné řasy navždy spočívají na jeho bledých, nehybných tvářích…

Přitiskla si ruku k ústům, aby zdusila provinilé zasténání. Zvedla se z pryčny a začala přecházet po cele. Své hříchy ještě zmnožila, když šerifovi lhala, že ji čeká věčný život na nebesích. Ve skutečnosti o tom zdaleka nebyla přesvědčená a vidina, že skončí v pekle, jí naháněla ještě mnohem větší strach než šibenice. Plechová petrolejka zavěšená na háčku na chodbě vrhala do cely komíhavé stíny. Esmeralda po nich pokukovala koutkem oka a připadalo jí, že mříž olizují plameny pekelné.

Ďábel se nejspíš zalyká potěšením nad jejími trampotami. Od smrti rodičů se snažila, aby byla svému mladšímu bratrovi vzorem křesťanských ctností a až na občasné nelichotivé myšlenky na dědečka se jí to dařilo. Každičké ošklivé hnutí mysli či sobeckou touhu hned nemilosrdně rozdrtila železnou pěstí povinnosti.

Z hrdla se jí vydral hysterický smích, který zněl spíš jako vzlyky. Teď všechna ta úporná snaha přišla nazmar. Všechny ty chvíle, kdy nad pekáčem spálených sušenek polykala nadávky. Všechny ty chvíle, kdy se přiměla projít bez zastavení kolem výlohy s rozetami a hřebínky vykládanými perletí. Všechny ty okamžiky, kdy přenechala Bartolomějovi poslední plátek slaniny, přestože jí v žaludku kručelo hlady.

Navzdory rokům vytrvalého sebeodpírání se dostane do spárů Satanovi. A to všechno kvůli zkaženému mizerovi, který nejspíš trávil všechny bdělé chvíle svého předčasně

ukončeného života tím, že holdoval svým sobeckým choutkám. Zaplavila ji trpká lítost při pomyšlení na nádherné hříchy, které nikdy nespáchala, a zakázaná potěšení, která nikdy

nepoznala.

„K čertu s tebou!“ zašeptala divoce a křečovitě sevřela studené železné mříže cely. „Táhni k čertu, Billy Darlingu!“

„To není zrovna prohlášení oplývající křesťanskou láskou, madam. Ale co se dá čekat od ženy, která udělala všechno pro to, aby mě tam vlastnoručně poslala?“

Ten lakonický výrok pronesený s nezaměnitelnou intonací, který se ozval ze tmy, byl ještě tisíckrát vyčítavější než hlas jejího vlastního svědomí.

Esmeralda ucouvla od mříží, když se ze stínů vynořil sám Lucifer – navlečený v hrubé hnědé košili, černé vestě, odřených vysokých botách a nestydatě těsných leviskách s měděnými cvočky. Neměl na sobě ani škrábanec, což dokazovalo, že je to skutečně vládce pekel. Anebo možná Lucifer nevydržel čekat, až Esmeralda dorazí, a poslal pro ni některého ze svých věrných emisarů, aby ji dopravil do jeho podsvětní říše.

Tvářil se soucitně, ale zlomyslná jiskra v očích usvědčovala ten výraz z neupřímnosti. „Radši byste si měla sednout, slečno Fineová. Vypadáte, jako byste spatřila ducha.“

Esmeralda to nechtě udělala – jak se snažila ucouvnout před ním co nejdál, narazila podkolením na pryčnu a kecla si na hrbolatou matraci.

„Zastřelila jsem vás,“ vyhrkla, neschopna vypravit ze sebe cokoli smysluplnějšího. „Měl byste být mrtvý.“

„A jsem?“ Sundal si klobouk, takže uviděla, jak se dábelsky ušklibuje. „Máma odjakživa tvrdila, že ze zásady nedělám, co ‚ bych měl.“

S narudlým světlem petrolejky kolem hlavy vlastně ani nevypadal jako dábel, spíš jako anděl pomsty, který si přišel pro její duši. V tom matném přísvitu nedovedla rozeznat barvu jeho očí ani vlasů.

Vstala z pryčny, protože ji ten přízrak neodbytně přitahoval. Fascinoval ji i děsil zároveň. Sevřel prsty kolem mříží a prostrčil do cely koleno, což jí na klidu nijak nepřidalo.

Došla k mříži a vztáhla k němu chvějící se ruku. Kdyby se jí v tu chvíli dotkl nebo třeba jen řekl „baf“, propadla by hysterii. Ale on ji bez mrknutí oka sledoval s výrazem, který byl skoro stejně obezřetný jako ten její.

Zvolna mu konečky prstů přejela po hrudi. Pod vybledlou látkou košile nahmatala pevnou hráz svalů a kostí. Ucítila, jak mu buší srdce, což jí nade vši pochybnost potvrdilo, že za ní nezavítal žádný démon ani přízrak, ale pan William Darling osobně.

S tichým výkřikem odskočila od mříže. Sama nevěděla, jestli vykřikla úlevou nebo zděšením.

Darling si uhladil rozcuchané vlasy. „Promiňte, že jsem vás neposlechl a nevypustil duši, slečno Fineová. Ten výlet do pekla, který jste mi naplánovala, se bohužel ruší. Nebo přinejmenším odkládá.“

Jeho štiplavá poznámka ji přiměla k úvahám, jak dlouho tam v přítmí asi stál a pozoroval její nervózní přecházení sem a tam. Tvářil se tak nevinně, že nedokázala poznat, do jaké míry si z ní utahuje. „Jak to?“ Hlas jí přeskočil.

Pokrčil rameny a z jeho soucitného pousmání bůhvíproč získala dojem, že jí dokáže číst myšlenky. „Asi mám z pekla štěstí. Mířila jste dobře. Provrtala jste do židle parádní díru přesně v místě, kde bych měl srdce.“

„Kdybyste nějaké měl?“ zamumlala. Stále ještě se nevzpamatovala z šoku.

Slehl po ní káravým pohledem. „Kdybych tam ještě seděl. Ale když jste vypálila, byl jsem už na půl cestě kolem stolu. Měla byste se naučit nezavírat při střelbě oči. Je to nebezpečný zlozvyk. Jiný na mém místě by vás zastřelil, místo aby vás chytal, když jste omdlela.“

„Cože?“ zašeptala v novém návalu hrůzy. „To vy jste mě chytil?“

Přisvědčil. „Nemohl jsem vás přece nechat, abyste se uhodila do té své hezounké hlavinky.“

Esmeralda neměla důvod jeho tvrzení nevěřit. Až příliš dobře si pamatovala, jak se mu zčistajasna objevil v ruce revolver. Měl půvab a reflexy pumy. Ale jestli to byl on, kdo ji zachytil, pak byl také tím mužem, který ji odnesl do vězení. Tím, co tak úžasně voněl – po kůži na knižních vazbách a po tabáku. Tím, ke kterému se tiskla jako poplašené děcko hledající útočiště.

Pokoušela se ze sebe něco vypravit, ale ohromením se nezmohla na slovo.

Odmítavě zvedl ruku. „Nemusíte mi děkovat, madam. Bylo mi potěšením.“

Tentokrát nebylo pochyb o tom, že si ji dobírá. Esmeralda zrudla až ke kořínkům vlasů. Panebože, co všechno si k ní asi ten bídák dovolil, když mu bezmocně ležela v náručí? Když se probrala, neměla taštičku, rukavice ani klobouček. Sáhla si na pocuchaný drdol, pak na hrdlo a ujistila se, že má skromný krajkový límeček šatů ještě pořád upnutý až k bradě. Olízla si rty a vydechla úlevou, protože na nich neucítila chuť whisky.

Obrátila pozornost zpátky k Darlingovi a zjistila, že jí s

nerozluštitelným výrazem zírá na rty. Když zvedl oči a setkal se s jejím pohledem, měl je ztemnělé hořkostí. „Kdybych vás zkompromitoval, srdíčko, postaral bych se, abyste na to nezapomněla. Možná vás to udiví, ale my Darlingové dáváme přednost ženám, které jsou při vědomí.“

Esmeraldě neuniklo, že o jejich svobodné vůli se nezmínil. Zatvrdila se v odhodlání, že už se tím lumpem nenechá dál zastrašovat. Napřímila se a výbojně zvedla bradu. „Jestliže jsem vás nezabila, pane Darlingu – a ví Bůh, že mě to mrzí –, tak proč jsem proti své vůli ve vězení?“

„Předpokládám, že vás obviní z pokusu o vraždu.“ Z očí mu vyprchala veškerá dobrá nálada, takže teď byly studené a bezvýrazné.

Instinktivně o krok ustoupila. Byla vděčná, že je od sebe oddělují pevné kovové mříže. Jenže pak postřehla, že se mu na prstu pohupuje kruh s klíči.

Strčil jeden do zámku. Veselé pocinkávání ostatních jí znělo, jako by jí zvonila hrana.

Ucouvla do nejzazšího rohu cely a zamrazilo ji až do morku kostí. Je tomu psanci zcela vydána na milost a nemilost. Nikdo neví, že do tohohle města přijela hledat bratrova vraha. Nikdo, až na jejího dědečka.

A tomu je to fuk.

„Nuže, pane Darlingu,“ vychrlila nervózně, „chápu, že jste asi poněkud rozzlobený…“

„Zuřím.“

Polkla, hrdlo stažené strachem. „… že zuříte, protože jsem…“

„Protože jste se mě pokusila chladnokrevně zastřelit,“ dokončil přívětivým tónem.

„Protože jsem vystřelila ze svého revolveru přibližně vaším směrem,“ jemně ho opravila. Když otevřel dveře cely, sjela pohledem k opasku se zbraní, který měl zavěšen nízko na štíhlých bocích. „Ale neměla jsem na vybranou. Kdybyste se vzdal šerifovi, jak jsem po vás chtěla…“

„Kategoricky požadovala.“

„Žádala,“ slevila. „Pak bychom se celému tomu nepříjemnému incidentu vyhnuli.“

„A za mřížemi bych místo vás seděl já.“

Usmála se jako sluníčko. „Bylo by to namístě. To vy jste přece kriminálník.“

„Obviněný, souzený a odsouzený jednou jedinou ženou.“

Vykročil k ní, ale jí nezbylo než zůstat na místě, protože už neměla kam ustupovat. „Tuhle výtku přijímám. Neměla jsem právo brát spravedlnost do vlastních rukou.“ Ještě o kousíček zvedla bradu, ale stejně mu nedosahovala ani k ramenům.

„Jenže co jsem měla dělat, když se k tomu nikdo jiný neměl?“

Darling zavrtěl hlavou. „Jakživ jsem o vašem bratrovi neslyšel, slečno Fineová. A rozhodně jsem ho nezabil. Přísahám.“

Jeho slova zněla tak přesvědčivě, že v Esmeraldě poprvé od chvíle, kdy opustila Boston, zahlodaly pochybnosti. A cítila se tím mizerněji, že se jí v Darlingově přítomnosti prapodivně zrychloval pulz.

Zastavil se tak blízko; že rozeznávala tmavě zlatý odstín jeho vlasů, sluncem vyšisované hřívy sahající k ramenům, a nazlátlé strniště, které mu stínilo tvář. Ale jeho oči ji dál mátly tím, jak měnily barvu ze zelené na šedou. Byl vyšší, než se jí zdál, vytáhlý a štíhlý, se širokými rameny, a neměl na sobě ani gram přebytečného tuku.

Když k ní vztáhl ruku, zatajila dech. Bála se, že ji uškrtí, ale místo toho jí odhrnul z tváře uvolněný pramínek vlasů. Mozolnatým palcem prodlel na její hladké pleti.

„Křičte,“ poručil jí.

„Cože?“ zašeptala, protože myslela, že se přeslechla.

„Šerif slíbil, že pokud začnete křičet, okamžitě sem přiběhne.

Připadá mi to jako dobrý nápad.“

Roztřeseně se nadechla. „Sice jsem pod tíhou mimořádného nervového vypětí omdlela, ale přece si o mně nemyslíte, že jsem hysterka, která se zbůhdarma rozječí…“

Sklopil řasy, takže mu zaclonily oči, a přiblížil rty k jejím. Esmeralda se rozječela.

Když se zpoza rohu přiřítil Drew, našel Billyho s Esmeraldou na opačných stranách cely. Vězeňkyně stála prkenně v rohu a klouby sepnutých rukou měla zbělelé napětím; její návštěvník se s kloboukem v ruce opíral o zeď. Kupodivu to byla Esmeralda, kdo se červenal a vypadal provinile, zatímco Billy byl nevinnost sama. Tvářil se, jako když neumí do pěti počítat.

Drew se zamračil, protože okamžitě pojal podezření. „Za mřížemi ti to sluší, Williame. Neprovedl jsi náhodou něco, proč bych tě tam měl nechat?“

Billy pokrčil rameny. „Zeptej se tady dámy.“

Drew oslovil svou vězeňkyni úmyslně vlídným tónem:

„Slyšel jsem vás křičet, děvenko. Pan Darling vás polekal?“

„Nekřičela jsem,“ opáčila Esmeralda a střelila po Billym odbojným pohledem. „Jenom jsem… zpívala.“

Šerif se zmateně zhoupl na podpatcích. Ale jelikož už tu dámu zpívat slyšel, nebylo tak těžké jí uvěřit.

„Jdeš jako na zavolanou, šerife,“ řekl Billy. „Právě jsme se

slečnou Fineovou probírali, jaký trest by jí hrozil za pokus o vraždu, kdybych se ji rozhodl zažalovat.“

Esmeralda na něj zůstala civět, ohromena lehkostí, s jakou ten lump lže. I když se tvářil, že věnuje veškerou pozornost okraji klobouku, který tvaroval svými dlouhými opálenými prsty, oči se mu prohnaně třpytily, což ještě prohloubilo její obavy.

Šerif si zamnul hladce oholenou tvář. „No, nemůžu dělat nic víc než držet ji pod zámkem, dokud do města nezavítá federální maršál. To může trvat týdny. Nebo i měsíce.“

„A pokud ji nezažaluju?“

„Williame, víš přece, že nemůžu nechat horkokrevnou ženskou, aby mi běhala po městě a střílela po lidech, kdykoli ji napadne. Složil jsem přísahu, že budu v Calamity udržovat právo a pořádek.“ McGuire ignoroval Esmeraldino pohrdavé odfrknutí a zamyšleně se zatahal za navoskovaný konec kníru.

„Ale nechal bych se přesvědčit – samozřejmě po složení příslušné kauce –, abych tu děvenku svěřil pod dohled někomu zodpovědnému.“

„Kolik?“ zeptal se Darling bez zaváhání.

„Patnáct dolarů,“ odvětil šerif. Když Darling vytáhl z kapsy ruličku bankovek, ušklíbl se a dodal: „Ve zlatě.“

Darling se zamračil tak výhružně, že ze stropu div neopadaly zbytky omítky, ale vylovil z druhé kapsy váček a hodil ho šerifovi. „To by ti mělo na dnešní partičku stačit.“

McGuire váček jednou rukou chytil. „Tisíceré díky, Williame.

Je tvoje.“

Darling si narazil klobouk do čela. „Jdeme, slečno Fineová.

Vězení není vhodné místo pro dámu.“

Esmeralda sledovala celou tu výměnu oněmělá šokem. Když

se konečně vzpamatovala natolik, aby dokázala víc než jen nesouvisle soptit vzteky, vykročila z kouta. I šustot jejích spodniček zněl rozzuřeně. „Jak se opovažujete! Nejsem soudek whisky ani pytel cukru, se kterým můžete handlovat.“

Billy si ji zadumaně změřil od špiček kozinkových střevíčků až po neuspořádaný uzel vlasů. „Na pytel cukru vypadáte dost kysele.“

Prudce se otočila k McGuireovi. „Jak můžete považovat tohohle chlapa za zodpovědného? Možná mi nezabil bratra, ale stejně ho hledají pro vraždu. Na jeho hlavu je vypsaná odměna.“

McGuire nad jejími výhradami mávl rukou. „Jenom dokud ho federální maršálové nebudou potřebovat, aby jim vystopoval nějakého dalšího zabijáka nebo lupiče dostavníků. Billy je nejlepší stopař v celém Teritoriu a oni to dobře vědí. Jakmile budou potřebovat jeho služby, přilezou za ním po kolenou s pytlem zlata a příslibem amnestie.“

Esmeralda těkala nevěřícným pohledem mezi těmi dvěma. Zjevně s nimi nebyla rozumná řeč. A tak se prostě jen otočila, vrátila se zpátky k pryčně a posadila se na zažloutlou matraci, jako by tam hodlala strávit zbytek života. „Radši shniju ve vězení, než bych se vydala do rukou toho bídáka.“

„Neměla byste mi nadávat, madam,“ ozval se Darling.

„Mohla byste zranit mé křehké city.“

Zpražila ho veškerým opovržením, jehož byla schopna.

„Upřímně pochybuju, že člověk jako vy vůbec nějaké city má.“

„Možná byste byla překvapená,“ pronesl tiše, zaklínil se pohledem do jejích očí a držel ji v tom sametovém sevření, dokud je neprolomil šerifův utrápený povzdech.

„Musím respektovat přání té dámy, Williame. Před lidmi z

města by nevypadalo dobře, kdybych tě nechal, abys ji odtud odvlekl proti její vůli.“

Darling s politováním potřásl hlavou a obrátil se k odchodu.

„Chápu, šerife. Jen musíme doufat, že se sem maršál dostane

dřív než moji bratři.“

Esmeralda vyskočila na nohy. „Vaši bratři? Proč by sem jezdili?“

Billy se otočil, ale McGuire odpověděl za něj. „Zvěsti se šíří rychleji než prérijní požár, slečno. Až se Darlingovic hoši doslechnou, že jejich bratr jen o vlásek unikl smrti, nejspíš se jim to nebude zamlouvat. Možná budou chtít poctít toho, kdo to má na svědomí, společenskou návštěvou.“

Esmeralda se otřásla, protože si vzpomněla na varování starého honáka. S Darlingy si radši nic nezačínat. Nedaj na Billyho dopustit, protože je z jejich rodiny nejmladší, milovanej mazánek a tak vůbec.

„Kolik těch bratrů vůbec má?“

11Čtyři,“ odpověděl šerif. „Tady William byl poslední mrňous do houfu.“

Esmeralda ztěžka polkla a šlehla po Darlingovi pochybovačným pohledem. Prý mrňous! Měří nejmíň šest stop a dva palce – bez bot. Když se jejich oči setkaly, přelétl mu přes tvář výraz, který by se snad dal pokládat za výčitku svědomí. Nejspíš si uvědomuje, že jí poskytuje stejně lákavou volbu, jako kdyby si měla vybrat mezi šibenicí a popravčí četou.

Sama nevěděla, co ji přimělo vůbec uvažovat o tom, že se mu vydá na milost a nemilost. Nesnažil se ji přesvědčovat lichotkami ani jí nenabídl rámě; prostě tam jen stál a čekal, jak se rozhodne.

Když popíral, že zabil jejího bratra, znělo to naprosto

přesvědčivě. Ale třeba je nejen vrah, ale i lhář. Anebo je opravdu nevinen. Jestli ho nechá, aby bez jediného ohlédnutí odešel, nikdy se nedozví pravdu.

Urovnala si kabátek a uhladila sukni, aby zakryla, jak se jí chvějí ruce. „No tak dobře, šerife. Buďte tak laskav a přineste mi klobouček a taštičku. Opustím vězení v doprovodu pana Darlinga.“

Billy musel obdivovat dívčinu chladnokrevnost. Jakmile se rozhodla, že přijme jeho nabídku, vyplula z cely s královsky zdviženým nosíkem, jako by to celé byl od začátku její nápad. Vyměnili si s Drewem zatrpklý pohled a vykročili za ní jako párek ponížených sluhů.

Když Drew lovil ze spodního šuplíku stolu její věci, ostentativně podupávala nohou. Neochvějný klid ji opustil teprve ve chvíli, kdy spatřila svůj klobouček. Ta titěrnůstka jí v saloonu sklouzla z hlavy a v nastalém chaosu ji podupala spousta nohou. Na zdeformované stříšce se skvěla Billyho vlastní šlápota.

Slečna Fineová nešťastně sešpulila rty a snažila se vzkřísit pochroumaná pírka aspoň trochu k životu. Billy se zachmuřil. To žalostné gesto ho dojalo i podráždilo. Jak může ta ženská truchlit nad kloboučkem, když jí v tuhle chvíli mohl hrobník brát míry na rakev? Přejel pohledem její štíhlou postavu a zamračil se ještě víc. Byla by to malinkatá rakev.

Sklonil se a zašeptal: „Až příště při pokusu zavraždit mě omdlíte, slečno Fineová, nechám vás ušlapat, ale klobouk vám zachráním.“

Drew zrovna v ten nejnevhodnější okamžik položil na stůl její revolver. Vrhla se po něm, ale Billy ho hbitě odsunul mimo její dosah.

Usmála se na něj skrz zaťaté zuby. „Ale no tak, pane Darlingu, přece byste nic nenamítal proti tomu, že mi šerif vrátí zbraň! Vždyť už ani není nabitá.“

Oplatil jí stejně vlídným úsměvem. „To se dá snadno napravit.“ Strčil si maličkou zbraň do kapsy. „Kdyby mě našli mrtvého, Drewe, zkontroluj mi záda, jestli v nich nemám zapíchnutou jehlici z klobouku.“

Úsměv slečny Fineové vystřídala neskrývaná zlost. Narazila si klobouk. Seděl jí na hlavě nakřivo; pták, který napůl vypadl z umělého hnízdečka, jí schlíple visel přes hněvivě přivřené oko. Billyho bodl osten soucitu. Měla vlasy hřejivého kaštanového odstínu, s medovým, nebo snad skořicovým nádechem. Líbilo se mu, jak jí neuspořádaně spadají kolem obličeje. Vypadala, jako by se zrovna skulila z něčí postele.

Než ho ta myšlenka stačila dovést k nevyhnutelným představám, vrazil Esmeraldě do ruky taštičku a postrčil ji k odchodu.

Nezlomná odvaha jí vydržela jen ke dveřím.

Sevřela mu paži a vzhlédla k němu. Její hnědé oči měly barvu zkaramelizovaného javorového sirupu. „Nemůžu ven. Slyšíte ten dav? Volají po mé krvi.“

Billy naklonil hlavu ke straně. Zvenčí bylo opravdu slyšet

příšerný halas, jímž co chvíli prorážely mužské výkřiky.

Potlačil pousmání, až z něj zbyl jen nenápadně povytažený koutek úst, naklonil se těsně k ní a zamumlal: „Radši byste se měla držet co nejblíž u mě, madam. Je to krvelačná pakáž.“

Jakmile otevřel dveře, přimkla se k němu, přestože jí to

muselo jít pořádně proti srsti. Čekal, že bude samá hrana a kost, ale byla hebčí, než by do ní člověk řekl.

Když se objevili na prahu, nadávky a výkřiky umlkly a vystřídalo je napjaté očekávání. Zdálo se, že se venku shromáždila veškerá mužská populace Calamity a oči všech se upírají k Billyho společnici. Billy v davu zahlédl dokonce i Daubera se Sealem; dychtivé tváře měli vydrbané od pouštního prachu a vlasy ulízané takovou porcí medvědího sádla, že by se na něm dal usmažit slon.

Když vyvedl Esmeraldu na chodník, muži ustoupili do uctivé vzdálenosti. Na kraji zástupu vypukla strkanice mezi dvěma prošedivělými farmáři.

„Vypadni! Já ji viděl první!“

„Do prdele, Elmere, jseš krátkozrakej jako prérijní psoun. Tys za posledních dvacet let neviděl ani ň.“

„Vidím dost dobře, abych poznal, že nejseš nic jinýho než podělanej zkurvenej děvkař a…“

„Pánové!“ zahřměl Horác Stumpelmeyer, nedávno ovdovělý

městský bankéř. „Nezapomínejte, že je tu dáma.“

Oba si okamžitě strhli z hlavy zaprášené klobouky a přitiskli si je na srdce. Jakýsi kovboj tak mladičký, že mu ještě na bradě místo vousů vyráželo narezlé chmýří, napřáhl k Esmeraldě ruku. Přikrčila se v domnění, že po ní hodí shnilým rajčetem, ale on v plachém úsměvu odhalil křivé žluté zuby a strčil jí pod nos kytici povadlých ambrosií.

Zmateně se podívala po Billym a kytici přijala. Billy ji popadl za loket a neúprosně si razil cestu davem. Provázel je čím dál hlasitější sbor naléhajících a prosebných hlasů. Někteří odvážlivci vyrukovali s nabídkami.

„Mám deset akrů půdy a mulu, slečno.“

„Moje Effie mi povila devět potomků, ale pak v útlým věku čtyřiadvaceti roků umřela – Bůh dej její duši lehký spočinutí! – a ta moje drobota teď potřebuje mámu.“

Když už byli v půli cesty přes ulici, jeden kovboj si strhl klobouk a mrštil jím o zem. „Čert tě vem, Billy! Vždycky nám vyžereš ty nejhezčí. To není fér!“

Esmeralda počkala, až poodejdou z doslechu, a pak vrhla

přes rameno zmatený pohled. „Co jsou zač?“

„Vaši nápadníci,“ odvětil Billy stroze a sevřel jí loket ještě pevněji.

„Cože? Nikdy jsem žádné nápadníky neměla.“

Vrhl po ní nedůvěřivý pohled. Jestli mluví pravdu, tak na tom všichni muži v Bostonu musejí být se zrakem ještě hůř než starý Elmer. Její čistě modelované rysy podtrhoval rovný úzký nosík s nepatrným náznakem rýhy na špičce.

„Tak teď je máte,“ odvětil. Když se dál tvářila pochybovačně, povzdechl si. „Víte, slečno Fineová, mužská populace v Calamity převažuje nad neprovdanými ženami v poměru přinejmenším dvacet ku jedné. A to počítám i prostitutky a starou babičku Shivelyovou.“

Esmeraldin perlivý smích ho zaskočil. „Musí jim přece být jasné, že jsem na vdávání moc stará.“

Billy po ní střelil ještě nevěřícnějším pohledem. I když si mnoho mužů rádo vybíralo nevěsty mezi dospívajícími, on před holčičkami odjakživa dával přednost ženám. Esmeralda mluvila, jako by spěla k soumraku své životní pouti, ale její svěží pleť přitom nesla stopy ranních červánků. Byla sice hubená a měla malá prsa, ale svými oblými boky by snad v každém muži vyvolala myšlenky na plození potomstva.

Dokonce i v něm.

Rychle se vrátil pohledem zpátky k jejímu obličeji a rozmrzele si odkašlal. „O babičce Shivelyové se šušká, že jí je sto sedm, ale přesto dostala jen za minulý rok tucet nabídek k sňatku. Zlomila už nejedno srdce, protože tvrdí, že pořád čeká na toho pravého.“

„Já bych jí tu vybíravost nevyčítala,“ podotkla Esmeralda a znovu se pochybovačně ohlédla přes rameno.

Billymu bylo jasné, co tam vidí. Hordu dychtivých mužských obličejů – některé překypující nadějí, některé rozjásané, jiné schlíplé. Divže neslintali s povyplazenými jazyky. Za pouhopouhý povzbudivý úsměv by byli ochotni nabídnout Esmeraldě srdce na dlani. Billy k nim cítil směs soucitu a pohrdání a z celého srdce doufal, že jejich zamilovanost není nakažlivá. Nešlo mu do hlavy, proč v něm hlodá pokušení ukrást nedůtklivé slečně Fineové polibek. Předstíral, že si narovnává klobouk, a přitom si nenápadně přejel konečky prstů po čele. Zdá se mu to, anebo je opravdu rozpálený horečkou?

Ještě se mu ze všech těch řečí o ženění udělá nanic.

Zčistajasna se neubránil a vyhrkl: „Drew a já jsme v tomhle městě jediní přes sedmnáct a pod osmdesát, kdo neshánějí manželku.“

Pokud Esmeraldu ta informace zklamala, nedala to na sobě znát. „A ti ostatní jsou ochotni dvořit se dokonce i ženě obviněné z pokusu o vraždu?“

„Odradilo by je snad jen obvinění, že jste otrávila svých posledních pět manželů. I když pár by jich možná přehlédlo i tuhle drobnou chybičku.“

Esmeralda si prohlížela povadlou kytici. „Jak milé!“ zamumlala.

A sakra, pomyslel si Billy a šlehl po ní znechuceným pohledem. To mu tak ještě scházelo, mít na krku romantičku. Cukr se ve žhavém novomexickém slunci rozpouští až příliš snadno, zatímco ocet si uchovává palčivost i za nejnepříznivějších okolností.

Úmyslně nasadil tvrdý tón i výraz. „Ovšemže je milé, když si chlap pomůže k souloži zadarmo.“

Šokované vykulila oči, zrudla a uzavřela se do sebe. Billy nakratičko zalitoval, že ji připravil o iluze. Bylo to až příliš snadné – jako ukrást dítěti čokoládovou tyčinku.

Ve svém rozhořčení vůbec nepostřehla, že dorazili k cíli své cesty. „Třeba mají ti džentlmeni počestnější motivaci než vy, pane Darlingu.“

Musel se hodně přemáhat, aby si opovržlivě neodfrkl.

„Určitě máte pravdu, madam. Tím se taky vysvětluje, proč celý týden šetří, aby v sobotu večer mohli svůj výdělek věnovat téhle dobročinné instituci.“

S těmi slovy otevřel dveře patrového dřevěného domu, který stál na nejprominentnějším místě jediné ulice v Calamity, a zavedl ji dovnitř. Okny z barevných sklíček, která si slečna Mellie nechala dovézt ze San Francisca, aby potenciální zákazníci nemohli bez placení nakukovat dovnitř, tlumeně prosvítalo slunce.

Billy shlédl na svou společnici a nesmírně ho potěšilo, že upovídaná slečna Fineová konečně ztratila řeč.

Všechno v salonku, vysokými orientálními koberečky počínaje a nábytkem pobitým mosaznými cvočky konče, bylo vybráno tak, aby to lahodilo mužskému vkusu. Všude po místnosti se rozvalovaly více či méně obnažené ženy a užívaly si vzácných odpoledních hodin, které měly samy pro sebe.

Ačkoli na jejich tvářích byly od noci ještě patrné stopy líčidel, hihňaly se jako školačky.

Na divanu s vysokým opěradlem podřimovala Maude, boubelatá kolena nestydatě od sebe. Caroline, oblečená jen v těsném župánku, malovala Ester nehty na nohou na šarlatovo. Eliza, Bea a Dorotea seděly kolem karetního stolku, zabrány do divoké partie pokeru, a přesouvaly si mezi sebou své výdělky z minulé noci. Všechny tři mohutně potahovaly z doutníků, o které obraly svoje zákazníky.

Slečně Fineové se zachvělo chřípí. Doutníkový dým se mísil s vůní laciné šeříkové vody a zatuchlým pachem sexu a ta směs dohromady vytvářela hutné aroma, jehož si Billy nikdy předtím nepovšiml. I přes to všechno však jeho nos zachytil dráždivou vůni čerstvých broskví.

Teprve teď si uvědomil, že se k němu Esmeralda přitiskla ještě blíž. Rozhlédl se po salonku a najednou uviděl ženy jejíma vykulenýma očima – nahou bledou pleť nad polorozšněrovaňými korzety, černé krajkové podvazky vykukující zpod rozevřených župánků, rozházené ruličky vlasů, rudé rty ještě pořád naběhlé od polibků cizích mužů.

Esmeraldina do očí bijící nevinnost by ho měla rozesmát, ale místo toho se dostavil pocit, který nezažil už hodně dlouho – stud. I když ho bavilo upjatou slečnu Fineovou popichovat, neměl zajít tak daleko, aby dámu jako ona zavedl na tohle místo.

Ale protože ta chyba se už nedala napravit, popadl Esmeraldu za ruku a rychle ji táhl k zadnímu schodišti. Náhlý pohyb však měl opačný účinek, než zamýšlel. Stočily se k nim všechny oči v salonku a utkvěly na nich.

Billy se výhružně zamračil s nadějí, že tím předem zarazí

veškeré poznámky. Pokud šlo o uštěpačné řečičky, uměly být tyhle holky nemilosrdnější než kdejaká stará drbna. Ale jeho vražedný pohled nezabral.

Zezadu se ozvalo obhroublé zachichotání, které ho varovalo, že se Maude probudila z dřímoty. „To je ta holka, co se tě pokusila zastřelit, Billy? Doufám, že ty na tom budeš s muškou líp.“

Ester mu zahrozila prstem. „Billy, víš, že slečna Mellie zakázala vodit sem cizí lidi. Smějí spát jen ve stodole.“

Caroline vyzývavě foukla na Esteřiny čerstvě namalované nehty. „Vsadila bych se, že pro tuhletu se tady místo ke spaní najde.“

Holky se mohly potrhat smíchy a Billy zalitoval, že není z

těch, co dovedou zastřelit ženskou. Zrychlil krok.

Dorotea zamrkala přes vějíř karet na Esmeraldu. „Neboj se, zlatíčko. Teď sice náš Billy pospíchá, ale tam, kde na tom záleží nejvíc, si vždycky dává načas.“

Zátylek se mu rozhořel nezvyklým návalem horka. Naštěstí už zmizeli ve stínech na schodišti. Když vyšli na první podestu, Esmeraldě ztěžkly nohy. Než dorazili nahoru, v podstatě ji za sebou vlekl.

Zatáhl ji do většího ze dvou podkrovních pokojů a zabouchl dveře, jako by je pronásledovalo hejno harpyjí. Než se k ní otočil, připravil se na to, že si vyslechne další zaslouženou přednášku o své morálce – nebo spíš o jejím nedostatku.

Ale když se své svěřence ocitl tváří v tvář, zjistil, že odcouvala přes půl pokoje. Z obličeje jí vyprchala všechna krev, čímž vynikl vějířek pih na kořeni nosíku.

„Prosím vás…,“ zašeptala. Zády narazila do sloupku postele a škubla sebou, jako by ji popadl nějaký netvor.

Doufám, že ty na tom budeš s muškou líp…

Tam, kde na tom záleží nejvíc, si náš Billy vždycky dává načas…

Jak se díval do jejích slzami zalitých očí, došlo mu, kdo je podle ní tím netvorem.

Esmeralda opravdu věří, že ji sem přivedl, aby… Že ji chce potrestat za to, že ho málem zastřelila, tím, že…

Založil si ruce v bok a nevěřícně zakroutil hlavou. „Za koho

mě máte?“

Její křečovité polknutí bylo dostatečnou odpovědí.

Billy sám nevěděl, proč ho její reakce tak hluboce ranila. Po většinu jeho života si o něm lidé mysleli jen to nejhorší. Vždyť mu v žilách kolovala zkažená krev, darlingovská krev. Teď se mu ta krev, horká a hustá, vlévala do slabin a nutila ho k tomu, aby se opravdu zachoval jako syčák, za kterého ho Esmeralda považuje.

Nevěděl si rady, a tak udělal to, co dělal vždycky – snažil se nezklamat. Založil si paže na hrudi a s protahovanou výslovností pronesl: „Vím, že mi patříte, slečno Fineová, koupil jsem si vás a zaplatil za vás. Ale nemám v úmyslu požadovat jako trest za váš zločin libru vašeho krásného masa. V tomhle nevěstinci je lidského masa víc než dost i pro muže s tak nezřízenými choutkami, jako mám já. Máte o sobě pořádně přehnané mínění, jestli si myslíte, že bych za vás dal patnáct dolarů, když můžu mít kteroukoli z těch holek dole za dolar.“

Esmeralda se nerozzuřila ani nenaježila, jak doufal. Sundala si klobouk; ruce se jí třásly ještě víc než předtím. Rychlé mžikání jejích víček ho varovalo, že má ještě pořád na krajíčku. Vidět ji, jak se statečně brání pláči, bylo snad ještě horší, než kdyby se doopravdy rozplakala.

„Promiňte, pane Darlingu. Byl to náročný den. Myslela jsem,

že…“

Billy o její omluvy nestál. „Kdy jste naposledy jedla, slečno Fineová?“

„Ráno,“ odpověděla až trochu moc rychle.

„Dejte mi vaši taštičku,“ řekl rozmrzele. Když ji sevřela tím pevněji, povzdechl si. „Nechci vás oloupit. Pokouším se omezovat svoje zlodějské spády na krádeže rodinných šperků stařenkám a cukrátek dětem.“

Uštědřila mu nasupený pohled, ale dovolila mu, aby vysypal taštičku na postel. Obsahovala pomačkané rukavičky a jedinou minci – bronzový dvoucent s vyraženým nápisem Věříme v Boha.

Esmeralda odvrátila oči a tiše přiznala: „Peníze mi došly v North Forku.“

North Fork. Tři zastávky dostavníku před Calamity. Dva dny cesty.

Billy neřekl ani slovo. Prostě se jen otočil na podpatku, odkráčel z pokoje a zabouchl za sebou.

Esmeraldě ještě ani nedoznělo v uších prásknutí dveří a už se rozběhla přes pokoj a škubla za mosaznou kliku. Dveře se otevřely. Zezdola ze salonku se nesl chraplavý ženský smích.

Zaklapla dveře a odevzdaně se opřela o zeď. Bůhvíproč na ni dolehl pocit porážky. Kdyby bylo zamčeno, udělala by všechno na světě, aby se odtud dostala. Ale fakt, že je naprosto volná, jí trpce připomněl, že nemá kam jít. Navíc jí připadalo, že by nedokázala znovu projít kolem těch žen se zlomyslnýma očima a pohrdavým úsměvem. Billy je teď nejspíš dole s nimi a baví se na její účet – utahuje si z pošetilosti, s níž se domnívala, že by ji muž jako on mohl chtít do postele, když má k dispozici houf ochotných a mnohem zkušenějších žen.

Se zasténáním zabořila tvář do dlaní. Co ji to popadlo, že ze sebe udělala takového pitomce?

Došourala se k posteli a svezla se na pelest. Teprve teď si pořádně prohlédla podkrovní pokojík. Byl jen skrovně zařízený

– cedrová postel, skříň, stolek a otřískaná knihovna. Nedalo se však popřít, že s tím zkoseným trámovým stropem a strakatou dlouhosrstou kočkou podřimující v houpacím křesle u okna působí útulně.

Náhle se Esmeralda zamračila, protože jí došlo, že tu nejsou stropní zrcadla, rudé sametové závěsy kolem postele ani žádné další obscénní dekorace, které by na takovémhle místě čekala. Povlečení nebylo z černého saténu, ale z obyčejné bavlny, oprané a na dotek trochu škrábavé. Z náhlého popudu si k látce přičichla. Čekala, že z ní ucítí pižmovou vůni Billyho poslední milenky.

Místo toho byla pokrývka cítit kůží, mýdlem a nedefinovatelnou, ale tak typicky mužskou vůní, že neodolala a přivoněla si znovu. Dolehlo na ni znepokojivé poznání. Tenhle pokoj není jen místem schůzek s anonymními ženami. Je to Billyho domov.

Pokrývka jí vyklouzla z ochablých prstů. Vyskočila na nohy, pohoršena pomyšlením, že sedí na rozestlané posteli cizího muže.

V hlubokých rozpacích začala bezcílně bloumat po pokoji, jen tu a tam se zastavila, aby roztržitě pohladila zpozornělou kočku. Co je Billy Darling za člověka, že žije v nevěstinci?

V pokoji nebylo ani stopy po ženské ruce. Esmeralda přejela prstem po silné vrstvě prachu na skříni, ale pak si uvědomila, že tyhle úvahy jsou směšné. Když si Billy pozve domů ženu, není to kvůli tomu, aby mu utírala prach nebo voskovala podlahu. Ženy, které bydlí v tomhle podniku, mu povlečení určitě spíš muchlají, než perou a škrobí.

Podivný svíravý pocit v útrobách skoro překazil její spravedlivé rozhořčení. Asi je vyhládlejší, než si myslela.

Kromě toho marní skvělou příležitost pátrat po stopách, které by jí objasnily bratrovu vraždu. Sice pochybovala, že by zločinec jako Darling byl tak hloupý, aby za sebou nechával důkazy, ale pro jistotu se tu porozhlédne.

Klekla si a nakoukla pod postel, ale nenašla tam nic usvědčujícího, jen obtloustlého baseta, který jí věnoval smutný pohled a hned zase usnul. Knihovna kupodivu přetékala knížkami. Neodolala vábení tištěného slova a vytáhla jeden tenký svazek. Povšimla si, že na rozdíl od všeho ostatního v pokoji na něm neleží prach.

Hrdlo se jí stáhlo dojetím, když zjistila, že je to šestákový román v měkké oranžové vazbě. Křiklavé obálce dominovala kresba muže s nohou opřenou o hruď zabitého bandity. Na klopě měl obrovskou plechovou hvězdu. Sešpulenými rty odfukoval kouř ze své pistole a tvářil se vznešeně i samolibě zároveň.

„Eldon Nesbith, neohrožený Texas Ranger,“ přečetla Esmeralda polohlasem. Vytáhla další knížku. „Micah Delancey, postrach zločineckých gangů.“ Pak další: „Haversham Deveraux, pýcha Kanadské jízdní…“

Byla čím dál udivenější. Proč Darling sbírá knížky o mužích zákona, a ne senzační příběhy opěvující krvavé činy pistolníků, jako je on sám? Rozevřela knížku a na první stránce spatřila jeho jméno vepsané pečlivým rukopisem, úplně jiným než nedbalé klikyháky, které by od něj čekala. Obtáhla podpis prstem. Byla tak zaujatá svým objevem, že ani nezaslechla, jak se otevřely dveře.

Na prahu se objevil její hostitel, v ruce talíř s biftekem a bramborami. Kouřové oči mu potemněly výčitkou. Esmeralda zrudla, jako by ji přistihl, že mu po vášnivém dostaveníčku prohrabává kapsy u kalhot.

Postavil talíř na stůl a došel k ní. Jen tak tak odolala dětinskému nutkání schovat knížku za záda. Sebral jí svazek z ruky a hodil ho zpátky na poličku.

„Patřily člověku, který tu bydlel přede mnou.“ Svým odměřeným tónem si přímo koledoval o námitku.

Esmeralda povytáhla obočí. Darling nebyl zdaleka tak dobrý lhář, jak si původně myslela. Jeho chování ji mátlo. Během let, kdy učila hudbu, se setkala s několika dětmi a pár rodiči, kteří se hluboce styděli za to, že neumějí číst, ale v životě nepotkala nikoho, kdo by se styděl, že to umí.

Úmyslně riskla Billyho hněv a znovu vytáhla knížku z poličky. „Přesně takovéhle knihy odjakživa chtěl psát můj bratr Bartoloměj.“ Listovala tenoučkými stránkami, zaskočena tím, jak ji při vzpomínce na bratra ukrutně zabolelo u srdce.

„Dokonce už jako kluk se mě doprošoval, abych mu četla příběhy o Divokém západě a mužích, kteří se ho pokoušeli zkrotit.“

Billy si odfrkl. „Samý bláznivý sebevrah jako George Armstrong Custer.“

S povzdechem knížku zaklapla. „Bartoloměj si bohužel oblíbil spíš stinnější stránky pionýrského života – hazardní hráče, zločinecké gangy…“

„Pistolníky,“ doplnil a obdařil ji dalším ze svých jedovatých úšklebků.

Rozhodla se rýpanec ignorovat. Opatrně vrátila knížku na místo a řekla: „Rodiče mi zemřeli na choleru, když mi bylo dvanáct a Bartolomějovi pouhých šest. Vždycky snili o tom, že můj bratr půjde na univerzitu. Podařilo se mi našetřit pro něj dost peněz na celoroční studium na Boston College.“ To zhuštěné vysvětlení ani zdaleka neobsáhlo všechny ty roky sebeobětování, kdy si musela vystačit jen s tím nejnezbytnějším. Vzdát se vlastních snů, aby Bartoloměj mohl jít za svými.

Darling poodstoupil a opřel se o sloupek postele. „Tak proč

ten vynikající mladík není na univerzitě?“

Esmeralda sklopila hlavu. „Strašně jsme se pohádali. Slíbil mi, že na univerzitu půjde, ale nejdřív prý chce strávit rok na Západě a sbírat materiál pro svůj první román. Já mu to pochopitelně zakázala.“

Billy si založil paže na hrudi a v duchu se bavil představou, jak mu tohle drobounké dívčí stvořeníčko něco zakazuje.

„Když jsem se příštího rána probudila, peníze na školné byly pryč a Bartoloměj jakbysmet.“ Zvedla k němu oči. V jejich třpytivých hnědých hlubinách se zrcadlila vina a beznaděj.

Potlačil zrádné nutkání začít ji utěšovat a lhostejně pokrčil rameny. „Třeba už ho prostě jen nebavilo schovávat se vám za sukně. Většině mužů se víc líbí pod ženskou sukní než za ní.“

Její křehké rysy ztvrdly. „Můj bratr nebyl jako většina mužů.“

Billy si povšiml, že použila minulý čas, a zeptal se: „Takže mluvíte o tomtéž bratrovi, kterého jsem podle vás zabil?“

„Ano.“

„Jste vzdělaná žena z Bostonu, slečno Fineová. Nečekal bych, že budete tak zbrklá, abyste někoho obvinila bez důkazů.“

„Ale já důkazy mám, pane Darlingu. Nezvratné důkazy.“

Billy zúžil oči. Nejspíš si o něm myslí, že neví, co slovo

nezvratný znamená.

S překvapením pozoroval, jak si rozepíná vysoký límeček, sahá pod živůtek a vyndává zpod volánu pomačkanou obálku. Byl v pokušení povytáhnout se na špičky a mrknout se, co dalšího tam ukrývá. Když si od ní obálku bral, jejich ruce o sebe zavadily. Ten dotek Billym projel jako zásah blesku a Esmeralda se při něm zachvěla. Nepochybně odporem, pomyslel si ponuře. Ruce měla studené, ale z obálky dýchalo

teplo její pleti.

Zatímco si zapínala límeček, otevřel bez okolků obálku a vysypal ji na stůl. Vyklouzly z ní zlaté kapesní hodinky, smuteční brož spletená z hedvábných vlasů stejné medově skořicové barvy, jakou měly Esmeraldiny, stříbrné pero, složený list papíru a fotografie rozesmátého mladíka, který měl právě ony zlaté hodinky připnuté na řetízku u kapsičky elegantních kalhot. Billy si uměl živě představit fotografovo ohromení, když ten sebejistý čápek neodolal a zeširoka se usmál na neviditelné publikum.

Sáhl po hodinkách, ale Esmeralda byla rychlejší. Vypadalo to, že se jí příčí pomyšlení, že by Billy svým dotykem ten poklad znesvětil. Hladila je bledými prsty s tak nekonečnou něhou, že ho to ranilo do hloubi duše. Připadalo mu, že jeho se nikdo tak láskyplně nedotýkal už celou věčnost.

„Ty hodinky a pero patřily našemu otci,“ vysvětlila tiše. „A ty vlasy naší matce.“ Směle se setkala s jeho pohledem. „Jsou to věci mého bratra, pane Darlingu. Všechno, co mu na tomhle světě patřilo, než zemřel.“

Billy si prohlížel fotografii. Ať se na ni díval z jakéhokoli úhlu, nenacházel žádnou podobnost mezi tím černovlasým mladíkem s buclatými tvářemi a uličnickou jiskrou v tmavých očích a jeho upjatou, vážnou sestrou.

„Kolik mu bylo?“ zeptal se.

„Devatenáct.“ Esmeralda přejela prstem po fotografii, jako by chtěla bratra pohladit po usměvavé tváři. „Byl ještě kluk…“

Nepostřehla nevěřícný výraz, který Billymu přelétl přes obličej. Ve třinácti už jezdil s Quantrillovým následovníkem, Krvavým Billem Andersonem. Ve čtrnácti poprvé zabil člověka a poprvé se vyspal se ženou – obojí v tutéž noc, kdy ho

rozradostnění bratři vzali do nevěstince, aby zabití oslavili. Na tu holku už si Billy nevzpomínal, ale zato nikdy nezapomněl na šokovaný pohled v očích umírajícího Yankeeho, když k němu vztáhl zkrvavenou ruku a vzápětí vydechl naposled.

Sebral Esmeraldě fotografii, přimhouřenýma očima si ji prohlédl a pak ji odhodil. „Toho člověka jsem nikdy neviděl.“

„Že ne? A jak vysvětlíte tohle?“ Esmeralda vzala ze stolu papír a obviňujícím gestem mu ho strčila pod nos.

Billy povytáhl obočí a pak list opatrně rozložil. Než přečetl tři odstavce, začalo mu pocukávat v koutcích. Rukou psaná zpráva líčila historku ještě mnohem melodramatičtější, než na jakou se zmohly šestákové romány. Tragicky zpackané přepadení dostavniku, panenská dívka cestující do mexického kláštera, aby tam složila sliby, čestný naivní mladík, který raději schytal kulku do srdce, než aby dopustil, že jeho společnici znásilní gang krvežíznivých psanců… Když se dostal k poslednímu odstavci obsahujícímu tak bombastické a sentimentální líčení, že rudá barva krve málem přecházela v černou, odvrátil se od Esmeraldy, aby nezahlédla, že se mu do očí derou slzy.

Naprosto ho zaskočilo, když mu položila dlaň na otřásající se rameno. „Vidíte, pane Darlingu. Vaše svědomí přece jen není tak otupělé, jak jste se bál.“ Ztlumila hlas do měkkého šepotu, což mu vnuklo myšlenku, jak by asi zněl ten hlas uprostřed noci, kdyby široko daleko nesvítila žádná lampa a je dva neoddělovalo nic než temnota. „Dokonce i takovému zločinci, jako jste vy, nabízí Bůh šanci kát se a být spasen.“

Billy už se neudržel. Z hrdla se mu vydral přidušený řehot. Esmeralda ho obešla, aby mu viděla do tváře. Otíral si uslzené oči a nedokázal zakrýt, že se zalyká smíchy. Chvíli mu trvalo, než záchvat veselí ovládl natolik, aby jí dokázal zatřepat

papírem před obličejem.

„Ten, kdo sepsal tenhle…,“ odkašlal si, než dořekl, „… škvár, se neobtěžoval pořádně si zjistit, jak se věci mají. Neživím se přepadáním dostavníků, já naopak lupiče dostavníků honím. Jelikož jste z Bostonu a tak vůbec, možná v tom nevidíte valný rozdíl, ale je tu – a pořádný.“

Esmeralda mu vyškubla papír z ruky a z jejího zamračeného výrazu bylo znát, že poprvé zaváhala. „To nechápu. Pan Snorton přísahal, že…“

„Pan Snorton?“ zopakoval Billy. „Nemluvíte náhodou o Flavilu Snortonovi, viďte že ne?“ Když vzdorně stiskla rty, naznačil rukou u hrudi výšku. „Mrňous, asi jako vy, s ušima většíma, než je sám, a hlasem jako vykleštěný cvrček.“

Esmeraldiny rty se postupně pootevíraly, až jí úplně poklesla čelist. Billy jí jedním prstem zvedl bradu do původní polohy, takže se zmohla na zašeptání: „Tvrdil, že je nejlepší detektiv, jakého mi Pinkertonové mohou nabídnout.“

Billy odtáhl ruku od její hedvábné pleti, protože měl pocit, že udělá líp, když se od ní bude držet co nejdál. „Ten u Pinkertonů není a nikdy nebyl. Je to podvodník, mistr v předstírání a ve lhaní. Prokristapána, vždyť na Flavila Snortona visí zatykače ve více státech než na mě. Zrovna loni v létě jsem po něm sám šel v Kansas City. Tím by se mohlo vysvětlovat, proč připadl zrovna na moje jméno, když přemýšlel, komu by hodil na krk zabití vašeho bratra.“

Esmeralda před ním začala couvat. V očích měla divočejší pohled než nezkrocená klisna. „Proč bych vám měla věřit? Tvrdíte, že pan Snorton je podvodník, ale sám nejste o moc lepší – vždyť se i se svou zbraní prodáváte tomu, kdo nabídne nejvíc.“

„Kdo přišel za kým? Vy za Pinkertony, anebo Snorton za vámi?“

Nakrabatila čelo. „Když Bartoloměj zmizel, šla jsem za Pinkertony, ale odmítli mě, protože jsem neměla dost peněz. O dva měsíce později mi na dveře zaklepal pan Snorton. Oznámil mi, že Pinkertonové celou dobu na případu pracovali a že kdybych mu zaplatila cestu na Západ…“ Zamžikala, jako by se vynořovala z neprostupné mlhy. „Zavřela jsem školu a snažila se sehnat co nejvíc peněz. Prodala jsem matčino piano. Dala jsem Snortonovi všechno až na tu trochu, o které jsem usoudila, že ji budu potřebovat, abych přivezla Bartoloměje zpátky domů, až ho konečně najdou.“

„A Snorton vám na oplátku poslal bratrův majetek v úhledně zabaleném a převázaném balíčku. Případ uzavřen.“

Esmeralda sklesla na postel a chytila se za žaludek. Billy skoro zalitoval své přímočarosti. Až příliš dobře si pamatoval, jaké to je, když se člověku dělá nanic z vlastní naivity.

Brada se jí roztřásla a on pocítil záchvěv paniky. Ale Esmeralda se nerozplakala; místo toho zaťala zuby a dala průchod vzteku. „Taková hanebnost! Ten nestydatý, zkažený…“

Billy našpicoval uši. Že by se svatouškovská slečna Fineová snížila k nadávkám?

„… zakrslík s ušima jako karfiól!“ dořekla, čímž ho poněkud zklamala. „Panebože,“ zašeptala a vzhlédla k němu s probouzející se hrůzou, „vždyť já jsem málem zastřelila nevinného člověka!“

Billy si opřel nohu o pelest a nasadil co nejzlotřilejší výraz.

„Jsem ledacos, slečno Fineová, ale neviňátko tedy rozhodně ne.“

Potěšen tím, že se jí vrátila barva do tváří, pokrčil rameny.

„Kdybyste mě zabila, mohla jste odpochodovat do úřadu federálního maršála v Santa Fé, vyzvednout si odměnu a spokojeně se vrátit do Bostonu s hřejivým pocitem, že jste pomstila bratrovu smrt.“

„Bratrovu smrt…?“ zopakovala po něm ochraptěle.

Zničehonic se vymrštila na nohy a Billy se radši rychle klidil z dosahu jejích elegantních kozinkových střevíčků. Rázně vykročila přes místnost. Užuž se zdálo, že narazí hlavou do stropního trámu, a Billy sebou v předtuše bolestivého úderu škubl. Ale v poslední chvíli se prudce otočila. V očích jí rozjařeně jiskřilo. „Copak vám to nedochází? Bartoloměj možná vůbec není mrtvý!“

Billyho nijak netěšilo pohřbít její naděje, ale věděl, že povzbuzovat je by bylo ještě krutější. „Neměla byste se k té myšlence příliš upínat, madam. Jsou tu ty jeho věci…“

Esmeralda ledabyle smetla hromádku tretek zpátky do obálky. „Co dokazují? Třeba ho Snortonovi komplicové okradli. Třeba mu došly peníze, a tak prodal cennosti, aby měl na jídlo. Co když tu někde je? Ztracený a osamělý?“ Svým rozmáchlým gestem jako by naznačovala, že celé území na západ od St. Louis není nic než jedna jediná nekonečná pustina. Nachýlila hlavu ke straně a vrhla po Billym zamyšlený pohled, ze kterého se mu zježily vlasy na šíji, jako se mu to stávalo před indiánským útokem anebo mimořádně ošklivou změnou počasí. „Šerif McGuire říkal, že jste nejlepší stopař v Teritoriu. Jestli mi někdo může pomoci bratra najít, pak jste to vy.“

Billyho by nemohla víc ohromit, snad ani kdyby mu navrhla sňatek. Poklepal si prstem na hruď. „Já? Chcete si mě najmout? Vždyť jste mě ještě před pár hodinami chtěla zabít.“

Sladce se usmála, až se jí ve tvářích udělaly dolíčky. „Ale to bylo jen politováníhodné nedorozumění, pane Darlingu.“

Poprvé pronesla jeho jméno jako něžnůstku, ne jako nadávku. Mělo to na něj účinek, o který ani za mák nestál.

Přisunul jí přes stůl talíř s biftekem. „Měla byste se najíst, madam. Hlad vám leze na mozek.“

Odstrčila talíř zpátky k němu. „Ztratila jsem chuť k jídlu. A bratra. Vy přece taky máte bratry, pane Darlingu. Jak by vám bylo, kdyby někdo z nich beze stopy zmizel?“

„Byl bych blahem bez sebe,“ odpověděl stroze. Kdykoli některý z jeho bratrů zmizel, stačilo se po něm poohlédnout v nejbližším vězení, nevěstinci nebo saloonu.

V sousedním pokoji bouchly dveře. Esmeralda zalétla nervózním pohledem ke zdi, ale Billyho to nechalo v klidu. Dorotea asi má časného zákazníka. Nejspíš to bude některý z těch udělaných kluků Zimmermanových z pily. Vědělo se o nich, že v odpoledních pauzách mívají chuť i na jiné věci než jen na štrúdl a frankfurtské párky.

„Neříkala jste, že jste na mizině?“ nadhodil Billy. „Jak mi chcete za moje služby zaplatit?“

„Na kolik by to přišlo?“

„Na víc, než máte.“

Z rozhovoru je vyrušil hluboký hrdelní sten následovaný rozkošnickým ženským výkřikem a rytmickým skřípěním zrezivělé železné postele.

Esmeralda se pomalu otočila a vytřeštěně se zadívala na vybledlé růže na tapetě, jako by nevěřila vlastnímu sluchu. Do tváře jí stoupal ruměnec.

Zdálo se, že jí najednou dělá problém pohlédnout Billymu do

očí. A dokonce i dýchat. Zatřepotala si rukou před obličejem

jako vějířem. „Nemohli bychom jít domluvit tu transakci někam jinam? Tohle mi nepřipadá jako nejvhodnější místo.“

Billymu cukalo v koutcích. Bál se, že pokud se Esmeralda zase začne ovívat, rozchechtá se na celé kolo. „Právě naopak, slečno Fineová. V tomhle podniku se transakce domlouvají v jednom kuse, ve dne v noci. Ale jestli vám to vadí…“ Došel ke zdi a zabušil na ni pěstí. „Hej! Buďte tam potichu! Mám tady dámu.“

Jeho žádost se setkala s tlumeným řehotem, mužským i ženským. Sténání a skřípot pokračovaly dál, jen o něco mírnějším tempem. Když se vrátil ke stolu, Esmeralda ho sežehla opovržlivým pohledem.

Bylo mu jasné, že se vzdala snahy okouzlit ho, ale neměl ponětí, jestli mu to má být líto, nebo jestli má být rád.

Ta žena představovala hrozbu pro sebe samotnou i pro klid jeho duše. Před očima mu vyvstala vidina, jak Esmeralda prolézá pajzly po celém Teritoriu a hledá stopaře, který by jí našel toho jejího zelenáčského bratříčka. Při té představě v něm zahnulo. Setkal se už se spoustou nevinných dívek, které hledaly na Západě štěstí, jen aby skončily stejně jako Dorotea ve vedlejším pokoji – za pár stříbrňáků poskytovaly služby přistěhovaleckým dělníkům a nadrženým kovbojům. Pochyboval, že by křehotinka jako slečna Fineová takový osud přežila. Nezbývá mu než vystrašit ji tak, že se o překot požene k nejbližšímu dostavníku a dá Calamity navždy sbohem.

„Je fakt, že u sebe momentálně nemám hotovost, pane Darlingu,“ prohlásila, „ale ujišťuji vás, že mám jiné možnosti.“

Sjel ji od hlavy k patě okatě chlípným pohledem. „O tom nepochybuji.“

Jejich oči se do sebe zaklínily, zatímco zvuky ve vedlejším

pokoji se stupňovaly do divoké extáze. Ačkoli se ani nepohnuli, místnost se zničehonic zdála příliš malá a těsná na to, aby se do ní oba vešli, aniž by se jeden druhého dotýkali.

Doroteino vzlykávé sténání utonulo v hrdelním výkřiku. Po chvilce ticha se ozval cinkot mincí a pak tiše zaklaply dveře. Zimmerman se nejspíš ani neobtěžoval stáhnout si kšandy, pomyslel si Billy.

Esmeralda od něj s viditelnými obtížemi odtrhla zrak a rozechvěle se nadechla. „Abyste věděl, můj dědeček je dědičný peer.“

Zhoupl se na patách a předstíral nevědomost. „Dá se to nějak léčit?“

„Je vévoda,“ odsekla. „A ohromný boháč.“ Když nepadl na kolena ani nesmekl klobouk, rychle dodala: „A v mém bratrovi se vidí. Jakmile do Londýna dorazí dopis, ve kterém mu oznamuji, že Bartoloměj zmizel, určitě nabídne za jeho nalezení tučnou odměnu.“

Billy po ní hodil očkem. „A má být nalezen živý, nebo mrtvý?“

Kdyby pohledy mohly zabíjet, ani by nepotřebovala revolver. Po chvíli sklopila oči a se zaťatými zuby začala přecházet kolem stolu. „Bartoloměj je dědečkův jediný dědic a kromě toho mezi těmi dvěma odjakživa existovalo hluboké citové pouto. Napsala jsem dědečkovi před více než čtyřmi měsíci – hned jak jsem se začala připravovat na cestu na Západ. Možná už ten dopis dostal. A pokud ano, tak nejspíš nasedl na první parník do Ameriky.

Bude tu co nevidět. Tím spíš mi musíte pomoci, pane Darlingu. Svůj dluh vám splatím do posledního centu. Dávám vám na to svoje slovo.“

Zastavila se tak blízko, že by se ho mohla dotknout, a do očí barvy javorového sirupu se jí vloudil prosebný výraz.

Billy si pošoupl klobouk do týla a předstíral, že o její nabídce přemýšlí. Hrál poker od svých čtyř let, takže poznal, kdy někdo blufuje. Slečna Fineová mu lhala, jako když tiskne. Její podvůdek ho pobavil, ale zase ne natolik, aby ho odradil od snahy zahnat ji na útěk do Bostonu, kam patří.

Pochopil, že ten úkol bude vyžadovat drastičtější přístup, než původně zamýšlel. Proto se i on uchýlil k blufování – už podruhé za ten den.

„Přijmu vaši nabídku, vévodkyně, ale mám podmínku. Jestli váš dědeček nedorazí se zlaťáky dřív, než vašeho bratra najdu, budu požadovat okamžitou platbu v plné výši…,“ vzal její tvář do dlaní a vpil se očima do jejích, protože ji nechtěl nechat na pochybách ohledně toho, co onou platbou míní, „… od vás.“

Zatímco čekal na reakci, dovolil svému palci bloudit po jejím vyzývavě hebkém spodním rtu. Vykulila oči. Rty se jí rozechvěly a pod tlakem jeho palce se mírně pootevřely. Dech se jí zrychlil, drobná plná ňadra se nepravidelně zdvíhala a klesala.

Billy předvídal, jakou odezvu v ní jeho pohlazení vyvolá, ale nebyl připraven na to, co udělá s ním. Touha mu nemilosrdně sevřela slabiny do kleští a na kratičký, intenzívní okamžik zalitoval, že není takovým lumpem, za jakého se vydává.

V Esmeraldině tváři zuřila bouře pocitů. Strach. Hněv. Zoufalství. A ještě cosi prchavějšího. Cosi, co ho přimělo k úvahám, jak by se asi zachovala, kdyby jí zabořil ruce do pocuchaných vlasů, zaklonil jí hlavu a namísto palcem jí pohladil rty svými ústy.

Ale než mohl tomu nebezpečnému pokušení podlehnout,

ztvrdly jí rysy.

Billy čekal, že mu vlepí facku. Zasloužil by si ji za to, že se odvážil učinit dámě tak skandální nabídku.

V obličeji byla bílá jako křída, ale oči jí pohrdavě jiskřily.

„Dobrá, pane Darlingu. Považujte naši dohodu za uzavřenou.“

„Cože?“ téměř vykřikl Billy. Ruka mu ochable sklesla k boku. Čekal, že Esmeralda v panenském pohoršení s pláčem uteče z pokoje. Ani ve snu by ho nenapadlo, že na jeho nestoudný návrh přistoupí.

Ale zdálo se, že podcenil její odhodlání a lásku k bratrovi. Tu chybu už podruhé neudělám, zařekl se.

Zatímco se ještě pořád vzpamatovával z šoku, Esmeralda se pustila do práce s vervou, kterou by si nezadala s žádným obchodníkem. Nasadila si zdeformovaný klobouk a posbírala svoje věci. „Ubytuji se v hotelu, tedy pokud v tomhle zapadákově vůbec nějaký hotel je. Zítra ráno se přesně v sedm sejdeme v restauraci a probereme další plány.“

Billy vytřeštil oči ještě víc. Co se uchýlil do nevěstince, aby se zotavil z utrpěné střelné rány, nikdy nevstával před desátou.

Natáhla si rukavičky, pak zaváhala a znepokojeně se zamračila. „Hrozně nerada vás obtěžuji, pane, ale nemohla bych si od vás půjčit na zaplacení jedné noci v hotelu?“

Sáhl do kapsy a podal jí tlustou ruličku bankovek, které vyhrál v pokeru. Byl tak popletený, že kdyby si vzala všechny, nezmohl by se na protest.

Esmeralda vytáhla jednu z menších bankovek a zbytek mu vrátila. „Připočítejte mi to k dluhu,“ řekla a usmála se tak tvrdě, že by z toho člověku naskákaly modřiny.

„Bude mi potěšením, madam.“ Obával se, že jeho přidrzlý úšklebek je jen stínem toho, čím býval kdysi.

Vykročila ke dveřím, ale pak se vrátila a sebrala talíř s biftekem a bramborami. „Bylo by škoda, kdyby tak dobré jídlo přišlo nazmar.“

Když odešla s talířem něžně přivinutým k tělu, Billy se svezl na postel a odhodil klobouk. Nevěděl, jestli se má smát, nebo brečet. Slečna Micinka ho s kočičí povzneseností pozorovala z houpacího křesla. Sadie se vybatolila zpod postele a přitulila se mu k noze.

Bezmyšlenkovitě fenku podrbal a pak si prohrábl vlasy. „Ať mě čerti vezmou,“ zamumlal. „Ať mě čerti vezmou.“ Ale poprvé, co se pamatoval, to nemyslel doopravdy.

Můj drahý dědečku, napsala Esmeralda svým úhledným rukopisem. Chvilku zamyšleně okusovala násadku pera. Pak rázně škrtla první slovo.

„Drahý dědečku“ přečetla zbytek nahlas.

Zamračila se a škrtla slovo drahý, takže zůstalo jen dědečku. Zamýšlela napsat upřímnou prosbu o pomoc, ale i to strohé oslovení jí znělo falešně. Zmačkala dopisní papír do kuličky a přitáhla si přes stůl nový. Bylo už hodně po půlnoci, ale nemohla se zbavit neklidu, který jí bránil usnout. Ještěže šerif McGuire byl tak laskavý a vyzvedl jí kufr a housle od toho starého honáka a poslal jí je do hotelu, jinak by dopis musela psát na zadní stranu zatykače na Billyho Darlinga.

Lorde Wyndhame, naškrábala rozrušeně písmem, které už nemělo s původní úhledností nic společného, s velkou úzkostí a o nic menším politováním vám píši, abych vás informovala, že kvůli vašemu setrvalému zanedbávání a lhostejnosti jsem byla nucena prodat svou čest nelítostnému desperátovi.

Přitiskla si ruku k tváři, rozrušena vzpomínkou na majetnický dotek Billyho Darlinga. Chtěl ji zastrašit, ale ten dotek byl něžný jako milenecké pohlazení. To pomyšlení ji podivně rozechvělo; z duše si přála, aby to bylo strachy.

Dneska málem zabila člověka a pak mu bezostyšně lhala. Příčila se jí představa, že by k rozrůstajícímu se seznamu svých hříchů měla přidat ještě nemravnost.

Protáhla si pod dolním lemem šatů bosá chodidla a znovu začala rychle psát. Věřím, že se kvůli mně nebudete trápit starostmi, když jste se jimi netrápil nikdy předtím. Vaše oddaná vnučka Esmeralda Fineová.

Zuřivě doplnila čárku nad závěrečné „á“. Pero vyrobilo na papíře ošklivou kaňku.

Esmeralda se zaúpěním svěsila hlavu. Měla sto chutí vztekle praštit do stolu. I kdyby ten dopis odeslala hned ráno, bude trvat celé týdny, než doputuje do Anglie. A i kdyby tam nějakým zázrakem dolétl už zítra, stejně by narazil na zeď dědečkova opovržení a lhostejnosti. Vždyť poté, co mu odeslala onen první dopis, čekala v Bostonu na odpověď skoro tři měsíce, ačkoli v hloubi duše věděla, že to nemá cenu.

Odhodila dopis na narůstající hromadu zmačkaných papírů a přemítala, co ji to popadlo, že si navymýšlela tu absurdní povídačku. Chvástala se, že se dědeček přeplaví přes oceán, aby ji zachránil, a přitom věděla, že ve skutečnosti by se neobtěžoval ani přejít přes ulici a hodit jí do kalíšku čtvrťák, kdyby v Londýně bosá žebrala ve sněhu.

Jakmile jednou zalhala, nedokázala přestat. Zoufalství v ní opět probudilo sny, s nimiž se nikdy neodvažovala svěřit ani Bartolomějovi. Sny o muži, kterému by mohla říkat „dědečku“

– o muži se sněhobílými vlasy a mohutným knírem, kterým by ji šimral na tváři, kdykoli by ji sevřel v pevném, láskyplném objetí. Muži, který by ji pohladil po vlasech a zašeptal: „Vedla sis dobře, holčičko moje malá. Ale teď už se nemusíš o nic starat. Je načase, aby ses vrátila domů.“

I když byly ty sny krásné, zanechávaly jí v ústech hořkou pachuť. Věděla totiž, že jakmile skončí, zase zůstane sama a bude se muset spoléhat jen na vlastní důvtip.

A na toho nebezpečného cizince.

Od smrti rodičů se bránila tomu, aby byla na někom závislá. Ale teď Billyho Darlinga potřebuje. Bez něj by Bartoloměje nejspíš nikdy nenašla.

Třeba je ještě naživu! Při té myšlence jí projelo radostné vzrušení. Těžko se smiřovala s jeho útěkem, ale pomyšlení, že je po smrti, bylo k nesnesení.

Zavřela oči pod tíhou vzpomínek na to, jak ho už jednou málem ztratila. Nesli zrovna květiny na čerstvě navršené hroby rodičů, když ji najednou chytil za ruku a začal si stěžovat, že ho bolí bříško. Podívala se na něj a zjistila, že se navzdory parnému červencovému dni třese jako osika.

Následovalo období nekonečné hrůzy, kdy se o něj starala dnem i nocí a s vypětím všech sil udržovala přízrak smrti v odstupu. Když doktor při své poslední návštěvě zaklapával černou kabelu, smutně potřásal hlavou. Esmeralda kolébala Bartolomějovo opuchlé tělíčko v náručí a doprošovala se Boha, ať ho nechá naživu. Mučil ji trýznivý pocit viny, protože nevěděla, jestli se víc bojí toho, že bratra ztratí, anebo toho, že zůstane sama. Se slzami v očích se zapřísahala, že se o něj postará, že z něj vychová přesně takového muže, jakého z něj vždycky chtěli mít rodiče. Jen když ho Bůh nechá naživu…

Otevřela oči a překvapilo ji, že ji v nich sice štípe, ale má je suché. Od oné chvíle žila jen péčí o Bartoloměje. Úporně se snažila udržet ho u sebe a v bezpečí, ale asi ho svou starostlivostí příliš dusila, a tak jí proklouzl mezi prsty. Ztratit ho bylo jako ztratit samu sebe – nebo přinejmenším onu jedinou

osobnost, kterou dokázala být.

Přitáhla si šál těsněji k tělu, došla k oknu a poodtáhla nabíraný závěs. Městečko Calamity podřimovalo v měsíčním svitu, maličký ostrůvek civilizace uprostřed nekonečného moře divočiny. Většina světel už zhasla, ale v podkrovním okně dřevěného domu naproti hotelu hořela svíčka.

Její třepotavá záře Esmeraldu fascinovala. Opřela si čelo o studenou okenní tabulku. Jestlipak je pan Darling zalezlý pod omšelou pokrývkou s dřímající kočkou přitulenou k boku? Anebo usnul nad některým z těch šestákových románů, ke kterým se sice nehlásil, ale očividně na nich lpěl?

Vtom se vstupní dveře podniku rozlétly a zdání té domácké idyly vzalo zasvé. Na chodník se vypotácel kovboj zavěšený do ženy. Vykroutila se z jeho opileckého sevření, ale znovu si ji k sobě přitáhl a třel se o ni ústy i boky v oplzlém rytmu, který si nemohla špatně vyložit ani stará panna jako Esmeralda.

Ucukla za závěs. Tváře jí hořely. Když se zase odvážila vykouknout, žena byla tatam a kovboj vrávoral ulicí k saloonu. Esmeralda zalétla pohledem zpátky ke svíčce. Nikdo v tom domě, obyvatele podkrovního pokojíku nevyjímaje, určitě nespí v posteli sám.

Na tom, jak pan Darling tráví noci, mi nemusí záležet, připomněla si. Hlavně když bude trávit dny hledáním mého bratra. A až se Bartoloměj najde… No, však už mě napadne, jak z té dohody vykličkovat.

Odjakživa se pyšnila svou schopností vyjednávat. Těla jejích rodičů ještě ani nevychladla, a na jejich skromný dům už se jako hejno supů sesypali věřitelé a dožadovali se splacení tatínkových obrovských dluhů. Esmeralda trnula, že přivedou konstábla a budou požadovat, aby ji a Bartoloměje odvezl do

Griswaldského sirotčince, kde by je od sebe nejspíš navždycky oddělili. Ale zbavila se jich chytrou kombinací slibů a výhrůžek. Nikdy se nikoho nedoprošovala ani nekradla, ale také nikdy nezaplatila ani cent v pondělí, pokud se to dalo odložit na pátek. Jestli se za uplynulých třináct let něco naučila, pak to, jak se vypořádat s věřiteli.

Jen se bála, že vypořádat se s někým, jako je Billy Darling, by mohlo být nad její síly.

„Sladké sny, pane Darlingu,“ zašeptala a nechala závěs klesnout.

Kdyby se u okna zdržela ještě chvíli, zahlédla by, jak se přes podkrovní pokojík mihly stíny a svíčka náhle zhasla.

Billy procitl do temnoty. Ke spánku se mu tiskla studená hlaveň koltu. Sáhl po vlastní zbrani, ale oni s tím počítali. Pažba koltu ho udeřila do čelisti. Na jazyku ucítil měděnou chuť krve. Byli přinejmenším čtyři. Že si nepřivedli ještě pár dalších, pomyslel si s hořkostí a útočníci měli štěstí, že ve tmě neviděli jeho vražedný výraz.

Jako nejmladší z Darlingů by nepřežil, kdyby se včas nenaučil špinavým metodám boje – kopat, vrážet prsty do očí a kousat do kterékoli části těla, která se namane. Pohotově nakopl nejbližšího muže do slabin. Ozvala se šťavnatá nadávka, která se vzápětí zlomila ve zmučené zaúpění. Útočníci se na něj sesypali jako hejno sršňů, kleli, hekali a funěli ještě hůř než on sám. Bylo mu jasné, že Sadie se krčí v bezpečí pod postelí, ale dotčený skřek ho upozornil, že Slečně Micince někdo šlápl na ocas. Ta dlouhá huňatá ozdoba byla chloubou své majitelky.

Teď se doopravdy naštval.

Protivníci sklidili spršku ran, než se jim podařilo svázat mu

ruce za zády a přetáhnout mu přes hlavu pytel. Surově ho strkali před sebou po zadním schodišti, a kdykoli se jim pokusil vysmeknout, praštili mu hlavou o zeď. Billy jen doufal, že ten rozruch nezaslechnou dívky, aby je to nevyděsilo.

Přes zatuchlý pytel ucítil hutný pach hnoje a čerstvého sena a zaslechl ržání poplašených koní. Ještě než ho srazili do sedu ke dřevěnému stání a strhli mu pytel z hlavy, poznal, že ho odvedli do nájemné stáje.

Dopřál si chvilku, aby si olízl krev z koutku úst, a teprve potom zvedl zrak a setkal se s pohledem muže stojícího nad ním. „Winstead,“ konstatoval beze stopy překvapení.

Muž krátce přikývl a obdařil ho překvapivě vlídným úsměvem. „Přesně tak, Darlingu.“

Prošedivělé vlasy měl rozdělené pěšinkou a pečlivě ulízané. Jeho oči připomínaly uhlíky; byly žhavé, ale neprůhledné. Byl oblečen s vybraným vkusem. Boty měl nablýskané, na kalhotách ostré puky, pruhovaná dvouřadová vesta dokonale ladila s ostatním oblečením. Přes rameno měl přehozenou koženou brašnu.

Ze všech federálních maršálů, se kterými měl kdy Billy co do činění, si jedině Winstead vysloužil jeho hluboké opovržení. A zároveň respekt. Za občanské války sloužil jako plukovník v armádě Unie a Billy k smrti litoval, že byl tehdy příliš mladý a neměl možnost čelit jeho jiskrným očím na bojišti.

Winsteadovi za zády postávali jeho pohůnci. Jeden se na Billyho škaredil a oko měl napuchlé, že na ně skoro neviděl. Další si držel u těla ruku zkroucenou v nepřirozeném úhlu. V pozadí stál jako mlčenlivá bledá stráž ještě jeden člověk. „I ty, Brute?“ zamumlal Billy.

Dokonce i v mihotavém světle petrolejky bylo znát, že se

Drew začervenal.

„Nenadávej panu Winsteadovi, ty holomku,“ zavrčel jeden z mužů. „Mám ho praštit, pane?“

Winstead odmítavě máchl rukou. „Neobviňujte svého přítele ze zrady, pane Darlingu. Šerif McGuire jen přijal naše pozvání o něco ochotněji než vy. Jsem rád, když místní představitelé zákona vědí o našich aktivitách.“ Vytáhl z kapsičky u vesty zlaté hodinky a letmo na ně mrkl. „Doufám, že mi prominete, že jsem vás vytáhl z postele tak pozdě, ale mám pro vás práci.“

„Já to tušil. Nebylo by snadnější poslat telegram?“

Znovu ten nezaměnitelný úsměv. „Snadnější možná ano. Ale zdaleka ne tak diskrétní.“

Jelikož neměl ve zvyku marnit čas, a tím spíš ne svůj vlastní, bez dalších řečí otevřel brašnu a vytáhl z ní srolovaný arch papíru. Jediným plynulým pohybem ho rozvinul Billymu před nosem. „Chci, abyste našel tohohle muže.“

Billy pohlédl na papír a pak na maršála. „Promiňte, pane, ale se svázanýma rukama se mi špatně čte. Co kdybyste…?“ Pohybem ramen upozornil na svá spoutaná zápěstí. Potěšilo ho, že všichni Winsteadovi muži okamžitě o krok ucouvli.

Zamrkal na maršála se stejně bezelstným výrazem, s jakým čelíval matce, když se vyřítila ze stodoly a hledala pachatele, který jí štípl čerstvě upečený borůvkový koláč. Vždycky prohlašovala, že takovým pohledem by vymámil z jalové krávy tele, a nikdy mu nenařezala, naopak mu sama pomáhala drhnout skvrny od borůvek z dlaní.

S Winsteadem však nebylo tak snadné pořízení.

„Byl byste tak laskav, šerife?“ utrousil přes rameno a jeho muži si upřímně oddechli, že ten úkol není na nich. Když Drew podřepl vedle zajatce a začal zápolit s hrubými uzly, v

napjatém očekávání si olízli napuchlé rty.

„Měl bych ti rozbít nos,“ ucedil Billy koutkem úst.

„Radši ne, prosím tě,“ zamumlal Drew nenápadně do houštiny stříbrných vlasů. „Poškodilo by mi to profil.“

Provazy povolily. Drew pomalu odcouval s rukama nad hlavou, jako by na něj přítel mířil nabitou zbraní, a ne jen naštvaným pohledem.

Billy všechny překvapil, protože nevyskočil na nohy hned, jak získal svobodu. Prostě si jen vzal od Winsteada zatykač, znovu se opřel o přepážku stání a prohlédl si ho.

Pohrdavě si odfrkl. „Černý Bart? Copak si nějaký cti dbalý darebák nechá takhle říkat jinde než v brakových románech?“

„Nechá. A je to známá firma. Přepadává se stejným gustem banky, vlaky i dostavníky. Musí se mu to zatrhnout.“

Billy se na portrét zamračil. Malíř zachytil psancovu podobu věrnými tahy. Billy ještě nikdy neviděl, aby dolíček ve tváři vypadal tak zlovolně a chlapecký úsměv tak výhružně. Zločincovu bradu zakrývaly tmavé vousy, ale nezamaskovaly mladinkou tvář pod nimi.

Tvář, kterou ještě nedávno něžně hladila Esmeralda Fineová. Billy vyjel užaslým pohledem po podobizně výš a střetl se s jiskrnýma černýma očima Bartoloměje Finea III.

Billymu se žilami rozléval vztek, plížil se mu tělem jako chřestýši jed a otupil nejprve údy a pak srdce. Kdyby ho Winstead a jeho muži znali lépe, viděli by to na něm. Bylo to znát z jeho pevně sevřených čelistí, z toho, jak stiskl rty, i z ocelového záblesku v očích. Snažil se vyzrát na Esmeraldu blufem, ale ona přitom celou dobu držela v ruce tajný trumf.

Když se vztyčil, Drew se mu pro jistotu klidil z cesty v obavě, že je čeká výbuch nechvalně proslulého darlingovského temperamentu.

V jeho výrazu se smísilo zklamání s úlevou, když Billy pouze pokrčil rameny a prohlásil: „Nikdy v životě jsem toho chlapa neviděl.“

„Já myslím, že viděl,“ opáčil Winstead. „Řekl bych, že jste se s ním seznámil docela nedávno, možná zrovna dneska odpoledne, když za vámi přišla do pokoje jistá okouzlující mladá dáma.“

„Jak…“ Billy švihl zúženýma očima k maršálovým zástupcům a bez potíží určil toho, který se nejdrzeji šklebil.

„Takže u Dorotey nebyl žádný z Zimmermanových kluků. Měl byste si najít špeha, kterému kohoutek nespustí tak rychle, maršále. Váš člověk nestrávil v tom pokoji víc než tři minuty.“

Drew a ostatní zástupci se uchechtli. Dotyčnému ztvrdl

úšklebek na rtech. Vykročil k Billymu a něco si přitom pro sebe vrčel.

Winstead ho pohybem ruky zarazil. „Stačilo to, abych se dozvěděl, co jsem potřeboval. Že vás totiž navštívila jistá žena a chtěla si vás najmout, abyste jí našel muže z tohoto plakátu.“

Billy přikývl. „Jeho sestra Esmeralda.“

Winstead si odfrkl. „Snad jste jí na tu otřepanou lež neskočil? Psanec jako Bart Fine má nejspíš sestru v každém dobytkářském městečku a hornickém táboře od Kansas City po San Francisco.“

Ušklíbal se tak, že Billy měl sto chutí jednu mu ubalit. „Byla setsakra přesvědčivá, když se mi pokoušela prohnat kulku srdcem v domnění, že jsem jejího brášku oddělal.“

„Slyšel jsem. Působivá ukázka oddanosti, viďte? Ale byla to sesterská oddanost? Anebo spíš oddanost nešťastné milenky?“

Billy se nezmohl na odpor ani na námitku. Aby zakryl svůj zdeptaný výraz, odvrátil se a vykročil ke stání, kde přešlapovala jeho klisna Belle.

Winstead se mu držel v patách a mlel dál: „Ze spolehlivých zdrojů vím, že Bart Fine je jedináček. Nechal jsem tu ženskou sledovat Pinkertony od chvíle, kdy opustila dům v Bostonu, kde spolu dřív žili. Až do dneška jsme netušili, že toho lumpa pokládá za mrtvého. Mysleli jsme, že odjela na Západ, protože tu s ním má rande. Jelikož jste byl tak laskav a přesvědčil ji, že by mohl být naživu, doufáme, že se spolu sejdou. A až se tak stane, chci, abyste byl u toho a zajal ho.“

Billy hmátl do boxu a pohladil svou klisnu po sametovém nose. „Chcete, abych tu dívku použil jako návnadu?“

„Používejte si ji, jak se vám zlíbí, pane Darlingu.“ Winsteadova cynická slova vyvolala v Billym nával primitivní

touhy. „Připravil jsem vlastní návnadu. Tu dívku raději beru jen jako pojistku.“

11Čím vám vlastně ten člověk pocuchal peříčka, maršále?“ zeptal se Billy. Úmyslně promluvil s nápadným jihozápadním přízvukem a nasadil co nejvlídnější tón, protože ho život poučil, že tak lidi nejsnáz přiměje, aby ho podcenili.

„Ukradl náklad zlata, který putoval do významné sanfranciské banky. Já měl za ochranu toho zlata odpovědnost.“

„Takže z vás udělal pitomce. To si člověk nemůže nechat líbit. Dokonce ani Yankee.“ Zareagoval na Winsteadův nasupený pohled přidrzlým úsměvem. „K čemu potřebujete mě? Proč ho nezatknete sám? Máte k dispozici celou armádu mužů zákona a Pinkertonů, o těchhle vašich skvělých zástupcích ani nemluvě.“ Máchl rukou směrem k potlučeným mužům, kteří ho probodávali vražednými pohledy.

Winstead se po nich ohlédl a vyštěkl: „Vypadněte. Počkejte na mě u koní.“

„Ale pane, to není nejmoudřejší…“

„Je to rozkaz.“

Zástupci uposlechli a vyplížili se ze stáje jako spráskaní psi.

Drew se pokusil vytratit s nimi.

„Ty tu zůstaň,“ poručil mu Billy. „Maršál zřejmě nestojí o svědky, ale já ano.“

Podle Billyho dosavadních zkušeností měl Winstead ve zvyku jít přímo k jádru věci, ale dnes bůhvíproč dělal okolky.

11Čím se tahle práce liší od ostatních?“ Billy pokývl hlavou ke svým pomačkaným spodkům. „Proč jste mě uprostřed noci vytáhl polonahého z postele, abyste to se mnou probral? Vždyť jsme spolu podobné věci dojednávali už nejmíň tucetkrát. Vy

mi řeknete, koho chcete, a já vám ho přivedu.“

„Protože tentokrát nechci, abyste mi ho přivedl.“

Billy by si rád namluvil, že mu přebíhá mráz po zádech jen proto, že na sobě nemá košili, ale marně. „Jsem lovec odměn, maršále. Ne nájemný zabiják.“ Štvalo ho, že už podruhé během čtyřiadvaceti hodin musí vysvětlovat ten rozdíl.

„Estese jste přece zabil, nebo snad ne?“

„Teprve poté, co mě střelil do zad,“ odvětil Billy ledově.

Winstead si povzdechl. „Nechci po vás, abyste toho chlapa chladnokrevně zastřelil. Stačí, když ho zatknete a pak zaranžujete… drobnou nehodu. Může třeba spadnout z koně, utopit se při přechodu řeky…“

„Udusit se plátkem sušeného masa,“ doplnil ho Billy.

„Přesně tak!“ přitakal Winstead, protože nepostřehl jeho sarkasmus. „Takovou nějakou nehodu jsem měl na mysli.“

Billy si vyměnil pohled s Drewem. „Co za to, když vám kývnu?“

„Život, pane Darlingu. Váš život výměnou za jeho.“ Winsteadovi se vytratila z očí jiskra, najednou byly zcela bez výrazu. Ten člověk mínil svá slova smrtelně vážně. „Jestli tenhle úkol odmítnete, moji zástupci vás ještě dnes dopraví do Santa Fé. Postaví vás před soud za vraždu Juana Estese a nejspíš skončíte na šibenici.“

„Hádám, že porotu vyberete osobně.“

„Už se stalo.“

Vzduch ztěžkl napětím. Po chvilce se Billy tiše zasmál.

„Táhněte k čertu, Winsteade. I s těmi svými zástupci.“ Zamířil ke dveřím.

„Počkejte!“ vykřikl Winstead. Naléhavost v jeho hlase prozrazovala, že ve své muže vkládá mnohem menší důvěru,

než předstírá. „Co když přihodím ještě něco? Tentokrát vám

můžu nabídnout víc než jen amnestii.“ Billy se nezastavil.

„Co když vám slíbím ten odznak, po kterém odjakživa prahnete?“

Billy se zarazil a pak se pomalu otočil. Winstead k němu natáhl ruku. Na dlani se mu blyštěl odznak. Ta plechová hvězda třpytící se v záři petrolejky byla mimo Billyho dosah víc, než kdyby visela na nočním nebi. V tu chvíli pocítil k Winsteadovi ještě větší nenávist než kdy předtím.

„K čemu by mi byl? Oba víme, že první, co bych musel jako zástupce maršála udělat, by bylo pozatýkat vlastní bratry a dívat se, jak je budou věšet.“

„Ne, pokud zařídím amnestii nejen vám, ale i jim. Tedy pochopitelně za předpokladu, že přistoupí na to, že v budoucnu budou… ehm… provozovat svou živnost pouze na jih od hranic.“ Winstead podával Billymu hvězdu. „No tak, vyzkoušejte si ji. Vyzkoušejte si, jak vám bude slušet!“

Přestože na sobě Billy cítil Drewův napjatý pohled, sáhl po ní. Když sevřel chladný kov v prstech, píchl se do palce o špendlík. Na bříšku prstu mu vyskočila kapička krve; ta bolest byla palčivá i příjemná zároveň.

Winstead si zahákl palce do kapsiček vesty a viditelně se pokoušel vrátit ke své obvyklé uhlazenosti. „Dobře víte, že nejsem žádný skrblík. Když se uvolíte spolupracovat, můžete očekávat i obvyklou odměnu pět set dolarů.“

„Tisíc,“ opáčil Billy, aniž hnul brvou. „Z toho pět set

předem.“

Winstead zaváhal jen na zlomek vteřiny a pak mu podal ruku. Když o ni Billy ani nezavadil pohledem, vylovil z brašny

naditý plátěný váček. „Podepsaný výnos o amnestii pro vás i vaše bratry obdržíte až poté, co vykonáte práci k mé spokojenosti.“

Billy hodil váček ohromenému Drewovi.

Maršál zavřel brašnu. Z jeho rázných pohybů bylo znát, že touží mít tuhle špinavou záležitost co nejrychleji za sebou. 11Černý Bart byl naposledy spatřen poblíž Eulalie. Podle mých zástupců se i se svým gangem patrně ukrývá v tamějších kopcích. Zařídil jsem, aby tamtudy v pátek projížděl další náklad zlata. Jakoby náhodou přenocují v Eulalii a zlato na noc uloží do První národní banky.“

Drew zbledl; jeho plány na poklidný důchod se právě rozplývaly jako kouř z komančské dýmky míru. „Krucinál, Winsteade, jestli jste tuhle informaci pustil ven, seběhnou se do Teritoria všichni psanci od Dodge City po San Francisco.“

„To je možné. Ale pan Darling má za úkol zatknout jen jednoho.“ Upřel zrak na Billyho. „Postaral jsem se, aby vás zaměstnanci banky i místní muži zákona očekávali. Strašně by mě mrzelo, kdybyste za svou snahu zase schytal kulku do zad.“

Billy se zamračil. „Jestli jste už nastražil past, tak k čemu potřebujete tu ženu?“

„Už jsem vám říkal – jako pojistku. Domnívám se, že si pan Fine rozmyslí přestřelku i útěk, pokud v bance narazí na svou oddanou milenku.“

Milenku. Billy dokázal držet v ruce čtyři esa a pikového krále a nehnout ani brvou, ale při tom slově sebou proti své vůli škubl.

Maršálovi přelétl přes tvář stín úsměvu. „Měl bych vás varovat, že náš Černý Bart vykazuje nezanedbatelný smysl pro dramatičnost. Určitě se nespokojí s tím, že by prostě jen

uprostřed temné noci vyhodil sejf do povětří. Radši do banky vtrhne v pravé poledne s plameny šlehajícími z očí i z hlavně.“ Winstead se k Billymu naklonil blíž a v očích mu vyzývavě zajiskřilo. „Tak co, pane Darlingu – budete tam, až k tomu dojde?“

Billy mimoděk drtil portrét Bartoloměje Finea v pěsti. „Budu.

Na to můžete vzít jed.“

Když Winstead sebral svou drahocennou brašnu a odešel, Drew tichounce hvízdl. „No, Williame, chlapče můj, předpokládám, že můžu jít strhnout ten zatykač, který se ti tak nepříjemně podobá.“

„Na tvém místě bych s tím ještě počkal.“

Drew se zakabonil. Skutečnost, že jeho přítel přijal tak pochybnou práci, ho znepokojovala mnohem víc, než si byl ochoten připustit. „Ale vždyť jsi zrovna svolil…“

„Že by?“ Billy na něj zamrkal; tvářil se bezelstně jako dítě.

„Neplácli jsme si. Jen jsem si vzal od Winsteada peníze.“ Drew nachýlil hlavu ke straně. Byl čím dál zmatenější.

Billy pokrčil rameny. „Vyslechl jsem si nařčení, že se prodávám nejvyšší nabídce. Možná je načase, abych s tím doopravdy začal.“

„Ale co pro tebe může mít větší cenu než život, tisíc dolarů a odznak?“

Billy přidržel lesknoucí se hvězdu u světla a v očích se mu objevil podivně znepokojivý výraz. „To hodlám zjistit, šerife.“

Žena, která si říkala Esmeralda Fineová, spala v pruhu smetanového jitřního světla. Billy za sebou tiše zavřel dveře hotelového pokoje. Vypadala tak bezbranně, že jeho tvrdý výraz poněkud změkl.

Čekal, že najde nekompromisní slečnu Fineovou spát naznak, s rukama úhledně složenýma na hrudi, jako by ji do té polohy zrovna uložil zřízenec pohřebního ústavu. Místo toho ležela na břiše, jednu nohu pokrčenou skoro až k pasu, zadeček vyšpulený. Kostkovaná peřina se zmuchlaná válela na podlaze; očividně prohrála zuřivou bitvu. Noční košile se Esmeraldě vyhrnula vysoko na stehna a obepínala jí pozadí jako milencovy ruce.

Billy si prohlížel tu okouzlující oblinu zkušeným okem muže, který prožil poslední tři měsíce v nevěstinci. Slečna Fineová sice nosila korzet a honzíka, protože tak velela poslední móda, ale rozhodně neměla těch drátěných a žíněných nesmyslů zapotřebí, aby jí zúžily pas a zvýraznily křivky, kterými ji obdařila příroda.

Překulila se na záda, rozhodila ruce jakoby v pokorné prosbě a skořicové vlasy se jí rozprostřely po polštáři. Roztomile si odfoukla. Billy fascinovaně došel k posteli. Ten nedostatek

zdrženlivosti, který projevovala ve spánku, byl v příkrém rozporu s upjatým chováním, do něhož se v bdělém stavu halila jako do naškrobeného závoje. V Billym každým okamžikem rostlo podezření, že to není nic než důmyslná přetvářka.

Zamračil se a mimoděk se dotkl svého napuchlého rtu. Až do noční schůzky s Winsteadem měl v úmyslu sejít se s Esmeraldou u snídaně v hotelové restauraci, vtisknout jí do ruky v rukavičce padesát dolarů a posadit ji do prvního dostavníku mířícího na východ, bez ohledu na to, jestli bude souhlasit, nebo ne.

Ale Winsteadova slova vše změnila. Billy odjakživa miloval záhady a byl pevně odhodlán zjistit, kdo Bartoloměje Finea nejúporněji hledá a proč.

Sjel pohledem níž a prodlel u Esmeraldiných hebkých ňader a břicha. Rád by věděl, co by si asi Winstead pomyslel, kdyby se jeho špeh zdržel o chvíli déle a dozvěděl se o jejich šokujícím výměnném obchodu. Esmeralda přistoupila na ten nehorázný návrh podivuhodně rychle. Možná pro ni není nic nového nabízet cizím mužům svoje půvabné mladé tělo výměnou za bratrův život.

Nebo za život milence?

Prohlížel si její tvář a nutil se do nelítostného postoje. Marně v jejích rysech hledal podobnost s psancem, který si říkal Černý Bart. Spánkem jí zrůžověly tváře, takže pihy na kořeni nosíku vypadaly jako sprška pouštního písku. Dlouhé, do obloučku zatočené řasy připomínaly mahagonové hobliny. Ať už je mezi těmi dvěma cokoli, pomyslel si Billy, hlavně nesmím zapomínat, že její oddanost tomu lotrovi mě málem stála život.

Sklonil se k ní a všechny nervy ho rozbrněly jako pokaždé,

když se blížilo nebezpečí. Vytříbené instinkty už mu nejednou zachránily život. Díky nim se vyhnul kulkám Yankeeů i šípům Komančů, díky nim včas uskočil na správnou stranu, když Juan Estes zmáčkl spoušť remingtonu a zezadu po něm vystřelil. Kulka ho sice škrábla do žeber, ale srdce minula.

Bál se však, že tentokrát by takové štěstí mít nemusel.

Posadil se na postel a opřel se dlaněmi o péřový polštář z obou stran Esmeraldiny hlavy. Ani si nepamatoval, kdy se naposled probudil vedle ženy, ze které netáhne vyčpělá whisky. Esmeralda voněla teple a sladce jako srst Slečny Micinky za chladných zimních nocí. Měl co dělat, aby nepodlehl touze zabořit tvář do jejích sametových kadeří. Ujišťoval ji sice, že Darlingové dávají přednost ženám, které jsou při vědomí, ale v jejím případě by byl ochoten udělat výjimku.

Když Esmeralda otevřela oči a zjistila, že se nad ní sklání Billy Darling, ze všeho nejdřív jí prolétlo hlavou, že zaprodala duši dáblu a ten neztrácel čas a přišel si pro ni. Husté zlaté řasy dodávaly Billyho očím andělský výraz, ale jeho cynicky zkřivené rty jí neúprosně připomněly, že nepatří k andělům Bohem vyvoleným, ale k těm padlým. Z hrdla se jí vydral výkřik zatracence.

Billy sebou trhl a připlácl jí ruku přes pusu. „To byl jekot, nebo pokus o chvalozpěv?“

Probodla ho zlostným pohledem.

Zakřenil se na ni. „Dobré ráno, vévodkyně.“

Esmeralda se mermomocí chtěla zbavit dlaně, která se jí ohleduplně, ale neodbytně tiskla ke rtům, a tak ho kousla do prostředníčku.

Ucukl, zvedl si ruku k ústům a sál si ranku. Při pohledu na

jeho rty dotýkající se místa, kde byly před okamžikem její, Esmeraldu podivně zašimralo v nitru.

Billy spustil ruku a vrhl po ní káravý pohled. „Takhle mě kousala moje klisna, dokud jsem ji nenaučil, že mi má důvěřovat.“

„Patrně jste ji to neučil tak, že byste se k ní připlížil, když spala.“ Svou blízkostí ji znervózňoval. Posadila se a zmateně se rozhlédla po pokoji. „Jak jste se sem vůbec dostal?“

Ukázal jí lesklý mosazný klíč.

Užasle zamrkala. „Copak máte klíče ke všem pokojům v Calamity, pane Darlingu?“

„Jenom k těm, za které platím.“ Strčil si klíč do kapsy pískové košile. „Byla to hračka přesvědčit majitele hotelu, že džentlmen, který dámě platí pokoj, by do něj měl mít přístup, kdykoli se mu zamane.“

Odtáhla se od něj, jak daleko to šlo. „Určitě si myslí…“

„To nejhorší.“ Billy si jedním prstem posunul klobouk do týla a beze stopy kajícnosti se uculil. „Takže jestli zase začnete ječet, nanejvýš mi tím vylepšíte reputaci chlípníka a zhýralce.“

Soudě podle jeho zevnějšku, už se snad ani vylepšit nedala. Vypadal ještě zpustleji než včera. Na tváři mu poporostlo tmavě zlaté strniště a vneslo do čistě řezaných rysů jeho tváře zvláštní drsnou přitažlivost. Na čelisti měl čerstvou modřinu. Esmeralda potlačila absurdní nutkání setřít ji rohem pokrývky, ale neodolala a konečkem prstu ho aspoň pohladila po roztrženém napuchlém rtu.

„Kdo vám to udělal?“ zeptala se. Vyvádělo ji z míry, jak moc s ním soucítí.

Billy ji chytil za zápěstí a odtáhl jí ruku. Ačkoli ji nijak zvlášť nezmáčkl, pronikavě si uvědomovala jeho sílu a křehkost své

vlastní paže.

Jeho ležérní vlídnost byla tatam a Esmeraldě došlo, že ji celou dobu jen předstíral. Skoro by přísahala, že se v jeho postoji k ní cosi změnilo. Nebezpečně změnilo.

„Měl jsem zlý sen,“ líně protáhl.

Spíš se zapletl do hospodské rvačky, pomyslela si Esmeralda. Patrně kvůli některé z vnadných obyvatelek domu slečny Mellie.

Sklopila oči a vyprostila zápěstí z jeho sevření – ale jen díky tomu, že jí to dovolil. „Od bratrova zmizení jsem si taky užila nočních můr až dost.“ Usoudila, že není nejvhodnější chvíle pro přiznání, že ve většině z nich hrál hlavní roli on.

Při zmínce o Bartolomějovi se odtáhl a vstal. Sundal si klobouk a převracel ho v rukou. Jeho štíhlou postavu halil odřený kožený plášť s volným sedlem, které zdůrazňovalo šíři jeho ramen. „Právě kvůli tomu jsem přišel tak časně. Narazil jsem na stopu, kde vašeho bratra hledat. Člověk odpovídající jeho popisu byl spatřen na jih odtud, ve městě jménem Eulalie.“

Ještě ani nedořekl a Esmeralda vystřelila z postele, začala se prohrabávat kufrem a lovit čisté šaty a spodní prádlo.

„Když hned vyrazím, možná ho doženu,“ řekl Billy a vykročil ke dveřím. Prkenná podlaha pod jeho kroky zavrzala.

Esmeralda se střelhbitě otočila s pomačkanými spodními kalhotkami přitisknutými k hrudi. „Tak to tedy ne! Beze mě nikam nepojedete. Vzala jsem si ponaučení z pana Flavila Snortona.“

„Já nejsem Flavil Snorton, madam. Postarám se, abych si vaše peníze zasloužil.“

Nasadil si klobouk a stáhl si ho nízko do očí, ale Esmeralda

přesto cítila, jak se jí jeho pohled propaluje tenkou mušelínovou

košilí až na kůži. Měla dojem, že se Billy zvráceně baví tím, že jí

připomíná jejich hanebnou dohodu.

„A já se postarám, abych vám je vyplatila do posledního pětníku,“ přiměla se stroze pronést. „Hned jak dorazí z Anglie můj milovaný dědeček. Ale musíte mi dovolit, abych jela hledat Bartoloměje do té Eulalie společně s vámi.“ Nejraději by se ho doprošovala, jenže vycítila, že na tohohle muže nářky ani lichotky nezaberou.

Zúžil oči a přeměřil si ji od hlavy k patě. Esmeralda se držela co nejvíc zpříma a snažila se nedat najevo, jak moc se bojí Billyho pohrdání. Stejně jako dědečkova.

Konečně smekl klobouk a posměšně se uklonil. „Vy tu máte hlavní slovo, vévodkyně.“

„Nejsem žádná vévodkyně,“ prohlásila odměřeně. „Jsem vévodova vnučka.“ S rozcuchanými vlasy a bosýma nohama vykukujícíma zpod okraje noční košile asi na šlechtičnu moc nevypadala – spíš na venkovanku volných mravů. „Potřebuju se obléct a sbalit si věci. Omluvil byste mě laskavě…?“ Sevřela kalhotky ještě pevněji a kývla hlavou směrem ke dveřím.

„Jen si poslužte,“ opáčil a pokynul jí k paravánu v rohu pokoje.

Esmeralda se nechtěla nechat zatáhnout do další hádky. Hodila po něm nasupeným pohledem, zvedla náruč oblečení a vklouzla za paraván. Svlékla si noční košili, přehodila ji přes hořejšek zástěny a rychle si natáhla spodní kalhotky a košilku. Zakabonila se na zbylé spodní prádlo, protože si uvědomila, jak bude v novomexickém horku nepříjemné tísnit se v korzetu, spodničce a honzíku. Po chvilce rozmýšlení všechno až na spodničku zavrhla. Bez honzíka jí sice sukně bude příliš dlouhá, ale radši si ji tu a tam přišlápne, než aby se upekla

vedrem.

Zatímco se potýkala s háčky živůtku a modlila se, aby silná vlněná tkanina zakryla, že nemá korzet, noční košile začala smyslně klouzat přes vršek paravánu. Esmeraldu ten nečekaný pohyb tak zaskočil, že po ní hmátla příliš pozdě. Zatajila dech, podivně zneklidněna představou, jak hebký mušelín prohřátý jejím tělem hýčkají Darlingovy drsné ruce.

Křehkou iluzí soukromí vzápětí ještě víc otřásl jeho hlas, který se ozval ze znepokojivé blízkosti. Zněl poněkud ochraptěle. „Jste si s tím bratrem hodně blízcí?“

„Velice,“ odvětila Esmeralda. Ulevilo se jí, že zvolil tak neškodné téma hovoru. „Široko daleko byste nenašel druhé dva lidi, kteří na sobě tak lpějí.“

„To je dojemné. Odjakživa jsem si hrozně přál mít sestru.“

Esmeralda uprostřed zapínání perlových manžetových knoflíčků strnula. Darlingův povzdech sice zněl upřímně, ale přísahala by, že v něm zaslechla chlípný podtón. Vykoukla přes okraj paravánu a podezíravě se po Billym podívala. Zamrkal na ni, oči s dlouhými řasami nevinné jako jehňátko. Usoudila, že šlo jen o výplod jejích předrážděných nervů.

Zavrtěla hlavou, posadila se na štokrle, natáhla si pruhované punčochy a začala si obouvat kozinkové střevíce. Vtom se ozvalo zašustění papíru. Vyrazila zpoza paravánu, jako když střelí, s jednou botou ještě napůl rozvázanou. Přiskočila ke stolu a v poslední chvíli vyškubla Billymu z ruky pomačkaný dopis, aby si nestačil přečíst, jak nelichotivě ho popisovala.

„Psala jsem dědečkovi,“ vysvětlila a schovala usvědčující důkaz za záda. „Seznamovala jsem ho se svou současnou situací.“

Billy chápavě přikývl. „To je od vás velice moudré.

Nechceme přece, aby si starý pán dělal starostí. Co kdybyste mu to nechala v recepci pro případ, že sem dorazí, zatímco budeme pryč?“

Esmeralda zaváhala. Ráda by věděla, jestli si to vyzývavé jiskření v jeho očích jen namlouvá. Pronásledovala ji vlastní slova, která ve spěchu naškrábala: Byla jsem nucena prodat svou čest nelítostnému desperátovi. Billyho vyčkávavý pohled ji popohnal, aby vyndala ze stolu obálku, složila dopis do úhledného čtverečku a zastrčila ho dovnitř. Její záštiplný dědeček si ho koneckonců stejně nikdy nepřečte.

„Odnesu vám to dolů,“ nabídl se Billy a nastavil ruku.

„Nene,“ řekla rychle a přitiskla si obálku k hrudi ještě úzkostlivěji než předtím kalhotky. „Není třeba. Nechám to tam cestou.“

Pomalu spustil ruku a přikývl. „Tak dobrá, slečno Fineová.

Jak si přejete.“

Esmeraldu zamrazilo v zádech neblahou předtuchou. I když se pan Darling vlídně usmíval, bůhvíproč se nedokázala zbavit pocitu, že jí nevěří o nic víc než ona jemu.

„Tenhle kůň je moc velký. Neměl byste nějakého trochu menšího?“

Esmeralda se odvrátila od stání a zavrhla jeho sametookého obyvatele stejně jako předtím osazenstvo všech ostatních kójí podél severní stěny nájemné stáje. Billy si otráveně odfrkl, že by tím zahanbil i svou klisnu. Pomyslel si, že ačkoli je teprve konec léta, jestli to takhle půjde dál, nedojedou do Eulalie dřív než o Vánocích. O těch příštích.

Esmeralda zamířila k protější zdi. Ruce měla sepjaté za zády jako generál obhlížející nastoupené oddíly na vojenské

přehlídce.

Majitel stáje jí poklusával v patách a otíral si zpocené čelo ušmudlaným červeným šátkem. Z pisklavého tónu jeho hlasu bylo znát rostoucí zoufalství. „Ale slečno, o tom posledním koni jste naopak tvrdila, že je moc malý. A ten předposlední byl zase moc mohutný. A ten před ním moc hnědý…“

Nakoukla do další kóje a nervózně uskočila, když strakatý valach zaržál na uvítanou. „Tenhle je poněkud hlučný. Nemáte nějakého klidnějšího? Lépe vychovaného?“

Majiteli stáje se roztřásl spodní ret, jako by měl na krajíčku. Billymu se ho zželelo, a tak zakročil: „Nerad bych vás zklamal, slečno Fineová, ale žádný z koní pana Ezella neměl tu čest vychodit penzionát. Co kdybyste se mrkla na tamhletoho krotkého dobráčka?“

Bez skrupulí ji popadl za loket a odtáhl k vedlejšímu stání. Obstarožní sedák uvnitř sehnul hlavu a ospale se po nich podíval. Kdyby byl ještě o něco krotší, bylo by po něm. Ale Billy tentokrát stál tak blízko Esmeraldy, že postřehl, jak se polekaně chvěje.

„Slečno Fineová,“ zašeptal jí do ucha.

„Ano?“

„Jela jste už někdy na koni?“

Roztřeseně se nadechla. „Jednou jsem na tržišti seděla na poníkovi.“

„A byl v pohybu?“

Bázlivě se na něj podívala. „Až potom, co jsem z něj spadla.“

„Já to tušil.“ Odvedl ji ke vratům stáje. „Co kdybyste počkala venku a svěřila výběr koně mně? Říká se o mně, že se v koních vyznám.“

Vrhla po něm pochybovačný pohled. Povzbudivě na ni mrkl,

pak ji vystrčil ven a jemně jí přibouchl vrata před nosem.

„Prý že se v koních vyzná… Osel jeden pitomá!“ mumlala si Esmeralda pod vousy a s neskrývaným odporem si prohlížela dlouhouchou příšeru, která se plahočila před ní.

Nejistě škubla otěžemi. Nenáviděné stvoření se otočilo, vycenilo na ni dlouhé žluté zuby a smutně zahýkalo, až uši zaléhaly. Baset usazený na kozlíku vedle ní zaklonil hlavu a přidal se k jeho nářku truchlivým vytím.

Esmeralda na mulu vyplázla jazyk, jenže právě v tu chvíli rozvrzaný čtyřkolák nadskočil v rigolu a ona se do jazyka kousla, až jí vytryskla krev. Její kufr a pouzdro s houslemi dostávaly vzadu v úložném prostoru pořádně zabrat. Kdyby jí zadek už dávno nezmrtvěl, nejspíš by vyla bolestí i ona sama. Celé dopoledne v duchu litovala, že si přece jen nevzala honzíka.

Střelila po obtloustlém psovi výhrůžným pohledem a sykla:

„Jestli nezmlkneš, tak si na tebe sednu!“

Pes ztichl a loupl po ní zkormouceným pohledem, takže si

připadala jako bestie bez kouska srdce.

Nepohodlí by ji tolik nerozčilovalo, kdyby pan Darling celou dobu neklusal před vozem na své kaštanové klisně, jako by byl tím nejspokojenějším člověkem pod sluncem. Byl vynikající jezdec – díky svým dlouhým údům a přirozené pružnosti si v sedle počínal stejně obratně jako při přestřelkách. Esmeralda zaťala zuby, když jí k uším spáleným od sluníčka zalétlo veselé pohvizdování provázené melodickým cinkotem ostruh.

Zdeformovaný klobouček ji skoro vůbec nechránil před slunečním žárem. Vlny dusného vedra ji přinutily, aby si vyhrnula těžké rukávy. Rukám skýtaly ochranu rukavičky, ale

skoro cítila, jak jí na předloktích vyskakují pihy. Povzdechla si. V celé Nové Anglii nebude dost podmáslí, aby je vybělilo.

Zastínila si oči proti slunci a rozhlédla se. Doufala, že někde zahlédne civilizaci, ale všude kolem bylo pořád totéž – nekonečná pláň porostlá řídkou buvolí trávou, tu a tam mesquitové keříky a nad hlavou žhavé nebe. Ačkoli na ni ta krajina působila nezvykle, musela uznat, že v sobě tají divokou a drsnou krásu, přitažlivou a zároveň znepokojivou.

Stejně jako její průvodce.

Darlingův veselý popěvek vystřídaly tklivé tóny písničky Johnny se dal na vojnu. Při smutném refrénu se Esmeraldě usadil v duši pocit osamění.

Zoufale zatoužila po lidské společnosti, a tak pleskla mulu přes hřbet otěžemi, aby ji popohnala. Zvíře neochotně přešlo do klusu a baset se div pozpátku neskulil do vozu. Než Darlinga dohonili, funěla Esmeralda, zmožená z řízení paličaté muly, hůř než pes.

Billy zpomalil koně do ostrého kroku.

„Umíte hezky pískat, pane,“ řekla Esmeralda. „Co kdybychom zkusili duet, aby nám cesta lépe ubíhala?“

Okamžitě s pískáním přestal. „To mi nepřipadá jako nejšťastnější nápad, madam. Nechceme přece přilákat pozornost indiánů. Nebo supů,“ dodal potichu.

Nervózně se rozhlédla po nebi. „Tu písničku, co jste si pískal, znám. Je to stará irská lidovka, za války byla v Bostonu hrozně oblíbená. Moje matka ji hrávala na klavír.“

„Váš otec byl voják?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Tatínek měl odjakživa pocit, že své zemi poslouží líp perem než zbraní. Byl zapřísáhlý abolicionista. Psal do Gazette vášnivé úvodníky, ve kterých odsuzoval sklon

privilegovaných zotročovat své spoluobčany.“ Napětí v Darlingových rysech stíněných širokou střechou klobouku ji varovalo, že by se ho nechtěně mohla dotknout. Aby si ho usmířila, kvapně dodala: „Někteří tatínkovi přátelé pochopitelně tvrdili, že válka není ani tak o otroctví, jako spíš o penězích.“

Billy přitáhl otěže a zadíval se na ni. Šedozelené oči mu ztvrdly jako úlomky pazourku a zabodly se jí přímo do srdce. Esmeralda bezděky sevřela otěže pevněji. Svéhlavá mula jako na potvoru poprvé za celou dobu zareagovala na její pohyb a překotně zastavila.

„Můj táta byl obyčejný farmář,“ řekl Billy podivně bezbarvým tónem. „Neměl ani peníze, ani otroky. Ale když ho jeden ze sousedů nařkl, že sympatizuje s Konfederací, vojáci Unie ho bez zaváhání oběsili na jeho vlastním dvorku, mámě před očima. Nebýt války, mohl ještě žít. A máma…“ Odmlčel se a zadíval se k vzdálenému obzoru. Ve tváři mu poškubávalo.

„O tomhle, slečno Fineová, byla válka pro mě a moji rodinu.“

Esmeraldu polil stud. Darling otočil koně a pobídl ho do cvalu. Na chvíli se polekala, že ji tam nechá – bezvýznamné smítko na té nekonečné, sluncem sežehlé pláni. Ale na vršku mírného stoupání přitáhl klisně otěže a ohlédl se přes rameno. Z jeho štíhlého těla čišela netrpělivost. Esmeraldě trvalo několik mučivých minut, než přiměla mulu k pohybu. Teprve když se jí to konečně podařilo, rozjel se Darling dál a s úmyslnou rozhodností jí nastavil záda.

Když ohnivá sluneční koule proměnila obzor ve zlaté jezero, dolehla na Esmeraldu sklíčenost. Ačkoli v sobě ten pohled měl úchvatnou krásu, věděla, že věstí nadcházející noc. Na nebi se

už začaly rozžíhat hvězdy a prorážely třpytivé dírky do levandulového hávu soumraku. Vytrvalé kodrcání vozu by možná uklimbalo její obolavělé tělo do spánku, kdyby se nebála, že ztratí z dohledu mlčenlivého strážce jedoucího vpředu.

Nepolevující ostražitost pana Darlinga v ní probouzela skoro stejné výčitky svědomí jako jeho mlčení. Poskytl jí spoustu času, aby přemýšlela o svých neuvážených slovech. Pro ni a její rodinu neznamenala válka nic víc než střet protichůdných názorů, při kterém se proléval nanejvýš inkoust, ne krev. Billy Darling však kvůli válce přišel jak o otce, tak o dětskou bezstarostnost. A co se asi stalo s jeho matkou? dumala. Že by ji vojáci Unie také zavraždili? Nebo jí puklo srdce žalem poté, co musela přihlížet, jak její manžel umírá tak krutou smrtí?

Přestože Billy od jejich rozhovoru nezapískal ani jediný tón, Esmeralda by přísahala, že v žalostném sténání větru slyší nápěv písničky Johnny se dal na vojnu. Když se k ní přitulil baset a položil jí hlavu na klín, místo aby ho odstrčila, podrbala ho za plandavýma ušima.

Denního světla rychle ubývalo. Před nimi se vynořily strmé stěny kaňonu, a když se kolem nich sevřely, Esmeralda se přistihla, že touží po otevřené pusté pláni, po nekonečné rozloze oblohy. Vadily jí plíživé stíny vysokánských skalních útvarů, které se nad nimi tyčily, jako by je v prohlubující se temnotě sledovaly.

V dálce cosi zahoukalo a jí naskočila husí kůže. „Pane Darlingu!“ zavolala. Překvapilo ji, jak vystrašeně to zaznělo.

Na skoro neznatelný okamžik zaváhal a pak širokým obloukem obrátil koně a doklusal zpátky k ní. Ani on nebyl tak úplně imunní vůči strašidelnému okolí. Při jízdě měl jednu

ruku položenou na winchestrovce zavěšené v koženém pouzdře u sedla.

11Říkejte mi Billy,“ pravil úsečně a vzal jí otěže z rukou tak rázně, že mula zastavila.

„Jak daleko je ještě do Eulalie…,“ Esmeralda zaváhala, protože měla pocit, že by použitím důvěrné zdrobněliny naznačila náklonnost, kterou nechová, ale pak přece jen dořekla: „… Billy?“

Přimhouřenýma očima se zadíval k obzoru, sotva viditelnému v úzkém ústí kaňonu. „Odhaduju, že asi tak šest hodin jízdy. Když vyrazíme za svítání, měli bychom tam být před polednem.“

I když Esmeralda měla v ústech hotovou poušť, teď jí v nich vyschlo ještě víc a žaludek se jí stáhl při představě dalšího dne o fazolích, sušeném mase a pití, které chutnalo po rezavém plechu, ať to byla káva nebo voda.

„Takže dnes už to nestihneme?“ zeptala se slabým hláskem. Zavrtěl hlavou. „Radši bychom se měli co nejdřív utábořit.

Po západu slunce bývá v poušti nebezpečno. Hemží se to tu psanci, škorpióny, chřestýši, všelijakou havětí…,“ odmlčel se právě na tak dlouho, aby Esmeralda pojala podezření, že si z ní utahuje, „… a taky indiány.“

Kousla se do spodního rtu a vrhla po něm podezíravý pohled. Představa, že s ním bude sdílet lůžko, jí připadala mnohem nebezpečnější než všechno, čím ji strašil.

Sklonil se k ní a uchopil pramínek hedvábných vlasů, který se jí uvolnil ze stočených copů. Mnul ho v prstech a ten dotek byl tak nečekaně něžný, že jí z něj naskočila husí kůže. „Znám Apače, kteří by za takhle krásný skalp ochotně prodali i duše svých předků.“

První instinkt Esmeraldě velel polichoceně se začervenat. Druhý poroučel vyškubnout mu vlasy z prstů a vyplísnit ho, že ji naschvál děsí.

Ale než stačila udělat jedno nebo druhé, zahřměl výstřel. Ještě ani nedozněla jeho ozvěna a Billy s winchestrovkou v ruce střelhbitě seskočil z koně a strhl Esmeraldu z vozu na zem.

„Dolů, Sadie!“ křikl.

Baset polekaně zakňučel a zalezl do vozu. Billyho klisna se se zběsilým zaržáním rozcválala k ústí kaňonu.

Esmeralda uvízl dech v prsou. Chtěla vstát, ale Billy ji připlácí do prachu a zaštítil vlastním tělem. Nechápala proč, dokud další výstřel nezasáhl zem jen pár stop od kola vozu. Kolem se rozlétla sprška hlíny. Tehdy usoudila, že by možná nebylo k zahození ležet v bezpečném útočišti jeho svalnatých paží celou noc.

Kola vozu se s hrozivým zaskřípěním pootočila.

„Hajzlové!“ vydechl jí Billy do vlasů.

Esmeralda se ho neodvážila za tu nadávku pokárat. Chápala, v jak svízelné situaci se ocitli. Jestli se mula vyleká a uteče jim s vozem – jejich jediným úkrytem –, je s nimi amen. Z místa, kde ležela, viděla otěže pohupující se mezi kozlíkem a postrojem, těsně mimo její dosah.

„Nehýbej se, broučku,“ zašeptal Billy. „Ani nedýchej.“ Esmeralda si zprvu myslela, že mluví k mule. Jenže vtom se zvedl na lokty a pomalu se jí začal přesouvat přes boky. Esmeraldu ten dotek podivně rozrušil; pevně stiskla víčka a znovu zalitovala, že si nevzala honzíka.

Na kůži ji zastudil chladný noční vítr. Billy se vztyčil do podřepu a vykoukl přes vůz, v jedné’ruce winchestrovku, v druhé šestiranný revolver. I když to Esmeraldu samotnou

překvapilo, zvědavost v ní zvítězila nad strachem. Ignorovala Billyho příkaz, vyškrábala se na kolena a vyhlédla skrz loukotě kol.

Ve světle vycházejícího měsíce bylo na vzdálené straně kaňonu vidět skalní plošinu s roztroušenými balvany – dokonalý úkryt pro přepadení. Nedalo se odhadnout, kolik útočníků se tam skrývá. Esmeralda napínala zrak, ale rozeznala jenom vršek klobouku jednoho z nich.

Kaňonem zaburácel výstřel z brokovnice a mula divoce vyrazila kupředu. Esmeralda zděšeně skočila po otěžích, v poslední chvíli je zachytila a celou vahou svého těla se vzepřela proti tahu zvířete. Jako zázrakem mula zastavila. Mohutné kýty se jí polekaně chvěly.

„Hodná,“ zamumlala Esmeralda a v náhlém návalu úlevy zavřela oči. „Hodná holka.“

Když oči zase otevřela, Billy se na ni mračil. „Říkal jsem ti, aby ses ani nehnula,“ zasyčel.

„Tos měl říct té mule,“ opáčila a omotala si otěže kolem zápěstí. Kdyby se teď zvíře rozhodlo utéct, vezla by se celý zbytek cesty do Eulalie po břiše.

Billy potřásl hlavou, s pružnou elegancí se vztyčil na jedno koleno a přes mušku koltu se zadíval ke skalní plošině. Esmeraldě ztuhla krev v žilách. Copak zešílel? podivila se. Revolver je sice přesnější než winchestrovka, ale ne na tak obrovskou vzdálenost.

Při pohledu na soustředěné odhodlání vepsané do jeho tváře se jí zrychlil dech. Kdyby se zrovna nechystal oba je svým bláznivým činem poslat na onen svět, byl by na něj krásný pohled.

Zavřel jedno oko.

Přitiskl prst ke spoušti. Vystřelil.

Klobouk odlétl a jeho majitel vypískl.

Vzápětí se ozvala matoucí směsice chrochtavých zvuků a kleteb a poté hluk drobné potyčky. Esmeralda se zmateně přimračila.

Přes kaňon k nim dolétl nesmělý hlas: „Jsi to ty, Billy?“

Billy se zhroutil na kolo vozu a zbledl, jako by právě utržil smrtelnou ránu. Esmeralda, celá zesláblá úlevou, k němu po čtyřech přelezla a opřela se o něj. „Soudím, že jsou to tvoji přátelé.“

„Kdyby jen to.“ Při pohledu na jeho zachmuřený výraz ji radost přešla. „Příbuzní.“

Z náhorní plošiny se k nim řítil darlingovský gang. Jeden přes druhého hulákali a výskali jako školáci v první den prázdnin. Billy vypadal, jako by byl omráčen šokem skoro stejně jako Esmeralda.

Pak ji popadl za ramena a upřel na ni zdivočelý pohled.

„Musíš udělat, co ti řeknu. Slib mi, že poslechneš!“ Když na něj zůstala v němém úžasu zírat, jemně s ní zatřásl. „Přísahej, Esmeraldo! Může na tom záviset tvůj život.“

Nepřesvědčila ji ani tak síla jeho stisku, jako spíš úpěnlivá naléhavost v kouřově zelených očích. V ten prchavý moment by mu slíbila všechno na světě.

Jakmile rozechvěle přikývla, sáhl do vozu a vytáhl odtamtud silný konopný provaz. Než stačila zaprotestovat, pevně jí svázal obě zápěstí před tělem a utáhl uzel.

„Co to proboha provádíš? Přece…“

„Něco jsi mi slíbila,“ připomněl jí stroze.

„To je mi jedno! Nemáš právo…“

„Pšššt.“ Položil jí prst na rty a zarazil ji uprostřed věty. V napjatém tichu, které mezi nimi zavládlo, zněl ještě hlasitěji dusot jeho bratrů, kteří se hnali kaňonem jako stádo splašených býčků. Billy varovně zavrtěl hlavou. „Jestli nezmlkneš,

broučku, budu ti muset dát roubík.“

„Ale…“

Oči mu zjihly soucitem, ale nezaváhal ani na vteřinu, vytáhl jí z náprsní kapsičky krajkový kapesníček a vrazil jí ho do pusy. Ještě pořád se vzpamatovávala ze šoku, a tak ho nestihla vyplivnout. Billy jí převázal ústa zaprášeným šátkem, který nosil kolem krku.

Když jí v zátylku utahoval uzel, zašimral ji ve vlasech jeho teplý dech. „Později mi za to poděkuješ,“ zašeptal. Zamrazilo ji po celém těle, protože si uvědomila, že je náhle úplně bezmocná a je mu zcela vydána napospas.

Nemohla dělat nic jiného než kolem sebe rozzuřeně kopat nohama a přidušeně hekat.

Přešel před ni a na rtech mu zahrál pokřivený úsměv. „To je ono, andílku. Dělej, že mě nenávidíš.“

I přes roubík bylo slyšet, jak Esmeralda zahuhlala:

„Hehávidím tě!“

Darlingové už byli skoro u nich. Billy si ji prohlížel přimhouřenýma očima: „Barvu máš správnou, ale chce to ještě pár drobných úprav.“

Strhl jí z hlavy ubohý zmučený klobouček a nedbale ho odhodil stranou. Kdyby Esmeraldin pohled mohl bodat jako dýka, bylo by v tu ránu po něm. Vytahal jí z účesu sponky a prohrábl jí pletenec copů, takže se jí vlasy rozsypaly v neuspořádané změti po ramenou. Jakkoli ji ten drzý útok na její osobu rozčílil, nebylo to nic ve srovnání s leknutím, které jí projelo, když se jí Billyho štíhlé prsty roztančily po vysokém límečku. Obratnost, s jakou rozepínal drobounké háčky, jí připomněla, že má nejspíš se svlékáním ženských šatů větší zkušenost než ona sama.

Nepřestal, dokud hřbetem ruky nezavadil o nahou oblinu ňadra. Pochopil, že pod živůtkem nemá šněrovačku ani korzet, zalapal po dechu a užasle k ní zvedl oči. Jeho ohromený výraz vyvolal v Esmeraldě zvrácený pocit triumfu.

Klouby prstů na okamžik prodlel na její kůži, ale ten dotyk byl příliš rozpačitý, než aby se dal vykládat jako úmyslné pohlazení. Esmeraldu přesto zamrazilo až do morku kostí. Když se setkali očima, rozšumělo se jí v uších, takže nevnímala nic kromě Billyho přerývaného dechu a zběsilého tepotu svého pulzu.

„Kde se sakra schováváš, Billy? Copak nejseš rád, že nás zase vidíš?“

Výkřik přicházející z bezprostřední blízkosti je oba vytrhl z omámení. Billy se zuřivě zamračil. Ruce mu znovu vylétly k jejímu živůtku a zapínal háčky ještě spěšněji, než je před pár vteřinami rozepínal.

„Máš vypadat jako znásilněná, ne jako násilnice,“ procedil skrz zaťaté zuby a zapnul jí poslední háček pod bradou tak rázně, až se lekla, že ji uškrtí. „Tvař se vyděšeně,“ poručil jí. Z halasu a nadávek teď přímo zaléhaly uši.

Když ji chňapl za loket a strčil před sebe, Esmeralda ani nemusela strach předstírat. Tonula v nejčernějších obavách. Než se jí z hrdla i přes roubík vydralo zaječení, Billyho od ní odtrhli. Vzápětí se ocitl uprostřed hloučku hulákajících mužů, kteří ho plácali po zádech. Jeden ze sebe vyrazil zajódlování, kterým prosluli jižanští rebelové, jiný vypálil do vzduchu salvu výstřelů. Ze všech táhla whisky, což vysvětlovalo, proč prve žádná z jejich střel nezasáhla cíl.

Esmeralda zůstala stát stranou, zapomenutá a jakoby neviditelná, a přihlížela tomu setkání. Nad stěnu kaňonu se

vyhoupl měsíc, a tak si poprvé mohla pořádně prohlédnout neblaze proslulý darlingovský gang.

Největší ze čtyř mužů, rozložitý obr vysoký nejmíň šest stop a šest palců, poplácal Billyho po zádech tak vehementně, že ho div neporazil, a pak ho popadl kolem pasu a doširoka se s ním zatočil. „Hned mi bylo jasný, že jseš to ty. Takhle neumí střílet nikdo jinej než můj malej bráška.“

Ze stříbrných nitek na jeho spáncích Esmeralda usoudila, že je z Darlingů nejstarší. Upřímná radost, kterou prozrazovalo jeho objetí, by ji dojala, kdyby mu Billy netrčel v náručí strnule jako dřevěný panák.

Konečně se mu podařilo vyprostit. Znechuceně ohrnul nos.

„Sakra, Virgile, při tom, kolik dostavníků jste přepadli, bys mohl obětovat čtvrťák na lázeň a holiče.“

Virgil se zplna hrdla rozchechtal. V pískovém plnovousu se mu zablýskaly bílé zuby. Dokonce i Esmeralda musela uznat, že je svým divošským způsobem hezký. „Ale no tak, Billy, víš přece, že za fešáka je v naší rodině odjakživa Jasper. Ten se holí dvakrát denně. Leje na sebe takový spousty šeříkový vody, že smrdí jako laciná šlapka.“

„Lepší než smrdět jako prase,“ opáčil muž, o kterém Esmeralda usoudila, že to musí být Jasper.

Začali do sebe strkat a Esmeralda se přikrčila, protože dostala strach, že se ti dva chlapi jak hora pustí do rvačky.

Ale Billy je od sebe bez nejmenšího zaváhání odtrhl.

„Nejradši bych vás měl po větru oba.“

Jasper srazil Billymu klobouk a pocuchal mu zlatohnědé vlasy. „Kde ses schovával, bráško? Kdybych tě neznal jak svý boty, přísahal bych, že se vyhýbáš vlastní rodině. Vlastní krvi.“

Když Billy sbíral klobouk ze země a oprašoval ho, slabě mu

pocukávalo ve svalech na rukou – tak slabounce, že si toho nevšiml nikdo kromě Esmeraldy. Odpovědi ho ušetřila Sadie, která seskočila z vozu a začala Jasperovi očichávat boty.

„Jak vidím, pořád máš tu moji opelichanou psí potvoru,“ poznamenal Jasper a odstrčil Sadie špičkou boty. „Ta čuba už je stará na lov i na štěňata. Nechápu, proč jsi mě tenkrát nenechal, abych ji zastřelil.“

„Protože bych tě za to musel zabít, a to jsem nechtěl,“ opáčil Billy zachmuřeně.

Stáli proti sobě načepýření jako kohouti a mračili se na sebe. Teď bylo na Virgilovi, aby zasáhl a odvrátil hrozící střet. „Náš malej bráška měl poslední dobou plný ruce práce,“ prohlásil a otočil se k jednomu ze dvou mužů postávajících stranou. „Máš ten papír, co jsem ti dal do úschovy, Enochu?“

Enoch vypadal pod rozcuchanými vlasy a rozježenými světlými vousy jako poněkud opršelá, rozmazaná kopie svých starších bratrů. Zamžikal krví podlitýma očima, zavrtěl hlavou a ukázal palcem na skoro totožného muže, který se hrbil vedle něj. „T-t-to jsem nebyl já. D-d-depak. Dals to Samovi.“

Sam chvilku tupě zíral a pak vytáhl ze zaprášených kožených legín papír složený do čtverečku. Podal ho Enochovi, ten ho podal Jasperovi a ten zase Virgilovi.

Virgil ho rozložil obřadnými gesty guvernéra, který se chystá přednést závažný projev. Dokonce i na dálku Esmeralda rozeznala, co na něm je. Prohlížela si ten portrét snad tisíckrát, obkreslovala ho prstem, až ji pronásledoval i ve snech.

Byl to zatykač na Billyho Darlinga.

Virgil na papír pohlédl a pak se na Billyho zakabonil. „Že se nestydíš, brácho, zklamals mě. Co by tomu řekla máma?“

Při zmínce o matce si všichni kromě Billyho uctivě

povzdechli, smekli klobouky a přitiskli si je k srdci.

Po chvilce mlčení si Virgil zase narazil klobouk do čela a zamrkal na Jaspera: „Ale komu na mámině mínění sejde? Že mu ale trvalo, než si pořídil vobrázek do rodinnýho alba!“

„Amen!“ zvolali ostatní sborově a zase se kolem svého nezdárného bratra shlukli, aby mu uštědřili další dávku objímání a plácání po zádech.

Esmeraldě došlo, že mu gratulují k tomu, že je hledán pro vraždu. Jejich krvežíznivost ji pobouřila. Ještě víc ji však pobouřil Billyho rošťácký úsměv, s nímž drsné uznání bratrů přijímal. Zamrazilo ji při pomyšlení, jakou důvěru vložila v úplně cizího člověka. Zatímco se vyhříval na výsluní bratrské chvály, bezděky o pár kroků couvla.

Tím pohybem upoutala Jasperovu pozornost. Přejel ji pohledem od poškrábaných kozinkových střevíců přes spoutané ruce až k rozcuchaným vlasům a po hezkém obličeji se mu pomalu rozlil úsměv. „Ale ale, copak je tohle, Billy? Přivezl jsi nám dáreček?“

Svou hladce oholenou tváří a pružnou elegancí se Billymu podobal víc než ostatní bratři. Měl stejně smyslná ústa, ale jeho pokřivený úšklebek byl strach nahánějící karikaturou Billyho vřelého úsměvu.

Esmeralda ještě o krok ustoupila, polekána surovým leskem v jeho očích. Jak těkala pohledem mezi těmi dvěma muži, kteří si byli tak podobní, a přece tak odlišní, uvědomila si, že výraz v Billyho očích, který dosud pokládala za tvrdost, není ve skutečnosti nic víc než obezřetnost. A ta obezřetnost se ještě prohloubila, když teď Jasperovi odhodlaně zastoupil cestu.

Chytil Esmeraldu kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. Když se odmítavě zavrtěla, zaklínil si temeno její hlavy pod bradu.

„Promiňte, kluci, ale tahle kočička patří jenom mně. Chci si s ní trochu zašpásovat a pak ji prodám komančerům.“

Esmeraldě chtě nechtě přeběhl mráz po zádech. Dokonce i ona se doslechla o komančerech – odpadlických tlupách Komančů, Mexičanů a desperátů, kteří na mexické hranici obchodovali se zbraněmi, alkoholem a ženami. Každou ženu, která jim padla do rukou, čekal nevýslovně krutý osud.

Billy asi vycítil, že se vyděsila, protože ji sevřel kolem pasu ještě pevněji. Víc by ji to uklidnilo, kdyby měla potuchy, jestli se ji snaží znehybnit, nebo povzbudit. I on sám měl svaly napjaté k prasknutí.

„Hergot, Billy, nebuď sobec,“ zaúpěl Jasper. Sjel lačným pohledem k Esmeraldině hrudi. I když měla živůtek upnutý až k bradě, připadala si obnaženější, než když se Billy hřbety prstů dotýkal jejího nahého ňadra. „Je sice dost prťavá, ale užít by se s ní dalo.“

Virgil si olízl rty. „Jasper má pravdu. Už jsem neměl ženskou celej tejden.“

„Je to n-n-namouduši fešanda,“ přidal se plaše Enoch. Sam dychtivě přikyvoval. „Hezky voní.“

Billy promluvil tichým přátelským tónem. „Jestli se chceš kvůli ženské porvat, Samueli, tak prosím. Ale myslel jsem, žes přilnul k tomu jedinému uchu, které ti zůstalo po tom, co jsme se porvali naposled.“

Sam sklopil hlavu, aby nebylo vidět, jak lítostivě našpulil rty, a stáhl si klobouk přes uši. Nebo spíš přes to, co z nich zbývalo. Esmeralda se pod roubíkem zděšeně zajíkla.

Virgil s Jasperem se tak snadno odradit nedali. Vyměnili si lstivý pohled a rozešli se do vějíře s očividným úmyslem dostat Billyho a Esmeraldu mezi sebe.

Napětí houstlo. Esmeraldě se zježily chloupky na šíji. Žaludek se jí sevřel strachy při představě, jak jí ti dva smrdutě funí do obličeje a osahávají ji špinavýma rukama. Billy už ji nemusel přidržovat; dobrovolně se přitiskla k jeho štíhlému svalnatému tělu a hledala u něj útočiště.

„Vykašli se na něj, Same,“ řekl Jasper a zahákl si palce za opasek. „Billy je hamoun. Holt byl odjakživa mámin mazánek.“ Billy se hlasitě rozchechtal, aby nebylo slyšet, jak vytahuje z pouzdra revolver. Když se mu znenadání objevil v ruce, všichni čtyři bratři ucouvli a ruce jim sjely k vlastním zbraním. Žádný z

nich se ale neodvážil tasit.

Esmeralda se vlilo do žil podivné rozjaření, protože pochopila, že Billy se bratrů nebojí. Ani na chvilku se jich nebál. Má strach jen o ni.

To zjištění však nijak nezmírnilo děs, který se jí zmocnil, když jí přiložil hlaveň ke spánku. Zatajila dech. Billy jí přejel revolverem po tváři a pak jí ústím něžně nadzvedl bradu a pohladil ji po citlivé kůži na krku. Studený dotyk tvrdého železa ostře kontrastoval s žárem, který mu sálal z klína, jímž se k ní zezadu tiskl.

Sklouzl jí hlavní po hrdle až mezi ňadra, jako by vyznačoval své území, zdůrazňoval bratrům i celému světu, že si na ni činí nárok.

Počkal si, až mu budou s pusou pootevřenou údivem věnovat bezvýhradnou pozornost, a pak tiše protáhl: „V jednom máš pravdu, Jaspere. Odjakživa se nerad dělím o to, co mi patří.“

Esmeralda se zachvěla. Chraplavý tón jeho hlasu a dotek kovu mezi ňadry jí znemožňoval upínat se k myšlence, že Billy jenom blufuje.

Nebo snad neblufuje?

Virgil jako první zvedl ruce na znamení kapitulace. Vzápětí ho následovali Sam s Enochem. Jenom Jasper pořád držel ruku u pouzdra s revolverem.

Billy ho ignoroval. „Teď nás laskavě omluvte. Odebereme se s dámou tamhle nahoru mezi mesquity a ocenili bychom trošku soukromí.“ Aby svou žádost zdůraznil, odhrnul Esmeraldě vlasy a mazlivě jí přejel žhavými vlhkými rty po hrdle. Přivodil jí tím takové leknutí, že se jí podlomila kolena.

Využil její slabosti a začal ji pozadu odvádět pryč. Z ruky nepouštěl revolver. „Jo, a Jaspere, byl bych ti vděčný, kdybys chytil moji klisnu a přivedl mi ji zpátky. Tou svojí mizernou střelbou jsi ji hrozně vyděsil.“

Jasper vztekle ohrnul ret. Ruku měl dál připravenou u zbraně.

Virgil do něj šťouchl. „Poslechni ho, Jaspere. Dojdi mu pro toho koně.“

Jasper bratrovu ruku setřásl a se sprostou nadávkou zmizel ve tmě. Teprve pak Billy zastrčil revolver zpátky do pouzdra. Enoch a Sam si hlasitě oddechli.

Když Billy s Esmeraldou míjeli vůz, Billy volnou rukou hrábl dovnitř a vyndal srolovanou deku.

Virgil si založil zaťaté pěsti v bok. „Kdybys s tou dámou potřeboval pomoct, stačí křiknout. Milerádi přiložíme ruku k dílu.“

„Díky za nabídku, ale myslím, že to zvládnu sám.“

Vlekl Esmeraldu nahoru do svahu k mesquitovému houští. Svíral ji tak neúprosně, že se proti své vůli zmítala a přidušeně úpěla. Nevěděla, co si má myslet. Zachránil ji, nebo ji zradil? Je to ten laskavý muž, který ji zachytil, když omdlela, a něžně ji

nesl v náručí, anebo nelítostný cizinec, který má v úmyslu naplnit svou nevyřčenou hrozbu?

Než dorazili do pochybného soukromí mezi mesquity, držel Billy v náručí fúrii. Esmeraldě se i se svázanýma rukama podařilo otočit a praštit ho do hrudníku. V jednom kuse ho zuřivě kopala do holení. Ohlédl se po bratrech, aby si ověřil, že už jsou mimo dohled, a pak si ji přehodil přes rameno, protože doufal, že v té poloze nebude moci tolik vyvádět.

Bušila ho spojenými pěstmi do ledvin, až se neubránil salvě nadávek. Volnou rukou roztřepal deku a bez servítků na ni Esmeraldu hodil.

Plácl sebou vedle ní s jedinou myšlenkou – zdusit záchvat smíchu v jejích sladce vonících vlasech. „Sehrála jsi to skvěle, zlato. Líp by to nezvládla ani Pelyňková Sally z divadla v Santa Fé.“

Když se nepřestávala zuřivě kroutit, zvedl hlavu. Smích mu odumřel na rtech, protože mu došlo, že Esmeralda nic nehraje – že se zmítá doopravdy a z očí jí čiší nepředstíraná panika.

„A sakra,“ vydechl. Z vlastní zkušenosti až příliš dobře

věděl, jaké to je, když se člověk potýká s bezmocí.

„Vydrž, broučku, hned to bude!“ zamumlal a začal jí rozvazovat uzly na zápěstí.

Jakmile byla Esmeralda volná, vrhla se na něj a praštila ho pěstí do zubů. Dopřál jí ještě pár neohrabaných ran, protože měl pocit, že jí to dluží, a pak jednou rukou chytil obě její útlá zápěstí a přišpendlil jí je za hlavou.

Ještě chvilku se svíjela, ale pak jí zřejmě došlo, že když na ní leží svalnatý stopětaosmdesáticentimetrový chlap, nemá to smysl. Přestala se vzpírat. Z očí se jí vytratila bezhlavá panika a hněvivě jí nad roubíkem zaplály.

Když Billy rozvazoval šátek a vytahoval jí z pusy kapesník, pro jistotu se držel mimo dosah jejích zubů. Rozlíceně se nadechla. Billy stěží potlačil úsměv – potěšilo ho, že dokonce i v téhle situaci je spíš rozvzteklená než vystrašená.

„Co si to ke mně dovoluješ?!“ sykla tlumeně. I přes svůj vztek si uvědomovala, že jeho bratři nejspíš lelkují pod svahem a špicují uši.

„Neměl jsem na vybranou,“ odpověděl rovněž šeptem.

„Musel jsem na tebe uplatnit nárok dřív, než to udělá některý z mých bratrů.“

„Proč jsi jim prostě nevysvětlil, že jsem si tě najala?“

Billy si odfrkl. „Neudělalo by to na ně dojem, věř mi. Kdyby zjistili, že někdo z rodiny pracuje pro ženskou, tím spíš by ji chtěli odkázat do patřičných mezí.“

„A ty jsou kde?“

Billy na okamžik zvažoval, že pravdu poněkud přikrášlí, ale dospěl k názoru, že kdyby Esmeralda jeho bratry podcenila, bylo by to mnohem nebezpečnější, než když si o něm bude myslet to nejhorší. Zpříma se jí podíval do očí: „Vleže na zádech, s vyhrnutou sukní a staženými kalhotkami.“

Esmeraldě spadla brada. Cítil, jak se pod ním zachvěla, jako by jí došlo, že k oné zmiňované poloze nemá daleko. Přesto

promluvila pevně. „Bratři se vás možná bojí, pane Darlingu, ale já ne.“

Billymu bylo jasné, že lže. „Ani jsem to po tobě nechtěl,“ ujistil ji. „Jenom jsem potřeboval bratry zastrašit. Co jsem se narodil, byli větší než já, silnější a surovější. Abych přežil, musel jsem jim dokázat, že jsem chytřejší, odvážnější a že umím líp střílet.“

„Proto jsi vlastnímu bratrovi ustřelil ucho?“

Billyho její úvaha udivila. „Nikdy jsem nikomu ucho neustřelil. Když jsme se tehdy se Samuelem porvali, bylo mi deset.“ Viděl, že se jí ulevilo, a rošťácky se ušklíbl, až se mu zablýskly zuby: „To ucho jsem mu ukousl.“

Esmeralda sebou cukla, jako by se bála, že ji taky pokouše. Ne že by to nebyla lákavá představa, pomyslel si Billy při vzpomínce na to, jak jí pootevřenými ústy líbal hrdlo. Dalo by se čekat, že Esmeralda bude chutnat prachem a potem, ale místo toho mu na rtech utkvěla chuť sladší než cokoli, co poslední dobou okusil.

Sladší než šťavnaté broskve, po kterých voněla. Přimělo ho to k úvahám, jak asi chutná na jiných místech.

Měl nutkání udělat něco mnohem pošetilejšího než ji jen kousnout – ukrást si chuť těch něžných rtů, které se chvěly jen nepatrný kousíček od jeho vlastních.

Zaskočen silou toho pokušení ji pustil a odkulil se od ní.

Počítal, že se po něm zase vrhne, ale využila získané svobody k tomu, aby se vyškrábala na nohy. Než stačila udělat první krok, chňapl ji za zápěstí.

„Pusť mě!“ procedila mezi zuby a pokoušela se mu vykroutit.

„Ne, dokud nebudu mít jistotu, že se nechystáš vzít do zaječích a pokoušet moje brášky, aby tě střelili do zad.“

Esmeralda bezmocně sklesla zpátky na deku. Z jejího trucovitého výrazu mu bylo jasné, že přesně to měla v úmyslu. Okatě si prohlížela zápěstí, jestli na nich nemá modřiny, a zklamaně se zamračila, když žádné nenašla. „Nechci být nezdvořilá, pane Darlingu, ale vaši bratři se mi ani trochu nezamlouvají.“

Pokrčil rameny a doufal, že tím lhostejným gestem zakryje své skutečné pocity. „Nebyli takoví mizerové odjakživa. Jenom si potrpěli na rošťárny jako většina kluků. Nebýt války, asi by si trochu zařádili a pak by se oženili s první farmářskou dcerkou, kterou by přivedli do jiného stavu. Tedy za předpokladu, že by její táta dal přednost zeti a svatbě před pohřbem a nemanželským děckem.“ Esmeralda se zatvářila tak pohoršeně, že se radši nezmínil, že stejný úděl by nejspíš čekal i jeho samotného. „Ale nájezdy s Quantrillem a Andersonem je změnily – probudily v nich temnější stránky jejich povahy a od té doby to s nimi jde od deseti k pěti.“

Esmeralda si pohrávala se sklady sukně a vyhýbala se jeho očím. „Co bys dělal, kdyby poznali, že s tím revolverem blufuješ? Kdyby se na tebe Virgil vrhl, nebo Jasper tasil zbraň?“ Billymu ztvrdly rysy při vzpomínce, jak Jasper hltal pohledem Esmeraldina ňadra a jak se Virgil mlsně olízl, jako by nebyla nic než laciný bonbónek, který zhltne na jedno polknutí.

„Zmáčkl bych spoušť,“ odpověděl stroze. Samotného ho udivilo, že to myslí vážně.

Prudce zvedla hlavu, takže nestihl zakrýt svůj vražedný výraz. Hnědé oči se jí zatřpytily směsicí nevíry a úžasu. „Ty bys kvůli mně zastřelil vlastního bratra?“

I Billyho samotného mátlo, že jeho touha ji ochraňovat je tak silná. Odjakživa nesnášel, když někdo obtěžoval ženy. Právě

proto byly slečna Mellie a její děvčata tak rády, že bydlí u nich v podkroví. Pouhou svou přítomností odrazoval většinu neurvalých zákazníků. Ale když se teď díval do Esmeraldiných očí, pociťoval cosi pudovějšího. A mnohem nebezpečnějšího, zvlášť pro člověka s jeho náturou.

Přiměl se k pobavenému úsměšku, přestože se do něj musel nutit. „Udělal bych totéž pro kteroukoli ženu,“ ubezpečil Esmeraldu, i když o tom zdaleka nebyl přesvědčen.

Skoro by přísahal, že jí v očích problesklo zklamání, ale než se o tom mohl ujistit, sklopila hlavu a skryla obličej za závěsem vlasů. „To je od vás opravdu galantní, pane Darlingu.“

„Billy,“ opravil ji šeptem a zvedl jí bradu, aby jí viděl do očí.

„Hej, Billy!“ Při zaburácení Virgilova hlasu sebou Esmeralda trhla. „Je tam nějak ticho, brácho. Nemám za tebou zaskočit a ukázat ti, jak se musí na ženský?“

Billy varovně přitiskl Esmeraldě prst ke rtům a vykřikl v odpověď: „Ušetři si námahu, Virgi. O tom, jak na ženské, vím víc, než se ty naučíš za celý život.“

Jeho poznámka se setkala s bujarým řehotem. Billy s Esmeraldou si vyměnili ostražitý pohled, svorně popolezli po břiše k okraji plošinky a zadívali se dolů do kaňonu.

Slabá záře ohně a cinkot láhve kolující z ruky do ruky je varovaly, že se naplnily jejich nejhorší obavy. Billyho bratři se utábořili hned pod vyvýšeninou.

„Sakra!“ ulevil si Billy šeptem. „Toho jsem se bál. Musíme jim dopřát, pro co si přišli, jinak nás nenechají na pokoji.“

„Co takhle arzenik?“ zamumlala Esmeralda. Billy potlačil úsměv. „Troška randálu postačí.“

„Randálu?“ vykulila oči.

Odkašlal si. Rád by věděl, proč mu najednou dělá takové

potíže polknout. „Však víš – trochu sténání, úpění, pár heknutí, hlavně aby to znělo přesvědčivě.“

I když oba leželi na břiše, Esmeraldě se podařilo podívat se na něj svrchu. „Zásadně nehekám, pane Darlingu.“

Přestože se nezdálo, že by ji jeho žádost šokovala, Billy si s hrůzou uvědomil, že nemá daleko k tomu, aby se červenal jako panic. Poškrábal se v zátylku a zaťal zuby. „Prostě stačí, když budeš vydávat takové ty zvuky, jaké vydává žena, když je s mužem…“

Esmeralda na něj zírala tak nechápavě, že Billy usoudil, že je buď úplně nevinná, anebo mnohem lepší herečka, než si myslel. Pak se jí tváře rozhořely. „Aha! Ty myslíš takové zvuky, jaké dělala ta ženská v tom… tom…“

„Bordelu,“ doplnil. Teď když držel všechny trumfy, ho tahle hra začínala bavit. „Ze začátku třeba dělej, že se ti to moc nelíbí, ale pak tě jako přiměju, aby se ti to líbit začalo. Proti tvojí vůli.“ Víceméně čekal, že mu za tu drzost vlepí facku, ale překvapila ho. Překulila se na záda a přitiskla si hřbet ruky k

čelu.

Chvíli tam jen tak ležela v té dramatické póze, pak spustila ruku a upřela na něj odhodlaný pohled. „Zavřete oči, pane.“

Přivřel víčka, ale využil svých dlouhých řas, kvůli kterým si ho bratři odjakživa nemilosrdně dobírali, k tomu jedinému, k čemu se hodily.

„Nešvindlovat!“

V duchu zanadával, ale poslechl. Jenže pak Esmeralda vydala první udýchaný sten.

Víčka se mu bezděčně rozlétla. Esmeralda ležela se zavřenýma očima naznak v měsíčním světle. V její tváři se pojil neurčitý stesk s vášnivou touhou. Rty už neměla upjatě

sevřené, ale pootevřela je a vyrážela ze sebe hrdelní zvuky, při nichž se Billymu zrychlil dech a rozbrnělo ho celé tělo.

S neskrývaným úžasem naslouchal, jak její úpění přešlo v živočišné steny, které jako by vycházely z hloubi její bytosti, steny, které ho hluboce znepokojovaly a vzrušovaly. Hrobové ticho dole v kaňonu ho varovalo, že jeho bratři naslouchají stejně uchváceně jako on. V duchu je viděl, jak tam sedí v záři ohně, oči zastřené chtíčem, a po bradě jim stéká whisky, kterou zapomněli spolknout.

Esmeralda vypjala hrdlo do oblouku. Malá pevná ňadra jí div neprotrhla živůtek a dráždivě Billymu připomněla, že mezi jejím tělem a tou látkou nejsou žádné krajkové ani kosticové překážky. Stačilo by se naklonit, rozepnout jeden háček, pak další…

Strhl si klobouk, hmátl po šátku a otřel si jím pot, který se mu perlil na čele. Po měsících strávených v podkroví u slečny Mellie ho steny poskytované i přijímané rozkoše už dávno přestaly vzrušovat. Zvlášť když věděl, že většina dívek blažené výkřiky předstírá v naději, že jim potěšený kovboj hodí na postel čtvrťák navíc, než hrdě jako páv odkráčí z pokoje.

Ale teď mu v těle mučivě tepalo do rytmu Esmeraldiny vábivé písně. Steny dosáhly vrcholu a zároveň s nimi se vystupňovala i jeho bolest. Když si však uvědomil, o čem ta melodie vypovídá, její původní sladkost mu zhořkla.

Winstead měl pravdu. Těmhle zvukům ji naučil Bart Fine nebo nějaký jiný muž. Nevinnost probleskující v jejích ohromných hnědých očích byla pouhou iluzí. Byl to stejný krycí manévr, jako když si bandita při bankovní loupeži nasadí masku. Až na to, že ona se ho nesnažila okrást o peníze, ale o srdce.

Ani palčivé zklamání nezaplašilo v Billym chtíč. Měl sto chutí vylákat Esmeraldu mimo doslech bratrů a přimět ji, aby sténala doopravdy. Chtěl, aby se na něj dívala při všem, co s ní bude provádět, až jí pohled na jeho tvář vymaže z paměti veškeré vzpomínky na muže, který se jí dotýkal jako první.

Připlížil se po loktech přímo nad ni. I když to vlastně radši nechtěl vědět, neudržel se a zavrčel: „Na cos přitom sakra myslela?“

Esmeralda otevřela rozzářené oči a usmála se na něj. Měla zrůžovělé tváře dokonale uspokojené ženy. „Na žloutkové věnečky.“

Billyho její odpověď dokonale uzemnila. Bez hlesu naslouchal Esmeraldinu zasněnému vyprávění.

„Když maminka s tatínkem umřeli, chodívala jsem cestou na tržiště kolem cukrárny v Beacon Street. Poránu vždycky vystrčili do výkladu tác s čerstvě napečenými žloutkovými věnečky. Úporně jsem si zakazovala mít na ně chuť, protože jsem věděla, že si nemůžu dovolit utrácet za takové zbytečnosti. Ale stejně jsem ji měla.“ Smutně si povzdechla. „Nikdy jsem nepodlehla pokušení, ale stávala jsem tam na mrazu, až se od mého dechu zamžila výloha, a představovala jsem si, jaké by to bylo – olizovat cukrovou polevu, zabořit zuby do křehoučkého těsta, vychutnávat si na jazyku krémovou náplň…“

Billy zvedl ruku, aby ji umlčel. Slabiny měl stažené do klubíčka hořkosladkého utrpení. Jestliže se Esmeralda takhle rozplývá nad nikdy neochutnaným cukrovím, co by s ní asi udělalo, kdyby zakusila skutečnou rozkoš? Připadalo mu, že je hrozná škoda, že se připravila o tak prosté potěšení, a bude toho do konce života litovat. On sám si nikdy neodepřel nic, o co stál.

Až doteď.

Esmeralda se protáhla a zívla. Vypadala ospale a zranitelně jako žena, která opravdu prožila uvolnění, jež tak zdařile předstírala. „Myslíš, že nám na to tvoji bratři skočili?“

Billy věděl, že musí zmizet, než jí dojde, že jí na to skočil taky. A tak přes ni přehodil deku a vstal. „Půjdu to zjistit,“ řekl rázně. „Ty tu zůstaň. Odpočiň si.“

„Rozkaz, pane,“ opáčila a žertovně zasalutovala.

Vykročil, ale pak zaváhal a otočil se zpátky k ní. Esmeralda vykulila oči, když vytáhl z boty její revolver a hodil jí ho na deku. „Je nabitý. Kdyby se tě někdo pokusil neuctivě dotknout, zastřel ho.“

„I kdybys to byl ty?“

Neopětoval její ironický úsměv. „Tím spíš, kdybych to byl já.“

Cestou po pěšině, kterou vítr a čas vyryly do stěny kaňonu, si Billy rozcuchal vlasy a rozepnul první dva knoflíky na leviskách. Doufal, že whisky bratrům otupila zrak i důvtip. Stačilo, aby se na něj některý z nich pořádně podíval, a bylo by jim jasné, že dostaveníčko s Esmeraldou jeho chtíč ani v nejmenším neukojilo. Právě naopak – byl na pokraji výbuchu, jako dynamitová nálož čekající na polibek hořícího doutnáku.

Zaklel, ale ani jadrná nadávka mu tentokrát neulevila.

Když se přiblížil k ohni, úmyslně nasadil pyšný krok muže, který právě dokázal ženě svou zdatnost a chce, aby se o tom dozvěděl celý svět.

Virgil trůnil u ohně jako kmenový náčelník a potahoval z doutníku, v němž Billy poznal svůj majetek, nepochybně odcizený ze sedlové brašny. Jasper se vleže opíral o loket a

vinul k sobě čerstvě načatou láhev bůhvíjakého podřadného patoku. Jeho doutnající pohled Billyho varoval, že mu jejich hádka ještě pořád leží v žaludku. Sam zažloutlými zuby odtrhával z kusu sušeného masa sousto za soustem a Enoch si hověl vedle Sadie a bezmyšlenkovitě ji hladil po plandavých uších. Když fenka spatřila svého pána, líně zavrtěla ocasem na pozdrav. Z kovového kotlíku zavěšeného nad ohněm se linula vůně konzervovaných fazolí.

Virgil na Billyho zamrkal a z jeho burácivého hlasu zazněla předstíraná starostlivost. „Doufám, že s tebou zacházela ohleduplně, brácho. Řek jsi jí doufám, že je tvoje první?“

Billy si zastrčil palce za opasek s revolverem a přinutil se k úsměvu. Kojil se nadějí, že nevypadá tak zuboženě, jak se cítí.

„Předtím určitě byla s tebou, Virgi, protože přísahala, že jsem ten nejlepší, s kým kdy něco měla.“

Jasperův ponurý výraz se při Virgilově ohlušivém řehotu nijak nerozjasnil. Přihnul si alkoholu a opovržlivě hodil pohledem po plošince ve svahu. „Sázím se, že já bych si na tý mrňavý potvoře zajezdil, že by to do smrti nezapomněla.“

Billymu se přes oči spustil rudý závoj vzteku. Vykročil kupředu s úmyslem vrhnout se přes oheň a pěstmi vymazat bratrovi úšklebek z hezkého obličeje. Naštěstí si včas uvědomil, že Jasper věří přesně tomu, čemu věřit má.

Vlídně se usmál, ale nepodařilo se mu zastřít výhrůžný tón hlasu. „Možná že jo, Jaspere, ale zajezdil by sis naposledy. Pokud vím, za krádež koně se ještě pořád věší.“

Jasper, který nikdy nepohrdl záminkou ke rvačce, se začal zvedat, ale Virgil mu položil ruku na rameno. „Uklidni se, hochu. Billy tím jenom chtěl říct, že na koni nemůžeš bejt pořád jenom ty.“

Enoch se Samem se nervózně uchechtli. Virgil vyprostil z Jasperovy zaťaté ruky láhev whisky a nabídl ji Billymu spolu s jedním z jeho vlastních doutníků. Jasper byl sice mozkem gangu, ale Virgil představoval jeho svaly.

Billy přijal bratrovu nabídku ke smíru a posadil se proti němu k ohni. Protože až příliš dobře věděl, že ho Jasper ještě pořád probodává záštiplným pohledem, okázale otřel hrdlo láhve rukávem, než si ji zvedl ke rtům a dal si lok, který tak zoufale potřeboval. Doufal, že mu alkohol spláchne ze rtů Esmeraldinu chuť, ale místo toho bolestná touha v jeho nitru ještě víc zesílila.

Zatímco si zapaloval doutník, Sam hlasitě polkl poslední sousto sušeného masa a lačně loupl očima po Sadii. „Mám děsnej hlad. Konzervovanejch fazolí a psounů se člověk hrozně rychle přejí.“

Billy se plácl do stehna. Sadie vyklouzla zpod Enochovy ruky a přikolébala se mu k noze. Odměnil ji za poslušnost tím, že ji láskyplně pohladil po prošedivělém čenichu. „Ujišťuju tě, Samueli, že moje Sadie není zdaleka tak chutná jako tvoje roztomilá ouška.“

Sam si bázlivě stáhl klobouk níž a sáhl po další naběračce kouřících fazolí.

Aby zakryl úsměv, Billy dlouze potáhl z doutníku a znovu si přihnul whisky. „Kam vůbec máte namířeno, kluci? Čekal bych, že budete někde tropit vylomeniny, a ne tady trčet uprostřed pustiny.“

Enoch se chystal promluvit, ale Virgilův hřmotný hlas ho umlčel. „Říkali jsme si, že vyrazíme na jih, do Mexico City.“

Billy se zaradoval. Byli sice pokrevní bratři, ale odznak, který

měl zastrčený v kapse košile, z nich dělal nepřátele na život a

na smrt. Rád by je viděl na cestě do Mexika dřív, než ho bude muset použít.

„To vám schvaluju,“ přikývl. „Doslechl jsem se, že v Mexico City mají dobrodruzi vašeho ražení spoustu příležitostí zbohatnout.“

Virgil s Jasperem si vyměnili kradmý pohled, ale byl to Enoch, kdo pípl: „N-n-nepojedem do Mexika hned. Nejdřív máme namířeno do Eulalie.“

„Do Eulalie?“ zopakoval Billy jako ozvěna. Čelist mu poklesla úžasem a jen tak tak zachytil hořící doutník, aby mu nespadl do klína. Zamaskoval rostoucí hrůzu výbuchem smíchu. „Proč zrovna do Eulalie? Slyšel jsem, že ošklivější než ten zapadákov jsou jenom ženské, co v něm žijou.“

Tentokrát se chystal promluvit Virgil, ale umlčelo ho Enochovo pronikavé zahihňání. „Jedem tam vyloupit b-b- banku!“

Esmeralda se probudila dřív, než horko stačilo sevřít den svým nemilosrdným stiskem. Posadila se, odhrnula deku a zálibně se protáhla. Po vlasech ji hladil suchý ranní větřík.

Usmála se, když zjistila, že jí u nohou leží Sadie stočená do beztvarého klubíčka. Kdyby si pes trudomyslně nepovzdechl, byla by v pokušení nadzvednout mu víčko a ujistit se, že žije. Udiveně potřásla hlavou. Nikdy by nevěřila, že bude schopna tak tvrdě spát pod hrubou dekou na písčité plošince uprostřed skal, vedle chrápajícího psa a jen co by kamenem dohodil od čtyř vyhlášených banditů.

Když jí padl pohled na muže spícího opodál, pochopila, proč tomu tak bylo.

Její ochránce se opíral zády o skálu a ruce měl na winchestrovce, kterou si přehodil přes kolena. Ta poloha musela být hrozně nepohodlná. Asi usnul po dlouhém a úporném boji s únavou.

Esmeraldu Billyho bdělost dojala. Už dávno zapomněla, jak

příjemně se spí, když se o člověka někdo stará.

Vyškrábala se na kolena a připlazila se k Billymu blíž, protože si ho chtěla prohlédnout ve chvíli, kdy mu tvář nestíní

klobouk. Dokonce i během spánku měl v obličeji vepsánu ostražitost člověka, který za svůj život poznal jen málo něhy, ale zato hodně ukradených polibků a koupených pohlazení. Nejčerstvější zranění se mu už hojila, ale jeho tvář nesla šrámy z minulých střetů, vítězných i prohraných.

Pravé obočí mu protínala tenká bílá jizva po ráně nožem a ztrácela se nebezpečně blízko oka. Podobnou měl i na umíněné bradě. Na nose bylo znát, že ho měl nejednou zlomený. Esmeralda si ho prohlédla ze všech stran a dospěla k názoru, že se jí přesto líbí. Billy aspoň díky němu nevypadal přehnaně hezky jako Jasper. Drsné novomexické slunce mu vyrylo kolem úst a očí vrásky, ale se svými střapatými vlasy se zdál mladší, než byl – působil chlapecky, ale přitom každým coulem jako muž.

Esmeraldu nečekaně zaplavila něha. Podlehla pokušení, kterému odolávala od doby, kdy Bartoloměj vyrostl a začal ji od sebe odstrkovat, obracet oči k nebi a vyčítat jí, že se k němu chová jako k děcku – natáhla ruku a jemně odhrnula Billymu z čela spadlý pramínek vlasů.

Jakmile se ho dotkla, rázem se probral a jediným bleskurychlým pohybem jí namířil puškou na hruď.

Esmeralda pomalu zvedla ruce nad hlavu, jak to předešlého večera viděla u jeho bratrů. „Nestřílej. Vzdávám se.“

Ačkoli ta slova mínila jako neškodnou legrácku, Billyho upřený potemnělý pohled jim dodával úplně jiný význam a Esmeralda se zatajeným dechem přemítala, jaké by to asi bylo vzdát se takovému muži. Složit zbraně a svěřit mu do opatrování své rty, vůli i srdce.

S dalším roztřeseným nadechnutím se jí vrátila duchapřítomnost. Pokývla hlavou směrem k pušce. „Vzdala

jsem se bez boje. Neznamená to, že bys na mě měl přestat mířit?“

Billy sklopil hlaveň a promnul si houstnoucí strniště na bradě. „Zasloužila by sis, abych tě zastřelil. Copak tě máma nenaučila, že se nikdy nemáš potajmu přikrást k člověku, který drží nabitou zbraň?“

Esmeralda se nejistě zasmála. „Nejspíš ji nenapadlo, že takovou společenskou dovednost budu potřebovat. Radši mě učila, jak skládat ubrousky, vyšívat na kapesníky monogram a látat ponožky.“

A všechny ty dovednosti se ukázaly jako zhola zbytečné, jakmile Esmeraldu život donutil smířit se se skutečností, že nikdy nebude mít manžela a děti.

Vyvedlo ji z míry, kolik mu toho o sobě odhalila, a tak se na

něj obořila: „To jsi vždycky po probuzení tak nevrlý?“

Předklonil se jako chřestýš chystající se k útoku. „Chceš to zjistit?“

Esmeralda strnula a odtáhla se. „Nevrlý je slabé slovo. Spíš jsem měla říct nesnesitelný.“

Billy si odfrkl. „Ty bys taky byla nesnesitelná, kdybys musela

půlku noci hlídat Sadii, aby si ji bratři neupekli na rožni.“

„Měls je nechat sníst tu mulu.“

Slehl po ní temným pohledem a vstal. Když se protahoval, aby si uvolnil ztuhlá ramena, svaly mu napínaly obnošenou látku košile. Prohrábl si vlasy, došel na okraj plošinky a zadíval se do kaňonu. Oči měl zarudlé – Esmeralda usuzovala, že nevyspáním a přemírou alkoholu. V rysech měl vepsánu beznaděj a vypadal ještě nebezpečněji a nepředvídatelněji než v saloonu, kde se s ním setkala. Z kaňonu k nim doléhaly hrubé nadávky a vůně kávy, což bylo neklamným znamením, že

Billyho bratři už jsou vzhůru a vstávají.

Esmeraldu zamrazilo při pomyšlení, jakému osudu jen o vlásek unikla. Ať si Billy říká, co chce, dobře věděla, že se nevzdal spánku proto, aby chránil Sadii. Vzhlédla k jeho neproniknutelnému profilu. Znenadání ji přemohla plachost.

„Pane Darlingu…,“ v tom průzračném, jasném denním světle se nedokázala přinutit, aby ho oslovila křestním jménem.

Neochotně se otočil.

Esmeralda se přiměla setkat s jeho pohledem. „Díky, že ses o

mě včera v noci staral.“

„Jen dělám svou práci, vévodkyně.“ I když to pronesl zlehka, oči měl vážné. Z jeho bezvýrazného pohledu ji mravenčilo po celém těle podivnou směsicí příjemného i nepříjemného očekávám. „Za to mě koneckonců platíš.“

Než mohla prolomit podivné kouzlo vyvolané jeho slovy, prorazilo klidným ránem pronikavé kvílení. Sadie vyskočila na nohy, zaklonila hlavu a přidala se k tomu příšernému randálu vytrvalým vytím.

Billy zmateně přimhouřil oči. „Co to, sakra…?“

Esmeralda si zacpala uši v marné snaze utlumit ten nervy drásající zvuk. „Pane bože na nebesích! Zní to, jak kdyby mučili kočku…“ Vtom jí svitlo a zhrožené vytřeštila oči. „Kočku!“

Její zděšení se přetavilo v zuřivost. Vylovila zpod pokrývky revolver, rozběhla se dolů ze svahu a Billy za ní jen užasle zíral.

Než se vzpamatoval z údivu a se Sadií v patách dorazil dolů do kaňonu, Esmeralda už držela na mušce celý darlingovský gang –

Stáli strnulí jako sochy v nejroztodivnějších pozicích, jak je

přistihla při činu, když se jí prohrabávali věcmi v otevřeném

kufru. Jasper si držel u nosu lahvičku s voňavkou. Virgil si tiskl k mohutné hrudi dlouhé spodní kalhotky s volánky a jeho obličej rychle nachověl, jelikož se neodvažoval vydechnout doutníkový kouř. Billy při pohledu na Esmeraldino spodní prádlo v jeho masitých rukou vztekle zúžil oči. Jenom nechuť ušpinit tu jemnou látku mu zabránila vytasit pistoli a chladnokrevně bratra zastřelit.

Esmeraldin hněv se soustředil na roztřeseného muže, který měl pod bradou zastrčené její housle. Ve druhé ruce držel smyčec, jak se zrovna chystal znovu zaútočit na struny a vyloudit další z těch úpěnlivých skřeků připomínajících volání o pomoc.

Esmeraldin hlas se rozlehl klidným ránem jako zvon. „Sundej ty svoje špinavé pracky z houslí mé matky!“ Odjistila revolver.

„Dělej, Samueli Darlingu! Odlož ty housle, nebo tě zastřelím.

Přísahám, že to myslím vážně.“

Její terč ztěžka polkl, až mu na kostnatém krku poskočil ohryzek. „Já nejsem Sam, m-m-madam. Já jsem Enoch.“ Ukázal smyčcem na muže zabořeného po lokty v hromadě spodniček.

„Sam je t-t-támhle.“

Esmeralda těkala pohledem mezi těmi dvěma a přebírala si to v hlavě. „Tak vás zastřelím oba,“ uzavřela výhružně. „Anebo ti ustřelím ucho, Enochu, abyste byli k nerozeznání.“

Enochovi se rozjektaly zažloutlé zuby. Billy mohl bratrům jejich strach jen stěží vyčítat. Esmeralda s tvářemi zrudlými vztekem a vlasy povlávajícími jako skořicový závoj kolem ramen vůbec nevypadala na pokornou zajatkyni, za kterou ji včera večer vydával. To, jak pánovitě ohrnovala rty, by se hodilo spíš ke královně.

V nečekaném návalu pýchy si pomyslel, že jí ohromně sluší,

když se vzteká. Rozzuřené Esmeraldě Fineové se nevyrovnalo nic na téhle straně od Abilene.

Virgil zasípal jako souchotinářská lokomotiva a vyfoukl nosem oblak kouře. Jasperova ruka se nenápadně plížila k pouzdru s revolverem.

„Na tvém místě bych to nedělal,“ protáhl Billy a založil si paže na hrudi. „Ta žába má neposedný ukazováček a proklatě přesnou mušku. Když jsme se poprvé setkali, málem mě odpráskla, ještě než jsme se navzájem představili.“

Esmeralda se po něm užasle ohlédla. Neměl ponětí, jestli ji překvapil víc svou přítomností, nebo tou pochvalou. Zamrkal na ni, čímž ji tak vyvedl z míry, že se jí prst na spoušti zachvěl.

Enoch už jí naštěstí podával housle. „N-n-nemyslel jsem to zle, madam. Odjakživa mám hru na housle rád.“

Esmeraldu jeho zdvořilá kapitulace obměkčila; položila revolver do Billyho nastavené dlaně a chopila se svého nástroje. Nadzvedla si krajkový lem spodničky a něžně jím z ušlechtilého dřeva stírala mastné otisky Enochových prstů, aniž by postřehla, že Darlingové nenasytně hltají očima její odkrytá, půvabně tvarovaná lýtka a útlé kotníky.

Billy zpražil Jaspera zavilým pohledem a zavrčel: „Vrať dámě tu voňavku.“

Jasper si k lahvičce znovu přičichl. „To není žádná voňavka, ty troubo. Je to broskvový extrakt.“ Přestal se mračit, uculil se a šťouchl Virgila do žeber. „Není divu, že se na ni člověku sbíhají sliny.“

Billyho zase zasvrběl ukazováček. Co se to se mnou, krucinál, děje? pomyslel si. Nemůžu přece někoho zabít jen proto, že říká totéž, co si myslím já sám.

Esmeralda k jeho úžasu rázně vykročila k Jasperovi a

vyškubla mu lahvičku z ruky s tak ledovým pohrdáním, že to dokonce i tomu arogantnímu suverénovi vzalo dech. „Na rozdíl od vás a vašich bratrů neokrádám slabší. Za všechno, co chci, poctivě platím. Proč bych měla plýtvat penězi na šeříkovou nebo levandulovou vodu, když kapička extraktu za ucho bohatě postačí?“

Billyho její hrdost a skromnost dojaly. Zachmuřil se. U všech čertů, tahle žena si pro svou smetanovou pleť zaslouží víc než obyčejný broskvový výtažek. Zaslouží si nejdražší parfémy, jaké jsou k dostání – kolínskou až z Paříže, orientální vůně a myrhu.

Esmeralda vytrhla Virgilovi z ruky svoje spodní kalhotky a šla je vrátit do kufru. Enoch za ní klusal jako pejsek. „Umíte n-n-na ty housle hrát, paní?“

„Umím.“

V nosovém hlase mu zazněl ufňukaný prosebný tón, který Billy znal až příliš dobře. „Já m-m-mám hru na housle strašně rád. Všichni ji máme strašně rádi. N-n-nemohla byste nám něco zahrát, moc vás p-p-prosím?“

Billy polekaně zakročil. „Podle mě to není nejlepší nápad.“ Jestli Esmeralda hraje na housle stejně, jako zpívá, mohla by jeho bratry dohnat k vraždě.

Bylo však už pozdě. Esmeralda se polichoceně usmála, až se jí v tvářích udělaly dolíčky. „S radostí, pane! Netušila jsem, že jste milovníci hudby. Co byste si přáli slyšet? Už z hor zní zvon? Vpřed spějte, voje Kristovy? Nebo třeba Bojovou hymnu…“

Billy jí připlácí ruku přes pusu, ale hned ji zase odtáhl, protože ho Esmeraldin vražedný pohled varoval, že by mu místo prstů mohly zbýt jen zkrvavené pahýly.

„C-c-cokoli,“ odpověděl Enoch.

Sam s Virgilem se přišourali blíž a jen chabě skrývali svou dychtivost. Jasper si o podrážku rozškrtl sirku a zapálil si doutník, ale i na něm bylo znát, že lhostejnost pouze předstírá.

Billy odevzdaně pokrčil rameny. „Říká se, že muzika zkrotí i nejdivočejší bestie.“

„Hudba,“ automaticky ho opravila Esmeralda a odhodlaně si opřela housle pod bradu.

Billy vší silou stiskl víčka. Děsil se okamžiku, kdy se kaňonem rozlehne první příšerné zavrzání.

Ale to, co se ozvalo, když Esmeralda přejela smyčcem po strunách, ho zdrtilo tisíckrát víc, než se obával. Jakživ nic podobného neslyšel a upřímně doufal, že už neuslyší.

Hudba zaplavila svou krásou kaňon i Billyho duši a v obojím způsobila hotové zemětřesení. Nebylo před ní úniku. Slyšel by ji, i kdyby si zacpal uši, i kdyby na Esmeraldu zařval, ať toho nechá, nebo jí vyrval housle z rukou a rozmlátil je o skálu. Nástroj zpíval s čistotou a půvabem, se kterými se Billy předtím setkal jen na stránkách knížek. Hrdlo se mu stáhlo dojetím – prudce zatoužil po místech, která nikdy nenavštíví, po muži, kterým se nikdy nestane, po ženě, kterou nikdy nebude smět milovat.

Po ženách, opravil se divoce. Otevřel oči a zlostně se na Esmeraldu podíval. Tonula v hlubokém soustředění, oči měla zavřené a smyčcem hladila struny s vášnivou něhou milenky. Esmeralda Fineová sice zpívala jako harpyje, ale na housle hrála jako anděl.

Skladba skončila tklivým tónem, který po sobě zanechal otevřenou ránu.

Virgil s Enochem si vyměnili zmatený pohled a Sam se rozpačitě poškrábal na hlavě. Očividně se nutil do zdvořilosti.

„Bylo to moc hezký, madam, ale takovou muziku jsem nikdá

předtím neslyšel. Nezahrála byste nám třeba Buráky?“

Esmeralda se zamračila; rozladilo ji, že ho zklamala. „Mohlo

mě napadnout, že Mozartem se vám nezavděčím.“

„Ten M-m-mozie je určitě bezva chlap,“ řekl Enoch, „ale radši bych si p-p-poslechnul Dvě mrtvý lišky v poli s bavlnou.“

Esmeralda se podívala na Billyho. Přestože se kabonil, vykouzlila na tváři líbezný úsměv. „Tahle by se vám mohla líbit.“

Už po prvních pár tónech Billy tu skladbu poznal. Přejel mu mráz po zádech. Byla to Dixie tak, jak se má hrát – prostě a líbezně, ne jako pochod či žalozpěv, ale jako něžný hold ztracené nevinnosti. Jeho bratři jeden po druhém smekli klobouky a postavili se do pozoru. Pod jejich drsným zevnějškem na okamžik vyvstaly přízraky chlapců, jimiž kdysi bývali, a mužů, jimiž se mohli stát.

Billy se nad půvabně tančícím smyčcem setkal s Esmeraldinýma očima a došlo mu, že ta píseň není určena jim, ale jemu. Měla to být omluva za to, že se ho nechtěně dotkla, když se předešlého dne stočila řeč na válku.

Tu omluvu si nezasloužil a ani ji nemohl přijmout. Vždyť pocházela od ženy, která ho obelhala ohledně své totožnosti. A on se ji na oplátku chystá zradit, jakmile se ocitnou tváří v tvář muži, kterého jí má najít.

Jemně položil prsty na struny a umlčel písničku vpůli.

Sam si rozčileně pleskl kloboukem o stehno. „Hele, co blbneš?“

Virgil výhružně potřásl hlavou. „Dej si majzla, bratříčku. Už jsme zabili lidi i za menší prohřešky.“

Billy se úmyslně vyhnul Esmeraldinu raněnému pohledu a

otočil se k bratrům. „Ta dáma sice hraje krásně, ale nemáme čas trčet tu celý den na sluníčku a poslouchat koncert. Jestli jste zapomněli, máme v Eulalii rozdělanou práci.“

„Pomohou nám tvoji bratři najít Bartoloměje?“ křikla Esmeralda a pevněji stiskla Billyho kolem pasu. Proplétali se na jeho klisně hemžícími se davy na hlavní ulici v Eulalii.

„Doufat v to můžeš,“ taky zvýšil hlas, aby přehlušil hlasité cinkání postrojů, ohlušující halas kolemjdoucích a neustálé bušení kladiv na rozestavěných budovách kolem. „Ale marně,“ dodal pro sebe.

Nevěděl, co ho nejvíc dráždí – jestli Esmeraldin tón plný naděje, pohled na její ruce v bílých rukavičkách sepjaté kolem jeho pasu, anebo mučivá hebkost jejích ňader tisknoucích se mu k zádům. Jelikož Enoch trval na tom, že bude řídit vůz, aby si na jemných dlaních nenadělala puchýře od otěží, Billymu nezbylo, než jí nabídnout, ať jede s ním. Za nic na světě nechtěl, aby o sebe její a Enochova stehna při jízdě narážela nebo aby objímala kolem pasu Jaspera. Jeho bratři se skoro celou cestu drželi za nimi, aby Esmeraldě nevířili prach do zářivých očí.

Billy znechuceně potřásl hlavou. Kdyby Shermanovi při pochodu z Atlanty vyhrávala Esmeralda na housle Díxie, nelehlo by město popelem. Viděl své bratry zpít se do němoty kdečím, od načerno pálené whisky až po leštěnku na nábytek, ale ani ve snu by ho nenapadlo, že se opijí obdivem. Navíc obdivem k yankeeské holce vrzající na housle. Dokonce i věčně

naježený Jasper ho odtáhl stranou a nabídl mu zlaté hodinky a boty, které stáhl z nohou nějaké mrtvole, aby Esmeraldu prodal jemu namísto komančerům.

Když míjeli úřad šerifa, Billy si nervózně popotáhl šátek kolem krku. Čím dál víc mu připadal jako oprátka.

Proklínal Winsteada a v duchu ho posílal do horoucích pekel za to, že rozšířil zvěsti o nákladu zlata, který přenocuje v Eulalii, ale přitom věděl, že by měl proklínat spíš sám sebe. To jeho slabost pro záhady a hezké tvářičky ho hnala z Calamity do záhuby.

Vyhnul se porouchanému vozu a málem přitom přejel rozložitého kočího, který ho opravoval. Vozka vychrlil proud nadávek a zahrozil mu pěstí.

Od Billyho poslední zdejší návštěvy před sedmi měsíci se z Eulalie stalo rostoucí, životem kypící město. V blízkém dole narazili na stříbrnou žílu, a to do téhle ospalé díry přilákalo horníky a hazardéry všeho druhu, kteří doufali v rychlé zbohatnutí. Jim v patách se táhly průvody prostitutek doufajících, že zbohatnou taky.

Z lítacích dveří saloonu se nesl ven opilecký řehot a bujaré mlácení do klavíru. Přes kroucené železné zábradlí balkonu v prvním patře se nakláněl křiklavě barevný hlouček spoře oděných žen.

„Hej, kovboji! Ty jsi tady ve městě novej?“ křikla na Billyho přisprostlá blondýna. „Co kdybys zaskočil nahoru? Předvedem ti místní krásy.“

„A co kdybych místo něj přišel já?“ zahalekal Virgil. „Neříkaj mi Velkej brácha jen tak pro nic za nic.“

Ženštiny se sborově rozhihňaly a poslaly jemu i Jasperovi hrst vzdušných polibků. Virgil mávl na Enocha se Samem a pak

mrkl na Billyho. „Aspoň budeš vědět, kde nás večer hledat.“ Billy zachmuřeně přikývl.

Prostitutkám se spíš než jemu podaří uchránit jeho bratry, aby neskončili během příštích pár hodin ve vězení. Přesvědčil Virgila s Jasperem, že nejrozumnější bude vyhodit bankovní sejf do povětří až po setmění. Doufal, že je tím dostatečně zdrží, aby mezitím zatkl Barta Finea a vytratil se z města.

Zamračil se při představě, jak ten mizera Esmeraldu objímá. Zařídit tragickou nehodu mu najednou nepřipadalo jako úplně špatný nápad.

Sundal Esmeraldu z koně a usadil ji na kozlík vozu vedle Sadie. Zaplaťpánbůh neslyšela z rozhovoru mezi jeho bratry a nevěstkami vůbec nic. Byla zcela zaujata tím, že se rozhlížela na obě strany, jako by čekala, že z davu vypochoduje nepolapitelný pan Fine a vkráčí jí přímo do milující náruče.

Teprve když Billy uvázal svou klisnu k zadku vozu, probrala se z transu. „Kam se poděli tvoji bratři?“

„Pustili se do hledání,“ opáčil a vylezl na kozlík.

Souhlasně přikývla. „Asi bychom měli napřed projít zdejší misie a kostely. Jestli Bartoloměje okradli nebo zranili, třeba tam vyhledal útočiště.“

Billy pleskl mulu otěžemi a odvrátil se, aby si Esmeralda nevšimla, že se mu rty zkřivily hořkostí. Určitě ví stejně dobře jako on, že jeho bratři by Barta Finea našli spíš v nevěstinci než v kostele.

Zastavil s vozem před pěknou budovou, která ještě voněla čerstvým borovým řezivem. Blýskavé mosazné lucerny a zkosené okenní tabulky okatě hlásaly do světa, že Silver Lining Hotel je nejhonosnější ubytovací zařízení ve městě. Proč nejít zrovna tam? pomyslel si Billy ponuře. Vévodkyně si přece

zaslouží to nejlepší. Tím spíš když to zaplatí Winsteadovy krvavé peníze. Jakkoli budova působila vesele a impozantně, Billymu bylo jasné, že za pár měsíců, až stříbrná horečka pomine, bude vylidněná stejně jako celé město.

Odvázal klisnu a sundal z vozu Esmeraldina zavazadla. Sadie seskočila za nimi. Svým prověšeným bělavým břichem se málem plouhala po chodníku.

Esmeralda následovala basetova příkladu, sestoupila a skepticky si obhlížela budovu. „Na kostel to zrovna nevypadá.“

„To asi bude tím, že je to hotel.“ Billy vylovil z kapsy hrst bankovek a vtiskl jí je do dlaně. „Sežeň pro nás pokoj. Objednej si teplé jídlo a koupel. Já musím ještě něco vyřídit.“

Bez dalšího vysvětlování si stáhl klobouk do očí a vykročil pryč rušnou ulicí. Klisnu vedl za sebou. Když se ohlédl, uviděl, že Esmeralda a Sadie stále ještě stojí na chodníku a opuštěně se za ním dívají.

Esmeralda přecházela po honosném hotelovém pokoji se sloupkovou postelí z třešňového dřeva a spoustou mosazných doplňků, ale nic z věcí kolem sebe nevnímala. Už nejmíň posté zalétla pohledem k hodinkám se zlatým pláštěm, které nosila na živůtku. Líně se ploužící zlacené ručičky jí sdělily, že od chvíle, kdy se na ně dívala naposled, uplynuly všehovšudy tři minuty. Billy už byl pryč víc než dvě hodiny.

„Nejspíš už je i s těmi svými vypečenými bratříčky na cestě k mexické hranici,“ zamumlala a smutně se ohlédla po Sadii.

Baset vypadal se svýma plandavýma ušima a hlavou položenou na packách ještě schlípleji, než se cítila ona sama.

Nervózně obešla měděnou vanu, která trůnila na pleteném koberečku před krbem. I když bylo nanejvýš příjemné smýt si z

těla a vlasů špínu, nedokázala si teplou lázeň jaksepatří vychutnat, protože se bála, že do pokoje znenadání vtrhne Billy. Nestalo se tak, a to ji natolik zklamalo, že úplně ztratila chuť k jídlu. Jak by mohla jíst, když se jí žaludek bolestivě svírá tísnivou předtuchou? Telecí řízek ležel netknutý na stříbrném podnose, až ji nakonec napadlo nabídnout ho Sadii. Ta se na rozdíl od ní nenechala malomyslností připravit o apetit a bez váhání ho zhltla.

Esmeralda si sáhla na vlhký uzel vlasů a přemítala, proč se vůbec namáhala s oblékáním do svých nejlepších vycházkových šatů a veškerého etiketou předepsaného spodního prádla. Koupě těch šatů byla výstřelkem, který sama před sebou ospravedlnila tím, že musí vypadat dostatečně reprezentativně před rodiči svých žáků na představeních, kde jejich ratolesti předvádějí své umění. Jemná broskvová barva vlněné tkaniny lichotila její pleti a dávala vyniknout kaštanovému odstínu vlasů.

„Prostě chci vypadat co nejlépe, až se znovu setkám s Bartolomějem,“ přesvědčovala svůj pochybovačně se tvářící odraz ve vysokém otáčivém zrcadle. Nemá to vůbec nic společného s tím, že bych chtěla rozžehnout v Billyho očích obdivný záblesk…

Znechucena tím, že se pokouší lhát sama sobě, došla k oknu a odhrnula záclonu. Doufala, že zahlédne, jak se mezi davy lidí proplétá štíhlý světlovlasý kovboj.

Eulalie sice postrádala dlážděné ulice a starobylou důstojnost Bostonu, ale o to víc hýřila životem a rozjařeností. Esmeralda zavřela oči a zhluboka se nadechla; vůně pilin a pouštního větru jí rozproudila krev v žilách tak, jak to oblaka uhelného prachu visící nad Bostonem nikdy nedokázala.

Ten pocit ji dočista omámil, takže by přeslechla tiché zaklepání, nebýt toho, že Sadie nadzvedla těžká víčka a zaňafala na uvítanou.

Esmeralda se rozběhla přes pokoj, div o povalujícího se psa nezakopla, a dychtivě rozrazila dveře. Zklamání na ni dolehlo tak silně, že z příchozího zachytila jen útržkovité vjemy – úhledně upravenou vázanku tam, kde by měl být zaprášený šátek, tmavý oblek a dvouřadou vestu z nejjemnějšího serže, kapesní hodinky na zlatém řetízku. Pod rozevřeným elegantním kabátem vykukoval zdobený kožený opasek s revolverovým pouzdrem.

Napadlo ji, jak je nemoudré otevřít cizímu člověku. Aniž by mu pohlédla do tváře, prohlásila: „Promiňte, pane, ale asi jste si spletl pokoj.“

Užuž zavírala, když do škvíry v pootevřených dveřích vrazila naleštěná černá bota. „Hluboce se omlouvám, madam,“ protáhl příchozí, „ale v recepci mi řekli, že ta potrhlá holka z Bostonu se ubytovala právě tady.“

Šokovaná Esmeralda klopýtavě ucouvla o pár kroků. Dveře se rozlétly. Návštěvník se opřel svalnatým ramenem o zárubeň a v šedozelených očích mu čertovsky zajiskřilo.

„Pane Darlingu?“ vymáčkla ze staženého hrdla Esmeralda.

„Billy,“ opravil ji a prošel kolem ní dovnitř.

Nikdy by nevěřila, že se Billyho dravčí půvab může přetavit v tak vybroušenou eleganci. Když podřepl, aby podrbal Sadii za ušima, přibouchla dveře a pokoušela se ovládnout rozbouřené city.

Pomalu se otočila zpátky k němu. Billy se napřímil a sundal si elegantní tvrďák. Vlnité zlatohnědé vlasy měl přistřižené a přihlazené k hlavě. Na tvářích nezbylo ani stopy po drsném

strništi, čímž vynikly jeho mužné rysy. Čelist měl ještě pevnější, než se domnívala, a jeho veselý úsměv vypadal tím přitažlivěji.

Když si všiml jejího pohledu, rozpačitě si zamnul bradu.

„Rozhodl jsem se zařídit podle rady, kterou jsem dal Virgilovi, a investovat niklák do koupele a holiče. Nedělalo by dobrotu, kdybych se potuloval po městě jako věrná kopie vlastního zatykače. Motá se tu spousta chlapů, co by si rádi bez větší námahy vydělali nějaký ten dolar.“

„Myslíš takových, jako jsi ty?“ rýpla si Esmeralda a sepjala ruce za zády, aby se ubránila pokušení pohladit čerstvě odhalenou křivku jeho čelisti.

Ironicky přitakal. „Takových, jako jsem já.“

„Kde jsi sebral ten oblek? Nechce se mi věřit, že krejčí tak rychle ušije něco, co by padlo člověku tvých… ehm…“ Vzhlédla k němu a výmluvnost ji v tu ránu opustila. Převyšoval ji o tolik, že se proti němu cítila jako porcelánová panenka. „… tvých proporcí,“ dokončila.

Billy si velkými palci uhladil klopy kabátu. „Sehnal jsem ho od místního hrobníka.“

Esmeralda rychle o krok ucouvla.

Chytil ji za loket a zarazil ji. „Neboj se, v čínské prádelně ho vyvařili. A hrobník se dušoval, že ten člověk, kterému patřil, by nic nenamítal. Tenhle fígl jsem odkoukal od Jaspera. Ten si takhle opatřuje všechnu parádu.“

Esmeralda se nezvučně zasmála. „Určitě mu dávají slevu, když jim obstarává tolik práce.“ Billyho dotek ji znejistil. Vysmekla se mu a zamířila k nachové šňůře zvonku. „Já už jsem po jídle,“ zalhala, „ale tobě ráda objednám něco k obědu.“

„Nezdržím se tu. Mám něco na práci.“

Esmeralda změnila směr a došla ke skříni, kam už si vybalila

svůj skrovný majetek. „V tom případě jdu s tebou.“ Uložila si klíč od pokoje do taštičky a pletené ucho si ovinula kolem zápěstí. „Jenom si vezmu klobouk a rukavičky a můžeme…“

„Tentokrát ne, Esmeraldo.“ Otočila se a uviděla, že jiskření v Billyho očích nahradil chmurný lesk. „Ulice města, jako je tohle, nejsou vhodné pro dámu.“

Esmeralda udělala krok směrem k němu a pak ještě jeden, i když tušila, že si zahrává s nebezpečím mnohem větším, než na ni číhá v ulicích Eulalie. „Ale jsou – pokud mě bude chránit muž jako ty.“

Billy si pověsil tvrďák na kliku. Popadl Esmeraldu za ramena, ale nepřitáhl si ji k sobě, jak doufala a zároveň se bála. Držel ji od sebe na délku paže. Naléhavost jeho sevření jí prozradila, že Billy pod vnější slupkou bezstarostného šarmu ukrývá hluboké zoufalství. „Jsou věci, před kterými tě nemůžu ochránit ani já.“

Očividně chtěl, aby se mu Esmeralda vysmekla, ale ona ho místo toho jemně uchopila za předloktí, zaklonila hlavu a setkala se s jeho stísněným pohledem. „Kdybych tomu věřila, pane Darlingu, nenajímala bych si vás.“

Odhodlaně si ji přitáhl k sobě a zastřeným hlasem se otázal:

„A najala by sis mě, kdybych požadoval platbu předem?“

Než se zmohla na odpověď, začal po ní Billy sám pátrat v jejích pootevřených rtech. Esmeralda by čekala, že jeho polibek bude hrubý a trestající, ale on jen zlehka zavadil o její ústa, jako by chtěl ochutnat zakázané ovoce, po kterém zoufale prahne, ale má strach, že jakmile se do něj jednou pustí, nikdy nebude mít dost. Rty jí pod tím slastným dotykem roztály.

Teprve pak vklouzl jazykem do vlhké dutiny jejích úst. Teprve pak začal naléhat na její jazyk, aby mu vyšel vstříc.

Esmeraldě se žilami rozlévala touha a v nejpovážlivějších místech houstla v teplý nektar.

V tu chvíli nebyl Billy žádným lovcem odměn, ale nemilosrdným psancem, který se ji pokouší okrást o vše, co je jí drahé – o pevné odhodlání být počestná, o přísné sebezapírání. Možná by mu dokázala odolat, kdyby opravdu chtěl jen brát. Ale jeho divoce něžný polibek sliboval, že by mohl i dávat – a víc, než se kdy odvažovala doufat.

Jejich ústa k sobě přilnula a jeden polibek splýval s dalším. Prsty plaše pohladila jemné chloupky na jeho šíji. Chutnal skoro stejně lahodně, jako voněl – po kůži a mýdle na holení, s dráždivým náznakem mužského pižma.

Byl to on, kdo polibek ukončil. Esmeralda mu jen bezvládně visela v náručí a byla mu vděčná, že ji tak majetnicky objímá. Neudržela by se na nohou, ani kdyby sebevíc chtěla. Přestože si ani necucla alkoholu, připadala si opilá. Opilá douškem rozkoše, který v ní rozněcoval žízeň, místo aby ji hasil.

Billy jí přejel tváří po vlasech a přerývaně se nadechl. „Řekl bych, že tohle můžeme považovat za malou prémii.“

Esmeralda vydechla zrovna tak rozechvěle a opřela se mu hlavou o hruď. Srdce mu pod seržovou vestou bušilo stejně zběsile jako jí. Roztřesenými prsty žmoulala látku, plná podivné touhy hladit a zkoumat teplou mužskou kůži a svaly pod ní.

Díky tomu objevila drobnou trhlinu, pouhým okem skoro neviditelnou. Byla přímo na srdci. Esmeralda po té úhledně zašité dírce přejela prstem a zamrazilo ji neblahou předtuchou.

„Nechoď pryč,“ zašeptala a ta prosba vycházela z jakéhosi prapůvodního instinktu, který se probudil hluboko v jejím nitru. Vzhlédla a zadívala se mu do očí. Do očí se ztěžklými

víčky, třpytících se touhou po ní. Vyděsilo ji, když si uvědomila, kam až by byla ochotna zajít, jen aby ho udržela v bezpečí svého náručí. „Bojím se, že když tě nechám odejít, už se nevrátíš.“

Vzal ji za lokty a něžně ji odstrčil stranou. Na rty se mu s obvyklou nenuceností vrátil úsměv. „Vážně musím jít. Co bych byl za stopaře, kdybych se nechal odradit každou krásnou vévodkyní, která mi zkříží cestu?“

Esmeralda si se znepokojením uvědomila, že využil jejího slastného omámení, aby jí sebral taštičku. Dál se andělsky usmíval, ale přitom se v taštičce cílevědomě přehraboval.

„Zůstaň tu.“ Hlas jí přeskočil a přešel do šepotu. „Když tu

zůstaneš, postarám se, abys…“

Prsty mu strnuly uprostřed pohybu. Úsměv se mu z tváře vytratil.

Esmeralda zavřela oči. Nebyla schopna čelit jeho pronikavému pohledu, když mu nabízela tu jedinou cennost, která jí ještě zbyla. „… abys toho nelitoval.“

Bezradně se zasmál – anebo se jí to možná jen zdálo. Jeho něžný polibek se jí však nezdál ani náhodou. „Už ses o to postarala, broučku. Už ses o to postarala.“

Dveře se zabouchly. Klíč se otočil v zámku. Esmeralda otevřela oči a zjistila, že Billy je i se svým tvrďákem pryč. Doběhla ke dveřím a zběsile zalomcovala klikou. Přesně jak se obávala, zamkl zvenčí a udělal z ní bezmocnou zajatkyni.

Bušila do dveří a křičela až do ochraptění. Když jí nikdo nepřiběhl na pomoc, došlo jí, že Billy nejspíš vytáhl z té tlusté ruličky peněz, kterou u sebe pořád nosil, hrst bankovek a podplatil hotelové zaměstnance, aby její křik nebrali na vědomí. Bezvládně se opřela o dveře, napůl bez sebe zoufalstvím a

strachy. Panebože, co to jen provedla? Možná že Bartoloměje nakonec přece jen najde, ale za jakou cenu?

Otevřela ústa a chtěla znovu zakřičet, ale pak si to rozmyslela. Maminka jí vždycky říkávala, že hlas je vzácný nástroj, který se nemá bezdůvodně přepínat. Na rtech jí zahrál odhodlaný úsměv. Přelstít Billyho Darlinga může být ten nejpádnější důvod na světě.

Když Billy kráčel hlavní ulicí, lidé se mu radši klidili z cesty. Dobře oblečený džentlmen v brýlích s drátěnými obroučkami přešel na druhou stranu, jen aby se mu bezpečně vyhnul, a jakási matka strhla svou maličkou dcerku stranou a něco jí rozčileně šeptala do ucha. I když se Billy tvářil nezúčastněně, až příliš dobře si uvědomoval jejich úzkost a vystrašené pohledy.

Přestože se převlékl, chůzí a držením těla nezapřel pistolníka

– ničím nemohl zakrýt ono typické vláčné pohupování boků, které umožňovalo odhrnout okraj kabátu, tasit a vystřelit dřív, než protivník stačí říct amen.

Nemohl zastřít ani dravčí lesk v očích; lesk, který se stupňoval, kdykoli Billy vycítil, že je kořist nablízku. Cestou kolem nevěstince, ve kterém zanechal bratry, si stáhl tvrďák do čela a z celého srdce doufal, že jsou natolik zabráni do rozhazování peněz a holdování milostným rozkoším, že je nenapadne vykouknout z okna.

Když přecházel přes ulici, zamrazilo ho v zátylku; blesklo mu hlavou, jestli sem Winstead neposlal své lidi, aby ho sledovali na každém kroku. Při tom pomyšlení se v něm vzedmula vlna rudého vzteku. Ačkoli měl v náprsní kapsičce vesty odznak federálního maršála, v žilách mu kolovala krev psance a dál kalila všechno ušlechtilé a čisté, co mu život přinesl do cesty.

Esmeraldě by však ublížit nedovedl. Šel do toho hotelu

odhodlán vzít ji do banky s sebou. Byl připraven třeba ji tam i dovléct, pokud to jinak nepůjde, a přinutit ji, aby se na vlastní oči podívala, jakou pohromu napáchala svými intrikami a lhaním.

Ale jakmile otevřela dveře a přísné rty jí roztály milým úsměvem na uvítanou, došlo mu, že nedokáže úmyslně ohrozit její život – připadalo mu to stejně nemožné, jako kdyby měl vytáhnout revolver a prohnat jí kulku srdcem.

Zhluboka se nadechl. Úporně se snažil pročistit si hlavu. Na každém kroku ho pronásledovala vtíravě svůdná vůně broskví; lpěla mu na oblečení i na kůži všude, kde se ho Esmeralda dotkla, a uváděla ho v pokušení, aby se otočil na podpatku a vrátil se do toho hotelového pokoje. Aby rozrazil dveře, zamkl je zevnitř a zbytek dne i celou noc strávil tím, že se bude s Esmeraldou žhavě a sladce milovat.

Pořád ji v duchu viděl, jak tam před ním stojí a pevně zavírá oči lemované skořicovou krajkou řas. Na jejím půvabném bělostném hrdle bylo znát, jak křečovitě polkla, když ho prosila, aby zůstal. Nevypadala na prohnanou svůdkyni, ale spíš na panenskou oběť. V tu chvíli pochopil, že už mu nezáleží na tom, jestli je Bart Fine její bratr, nebo milenec. Že je mu úplně jedno, jestli měla jednoho muže nebo třeba celý tucet. Nemusí být první, s kým šla do postele. Stačí mu, když bude poslední.

Právě to šokující poznání ho z hotelu vyhnalo. Esmeralda se nikdy nedozví, kolik úsilí ho stálo odmítnout její nabídku. Jaká to pro něj byla muka poprvé a naposled si ukrást hořkosladkou chuť jejích rtů a pak se odvrátit a opustit ji. V jedné věci se totiž nemýlila. Už nikdy se k ní nevrátí.

Až Finea zatkne, rozhodně ho nepřivede Esmeraldě. Vzhledem k tomu, jak zarytě se Winstead chce toho bandity

zbavit, hnal by se těm dvěma v patách a určitě by je dostihl dřív, než by stačili dát sbohem Novému Mexiku. Billymu ztvrdla čelist odhodláním, takže kolemjdoucí prošedivělý stříbrokop mu radši rychle uhnul z cesty. Rozhodl se riskovat Esmeraldin i Winsteadův hněv a předat Finea rovnou Elliotu Courtneyovi, federálnímu maršálovi v Albuquerque. Courtney byl Billymu zavázán za to, že mu loni na podzim přivedl nechvalně proslulého zloděje koní. Dalo se na něj tedy spolehnout, že Fineovi zajistí spravedlivý proces.

Zato pro sebe s něčím takovým počítat nemohl. Winstead neměl ve zvyku zapomínat ani odpouštět. Jakmile se dozví, že ho Billy zradil, vypíše na jeho hlavu ještě vyšší odměnu, než je teď. A nádavkem nejspíš na zatykač přidá pět slůvek, která znějí každému lovci odměn jako rajská hudba – Hledá se živý či mrtvý. Billymu nezbude než strávit zbytek života na útěku nebo uprchnout s bratry do Mexika.

Jako předzvěst té chmurné budoucnosti mu přes cestu padl stín eulalijské První národní banky. Billy se zastavil, koupil si od pihovatého kluka noviny a přitom si tu impozantní patrovou cihlovou budovu koutkem oka prohlížel. Dovnitř vedly kromě hlavních dveří ještě dvoje úzké postranní. Hlavním vchodem bez ustání proudily zástupy čerstvě zbohatlých zákazníků.

Zastrčil si noviny do podpaží, vešel do dveří a přidržel je bělovlasé stařence, která se šourala dovnitř, ztěžka se opírajíc o hůlku. Jestli se naplní Winsteadovo varování a Fine se do banky drze vřítí a začne kolem sebe pálit hlava nehlava, Billy bude muset jednat rychle, aby neriskoval, že si to odskáče někdo nevinný.

Posadil se do koženého ušáku, ze kterého měl ničím

nerušený výhled na všechny troje dveře. Jeden z pokladníků za mosaznými bezpečnostními mřížemi po něm vrhl nervózní pohled, ale Billy na něj přátelsky mrkl a usmál se. To mladíka zřejmě uklidnilo. Pokud Winstead udělal, co slíbil, pokladník určitě předpokládá, že Billy je zástupce maršála, který přijel dohlédnout na zásilku zlata uloženou ve sklepním sejfu banky.

Billy rozevřel noviny, aby nebylo vidět, že sleduje dveře, a vyčkával.

Už dávno se naučil, že lovec odměn potřebuje především jednu základní ctnost – trpělivost. Trpělivost nehybně sedět na koni třeba i v nejprudším lijáku a čekat, až se ze saloonu vypotácí opilý zloděj koní. Trpělivost usmívat se, když v pokeru prohrává jednu partii za druhou s mužem podezřelým z toho, že umlátil manželku pánvičkou a zakopal její zubožené, potlučené tělo v zeleninové zahrádce. Trpělivost civět v prosluněné bankovní hale do novin, přestože ví, že za svou zdejší přítomnost zaplatí svými tužbami – tužbami tak krásnými, že se mu o nich ani nesnilo, dokud nepohlédl do Esmeraldiných zářivých zlatohnědých očí.

Ale tahle práce nevyžadovala takovou trpělivost, jak očekával. Odpolední slunce pronikající do bankovní haly okny z matového skla sotva začalo klesat k obzoru, když Billy pocítil zamrazení v šíji. Strnul. Noviny mu sklouzly z klína na podlahu.

Po té neklamné předtuše nebezpečí následovalo hřmění kopyt, poplašené výkřiky a rozruch venku na ulici.

Billy si rozhrnul kabát a položil ruku na pažbu revolveru. Druhou rukou vklouzl do náprsní kapsy a letmo pohladil odznak. Bude to poprvé a naposled, kdy ho bude smět použít.

Dveře po levé straně se rozlétly a do banky vpadla čtveřice

mužů s tasenými revolvery. Jakási stará paní vykřikla a Billy se vymrštil na nohy.

„Všichni k zemi!“ zařval. „Lehněte si na podlahu!“

Zákazníci bez zaváhání uposlechli jeho autoritativního příkazu. Dokonce i stařenčin nářek se ztlumil v ustrašené popotahování.

Místo aby vetřelci spěchali k pokladním přepážkám, jak se dalo čekat, překotně se zarazili pár stop od Billyho.

Nejhubenější z těch čtyř – neměl klobouk, takže bylo vidět, že mu z rozcuchaných slámových vlasů vykukuje jen jedno ucho – namířil na Billyho obviňujícím gestem prst. „Tak vidíte, že nejsem žádnej blbec! Říkal jsem vám, že to byl von, ten elegán, co si to šinul kolem bordelu!“

Billy obrátil oči v sloup a zalitoval, že se nenarodil do rodiny Jamesů, Youngerů nebo třeba i Borgiů.

Nevyvedlo ho z míry, že Virgil má rozepnuté kšandy a ty se mu bimbají na rozložitém hrudníku, ani to, že Enochovi vykukují z polorozepnutých kalhot červené spodky. Ale při pohledu na jindy tak puntičkářského Jaspera s rozcuchanými vlasy a košilí umazanou od rtěnky v něm zahnulo.

„Ty zkurvenej pacholku!“ zaburácel Virgil a pouhou silou svého hlasu přivodil stařence přikrčené v rohu nový záchvat hysterie.

„Vražte jí někdo facku, než nás kvůli ní všecky zabijou,“ ozval se zpoza zamřížovaných přepážek odosobněný hlas jednoho z pokladníků. Ta výhrůžka umlčela starou paní uprostřed křiku.

„Cos nám to vyved tentokrát, Billy?“ zařval Virgil. „Zaplatil jsi těm courám, aby nás zabavily? Seš tak sprostě hamižnej, že se nechceš vo tu kupu zlata podělit s členama vlastní rodiny?“

Billy pozvedl ruku ve smířlivém gestu, ale druhou nespouštěl ze zbraně. „Dej si pohov, Virgi. Je to všechno jinak, než si myslíš.“

11Říkal jsem vám, že je to sobeckej parchant,“ pronesl jedovatě Jasper a palcem přitom hladil kohoutek revolveru. „Takhle to dopadá, když máma někoho odmalička rozmazluje.“

Virgil se rozmáchl mohutnou paží. Billy už měl revolver napůl z pouzdra venku, ale Virgil ho jen plácl po rameni a široký obličej mu zjihl vřelým úsměvem. „Nejdřív zatykač za vraždu a teď tohle! Páni, jaktěživ jsem na tebe nebyl tak pyšnej, bráško. Možná ti v žilách přece jen koluje darlingovská krev!“

Billy se přiškrceně zasmál. Odpovědi ho ušetřilo zadunění kopyt před bankou. Druhými postranními dveřmi se dovnitř vhrnuli další čtyři muži, se zaprášenými šátky přes nos a ústa.

Ztuhli uprostřed pohybu, pokřik jim odumřel na rtech a zůstali vytřeštěně zírat na darlingovský gang. Darlingové na oplátku civěli na ně, pusu otevřenou úžasem.

Billy byl v pokušení vytratit se a nechat je, ať si to vyřídí mezi sebou, jenže v tu chvíli se rozlétly hlavní dveře a objevila se v nich drobná tmavovláska s bělostnými rukavičkami a zbědovaným kloboučkem.

Esmeralda rozlícené prošla dovnitř jako královna a za sebou na nachové šňůře, která bývala elegantním táhlem k hotelovému zvonku, vlekla neochotnou Sadii.

Připochodovala k Billymu, aniž věnovala sebemenší pozornost dramatu odehrávajícímu se kolem. Billy se k ní vrhl a statečně, byť marně se ji pokusil zaclonit vlastním tělem před všemi osmi zbraněmi, které na ni zamířily.

Zahrozila mu prstem v bílé rukavičce jako nějakému nebohému žáčkovi, který během klavírního recitálu zahrál

falešný tón. „Tady jsi, ty nestydatý dezertére! Nejspíš sis myslel, že mě nejlíp ochráníš, když mě zamkneš v pokoji jako malé děcko. Ale měl by sis uvědomit, že se píše rok 1878, ne 1778. Ženy už se nespokojí s vysedáváním v salonech, zatímco vy, arogantní chlapi, táhnete jejich jménem do bitev.“ Povýšeně zvedla nosík, takže vypadala ještě samoliběji než Jasper. „Asi bys rád věděl, jak jsem se z té rafinované pasti dostala. Jakmile mi došlo, žes majitele hotelu podplatil, aby ignoroval moje volání o pomoc, přestala jsem křičet a začala zpívat. Stačilo dvanáct veršů Vpřed spějte, voje Kristovy a ten nebožák mě na kolenou prosil, abych opustila jeho podnik dřív, než to udělají všichni ostatní hosté. I když jsem už zpěvu nechala, chudák Sadie ne a ne přestat výt, a tak ji vykázal taky.“

Fenka si dřepla na tučné kýty a vrhla po Billym vyčítavý pohled, jako by ho chtěla pokárat, že odešel a nechal ji napospas šílené ženské bez špetky hudebního sluchu.

Esmeralda se povytáhla na špičky a pokoušela se mu vykouknout přes rameno. Umíněně uhýbal tu doprava, tu doleva, aby přes něho neviděla.

Užasle na něj pohlédla. „Co to proboha vyvádíš? Už se ti podařilo najít…“

Prsty jí ochably. Vodítko vyklouzlo z ruky. Do očí jí stouply slzy dojetí a rozzářily je citem tak vřelým, že Billy zatoužil být tím mužem, na kterého se dívá.

„Bartoloměji?“ hlesla.

Billy se otočil a zabodl pohled do muže za sebou. Tu uličnickou jiskru v černých očích nad šarlatovým šátkem si nemohl s ničím splést.

„Esme?“ zachraptěl ten muž. Jiskra pohasla a do očí se mu vkradla hrůza.

Billy nahlas zaúpěl, protože mu bylo jasné, že právě přišel o poslední šanci vypadnout z banky, aniž by musel někoho zabít.

„Bartoloměji?“ zopakovala Esmeralda, oči zamžené slzami. Chvějivá mlha, v níž se jí bratr ztrácel, ji jen utvrdila v přesvědčení, že se jí to všechno jenom zdá.

„Bartoloměj?“ pronesli sborem maskovaní muži. Znechuceně na něj zůstali civět.

„Pokud vím, tak si teď říká Bart,“ podotkl Billy tiše, s výrazem tak ponurým, že u něj podobný ještě nikdy neviděla. 11Černý Bart.“

11Černý Bart?“ Esmeralda ohrnula nos. „To je ale hnusná

přezdívka! Přímo odporná.“

„Náhodou je parádní,“ vmísil se do rozhovoru Sam, který sledoval dění s neutuchajícím zájmem. I Virgil, Enoch a Jasper se tvářili zaujatě.

Bartoloměj začal od Esmeraldy couvat. Nemohl by se tvářit zděšeněji, ani kdyby mu strčila pod nos zapálený doutnák. Škubl za šátek a popotáhl si ho tak vysoko, že přes něj skoro neviděl.

Hlas mu zněl huhňavě, protože si šátek při každém poplašeném nádechu vtahoval do úst. „S někým jste si mě spletla, madam. Žádnýho Bartoloměje neznám. A doporučuju vám, abyste se držela zpátky, nebo vás budu muset zastřelit.“

Zády narazil do pultu a jen tak tak se zachytil, aby neupadl.

Esmeralda naklonila hlavu ke straně a prohlížela si ho. Vzpomněla si, že to není poprvé, kdy se ocitá tváří v tvář strašlivému Černému Bartovi. Už jako čtyřletý si její bratr s oblibou uvazoval přes tupý nosík mámin kapesník. Vždycky se pak připlížil k tatínkovi, šťouchl ho do zad dřevěnou lžící a dožadoval se všech jeho peněz. Tatínek předstíral, že se třese hrůzou, vytřepal si z kapes drobné a nasypal je Bartolomějovi do dychtivé ručičky.

Povzbuzen lupičskými úspěchy si Bartoloměj začal troufat i na Esmeraldu. Když na ni jednou ráno zase počíhal v temném koutě, neudržela se a vytahala ho za uši. Přes hodinu řval, jako když ho na nože bere, a Esmeralda si vysloužila kázání od rodičů. Ale za to uspokojení jí to stálo.

Osten hněvu jí zahnal slzy z očí. Najednou viděla jasně. Až

příliš jasně.

Billy ji popadl za loket, ale vymanila se mu a vykročila kupředu. „Žádnýho?“ vyjela na Bartoloměje hrozivě tichým hlasem. „Žádnýho, Bartoloměji? Takhle jsem tě učila mluvit? Tohle ses naučil za třináct let studia gramatiky a dikce?“

11Čehože?“ podivil se Sam. „Říkala dýky? Znal jsem jednoho, co to s dýkou uměl parádně.“ Potřásl hlavou a smutně si povzdechl. „Pořád jsem mu říkal, aby se nepokoušel přesvědčovat chlapy s koltem, že je rychlejší než voni, ale neposlech mě…“

Ostatní tři maskovaní muži tam stáli jako sochy; dočista je paralyzovalo, že si Esmeralda tak neohroženě troufá na jejich vůdce.

Bartoloměj se opřel dlaní o pult, ale mříže oddělující pokladníky od haly mu nedovolily, aby ho přeskočil. Než si

stačil vymyslet jiný únikový manévr, Esmeralda chňapla trojúhelníkový cíp šátku a strhla mu ho z obličeje.

V bance se rozhostilo užaslé ticho, přerušované jenom tlumeným úpěním stařenky, která se zapomenutá choulila v rohu.

Bartoloměj svěsil hlavu. Nebýt zarostlé brady, vypadal by přesně jako ten andělský čtyřletý klouček, kterého vytahala za uši. Skoro čekala, že se mu roztřese vyšpulený spodní ret a do velikých tmavých očí mu vhrknou slzy. Měla sto chutí zatřepat s ním jako s králíkem, zulíbat ho a nařezat mu, nejradši všechno najednou.

Místo toho mu zahrozila prstem před obličejem. „Měla bych

tě přehnout přes koleno a seřezat, Bartoloměji Ignáci Fine.“

„Ignáci?“ znovu zopakovali jeho muži sborově. Tentokrát se jeden z nich odvážil uchechtnout.

Jasper šťouchl loktem do Virgila. „Já bych jí dovolil, aby si

mě přehnula přes koleno, kdykoli se jí zachce.“

Jeden z maskovaných mužů se dychtivě přidal: „Já taky!“

„A já taky!“ nabídl se další. „Já jsem příšerně zlobil.“

Bartoloměj zastrčil revolver do pouzdra, odhrnul si vlasy z očí a probodl Esmeraldu doutnajícím pohledem. „Koukni, cos provedla, Esme,“ obořil se na ni trucovitě. „Než jsi sem vtrhla a všechno zkazila, ti muži si mě vážili. Nikdy mi nedopřeješ ani trochu zábavy.“

„Zábavy?“ Esmeralda se nevěřícně zasmála. Rozmáchlým gestem ukázala na zákazníky ustrašeně se krčící na podlaze.

„Tomuhle říkáš zábava? Terorizování nevinných lidí? Loupení peněz, které si v potu tváře vydělali a našetřili?“

Vzpurně pohodil hlavou, stejně jako když mu bylo devět a ona ho načapala, jak v lékárně na rohu loká přímo z lahvičky

citrónové kapky. „Jenom sbírám podklady pro román. Člověk musí nejdřív prožít opravdový život, než o něm může psát.“

Všechna zlost a bolest, která se za několik posledních měsíců nastřádala v Esmeraldině srdci, se jí teď vyřinula z očí v záplavě slz. „A to ti ani trochu nevadilo, že zatímco tys prožíval ten svůj opravdový život, já se doma trápila pomyšlením, že jsi mrtvý?“

Ve tváři se mu objevil upřímný stud. „To je mi vážně líto, Esme. Namouduši. Nenajal jsem Snortona, abych ti ublížil, ale abych tě ochránil.“

Esmeralda o krok ucouvla, jako by jí vyťal políček. „Cože? Snortona jsi najal ty?“ zašeptala. „Tys najal tu odpornou zakrslou krysu?“

Teď to byl Bartoloměj, kdo vykročil k Esmeraldě. Kajícně rozhodil ruce, ale ona před ním ustupovala dál. „Potřeboval jsem, abys uvěřila, že jsem mrtvý, Esme. Byla to jediná možnost, jak ti zajistit bezpečí. Bylo mi jasné, že kdybys věděla, že jsem naživu, vzala by sis do té své umíněné makovice, že se mě vypravíš sem na Západ hledat.“

Esmeralda se znovu naježila. „Takže tys nechal Snortona, aby ze mě vylákal poslední peníze a nalhal mi tu kýčovitou povídačku o tvojí smrti?“

Bartoloměj dotčeně nakrabatil čelo. „Kýčovitou? To od tebe není hezké. Připadalo mi, že je to hrozně dojemný příběh. Když jsem ho psal, nestačil jsem si otírat slzy z očí.“

Esmeralda za sebou zaslechla odfrknutí, které nemohlo pocházet od nikoho jiného než od Billyho.

„Víš, Esme,“ pokračoval Bartoloměj, „pohněval jsem si jednoho člověka – mocného a nebezpečného. Schválně jsem mu namluvil, že jsem jedináček. Bál jsem se, že kdyby zjistil, že

mám sestru, zkusil by tě využít proti mně anebo by ti z čiré zášti ublížil.“

„Pochybuju, že by mi mohl ublížit víc než ty,“ pronesla odměřeně.

Bartoloměj ze sebe vychrlil gejzír slov prodchnutých rostoucím rozrušením: „Jednou pochopíš, že jsem to udělal pro dobro nás obou. Jakmile by utichl rozruch, hodlal jsem se s tebou spojit, abych ti oznámil báječnou novinku.“ Popadl ji za ramena a obdařil ji roztomilým úsměvem, kterým ji jako dítě vždycky obměkčil. „Je ze mě boháč, sestřičko. Jsem tak bohatý, že už si kvůli mně nikdy nebudeš muset utrhovat od úst, obětovat se a hladovět. Nebudeš muset celé dny poslouchat zazobané rozmazlené spratky, jak buší do klavíru. Budeš si moct koupit všechny ty hezoučké tretky, po kterých jsi odjakživa toužila.“ Sáhl po pramínku vlasů, který se jí uvolnil zpod kloboučku, a něžně si ho obtočil kolem prstu. „Ještě nejsi úplně stará, Esme. Když se napudruješ a nalíčíš, třeba se ti dokonce podaří ulovit nějakého osamělého vdovce a pořídit si vlastní děti, abys měla koho opečovávat.“

Esmeraldu zalila vlna ponížení a tváře se jí rozhořely. Snášela by tu potupu s větším nadhledem, kdyby nevěděla, že za ní stojí Billy a všechno poslouchá. Jestlipak mu připadá taky tak politováníhodná jako bratrovi?

Než si vůbec uvědomila, co dělá, vlepila Bartolomějovi pohlavek a vymazala mu samolibý úšklebek z obličeje s takovou razancí, že všichni v bance vyhekli soucitem.

Zavrávoral a mnul si tvář. Z tmavých očí mu křičela výčitka.

„Jak jen můžeš, Esme! Co nám umřeli máma s tátou, nikdy jsi mi nedala ani na zadek.“

„To je fakt. A začíná mi připadat, že to byla velká chyba.“

Mračili se na sebe s rostoucím nepřátelstvím. Bezděčně oba zaujali tentýž postoj a bojovně vystrčili bradu, což byl zvyk, který – jak by přísahala jejich matka – zdědili po svém paličatém dědečkovi. Esmeralda si vůbec neuvědomovala, že je Billy obchází dokolečka a užasle si je prohlíží.

„Ať mě vezme čert,“ vydechl. „Ty jsi vážně jeho sestra, viď?“ Esmeralda se k němu prudce otočila. Byla na pokraji hysterie.

„No samozřejmě! Co sis myslel?“

Když se jejich pohledy střetly, pochopila, co si myslel a za koho ji měl. Zrcadlilo se to v obezřetném výrazu jeho očí, v napětí, s nímž zatínal pěsti. Naznačoval jí to, kdykoli se spolu hádali, jenže ona byla tak hloupá, že jí nic nedošlo.

To poznání ji ranilo víc, než jí bylo milé. Dokonce ještě víc než bratrova zrada. Hruď se jí svírala tak, že chvíli nevěděla, jestli se vůbec dokáže nadechnout.

„Kdo to sakra je?“ dožadoval se Bartoloměj. Stejně jako když byl malý, žárlil, že věnuje pozornost někomu jinému. „A proč se na tebe tak kouká?“

Esmeralda ho skoro nevnímala. Nespouštěla oči z Billyho.

„Tys to věděl celou dobu, viď?“ zeptala se tiše. „Tys přesně věděl, co mě v Eulalii čeká.“

Billy se na rozdíl od Bartoloměje nepokoušel omlouvat své činy nebo ji dojmout, aby mu odpustila. Podíval se jí zpříma do očí a s osudovou upřímností přikývl.

Esmeraldě se vydral z hrdla ochraptělý smích, který zněl dokonce i jí samotné spíš jako vzlyk. „No to je báječné! Jeden si o mně myslí, že jsem seschlá stará panna, a druhý mě má za banditovu couru!“

Bartoloměj se vypjal v celé své výšce. V očích se mu zlostně blýskalo. „Co jste zač, pane, že si troufáte nazvat moji sestru

courou?“

Billy ho zpražil opovržlivým pohledem. „Jsem William Darling, ty fakane jeden nevděčná. Ten, který tě údajně zabil.“ Vklouzl rukou do kapsičky vesty a vylovil cosi blýskavého. Strčil to Bartolomějovi pod nos, a odlákal tak pozornost všech přítomných od své druhé ruky, kterou bleskurychle tasil kolt.

„Kromě toho jsem zástupce federálního maršála a teď tě popadnu za flígr a dopravím za mříže.“

„Propána, brácho,“ zaúpěl Virgil při pohledu na odznak v Billyho ruce, „řekni, že to není pravda!“

Esmeralda stála jako uhranutá a zírala na lesklou plechovou hvězdu. Členové Bartolomějova gangu se bleskurychle rozprchli všemi směry; vystřelili ven všemi trojími dveřmi naráz a ty se za nimi s prásknutím zabouchly. Jenom Sadii Billyho prohlášení nijak nevyvedlo z míry. Dál dřepěla na zadku, jen se zadní tlapou apaticky podrbala za levým uchem a spokojeně zívla.

„Vypadněte odtud, Virgi,“ poručil Billy, aniž odtrhl pohled od Bartoloměje. „Seber ostatní a zmizte, než vás budu muset taky zatknout.“

Enoch se Samem se tiskli jeden k druhému a vypadali ještě ustrašeněji než obvykle. Jasper si znechuceně odfrkl. Virgil zakroutil hlavou a oči mu potemněly upřímným zklamáním.

„Zlomils mi srdce. Nikdy bych nevěřil, že se dožiju dne, kdy se

ňákej Darling octne na jedný lodi se zákonem.“

Mlčky se vytratili. Jasper se u dveří ještě zastavil a odplivl si

přes rameno.

Billy tu hrubou urážku ignoroval a pokynul hlavou směrem

k zákazníkům banky, stále ještě přikrčeným strachy. „Můžete jít,“ řekl jim. „A být vámi, hodil bych sebou.“

Nemusel to opakovat. Po dvou i po čtyřech se ostošest hrnuli na svobodu, až nakonec Billy, Bartoloměj a Esmeralda ve vylidněné bankovní hale osaměli.

Ještě než se Esmeralda stačila vzpamatovat ze šoku, Bartoloměj ji chňapl za zápěstí a zmáčkl jí ho tak zoufale, až jí udělal modřinu. „Přece mu nedovolíš, aby mě zatkl, Esme! Ty to nechápeš. Živý se k soudu nedostanu. Dokonce ani do vězení ne. Ten člověk se o to postará.“

„Odstup od té dámy,“ přikázal mu Billy s neochvějným klidem, stejně pevným jako stisk jeho ruky na revolveru.

Bartoloměj pustil Esmeraldino zápěstí a začal couvat, ale zjistil, že má nohy jako z olova. „Zaplatil ti, co?“ vmetl Billymu do tváře. „Zaplatil ti, abys mě chladnokrevně zastřelil. Ale jestli umřu, nikdy se nedozví, kam jsem to zlato schoval. A ty taky ne.“

„Jaké zlato?“ vyjekla Esmeralda. „A o kom to mluvíte?“

Bartoloměj ukázal prstem na Billyho. „Jen se ho zeptej, kdo si ho najal.“

„Nemusím se ho ptát. Najala jsem si ho já.“

To prohlášení na okamžik vytrhlo jejího bratra z hysterie. Zúženýma očima se na ni zadíval. „A za co? Vždyť nemáš ani vindru.“

Esmeraldu až zabolelo z Billyho zpytavého pohledu. „Pan Darling o mé momentální nouzi dobře ví. A mimochodem, dovol, abych ti připomněla, že za svou neutěšenou finanční situaci vděčím jen a jen tobě a tvojí sobecké, dětinské výpravě na Západ. Přesto byl pan Darling tak laskav a uvolil se pracovat pro mě na dluh. Vysvětlila jsem mu, že až tě najdeme, dědeček

se mu odvděčí.“ Zaťala zuby v křečovitém pokusu o úsměv.

„Oba víme, jak je dědeček velkorysý, když jde o jeho milovaného vnuka.“

„Dědeček? Dědeček?“ papouškoval Bartoloměj. Pronikavě se rozchechtal. „A to se o mně odvažuješ tvrdit, že si vymýšlím kýče!“

„Odstup od té dámy a zvedni ruce nad hlavu, chlapče.“ Billyho protahovaná výslovnost je varovala, že mu dochází trpělivost. Esmeralda už postřehla, že čím pomaleji Billy mluví, tím rychleji jedná.

„Poslechni ho,“ naléhala na bratra. „Vyříkáme si to později.“

„Proč si to nevyříkat rovnou?“ Bartoloměj přesunul svou pozornost od ní k Billymu a v očích se mu vypočítavě zablesklo. „Mohli bychom se stát partnery, pane Darlingu. Dám vám Winsteadův podíl. Ať už vám zaplatil jakoukoliv sumu, určitě se ani zdaleka nevyrovná tomu zlatu, co mám schováno jen pár mil odtud.“

I když se Esmeralda bála, že o rozum přišli oba, s bratrem jí to připadalo úplně beznadějné, a tak se obrátila na méně nepříčetného z těch dvou. Doběhla k Billymu, popadla ho za klopy kabátu a divoce jím zatřásla. „Co to proboha žvaní? Co je zač ten Winstead? A proč se tě Bartoloměj pokouší podplatit?“

Neodpověděl. Nebýt toho, že ji popadl kolem pasu a přitiskl k sobě, mohla by nabýt dojmu, že je vzduch. Jen s vypětím všech sil se jí povedlo vykroutit z jeho sevření aspoň natolik, aby viděla na bratra. Přátelsky se usmíval.

„Patrně se domníváte, že se mi nedá věřit,“ spustil. Kdykoli udělal pauzu, aby se nadechl, o krok ustoupil. „Ale přísahám, že bych Winsteada nepodrazil, kdybych nezaslechl, jak přikazuje jednomu ze svých najatých pistolníků, aby mě

odpráskl, až se s tím zlatem vrátím.“

Esmeraldu zašimral ve vlasech Billyho podrážděný povzdech. „O tvoje zlato nestojím, chlapče. Chci jen, abys dal ruce vzhůru, abych na ně viděl.“

Do Bartolomějova výrazu se znovu vkradla panika. Nepokrytě se dal na ústup, ale šanci na úspěch si pokazil tím, že zaškobrtl o vlastní nohu a kecl si na zadek. Navzdory vousům zakrývajícím dětsky buclatou tvář vypadal v tu chvíli strašně mladě.

Esmeralda si oddechla. Jenže vtom spatřila, že zajel rukou k pouzdru s revolverem. „Nedělej to!“ vykřikl Billy. „Bartoloměji, ne!“ zaječela.

Billy natáhl kohoutek. Esmeraldiným uším znělo to cvaknutí hlasitěji než skutečný výstřel. Bez sebe zoufalstvím se Billymu vytrhla, přelétla přes halu a zaštítila bratra vlastním tělem.

V místnosti se rozhostilo mrtvolné ticho. Cítila, jak se Bartolomějova hruď zdvíhá a klesá, ale neobjal ji jako předtím Billy. Nadzvedla se na lokti, ohlédla se a setkala se s Billyho vyděšeným pohledem.

„Prokristapána, zlato moje,“ zašeptal ochraptěle a jeho slova zněla spíš jako modlitba než jako kletba. „Vždyť jsem tě málem zabil!“

Billy spustil zbraň a poprvé, co se pamatoval, se mu roztřásla ruka. Kdyby se v bezmocné hrůze nedíval na Esmeraldu, možná by zaslechl Sadiino hrdelní zavrčení a ucítil by, jak se mu varovně ježí vlásky na šíji.

Ale takhle si černé ocelové hlavně, která se vynořila zpod Esmeraldiny paže, všiml teprve ve chvíli, kdy vypálila. V prsou mu vybuchlo ohnivé peklo.

Pistole mu s třesknutím upadla na podlahu. Přitiskl si dlaň k

hrudi, pak se na ni podíval a snažil se pochopit, proč mu po prstech stéká tolik krve. Když mu svitlo, upřel nevěřícný pohled na Esmeraldu.

Ani kdyby se dožila stovky, nezapomněla by na ten šokovaný a zrazený výraz v Billyho tváři. V uších jí dozníval ohlušující výstřel. V nose a v očích ji pálil štiplavý pach střelného prachu. Billymu centimetr po centimetru podklesávala kolena, až se jeho štíhlé tělo zhroutilo na podlahu. Nejspíš by tam stála zmrazená šokem, dokud by Billymu nevyprchal z těla všechen život, kdyby ji nevyburcovala Sadie, která se k němu přibatolila a začala mu olizovat obličej. Esmeralda si nebyla jistá, jestli to vyděšené kňučení, které slyší,

vydává pes nebo ona sama.

Odtáhla se od náhle ochablého Bartoloměje a po čtyřech přelezla k Billymu. Na podlaze vedle něj se válel odznak, jen kousíček od jeho zkrvavených prstů. Košilí mu prosakovala krev a děsivá skvrna se rychle rozpíjela i na vestu. Hruď se mu při každém trhaném vdechu křečovitě zachvívala.

Esmeralda mu roztřesenými prsty něžně odhrnula vlasy z čela. S těmi hustými řasami spočívajícími na zbledlých tvářích vypadal tak mladě, tak zranitelně…

Zasténal a Esmeralda si položila jeho hlavu do klína, přitiskla mu ruce v rukavičkách k ráně a instinktivně se snažila zastavit řinoucí se krev.

„Podívej, cos provedl,“ osopila se přes Billyho zhroucené tělo na bratra. Bartoloměj s němou hrůzou civěl na zbraň, která mu ochable visela z prstů. Esmeralda se dovtípila, že je to poprvé, kdy doopravdy zmáčkl spoušť a uviděl, co to dokáže napáchat. Dřív by ho možná litovala. Ale teď cítila jen opovržení.

Po tvářích jí stékaly horké slzy. „Takhle si představuješ ten

svůj opravdový život, Bartoloměji? Tak, že jiného o život připravíš? Teď už máš o čem psát? Získal jsi hluboký prožitek pro ta svá směšná melodramata?“

Pomalu k ní zvedl oči. Doufala, že v nich uvidí stud, nebo dokonce kajícnost, ale spatřila jen paniku. Když se vzpamatoval, zastrčil revolver do pouzdra a vymrštil se na nohy.

Dvěma skoky byl u ní, popadl ji za paži a snažil se ji zvednout do stoje. „Musíme odtud vypadnout, Esme! Každou chvíli se tu může objevit šerif.“

Vymanila se mu a samotnou ji překvapilo, jak pevně zní její hlas. „Nikam s tebou nepůjdu.“

Bartoloměj poplašeně zalétl pohledem k hlavnímu vchodu, zjevně na rozpacích, zda se dál hádat, nebo vzít nohy na ramena.

„Jen s ním běž,“ zašeptal Billy přerývaně. Esmeralda k němu shlédla a zjistila, že má otevřené oči a upírá na ni nepříčetný pohled. „Běž!“ procedil skrz zaťaté zuby. „Jestli tu zůstaneš, zatknu tě.“ Ztěžka polkl. Na čele mu vyrážely krůpěje potu.

„Za to, žes napomáhala vyhlášenému psanci a bránila výkonu spravedlnosti.“

Esmeralda se přinutila ke škádlivému úsměvu. Stálo ji to téměř nadlidské úsilí. „To se ti budu muset vzdát a vydat se na milost a nemilost soudu?“

„Žádná milost nebude,“ zašeptal a víčka mu sklesla.

I když v ní při jeho slovech zatrnulo, sklonila se a něžně ho pohladila rty po vlasech.

Když zase vzhlédla, byl její bratr pryč. Jeho zmizení dalo vyniknout propastnému rozdílu mezi těmi dvěma. Bartoloměje znala od narození. Billyho pouhé tři dny. Bartoloměj ji opustil.

Billy by to nikdy neudělal.

Bratrův útěk provázely výkřiky z ulice a vzdalující se dusot kopyt. Billy znovu otevřel oči a pokoušel se vyškrábat na nohy. Esmeraldin strach přerostl v panickou hrůzu.

Snažila se ho zarazit. Rukavičky už měla celé zbrocené jeho krví. „Nehýbej se! Musíme počkat na doktora.“

Chytil ji za krajkový lem límečku a hrubě si ji přitáhl k sobě, takže viděla, jak má obličej zrůzněný bolestí a rysy pokřivené zoufalstvím.

„Jsi přece chytrá holka, Esmeraldo,“ odsekával slovo za slovem. „Teď mě dobře poslouchej. Winstead je maršál, kterého tvůj bratr podrazil. Slíbil, že odtud dočasně odvolá místní představitele zákona, abych mohl Barta v klidu zatknout, ale jeho muži brzy zjistí, že se to zvrtlo. Jestli vyčenichá, že jsme se od Barta dozvěděli, že měl v té loupeži prsty, nebudu potřebovat doktora. Budu potřebovat hrobníka. A ty taky.“

Esmeralda zaváhala. Nevěděla, co si počít. Billy nebyl s to udělat bez pomoci ani pár kroků. Bude-li se pokoušet o útěk, nemusí to přežít. Ale jestli je pravda, co říká, a ona mu k útěku nepomůže, bude ho to stát život docela určitě.

Konečně přikývla. „Tak dobře. Radši bychom měli zmizet. Hrozně by mě mrzelo, kdyby hrobník ten proklatý oblek prodal dalšímu nic netušícímu zákazníkovi.“

„Zadem,“ vydechl a sykl v dalším návalu bolesti.

Esmeraldě nezbylo než ho poslechnout. Mulu a vůz měli sice vepředu, ale hluk přicházející z ulice každou vteřinou sílil a byl čím dál pronikavější. Objala Billyho kolem štíhlého pasu a hodila si jeho paži kolem ramen. Z celého srdce litovala, že je tak malá. Nechtěl její drobnou postavu zatěžovat celou svou vahou, a tak se cestou k zadním dveřím opíral o pult. Jako by

jejich chůze už tak nebyla čiré utrpení, pod nohy se jim v jednom kuse pletla Sadie, protože se bála spustit Billyho z očí.

Když potřetí div neupadli, Billy se zastavil a zabořil Esmeraldě tvář do ramene. „Už… už nemůžu. Běž sama.“

Esmeralda se ze všech sil snažila nezhroutit pod jeho vahou. Pomyšlení na odchod bez něj ji děsilo úplně stejně jako představa, že by ho tam měla nechat. Když promluvila, z hlasu jí v celé své síle zazněla dědečkova strohá rozhodnost.

„To tedy ne, pane Darlingu. Když si někoho najmu, očekávám, že svou práci dokončí. Ačkoli pokud se rozhodnete zůstat tu ležet a utopit se v louži krve a sebelítosti, aspoň si nebudu muset dělat starosti s placením, že?“

Zvedl hlavu a zamračil se na ni. Jak byl schýlený, jejich oči i ústa se ocitly těsně u sebe. Esmeralda by v tu chvíli skoro přísahala, že ji nenávidí.

„Copak na tom záleží?“ zavrčel. „Stejně jsi mi nikdy zaplatit nehodlala.“

„To jste na omylu, pane Darlingu. Já svoje dluhy vždycky splácím.“

Než mohla ztratit odvahu, přitiskla svá ústa k jeho, odhodlána slíbat mu hněv ze rtů bez ohledu na to, jaké by to pro ni mohlo mít důsledky. Zpočátku měl ústa nepoddajná a nelítostná, přesně jak se obávala. Pak se ale podvolil a oplatil jí polibek s živočišnou dravostí, z níž se rozechvěla a ochabla. Cítila na jazyku slanou chuť jeho potu a zoufalství. Bála se, že jí podklesnou kolena, a div neomdlela. Odtrhla od něj rty. Aspoň jeden z nich se musí udržet na nohou, jinak z té banky živí nevyvážnou.

Billy jí pohroužil tvář do vlasů a zasténal čirou rozkoší.

„Sakra, ženská, pokoušíš se mě zabít, nebo mi dát důvod k

životu?“

„Jestli to chceš zjistit, budeš muset přežít, co ty na to?“ popíchla ho, aby ho přiměla k pohybu.

Billy nepřeháněl – už byl u konce svých sil. Než se dostali ke dveřím, které zely dokořán, jak jimi vyběhli prchající bankovní úředníci, Esmeralda ho musela skoro vléct.

Úzká boční ulička jim poskytla vítané útočiště před hlukem z hlavní ulice. Esmeralda se zoufale rozhlédla na obě strany. Opodál čekala u sloupku Billyho klisna a ještě jeden kůň. Esmeralda blahořečila Billyho předvídavosti, i když jí bylo jasné, že ten druhý kůň byl určen pro jejího bratra. Instinkt ji nezklamal – Billy opravdu neměl v úmyslu vrátit se k ní do hotelu.

Spolkla hořkost a zamířila ke klisně. Billy se potácel jako opilý a i s její pomocí sotva udržoval rovnováhu.

„Je tma,“ zamumlal. „Nevěděl jsem, že… že už je tak pozdě.“ Esmeralda vzhlédla. Na odpolední obloze zářil jasný sluneční kotouč a nemilosrdně sálal. Panebože, modlila se v duchu, jen ať není až příliš pozdě.

Její zoufalství se ještě prohloubilo, když konečně došli ke koním. Kdyby byla klisna vysoká dvacet stop, vyšlo by to nastejno. Ale Esmeralda neměla na vybranou, musela se pokusit dostat Billyho do sedla stůj co stůj.

Vyzkoušela prosby, rozkazy i lichotky. Křičela na něj. Dokonce použila několik jeho oblíbených sprostých slov, protože doufala, že ho tím šokuje a přiměje k pohybu. Skoro už se jí podařilo přehodit mu dlouhou nohu přes sedlo, když vtom klisna uskočila, poplašena kovovým pachem krve.

Billy ztěžka dopadl na zem a zůstal naznak ležet v prachu. Pokusil se zaostřit pohled a pak znova, ale oči se mu obrátily v

sloup a víčka mu sklesla.

Sadie si sedla, zaklonila hlavu a začala srdceryvně výt.

Esmeralda měla sto chutí udělat totéž.

Místo toho se vedle Billyho svezla na kolena. Po tvářích se jí koulely slzy a skapávaly jí z brady na jeho obličej. Vzala ho do náručí a divoce jím zatřásla. „Neumírej mi tu, Billy Darlingu! Slyšíš mě? Já ti to nedovolím!“

Políbila ho v naději, že ho svým dechem vzkřísí, ale bylo to marné.

S pocitem naprosté porážky se k němu přitiskla tváří. Vůbec nezaslechla cinkání postrojů, rachot kol a dusání těžkých bot po tvrdé půdě.

Neslyšela vůbec nic, dokud se k ní nesehnul hromotluk s hřívou sluncem prozářených pískových vlasů a nezvedl Billyho do náručí, jako by vůbec nic nevážil.

Virgil si něžně přitiskl bratrovo bezvládné tělo k mohutné hrudi a zamrkal na ni. Obvyklou jiskru v jeho očích zastínila starost. „My Darlingové se spolu sice občas serveme jako psi, madam, ale pořád jsme jedna rodina.“

Když bratra opatrně uložil do vozu, zapražené zvíře se ohlédlo, zahýkalo a vycenilo na Esmeraldu žluté zuby. Připlácla si ruku k puse, aby se nerozvzlykala vděčností. Ještě nikdy v životě ji nic nepotěšilo tolik jako teď pohled na nevrlou starou mulu.

2. část

Ať nepohřbíváš mě tu v pustinách hlas tak tiše zní, až mi srdce stáh kovboj mladičký tady skonává

v hrobě uzoučkým, když se smrákává

(kovbojský tradicionál)

Nad údolím visel měsíc, zářivá kamej na černém sametovém živůtku nebe. Ta chvějivá perla vysála z nekonečné travnaté prérie všechnu barvu a zanechala jen popelavě stříbřitý skelet – výjev zároveň pochmurný i krásný. Vysála i poslední zbytky barvy z Billyho tváří, takže teď byly zsinalé a propadlé.

Esmeralda se k němu sklonila a ulevilo se jí, když na tváři ucítila slabounký závan jeho dechu. Už celé hodiny nevydal ani hlásku. Měla by být ráda, že ho bezvědomí konečně osvobodilo od nemilosrdného kodrcání vozu, ale jeho nepřirozená nehybnost ji děsila ještě víc než všechno to zmítání a steny předtím.

Otevřela omlácenou plechovou čutoru a svlažila jeho vyprahlé rty pár kapkami vody. Ačkoli se mu víčka ani nezachvěla, s námahou polkl. Navlhčila kapesník a jemně mu otřela čelo. Pak si sama šplíchla vodu na obličej, protože se bála, že by ji kolébání vozu mohlo uklimbat stejně jako Sadii.

Minulou noc Billy hlídal ji. Dnes mu to oplatí.

Zaklonila hlavu, masírovala si bolavý krk a zírala na hvězdy. Za léta prožitá v Bostonu se jí ani nesnilo, že by obloha mohla být tak nezměrná. A tak osamělá.

Aspoň že nedržela noční hlídku sama. Enoch řídil vůz a Sam,

Virgil a Jasper se hrbili v sedlech koní před ním. Esmeralda zakroutila hlavou nad ironií celé té situace. Před čtyřiadvaceti hodinami by byla strachy bez sebe, kdyby se ocitla s darlingovským gangem o samotě. Teď jsou její jedinou nadějí.

Virgil kapesním nožem vydoloval kulku z Billyho hrudi. Teprve čas ukáže, jestli zasáhla nějaký životně důležitý orgán. Jasper zející ránu vydezinfikoval domácí pálenkou, i když přitom celou dobu remcal, že je toho dobrého pití škoda. Billyho tělo, do té doby netečné, se zkroutilo bolestí. Esmeralda měla co dělat, aby se neodvrátila, a musela si přitisknout ruku k ústům, aby ztlumila provinilé vzlyky.

Z Eulalie se dostali bez problémů. Nikdo se je nepokusil zastavit. Koneckonců z eulalijské První národní banky se neztratily žádné peníze, nedošlo k žádnému zločinu. Tedy kromě toho, který spáchal její bratr na Billym. Ale v tuhle chvíli Esmeralda pomyšlení na Bartoloměje nesnesla.

Vůz zničehonic zastavil.

„Hoď kostrou, Enochu, a fofrem sem přiklusej!“ zařval odkudsi zepředu Virgil.

Enoch se otočil a plaše si cvrnkl do klobouku. „Omluvte mě, madam. M-m-mám pocit, že mě potřebujou tamhle na rozcestí.“

Mrštně seskočil na zem a odběhl do noci. Esmeralda se vydrápala na kolena, aby viděla přes kozlík. Ti čtyři se opravdu shlukli u křižovatky prašných cest. Zdálo se, že se hádají. Viděla divoce gestikulující paže a pochytila útržky sprostých nadávek.

Virgil se jako první neudržel a přestal šeptat. „Nemáme na vybranou!“ vykřikl. „Jestli to neuděláme, tak umře!“

„A jestli jo, tak bude litovat, že neumřel,“ opáčil Jasper

ponuře.

Sam se pokradmu ohlédl po voze. Esmeralda se skrčila, ale ne dost rychle. Zahlédl ji. Šťouchl do Virgila a ten rozpřáhl mohutné paže a přitáhl si bratry do spikleneckého hloučku.

Pár minut nato přiklusal Enoch zpátky k vozu. Když se vyhoupl na kozlík, Esmeralda se ho zeptala: „Co se děje? Je tu poblíž nějaké město? Váš bratr potřebuje doktora, to přece víte.“

Enoch si stáhl klobouk do čela, aby skryl oči před jejím zkoumavým pohledem. „Nelamte si tu svoji p-p-pěknou hlavinku, madam. N-n-nenecháme ho umřít.“

Pleskl mulu opratěmi přes hřbet, vší silou za ně svými šlachovitými pažemi zabral a strhl vůz do levé vidlice rozbíhajících se cest.

Navzdory svému předsevzetí Esmeralda usnula, s Billyho hlavou položenou v klíně. Za nějakou dobu se probudila leknutím. Kolébání vozu vystřídal tajuplný klid. Billyho tvář už nebyla bledá, ale nezdravě červená. Esmeralda ho něžně pohladila po čele a pak se zpod něj opatrně vyprostila.

Vyškrábala se do kleku a rozespale si protřela oči. Sadie zakňučela. Zatímco Esmeralda spala, kolem měsíce se začala sbíhat mračna. Prudký vítr je hnal po nebi jako obrovské chumáče chmýří.

Ve slabém měsíčním svitu rozeznala, že vůz zastavil na začátku hluboce vyježděné cesty vinoucí se mírným svahem. Billyho bratři seděli nehybně v sedlech a mlčky se dívali k vrcholu kopce.

Jejich stísněný výraz Esmeraldu zneklidnil. Sledovala směr jejich pohledu. Proti nočnímu nebi se rýsovala polorozpadlá

stodola a zchátralý dům, který vypadal spíš jako provizorní bouda než jako obytné stavení. K jedné stěně byl přilepen křivý kamenný komín. Úzké zápraží clonila prověšená plechová střecha. Vrcholek kopce střežil uschlý dub, jehož kdysi mohutný kmen rozťal vedví nemilosrdný zásah blesku. Celý ten výjev obestírala atmosféra smutku a opuštěnosti. Esmeralda si se zachvěním pomyslela, že být to hudební skladba, byla by celá v d-moll.

„Tam máme namířeno?“ zašeptala k Enochovým zádům. Chmurně přikývl.

Nevěděla, jestli má cítit úlevu nebo strach, ale jedním si byla jistá – jejich otálení jí drásalo nervy.

„Tak jedeme, ne?“ vybídla je úsečně. „Váš bratr nutně potřebuje teplou postel a čisté obvazy.“

Virgil si odkašlal. Sam zachrchlal a zahekal. Jasper upíral zatvrzelý pohled ke vzdálenému obzoru, jako by si přál být kdekoli jinde, jen ne tady. Všichni do jednoho se vyhýbali jejím očím.

Kupodivu to byl plachý, nesmělý Enoch, kdo nakonec posbíral odvahu a otočil se k ní. Sundal si klobouk a nervózně žmoulal jeho okraj. „M-m-my už dál jet nemůžeme, madam,“ oznámil jí s upřímnou lítostí.

„Co tím myslíte, že už dál jet nemůžete? Ovšemže můžete.“ Kývla hlavou směrem k domu. „Stačí vyjet s vozem tamhle na kopec.“

Virgil sesedl z koně. „Enoch má pravdu, holčičko. Odtud budete muset jet sama.“

„Sama?“ zopakovala Esmeralda jako ozvěna. Nedůvěřivě se na dům podívala. Připadal jí čím dál strašidelnější.

„Jo, sama,“ protáhl Jasper a tím, jak trpce zkřivil rty, jí

bolestně připomněl Billyho. „My tam nejsme vítáni.“

To Esmeraldu nijak zvlášť nepřekvapovalo. Neuměla si představit moc míst, kde by darlingovský gang vítán byl. „Co přesně myslíte tím tam?“ Když si místo odpovědi vyměnili kradmé pohledy, podrážděně si povzdechla. „Snad byste nás mohli doprovodit aspoň ke dveřím. Ať už tam bydlí kdokoli, pomozte mi vysvětlit, co se stalo…“

Bylo to, jako by házela hrách na stěnu. Virgil už zvedl Billyho z vozu a přehodil ho břichem dolů klisně přes sedlo. Na chvilku se zamyslel, pak vytáhl jeden z vlastních revolverů a zastrčil ho Billymu do prázdného pouzdra. Ignoroval Esmeraldiny protesty, popadl ji mohutnými pažemi kolem pasu a vysadil ji z vozu. Enoch vyndal kufr a pouzdro s houslemi a postavil je na zem. Sadie seskočila a s ublíženým heknutím přistála na všech čtyřech vedle nich.

Virgil vtiskl Esmeraldě do ruky otěže Billyho klisny. „Žádný strachy, děvenko. Když jde vo karty, ženský a střelný rány, má náš Billy odjakživa kliku.“

„To možná platilo, než potkal mě,“ posteskla si Esmeralda. Vždyť mu při prvním setkání překazila partii pokeru, odehnala mu ženu z klína a málem mu prostřelila srdce.

Virgil nasedl na koně. Enoch sklopil hlavu a popřál jí: „H-h- hodně štěstí, madam.“

„Bude ho potřebovat,“ podotkl Jasper a pohrdavě si odfrkl. Esmeralda se podívala na vyčkávavý výraz v jejich tvářích.

Na otěže ve své ruce. Na vrcholek kopce. Chtějí po ní, aby vyšla nahoru pěšky a Billyho koně vedla za sebou.

Billy právě v tu chvíli přerývaně zasténal, a to ji utvrdilo v odhodlání. Jestli se v tom domě dostane Billymu pomoci, tak tam půjde, i kdyby jí měl vyjít vstříc sám dábel s vidlemi v ruce.

Hrdě napřímila ramena, jak by se to určitě líbilo dědečkovi, a vykročila do svahu. Byla vděčná, že jí po boku funí Sadie. V zádech cítila mlčenlivě pohledy Billyho bratrů.

Sotva vystoupala na vrcholek, zahřměl nocí výstřel z brokovnice.

Esmeralda instinktivně popadla Billyho za kalhoty a stáhla ho z koně. Plácla sebou do vysoké trávy a zaštítila ho vlastním tělem. Zpod kopce k ní dolehlo zběsilé cinkání postrojů a dusot kopyt, který pozvolna utichal v dálce. Takže od Billyho bratrů se žádné pomoci nedočká. Ležela s pevně zavřenýma očima a sotva se odvažovala dýchat. Pod sebou cítila Billyho pevné štíhlé tělo, a přestože byl v bezvědomí, dodávalo jí pocit bezpečí ve světě, který se převrátil vzhůru nohama.

„Kdo to tam je, u všech čertů?“ křikl ochraptělý hlas, který mohl patřit jak muži, tak ženě.

Esmeraldě se rozlétla víčka. Málem vyjekla leknutím, protože spatřila, že i Billy má otevřené oči. Panebože, já ho tím nešetrným zacházením zabila! vyděsila se. Pak ale zamrkal a jí došlo, že se jen probral z bezvědomí.

„Mami?“ zašeptal.

„Ty moje chudinko ubohá,“ politovala ho Esmeralda, „už z té horečky blouzníš.“ Teď nebyla nejvhodnější chvíle připomínat mu, že jeho matka je po smrti. Proč by mu koneckonců měla upírat tak prostou útěchu ve chvílích, které mohou být jeho poslední?

„To nic, miláčku,“ zašeptala a pohladila ho po propocených vlasech. „Maminka je u tebe.“

Dokonce se ho odvážila mateřsky políbit na tvář. Když zase zvedla hlavu, Billy nechápavě přivíral oči. Esmeralda se zarazila. Díval se na ni, jako by přišla o rozum. Když už sama

sebe skoro přesvědčila, že je to jen bolestná grimasa, chytil ji kolem pasu a s překvapující silou ji ze sebe zvedl a odsunul stranou.

Vydrápal se ve vysoké trávě na kolena, pak se potácivě zvedl do stoje. Zavrávoral. „Mami,“ zavolal, „to jsem já, Billy. Jsem zraněný. A dost vážně.“ Udělal pár kymácivých kroků směrem k domu a znovu upadl na kolena. „Potřebuju, abys mi pomohla.“ Hlas mu odumřel do šepotu. „Potřebuju tě.“

Esmeraldě šla ze všeho hlava kolem. Přísahala by, že jí Billy naznačil, že jeho matka je po smrti, ale zjevně se zmýlila. V duchu odříkala děkovnou modlitbičku, že pro něj našla pomoc. Brokovnice znovu vypálila a její ohnivý dech byl tak silný, že Billymu rozevlál vlasy. „Vypadni z mýho pozemku, kluku

mizerná, než ti napumpuju břicho olovem.“

Esmeraldu opanoval podivný klid. Vstala a rázně vykročila k domu. Aniž by zpomalila, za chůze vytáhla z Billyho pouzdra revolver.

Pokusil se ji zarazit, ale hmátl jenom do vzduchu. „Nechoď se kvůli mně doprošovat, ženská,“ procedil mezi zaťatými zuby. „To nestrpím.“

Esmeralda se doprošovat nehodlala. Dopochodovala ke schůdkům na verandu, dostatečně blízko, aby rozeznala beztvarou postavu stojící ve stínu u jednoho sloupku. Zahlédla i hlaveň, ze které se ještě kouřilo. Mířila jí přímo na hruď. Nezbývalo jí než se modlit, aby neexistovalo nic jako tříranná brokovnice.

Trhla hlavou směrem k Billymu. „Je William Darling váš syn?“

Nedočkala se odpovědi. Do noci tiše stoupal pramínek dýmkového kouře.

Esmeralda zvedla ruku, namířila revolver a zopakovala otázku.

Postava dál zachovávala mlčení. Esmeraldu začínala brát do napřažené ruky křeč. A vtom se konečně ozval hlas – nepochybně ženský a nepochybně nevrlý. „Nemám žádný syny. Všichni za války umřeli.“

„To se pletete, madam. Všichni Darlingovi chlapci válku

přežili.“

Esmeralda spíše vycítila než uviděla, že žena lhostejně pokrčila rameny. „Copak na tom záleží? Pro mě jsou mrtví.“

Esmeralda ukázala na Billyho a rozčileně zvýšila hlas:

„Tenhle bude mrtvý pro celý svět, jestli se brzy nedočká čisté postele a obvazů. Poskytnete mu je, anebo mi radši pomůžete vykopat mu hrob?“

Vytušila, že se ženina pozornost přesunula k Billymu. I když klečel, v jeho držení těla nebyla ani špetka pokory. Ruce zatínal v pěst. Oči mu blýskaly umíněnou hrdostí, která ho ohrožovala skoro stejně jako horečka. V měsíční záři jasně vystupovaly krvavé skvrny na jeho bílé košili.

Žena si přehodila dýmku do druhého koutku úst. „Mně připadá, že už si hrob vykopal.“

Esmeralda si povzdechla. „Mám za sebou mimořádně dlouhý a namáhavý den. A právě mi s vámi došla trpělivost. Uhnete mi z cesty a necháte mě dopravit ho do domu, nebo vás budu muset zastřelit?“

Na chvilku se rozhostilo napjaté ticho a pak se ozvalo skřípavé uchechtnutí. „Skoro ti věřím, že bys to udělala.“

Esmeralda místo odpovědi odjistila revolver.

Billyho matka dlouho váhala, tak dlouho, že Esmeraldě zdřevěněl ukazováček na spoušti, ale nakonec přece jen spustila

brokovnici a opřela ji o sloupek verandy. Když vykročila ze stínu, Esmeralda bezděčně ucouvla.

Předpokládala, že Darlingové zdědili svou výšku po otci. Ale to se spletla. Billyho matka byla obryně, měřila přinejmenším šest stop. Mohutné paže, které si založila na hrudi, měla samý sval a v Esmeraldě vzbuzovala dojem, že co do robustnosti a houževnatosti si nezadá s věkovitým dubem na dvoře. Skoro by čekala, že té ženě porostou z hlavy místo vlasů propletené větve. Zcuchané vlasy i pytlovité šaty z režného plátna, které měla na sobě, vyrudly do stejného odstínu, jaký měla její ošlehaná pleť. Její obličej byl stejně hranatý jako zbytek těla; hrubé rysy jako by tupým nožem vyřezal nějaký neohrabaný řezbář. Bylo skoro nepředstavitelné, že by se mohly rozjasnit v úsměvu nebo stáhnout žalem.

„Vezmi ho dovnitř,“ zabručela, „ale starat se vo něj budeš sama.“ Řeřavějící dýmka vrhala oranžovou záři na přísnou čelist a zatrpklá ústa, která Esmeraldě připadala znepokojivě povědomá. „Nebudu ho dávat do kupy, jen aby pak zase zdrhnul a nechal se vod někoho vodprásknout.“

Vtom pozornost obou žen přitáhlo zašustění trávy. Billy zmizel. Dolehl k nim bublavý zvuk.

Esmeralda vrhla po Billyho matce rozzuřený pohled.

„Koukněte, co jste provedla, vy jedna nerudná stará

čarodějnice! Tak dlouho jste otálela, že teď kvůli vám umírá!“

Vykasala si sukni, doběhla na místo, kde se Billy zhroutil, a klekla si k němu do trávy. Trýznilo ji pomyšlení, že došla tak daleko, jen aby ho teď ztratila.

Ležel na zádech, jednu ruku si tiskl k obvazu a druhou k žebrům. Hezké rysy měl pokřivené bolestí.

Esmeralda vzala jeho tvář do dlaní. „Dýchej, Billy! Prosím tě!

Musíš to zkusit!“

Otevřel oči a sípavě se nadechl. A v tu chvíli Esmeraldě došlo, že neumírá. Smál se. Smál se, až mu do očí vyhrkly slzy a stékaly mu k uším. Smál se, až se za břicho popadal, přestože mu každý záchvěv zmučeného těla musel působit nezměrné utrpení.

Esmeralda prudce odtáhla ruce z jeho obličeje. Styděla se za svou naléhavost a měla na něj zlost, že ji tak vyděsil.

Když k ní vzhlédl, oči mu v měsíčním světle zestříbrněly. Přestal se chechtat a na rtech se mu objevil měkký úsměv. 11Říkal jsem si…,“ zvedl ruku a s nečekanou něhou ji pohladil po tváři, „… že přesně takovou holku, jako jsi ty, jsem si odjakživa chtěl přivést domů a představit mámě.“

Když se onoho zamženého sobotního odpoledne vřítil do Calamity honosný kočár, lidem ve městě poklesla čelist úžasem. Nestačili třeštit oči.

Z chladného přítmí stáje se vynořil Donley Ezell a toužebně si prohlížel šestispřeží sedáků, které kočár táhlo, zatímco babička Shivelyová pokukovala po kočím v nachové livreji s bílou napudrovanou parukou. Zasněný pohled jí ubral deset let věku, takže vypadala na zachovalou sedmadevadesátnici.

„No ne, hrozně mi připomíná nápadníka, který se mi dvořil, když mi bylo patnáct!“ svěřila se své přítelkyni Maude.

„Koukni, mami,“ vykřikla jakási malá holčička a zatahala matku za ruku s takovou vehemencí, že ta div neupustila štůsek kalika, který nesla v podpaží. Holčička ukázala na erb Wyndhamů, decentně vyvedený ve zlatě na černě lakovaných dveřích. „To je určitě král Nového Mexika!“

Uvnitř kočáru zatáhla Anna závěs a zvrátila se do opěradla. Nevěděla, co ji víc deptá – jestli prach, šero nebo horko.

„Doufám, že jsi spokojený, Reginalde. Větší pozornost bychom nepřitáhli, ani kdybychom přicestovali v obří dýni tažené šesti bílými myškami.“

Její bratr se už před hodnou chvílí unaveně rozvalil na

přepychovém sametovém sedadle. Košile v barvě slonoviny a žlutohnědá vesta mu schlíply vedrem. Anna by ho možná litovala, nebýt toho, že jak se míli za mílí vzdalovali od mlh a lučin jeho milované Anglie, byl čím dál nabroušenější.

Kapesníkem s vyšitým monogramem si otíral zarudlý obličej a lesklou pleš a lapal po dechu jako ryba na suchu. „Stačí, že v téhle necivilizované pustině člověk nedostane odpolední čaj. Nemůžeš po mně chtít, abych obětoval úplně všechno pohodlí.“

Anna rozevřela vějíř a sobecky se těšila z osvěžení, které jí skýtal. „Nakládáním toho kočáru na parník a pak na vlak jsme promrhali spoustu drahocenného času. Času, který jsme mohli strávit hledáním Esmeraldy.“

Reginald se na chvilku vytrhl z letargie a udeřil mosazným bodcem hole do podlahy. „V žádném případě nehodlám přepravovat svou jedinou vnučku zpátky do Anglie v nějakém povozu taženém mulami.“

Křísli o sebe pohledem a pak se naráz odvrátili každý na jinou stranu, protože ani jednomu se nechtělo čelit tomu příšernému strachu, který nevyřčen visel ve vzduchu. Co když dorazili příliš pozdě? Co když se Esmeralda už setkala s tím mužem, o němž psala ve svém dopise? S tím, který nejspíš zavraždil jejího bratra? Anna se otřásla při představě, co by takový chladnokrevný zloduch mohl udělat nevinné dívce, jako je její neteř.

Jelikož už nevydržela nečinně sedět, vyškubla Reginaldovi hůl z prstů a zabušila jí na strop kočáru. Ještě než vůz se skřípěním zastavil, sebrala svou taštičku a slunečník a rozrazila dvířka.

„Co to sakra provádíš?“ osopil se na ni Reginald a s

úpěnlivou naléhavostí vystrašeného děcka ji chňapl za rukáv.

Znenadání k němu pocítila soucit. Jemně ho popleskala po ruce. „Jdi sehnat ubytování a já se zatím poptám u místního konstábla. Třeba o naší Esmeraldě něco ví.“

„Anno!“ zavolal za ní, když jí kočí pomáhal vystoupit.

Otočila se a nasadila aristokraticky povýšený výraz, který ji

měl zaštítit před nezdvořilými pohledy, jež se k ní obracely.

„Najdeš ji, viď?“

Anna si v rozpacích přejela prsty po rtech, protože se jí nechtělo slibovat něco, co možná nedokáže splnit.

Když Anna bušila na zamčené dveře šerifovy kanceláře už asi pět minut, přistoupil k ní šedovlasý stařík.

„To je na houby,“ prohlásil. „Šerif tam nejni.“

Anna nevěděla, jestli ji má víc pohoršovat mužova neomalenost, mizerná gramatika nebo nevábný tělesný odér, který ho obklopoval jako těžký mrak. Vytáhla z taštičky navoněný kapesníček, přitiskla si ho k nosu a doufala, že svou vlastní nezdvořilostí dotyčného neurazí.

„Tak kde bych ho tedy našla?“

Stařík máchl rukou přes prašnou ulici. „Támhle v saloonu.“

S neskrývanou zvědavostí si ji prohlížel od hlavy k patě. Nutilo ji to sklopit oči a ujistit se, že má všechny droboučké perleťové knoflíčky na živůtku z velbloudí srsti řádně pozapínané.

Zkusila se kolem něj prosmýknout, ale zastoupil jí cestu.

„Támhleten fajnovej kočár, co jste z něj vylezla, vám patří?“

Anna obrátila oči k nebi a přemítala, jak dlouho ještě bude muset snášet jeho hulvátské způsoby. „Patří vévodovi z Wyndhamu.“

„Ten pan Wyndham teda musí bejt pořádně zazobanej.“ Anna si mrazivě povzdechla. „Wyndham je titul, ne jméno.

Správně byste měl mého bratra zmiňovat jako lorda Wyndhama nebo Jeho Výsost.“

„Von teda Jeho Výsostnost nejni váš manžel?“

„Ovšemže ne. Nejsem vdaná.“

Mužův obličej se rozzářil úsměvem od ucha k uchu. Než se ho Anna stačila zeptat, co má to podivné chování znamenat, rozběhl se po chodníku pryč a radostí přímo poskakoval.

„Elmere! Hej, Elmere! Nebudeš tomu věřit, ale máme tu další!“

I když Annu poněkud znervózňovalo, že kromě ní není v celém zaplivaném lokále žádná jiná žena, směle došla k jedinému obsazenému stolu. „Promiňte, pánové, hledám místního konstábla.“

Dva muži v téměř identickém oblečení – v kostkovaných košilích, džínách, stetsonech se širokými okraji a se zaprášenými šátky kolem krku – si vyměnili nejistý pohled.

„My žádnýho konstábla nemáme, madam,“ řekl jeden z nich.

„Ale tady je šerif McGuire,“ dodal druhý a ukázal na muže naproti sobě.

Šerif k ní letmo zvedl oči a sklopil je zpátky ke kartám.

„Hned se vám budu věnovat, madam. Jen co dohraju tuhle hru.“

Anna na něj zůstala zírat. Nechtělo se jí věřit, že ji tak nezdvořile odbyl. Že by měl Reginald pravdu? Že by všichni v téhle zemi opravdu byli nevychovaní burani? Zúžila oči a pořádně si šerifa prohlédla. Nebýt sluncem a větrem ošlehané tváře a houštiny stříbrných vlasů, usoudila by podle jeho širokých ramen a štíhlého pasu, že je v rozkvětu mládí.

Přinejmenším se neoblékal jako divoch. Košili měl bílou, až z toho oči přecházely, a kašmírovou vestu naškrobenou tak, že by jí ani Reginald se svými přísnými měřítky nemohl nic vytknout. Plné rty mu rámoval hustý dlouhý knír.

Anna se odvrátila, protože ji nepřehlédnutelná smyslnost těch rtů znepokojila. Nechala ještě chvilku pleskat karty o stůl, ale pak se rozhodla, že už má té jeho lhostejnosti dost.

Významně si odkašlala. „Hrozně nerada vás vytrhuji ze hry, šerife, ale dovolte mi, abych se představila. Jsem Anna Hastingsová, sestra vévody z Wyndhamu, a hledám svou neteř

– mladou ženu jménem Esmeralda Fineová.“

Vzhlédl a povytáhl stříbrné obočí. „Nejste doufám ozbrojená.“

Annu ten podivný dotaz zaskočil. „Ovšemže ne,“ odvětila.

„To je dobře,“ mrkl na ni a usmál se. „V tom případě počkejte, až dohraju.“

Anna byla čím dál netrpělivější; zaťala zuby a začala podrážděně podupávat nohou.

I když se Drew snažil přesvědčit tu čekající ženu o opaku, pronikavě si její přítomnost uvědomoval. Uvědomoval si, jak poklepává úpravným kozinkovým střevíčkem o podlahu, jak se jí aristokraticky chvěje jemné chřípí, jak jemně voní květinovým parfémem. Pokradmu se na ni přes vějíř karet podíval. Zpod módního kloboučku jí vykukovaly hebké vlasy v barvě holubičí šedi. Anna – to jméno se k ní hodí, přemítal. Zní elegantně a přitom usedle. Kdyby tak povýšeně nešpulila rty, byla by dokonce hezká. Takhle vypadala, jako by zrovna kousla do citronu.

Nebo jako by se chystala k polibku.

Seal zanadával a vytrhl ho ze zamyšlení. Drew sjel pohledem

ke stolu a zjistil, že právě dovolil Dauberovi, aby je oba trumfl párem čtyřek. Ale bylo mu to jedno. Stejně neměl v ruce nic pořádného, jen srdcového kluka.

Sám se cítil tak trochu jako kluk; znechuceně odhodil karty a sundal si z opěradla židle kabát. Když vstal, teta Esmeraldy Fineové kvapně o krok couvla.

Drew si nakrucoval navoskovanou špičku kníru, aby zakryl úsměv. Zdvořile jí pokynul ke dveřím. „Až po vás, madam.“

Anna si začala sedat do křesla proti šerifovu stolu, ale v poslední chvíli se zarazila a polekaně vykřikla: „Proboha!“

„Omlouvám se,“ řekl Drew. Obešel stůl, zachránil žlutou kočku, na kterou si málem sedla, a uhladil jí pocuchanou srst. Zvíře vrhlo po Anně nazlobený pohled. „Nečerti se, krásko moje,“ konejšil ji. „To je moje Slečna Kitty,“ představil ji Anně.

„Vy jste Skot,“ povšimla si Anna podle jeho výslovnosti, a než se znovu posadila, nervózně zkontrolovala křeslo.

„Ne, jsem Američan.“ Postavil kočku na zem a ta vyběhla z místnosti. Švihala přitom ocasem s povýšeností uražené královny. „Musel jsem už jako kluk ze své rodné země odejít, protože král zabavil mému otci půdu a prodal ji nějakému vypasenému anglickému ňoumovi, který jakživ nevystrčil nos ze svého londýnského panství. Promiňte, nechtěl jsem vás urazit. Mrzí mě to.“ Jeho přívětivý úsměv se rozšířil, což ji varovalo, že ho to nemrzí ani trošku a že urazit ji bylo přesně to, co zamýšlel. „Z vašeho přízvuku usuzuji, že jste Angličanka.“

Oplatila mu stejně vlídným úsměvem. „Nic se nestalo, pane. Koneckonců já jsem vás z vaší země nevyhnala.“ Zbělalé klouby prstů, jimiž svírala kostěnou rukojeť slunečníku, prozrazovaly, že by to s největší radostí udělala.

Posadil se za stůl a opřel si bradu o stříšku z prstů. „Co pro vás můžu udělat, paní…“ Urážlivě oslovení protáhl.

„Jsem slečna,“ opravila ho Anna úsečně. Odmítala uhýbat

před tou skutečností, jakkoli byla krutá.

„Tak tedy slečno Hastingsová,“ řekl a samolibě přikývl.

„Máme toho společného víc, než jsem se domníval. Já se také nenechal spoutat řetězy, z nichž jediným únikem je smrt.“ Když na něj zůstala nechápavě civět, předklonil se a vysvětlil: „Nikdy jsem se neoženil.“

„No ovšem, chápu proč.“ Při té jedovaté poznámce se mu úsměv z tváře vytratil. Než znovu nabyl duševní rovnováhy, sáhla do taštičky, vytáhla stříbrný medailonek a rozevřela mu ho před nosem. „Neviděl jste náhodou tuhle dívku?“

Drew z Anny nespouštěl obezřetný pohled. Vzal si od ní medailonek a pohlédl na zažloutlou fotografii uvnitř.

„Teď už to pochopitelně není holčička, ale mladá žena,“ vysvětlila Anna rychle. „Ale třeba vám přesto bude něčím povědomá.“ Předklonila se v křesle. Její ledový krunýř náhle popraskal a odhalil zranitelné nitro.

Drew Esmeraldu okamžitě poznal. Ve vážných očích se jí už tehdy tajil náznak touhy, který dodával jejím všedním rysům příslib výjimečné krásy.

Také poznal buclaté tmavooké děcko v jejím náručí – děcko, ze kterého vyrostl muž, jenž si přezdívá Černý Bart a podle federálního maršála Tadeáše Winsteada vyměnil hraní s vláčky za přepadání těch opravdových. Opřel se v křesle a uhlazoval si knír. Takže Bartoloměj Fine přece jen má sestru. Co by tomu asi řekl Billy? Letmo se podíval na Annu Hastingsovou. Jestli Billy kromě plačících žen ještě něco nesnášel, pak to byly ženy, které se pletly do jeho záležitostí. A Winsteadova nabídka učinila

jeho záležitost z obou, Bartoloměje i Esmeraldy Fineových.

Dokud Drew nezvedl oči a nesetkal se s Anniným pohledem plným naděje, neuvědomil si, jak moc se mu příčí zalhat jí. Vytušil, že tahle žena neodpouští snadno. Pokud vůbec kdy odpustí.

Zaklapl medailonek a přistrčil jí ho přes stůl. „Je mi líto,“ řekl a tentokrát to myslel upřímně. „Nikdy jsem vaši neteř neviděl.“

„Ach!“ Ta jediná slabika byla spíš povzdechem než zvoláním. Anně Hastingsové chvíli trvalo, než se vzpamatovala. Konečně si posbírala věci, zvedla se z křesla a obdařila Drewa smutným úsměvem, který byl unavenou kopií Esmeraldina. „Promiňte, že jsem vás obtěžovala, šerife McGuire. Děkuji za čas, který jste mi věnoval.“

Drew se čistě ze zdvořilosti chopil ruky, kterou mu podávala. Ta ruka byla překvapivě hebká, překvapivě bílá – ruka dámy. Když se jejich oči setkaly – jeho ustarané, její užaslé –, proti své vůli jí palcem něžně pohladil prsty.

Vtom se rozlétly dveře. Anna mu ruku vyškubla a zrudla jako patnáctiletá školačka, kterou přistihli, když troufalému nápadníkovi dovolila ukrást jí polibek.

Dovnitř vpadl Reginald, pleš zrůžovělou rozrušením. Vůbec si nevšímal sestřiných rozpaků a mával před sebou zalepenou obálkou, jako by to byl bitevní prapor.

„Stihli jsme to, Anno! Byla tady! Naše holčička tu byla před pouhými třemi dny!“ Přitiskl si obálku k hrudi. „Je to statečná holka. Má neuvěřitelnou kuráž! Podle všeho na toho podlého psance vystřelila a pak strávila odpoledne právě tady ve vězení.“

Anna pomalu otočila hlavu a zabodla do šerifa pohled, kterým by roztavila železné klíče pověšené na háčku na zdi.

Drew se tvářil, že je plně zaujat prohlížením svých pečlivě upravených nehtů.

Reginald svítil jako sluníčko. „Nechala mi v hotelové recepci dopis. No jen si to představ! Dopis pro mě! Pro darebáka, který ji celá léta zatvrzele ignoroval.“

Snažil se obálku otevřít, ale jako pokaždé, když dostal psaní od vnučky, se mu ruce nervozitou a dychtivostí třásly. Anna už to nevydržela a nařídila mu: „Proboha, dej to sem, Reggie.“

Pokorně poslechl, protože nebyl zvyklý na to, aby mu jeho poddajná sestra poroučela. Anna rozlepila obálku a rozložila dopis.

„Lorde Wyndhame,“ přečetla nahlas. Neuspořádaný rukopis, tak netypický pro její přepečlivou neteř, ji okamžitě zneklidnil.

„S velkou úzkostí a o nic menším politováním vám píši, abych vás informovala, že kvůli vašemu setrvalému zanedbávání a lhostejnosti jsem byla nucena prodat svou čest nelítostnému desperátovi.“

Šerif vydal zvuk, který se podezřele podobal smíchu, ale když se Anna otočila, aby mu uštědřila další rozezlený pohled, zamaskoval to kašlem.

Obrátila pozornost zpátky k dopisu. „Věřím, že se kvůli mně nebudete trápit starostmi, když jste se jimi netrápil nikdy předtím. Vaše oddaná vnučka Esmeralda Fineová.“

Anna zůstala strnule stát a pokoušela se vzkaz od neteře strávit. Reginald jí jemně vzal dopis z ruky, přitiskl si ho ke rtům a zavřel oči.

Dojata, tím u něj tak vzácným projevem citu, mu položila ruku na rameno. „Copak, Reggie? Připomíná ti Lisbeth?“

„Ne.“ Vytáhl z kapsy kapesník a decentně se vysmrkal. Oči mu zvlhly hlubokým pohnutím. „Připomíná mi mě

samotného.“

Zoe Darlingová dodržela slovo. Během onoho týdne, kdy se její syn nacházel na mlhavém pomezí života a smrti, pro něj nehnula ani prstem.

O jeho klisnu se postarala bez námitek, ale Billyho přítomnost v domě vzala na vědomí pouze úplně první noc. Esmeralda ho uložila na dřevěnou postel v zadním pokoji, nechala Sadie, aby se mu úzkostlivě stulila k nohám, a došla si pro svůj kufr a housle. Když se vrátila, našla na podlaze před Billyho dveřmi úhledně složenou obnošenou noční košili. Přejela rukou po oprané bavlně a přemítala, jestli košile kdysi patřila Billyho otci.

Zatímco Billy zápolil s horečkou a následky ztráty krve, dvě ženy sdílející malý domek spolu neprohodily ani slovo a stěží si vyměnily byť i jen pohled. Jelikož se Esmeraldě příčilo prosit o pomoc, brzy se sama naučila pumpovat si vodu ze studně, aby mohla Billymu prát propocenou noční košili a ložní prádlo. Po pár dnech, kdy je ždímala holýma rukama a nosila ven uschnout, pochopila, jak Zoe přišla k provazcům svalů na obrovitých pažích.

Nouze doháněla Esmeraldu ke lstivosti. Jednou odpoledne pozorovala oknem roubené místnosti, která sloužila zároveň jako kuchyň a parádní pokoj, jak Zoe honí na zapleveleném

dvorku kuře. Za chvilku vešla Billyho matka do domu a hodila

čerstvě oškubaný a vykuchaný úlovek na stůl.

Dřív by se Esmeralda nad takovým pohledem otřásla odporem, ale teď si počkala, až se Zoe zase vykolébá ze dveří, popadla kuře a hodila ho do hrnce s vodou, kterou mezitím dala vařit. Když na práh opět padl Zoein stín, Esmeralda už nabírala kouřící vývar do misky, aby ho donesla Billymu, a zvesela si prozpěvovala. Zoe zafuněla jako rozzuřený býk, otočila se na patě a vydusala zpátky na dvůr, aby si pro sebe k večeři uškrtila jiný kus drůbeže. Esmeralda ji podezírala, že by radši svými mohutnými prsty zakroutila krkem jí.

V tichých temných hodinách mezi půlnocí a rozbřeskem se Esmeraldě dvakrát stalo, že se v proutěném houpacím křesle, které si přitáhla k Billyho posteli, probudila z neklidného spánku a spatřila ve dveřích pokoje stín. Sadie pochrupující Billymu u nohou zvedla hlavu a pozorně se ke dveřím zadívala. Než si Esmeralda protřela oči, byl stín tentam, a tak usoudila, že se jí to jen zdálo. Připadalo jí zhola nemožné, že by se Zoe při své velikosti dokázala pohybovat tak nehlučně.

Po šesti dnech bezvědomí se Billyho stav zhoršil.

Když se toho vlhkého srpnového večera setmělo, prudce mu stoupla horečka. Přestože v pokoji vládlo dusné vedro, křečovitě jektal zuby, jako by byl pohřben v závěji. Nedokázal je uvolnit ani natolik, aby polkl vodu, kterou se mu Esmeralda pokoušela po lžičkách vpravovat do hrdla. Zimnice se čím dál víc zhoršovala. Esmeralda na něj navršila všechny deky, které v domě našla, ale jak se zmítal v křečích, pořád je ze sebe shazoval.

Nakonec upadl do nepřirozené strnulosti, děsivější než cokoli

předtím. Esmeralda propadala beznaději. Odhrnula mu

zpocené vlasy z čela. Bylo tak horké, až jí připadalo, že se o ně popálí.

Věděla, jak vypadá smrt. Znala ten voskový nádech pleti a namáhavý boj o každé nadechnutí. Věděla, jak hořkou pachuť zanechá smrt v ústech, když projde kolem a navzdory všemu a všem s sebou odvede milované bytosti.

Její zoufalství však přesto protkávala nitka naděje. Už jednou se jí přece povedlo smrt odehnat – Bůh vyslyšel její slzavé prosby a ušetřil Bartolomějův život. Třeba se jí to podaří znovu. Vzala Billyho ochablou ruku do dlaní, svezla se na kolena vedle postele a zabořila tvář do peřiny.

Až dosud jí modlitby vždycky splývaly ze rtů úplně hladce, ale teď ji výmluvnost opustila. Klidně by s Bohem smlouvala, ale nevěděla, jestli mu má co nabídnout. Po krátkém mučivém mlčení ze sebe šeptem vypravila neobratné: „Prosím tě, Bože… Ach prosím…“

Na rameno jí dopadla čísi ruka. Pomalu se otočila a na okamžik uvěřila, že Bůh její modlitbu vyslyšel. Jenže prsty, které jí spočívaly na rameni, nebyly štíhlé a opálené, ale široké a tupé, s olámanými špinavými nehty.

Ve druhé ruce držela Zoe Darlingová věkem poznamenanou bibli v černé kožené vazbě. „Vezmi si ji,“ řekla a pak pokývla hlavou k posteli. „Patří jemu.“

Esmeralda neochotně pustila Billyho ruku a uchopila knihu. K jejímu úžasu se Billyho matka posadila do houpacího křesla. Začala se houpat a podlaha vrzala pod její vahou. Esmeralda k ní uslzenýma očima vzhlédla.

„Billy byl první Darling, kterej se kdy naučil číst.“ I když Zoe mluvila věcným tónem, Esmeralda by přísahala, že v jejích hrubě řezaných rysech zahlédla stopu něhy. „Když jsme žili v

Missouri, vyřezával píšťalky a měnil je s projíždějícíma cesťákama za knížky. Bráchové se mu posmívali. Tvrdili, že čtení je pro holky. Jakmile vytáh paty z domu, tak mu knížky kradli a pálili je ve starý cisternový nádrži za barákem.“

Esmeraldě se stáhlo hrdlo lítostí. Vzpomněla si, jak podivně se Billy choval, když v nevěstinci objevila knihy, do kterých s tak dojemnou pečlivostí vepsal své jméno. Dokonce popřel, že mu patří, jako by láska ke čtení byla něco ostudného.

Zoe pokývala hlavou. „Tak mě napadlo dát mu rodinnou bibli. Náš Jasper byl odjakživa zákeřnej jako zmije, ale dokonce ani von si netroufnul spálit Knihu knih.“

Esmeralda bibli rozevřela a opatrně listovala stránkami. Byly tenké a křehké, skoro průhledné. V duchu viděla Billyho jako malého kluka, se zlatými vlasy prozářenými světlem svíčky, jak sklání hlavu a trpělivě louská stránku za stránkou. Ta představa ji tak dojala, že jí knížka vyklouzla z prstů do klína a zaklapla se.

Zoe Darlingová vstala z houpacího křesla a vztyčila se nad Esmeraldou jako hora. „Napadlo mě, že kdyby si zase poslechnul ty starý příběhy, třeba by mu to poskytlo outěchu. Vždycky měl rád ten vo Danielovi v jámě lvový a taky ten vo králi Davidovi, co střelil obra přímo mezi voči.“

Když Zoe vykročila k posteli, Esmeralda zatajila dech. Žena vztáhla k synovi ruku, ale pak se těsně u jeho tváře zarazila. Pomalu uvolnila prsty, jako když se rozvíjejí okvětní plátky květiny, která už hrozně dlouho nepocítila hřejivý dotek slunce. Ale místo aby pohladila Billyho rozpálenou kůži, zase ruku pevně zaťala v pěst.

„Když vodjel pryč,“ řekla tiše, „věděla jsem, že na něj tam

někde čeká hrob s jeho jménem.“ Otočila se a upřela na

Esmeraldu zkoumavý pohled. „Víš, co se během války vyřezávalo na kříže, když někomu utrhla hlavu dělová koule nebo když po bitvě nezůstal naživu nikdo, kdo by věděl, jak se ten mrtvej jmenoval?“

Esmeralda zavrtěla hlavou.

Zoe měla v očích ponurý a trpký výraz. „Něčí miláček.“

Něčí miláček. Esmeralda se zachvěla při představě, že Billy leží v nějakém takovém mělkém hrobě – bezejmenný a oplakávaný jen těmi, kteří se nikdy nedozví, jak, kdy a kde skonal.

„Ale on v hrobě neskončil,“ ohradila se naléhavě. „A neskončí tam ani teď.“

Zoe na ni hleděla s neskrývaným soucitem. „Seš jeho manželka?“

Esmeralda potlačila absurdní nutkání přikývnout a zašeptala:

„Ne. Jsem…“ Jeho kamarádka? Zaměstnavatelka? Jeho zkáza?

Jelikož se jí zdálo výstižné jen to poslední, radši nedořekla.

Zoe Darlingová na ni zahrozila prstem. „Tak nekoukej na jeho nahotu, holka. Nesluší se to.“

Esmeralda se proti své vůli vzlykavě rozesmála. A pak ta žena odešla stejně nehlučně, jako přišla, a Esmeralda osaměla s jejím synem.

Dlouho jen seděla na podlaze, tiskla si ohmatanou bibli k hrudi a naslouchala Billyho namáhavému dechu. Navzdory předchozímu sebejistému prohlášení ji zbožné a praktické založení nabádalo znovu pokleknout a modlit se, aby Bůh odpustil Williamu Darlingovi všechny hříchy a dopřál jeho duši poklidnou cestu do nebe.

Vyškrábala se do kleku, na chvilku zaváhala a pak vklouzla k Billymu do postele. Odstrčila rozmrzelou Sadii, nesměle se mu

opřela hlavou o rameno, otevřela bibli u Knihy Danielovy a pustila se do čtení.

Když Esmeralda ráno procitla, zjistila, že se jí Billy dívá do očí. Tolik se lekla, že vykřikla, spadla z postele a přistála na neméně vylekané Sadii.

Ještě pořád ležela na zádech a tiskla si ruku k bušícímu srdci, když se nad okrajem postele objevila Billyho hlava. Přes přivřené oči mu visel pramen vlasů. „Opravdu jsi mojí mámě řekla, že je nerudná stará čarodějnice?“

Esmeralda se při té vzpomínce ošila. „Bohužel ano,“ vypravila ze sebe hlasem ochraptělým z toho, jak mu celou noc předčítala, dokud krátce před rozedněním neusnula.

„Odjakživa mám vznětlivou povahu. Právě proto se tak usilovně snažím ovládat.“

Znovu sklesl do polštářů a vydal zvuk na půl cestě mezi uchechtnutím a zasténáním. „Kdyby ne, tak potěš pánbůh – vzhledem k tomu, jak ráda vyhrožuješ zastřelením každému, kdo ti nevyjde vstříc.“

Esmeralda se rozzuřeně posadila. „Nevyhrožuju každému.

Jenom Darlingům.“

Odpovědí na její poznámku bylo tichounké zachrápání.

Mohla se jen dohadovat, jestli se jí celá ta rozmluva nezdála.

Vyměnila si překvapený pohled se Sadii, povytáhla se na kolena a nakoukla přes okraj postele. Billy ležel na zádech a ústa měl pootevřená, takže bylo vidět řadu roztomile nerovných bílých zubů.

Esmeralda se rozechvěle dotkla jeho hrudi a dávala si přitom bedlivý pozor, aby neposunula obvaz. Kůži pod drsnými zlatavými chloupky měl chladnou, dýchal zhluboka a pravidelně.

Esmeraldě spadl kámen ze srdce. Zabořila tvář do dlaní a vydechla díkůvzdání stejně procítěné, ale ne o moc souvislejší, než byly předtím její prosby. Kdykoli se jednalo o tohoto muže, docházela jí slova.

Po vlasech ji pohladila čísi ruka. Zvedla hlavu a uviděla, že se na ni Billy opět dívá. V zelenošedých očích měl nešťastný výraz. „Neplač, broučku,“ zašeptal a palcem jí setřel slzu z tváře. Víčka se mu zachvěla a sklesla, ještě než šeptem dodal:

„Nechtěl jsem tě rozplakat.“

Billy prospal celý den i polovinu dalšího. Už to však nebylo neklidné, horečnaté zmítání umírajícího, ale hluboký, zdravý spánek člověka, který se zotavuje z vážného zranění. Sadie zřejmě vycítila, že je mu líp, protože poprvé od chvíle, kdy ho postřelili, se od něj vzdálila. Teď se pro změnu věčně kolébala v patách lhostejné Zoe.

Když Esmeralda příštího odpoledne přinesla do ložnice omlácené plechové umyvadlo, aby Billyho opláchla, spal v polosedě opřený o polštáře. Hrud měl nahou a zpod peřiny vykukovala jedna dlouhá noha porostlá tuhými zlatavými chloupky. Teprve když si Esmeralda vyšplíchla vodu na nohy, došlo jí, že ho zvědavě okukuje.

Nekoukej na jeho nahotu, holka. Nesluší se to.

Ačkoli si schválně počkala, až Zoe odejde za odpoledními povinnostmi z domu – spolu se Sadií, která svou novou oblíbenkyni nespouštěla z dohledu –, tváře se jí při vzpomínce na to napomenutí rozhořely. Dotčeně si pomyslela, že Zoeina výtka byla nespravedlivá – vždyť se přece při opečovávání Billyho vždycky úporně snažila chránit cudnost jich obou. I při těch nejnevinnějších úkonech zavírala oči a odvracela se.

Ale když k posteli přistoupila dnes, projel jí podivný záchvěv vzrušení. Jak se Billymu vracela do tváře zdravá barva a strniště na bradě houstlo v plnovous, bůhvíproč se zdál větší a nevýslovně mužný.

Esmeralda postavila umyvadlo na stoličku vedle postele a namočila do mýdlové vody hadřík. Otírala Billymu tvář a hrdlo a teplá voda jí protékala skrz prsty. Znovu hadřík namočila a začala mu omývat široký hrudník. Opatrně se vyhnula čistému obvazu, který mu ráno vyměnila. Kapky vody se mu v chloupcích na hrudi třpytily jako ranní rosa a stékaly na pevné břicho.

Sledovala jejich stopu hadříkem a stírala přebytečnou vodu. Billy se zavrtěl a zasténal. Ucukla rukou a v duchu ho politovala. Mytí mu zřejmě působí větší bolest, než se domnívala.

Zjemnila svůj dotek, takže připomínal spíš lehoučké hlazení, ale Billy sebou přesto křečovitě cukal. Jen tak tak zachytila peřinu, aby mu nesklouzla ze štíhlých boků.

Otřela si zpocené čelo předloktím, ohlédla se k oknu a zamračila se. Ačkoli se sluncem flirtoval houf mraků, připadalo jí, že v pokoji je nesnesitelné vedro.

Byla čím dál podrážděnější. Přetáhla Billymu peřinu přes hruď a pak mu ji odhrnula z nohou. Snažila se omýt je co nejrychleji, ale byly tak dlouhé, že jí to připadalo jako celá věčnost. I chodidla měl dlouhá, štíhlá a pěkně tvarovaná, stejně jako zbytek těla.

Konečně byla skoro se vším hotová. Opatrně ho přikryla od hlavy k patě.

Znovu namočila hadřík do vody a ztěžka polkla. Teď ji

čekalo to nejtěžší. Dokud Billy vězel ve spárech nemoci a

horečky, připadalo jí úplně přirozené, že ho myje, jako by byl děcko. Koneckonců, bylo to skoro stejné, jako když koupávala svého malého brášku, což musela dělat často, dokud nevyrostl natolik, aby to zvládl sám. Tentokrát se ale poslední části svého úkolu bála.

Přesto se nedala odradit. Nebrala na vědomí, že se jí zrádně zrychlil dech, odvrátila se, zavřela oči a vklouzla hadříkem pod peřinu.

Billy zaúpěl. Esmeralda ucukla a pokradmu se na něj podívala. V jeho výrazu panoval andělský mír, zlatě zakončené řasy se mu ani nezachvěly.

Esmeralda zápolila s prudkým návalem nervozity, z něhož jí zběsile tlouklo srdce a hučelo v uších. Znovu sáhla pod přikrývku. Když se hadříkem dotkla Billyho teplého těla, skoro by přísahala, že se na něm cosi změnilo. Její ruka pokračovala ve zvědavém průzkumu. Šokovaně vykulila oči. Cosi se podstatně změnilo.

Ačkoli si připadala hrozně směšně a nemálo provinile, nadzvedla peřinu a nakoukla pod ni.

„Našla jsi, co jsi hledala, vévodkyně?“

Při těch slovech pronesených s nezaměnitelnou protahovanou výslovností Esmeralda zkameněla. Instinkt jí velel pustit peřinu, uskočit od postele a schovat ruce za záda, jako by ji přistihli, jak z plechovky krade sušenky.

Místo toho se přiměla peřinu poklidně položit a čelit Billyho pohledu. „Hledala jsem hadřík.“

Billy povytáhl obočí. „Ten, co držíš v ruce?“

Esmeralda sjela očima k hadru nacucanému vodou. Měla sto chutí mrsknout ho po něm a vzít do zaječích. „Aha,“ řekla. Sice zrudla jako mák, ale nechtěla mu dopřát pocit, že ji vyvedl z míry. „Přísahala bych, že jsem ho upustila.“

„A já bych přísahal, že jsem umřel a ocitl se v nebi.“

„Už jsem vám říkala, pane Darlingu, že tam skončíte jen stěží.“

Zaměstnala se mácháním hadříku v umyvadle, ale neodolala a nenápadně přitom Billyho pozorovala. V posledních dnech byl tak bezmocný, že dočista zapomněla, jak nebezpečný je ve skutečnosti.

Zatímco se zabývala hadříkem, založil si ruce za hlavou. Při tom ležérním pohybu mu peřina, kterou ho tak přepečlivě

zakryla, zase sklouzla až k pasu. Žhoucí oči, kterýma sledoval každičký její pohyb, jí prozradily, že není ani zdaleka tak lhostejný, jak předstírá. Stačil by klobouk, doutník mezi zuby a revolver do ruky a vypadal by úplně stejně výhružně jako při jejich prvním setkání.

Od té doby se už poučila, že existují city, které jsou pro ženské srdce nebezpečnější než kulka z pětačtyřicítky. Polekaně se zajíkla, když ji Billy zničehonic chňapl štíhlými prsty za zápěstí. Pomyslela si, že ji chce strhnout k sobě do postele, ale jen jí obrátil ruku dlaní vzhůru a palcem jí důkladně zkoumal dlaň. Celým tělem jí projelo zrádné vzrušení.

„Ne, není pochyb,“ prohlásil. „Moje smrtelné tělo neomývaly dábelské pařáty, ale ručky anděla. Asi mám přece jen namířeno do nebe.“

Jejich oči se nad Esmeraldinou dlaní setkaly – její obezřetné a jeho vědoucí, jako by ji prokoukl skrznaskrz a odhalil její nejskrytější tajemství. Tak úporně se soustředila na to, aby sama sobě vyvrátila, co jí ty šedozelené oči prozradily o ní samé, že chvíli trvalo, než jí došel význam jeho slov.

„Tys byl vzhůru?“ vykřikla a vyškubla mu svou ruku. Překřížil si paže na hrudi a omluvně pokrčil rameny, ale rošťácký úšklebek usvědčil jeho kajícné gesto ze lži. „Až od chvíle, kdys mě myla za ušima. Musím uznat, žes to neodbyla.“ Esmeralda zbledla při vzpomínce, jak něžnou péči mu věnovala, jak její ruce zrádně prodlévaly na jeho svalnaté hrudi, pevném břiše, dlouhých štíhlých stehnech a lýtkách. Také si vzpomněla, jak zmučeně zasténal, když poprvé vklouzla s hadříkem pod pokrývku. Propadala se studem při představě, co si o ní asi myslel, když se ho tak důvěrně dotýkala.

Zahanbeně zavřela oči a sama div nezaskučela.

Se žhavým ruměncem ve tváři vypadala Esmeralda, jako by měla horečku. Stejně se cítil i Billy. Ta horkost však neměla nic společného se zraněním – mohla za ni jen a jen slastná hra Esmeraldiných rukou na jeho těle. Ani si nepamatoval, kdy byl naposledy tak vnímavý vůči ženským dotykům.

Když se probudil a ucítil na sobě její ruce, zůstal nehybně ležet; na jednu stranu chtěl, aby přestala, na druhou se bál, že to udělá. Žilami se mu jako horký med rozléval žár, při každém pohybu hadříku, pokaždé, když chladnými prsty zavadila o jeho rozpálené tělo, proudil níž a níž, až se soustředil do slabin a způsoboval mu bolest stejně krutou jako nádhernou.

Bolest vystupňovanou téměř k nesnesení Esmeraldiným zvědavým pohlazením a kouzelně neslušným pohledem, který vrhla pod pokrývku.

Přerušil její plachý průzkum ne proto, že by ji chtěl uvést do rozpaků, ale proto, aby nezahanbil sám sebe. Jenže když se teď na ni pořádně podíval, zabolelo ho u srdce a dostal strach, že by k tomu stejně mohlo dojít.

„Co je s tebou, srdíčko? Vypadáš příšerně.“

Esmeralda otevřela oči a zjistila, že se Billymu vytratil z tváře škádlivý úsměv a místo toho se kaboní. Přejela si rukou po rozcuchaných vlasech. Péče o něj ji natolik zaměstnávala, že se úplně přestala starat o to, jak vypadá sama. Když si ji teď zkoumavě prohlížel, bolestně si uvědomovala, že se jí ke spánkům lepí zpocené pramínky vlasů, že má kruhy pod očima a na sobě pomačkané šaty, které si vlastnoručně vyprala i vyždímala a oblékla si je ještě vlhké.

Billy se však mračil kvůli něčemu jinému. Natáhl k ní ruku a vzal ji kolem pasu, jako by si s ní chtěl zatančit valčík. „Dají se ti nahmatat žebra. Jsi kost a kůže.“

Esmeraldu jeho starostlivost dojala. Pokrčila rameny. „To bude nejspíš tím, že jak jsem tě po lžičkách ládovala vývarem, nezbyl mi čas, abych si dala taky.“

Zatvářil se ještě ustaraněji. „Jak dlouho to trvalo?“

„Osm dní.“

Sklesl na polštář a vrhl po ní nevraživý pohled.

„Nezapomínej, že jsi v téhle posteli mohla ležet ty – s kulkou v zádech. Nemělas zapotřebí vrhat se před toho budižkničemu. Býval bych ho jenom postřelil.“

„Kam? Do srdce?“

Billyho oči ztemněly. „Do ukazováčku na spoušti.“

Esmeralda pochybovačně zvedla obočí, přestože věděla, že by nejspíš Bartolomějovi dokázal ustřelit i záděru, aniž by ho škrábl do prstu. Cítila potřebu bratra hájit. „Mysli si, co chceš, ale není žádný budižkničemu. Je to jenom holobrádek, který sešel na špatnou cestu…“

„Hamižný, rozmazlený, nebezpečný.“

„Vychovávala jsem ho, jak nejlíp jsem uměla!“ vykřikla dotčeně Esmeralda. „Nic mu nechybělo.“

„A v tom je možná ten problém,“ podotkl Billy tiše.

Esmeralda se k němu otočila zády, protože ji tou soucitnou výčitkou ranil víc, než kdyby ji příkře odsoudil. Možná je načase zjistit, kam až sahá jeho vlastní proradnost. Upřeně se zadívala na zeď a položila Billymu otázku, která ji pronásledovala od chvíle, kdy mu Bartoloměj vmetl do tváře své obvinění: „Zaplatil ti ten maršál, abys mého bratra zabil?“

„Ne.“

Esmeralda se ohlédla, připravena všechno mu odpustit. Ale ocelový lesk v Billyho očích ji zarazil.

„Zaplatil mi, abych zabil tvého milence.“

„Kolik?“ zmohla se na zašeptání.

„Tisíc dolarů. Pět set předem. Pět set, až práci odvedu. Taky slíbil mně i mým bratrům omilostnění a mně navíc práci zástupce federálního maršála.“

Esmeralda se svezla na pelest, aby neupadla. Z hrdla se jí vydral zoufalý smích, který připomínal spíš skytání. „Aspoň tě nikdo nemůže obvinit, že by ses prodával lacino. Ve srovnání s maršálovou štědrostí ti moje nabídka musela připadat ubohoučká.“

Billy ji pohladil prstem po paži a z toho pomalého, dráždivého pohybu se jí zrychlil pulz. „Kdepak. Na tom, cos mi nabídla, nic ubohoučkého nebylo.“

Esmeralda ztěžka polkla, omámena dychtivým třpytem v jeho očích. Ještě nikdy se na ni žádný muž takhle nedíval. Nevěděla, jestli jí to má lichotit, anebo nahánět strach. Nejspíš trochu obojího.

Nedal jí jinou možnost než tvářit se, že si jeho poznámku špatně vyložila. Vstala a poodešla mimo jeho dosah. „Máš naprostou pravdu. Proti tomu, co bude můj dědeček ochoten zaplatit za nalezení vnuka, není Winsteadova nabídka nic než pár šupů.“

„No ovšem, tvůj milující dědeček, vévoda.“ I když se Billy tvářil neutrálně, Esmeraldě bylo jasné, že se jí vysmívá.

Dostala chuť připomenout mu, kolikrát přeháněl on sám. Zúžila oči a probodla ho pohledem. „Pokud vaše pověst nelže, pane Darlingu, když si přejete něčí smrt, obvykle k ní dojde. Ale mého bratra jste z té banky nechal odejít živého. A to přesto, že vás postřelil.“

Ťala do živého. Billy se zamračil a namířil na ni prstem.

„Hlavně si nemysli, že jsem ho vůbec zabít nechtěl. Měla bys

vědět, že v jednu chvíli – než mi došlo, že je opravdu tvůj bratr

– měl na kahánku.“

„Ale nezabils ho,“ opáčila tiše. Když Billy odvrátil pohled, zajela očima k oknu. „Bartoloměj je pořád tam někde venku. A zrovna tak ten proradný maršál, který si přeje jeho smrt.“

Billy zachmuřeně přitakal. „Hned jak se dám dohromady,

něco s tím udělám.“

„Pro koho budeš pracovat?“ Na okamžik zaváhala, protože věděla, že možná riskuje víc než jen život svého bratra. „Pro mě? Anebo pro Winsteada?“

Chvíli se na ni mlčky díval, než odpověděl. „Pletichy mezi tvým bratrem a Winsteadem mě přesvědčily, že se tomu yankeeskému parchantovi nedá věřit. Zato tys mě v té bance ujistila…,“ začal smyslně protahovat slova, až se z toho celá rozhořela a roztála, „… že své dluhy vždycky splácíš.“

Esmeralda spatřila v jeho zastřených očích odraz toho smělého polibku, který mu tehdy ve chvíli zoufalství dala. A to doufala, že byl příliš omámen šokem a bolestí, než aby si její neuvážený slib pamatoval… Absurdně rozezlena tím, že ji vyvedl z omylu, se otočila jako na obrtlíku a vyrazila ke dveřím.

„Vévodkyně!“

„Ano?“ Strnule se ohlédla a v duchu se rozhodovala, zda má přijmout jeho omluvu, anebo ho nechat chvíli podusit ve výčitkách svědomí.

„Ještě jsi neskončila s tím mytím, viď že ne, broučku?“ Billy zamrkal jako neviňátko, vylovil z umyvadla hadřík a podával jí ho. „Doufám, že budeš pokračovat tam, kde jsi přestala.“

Esmeraldin přehnaně sladký úsměv mu měl být varováním, ale Billy byl uchvácen tím, jak dychtivě k němu vykročila, takže

nevěnoval pozornost mravenčení v zátylku.

„Máte pravdu, pane Darlingu. Zachovala jsem se sobecky.“ Sehnula se a zvedla umyvadlo. „Zapomněla jsem vás opláchnout.“

Hodila za hlavu panenskou cudnost, strhla z něj přikrývku a vychrstla mu plný lavor vystydlé vody do klína. Když odkráčela z pokoje a zabouchla za sebou dveře, uslyšela Billyho křik, ve kterém se mísil vztek a smích.

„Jen počkej, holka, toho budeš litovat!“

Esmeralda se opřela o dveře a připlácla si ruku k ústům, aby zdusila nepotlačitelný smích. „Přesně toho se bojím,“ zašeptala si pro sebe.

K Esmeraldině úlevě se Billymu vrátil dostatek síly, aby se byl schopen umýt a najíst sám. Později odpoledne k němu nakoukla a zjistila, že přehodil peřiny přes okno, aby uschly, stojí před odřeným zrcadlem a holí se žiletkou připevněnou na kostěné rukojeti. Ačkoli se musel jednou rukou opírat o zed, aby se udržel na nohou, šlehl po ní pohledem tak výmluvným, že radši kvapem zmizela.

Tu noc spala zabalená v dece na podlaze v parádním pokoji, a ne v houpacím křesle u Billyho postele. Ráno ji probudila lahodná vůně placek a slaniny s vejci. V žaludku jí potěšeně zakručelo na znamení, že se jí vrací chuť k jídlu. S odrbanou dekou přehozenou přes noční košili doklopýtala ke stolu.

Protřela si ospalé oči a s úžasem zjistila, že u plotny z litého železa kraluje Billy, kdežto Zoe dřepí u stolu. K nohám se jí tulila Sadie a prosebně k ní vzhlížela velkýma vlhkýma očima.

Billy na sobě měl jen kalhoty a sněhobílý obvaz. Při pohledu na to, jak se mu zavlnily svaly na štíhlých zádech, když ve vzduchu šikovně obracel placku, vyschlo Esmeraldě v ústech.

Obávala se, že tuhle žízeň by neuhasila ani celým džbánem napěněného mléka, který trůnil na stole.

Billy vyklopil placku na talíř a přisunul ho matce.

Zoe ohrnula nos, jako by do těsta naplival a volské oko místo pepřem posypal arzenikem. Odložila talíř na podlahu. Sadie se do té hostiny nadšeně pustila a blaženě přitom vrtěla ocasem, až bubnoval o nohu stolu.

Vzápětí Billy přistrčil další talíř Esmeraldě. Vajíčka žlutá jak sluníčko, uprostřed měkká a na okrajích opečená dozlatova, křupavé plátky slaniny, nadýchané žluťoučké placky. Zálibně nasála tu vůni. Pamatovala rána, kdy by za takovou hostinu zaprodala vlastní duši. Obdařila Billyho vděčným úsměvem, ale ten už se mezitím obrátil zpátky k plotně.

„Dobrýtro, děvče,“ zaburácela Zoe hromovým hlasem, kterým by zahanbila i Virgila.

Esmeralda se tak lekla, že se málem zadusila plackou. „D-d- dobré ráno, paní Darlingová.“

„Ale no tak, přece se tu k sobě nebudem chovat jako cizí.“ Zoe se natáhla přes stůl a mateřsky ji popleskala po ruce. „Říkej mi prostě mami.“

Esmeralda civěla na mohutnou snědou tlapu, pod kterou se její ruka úplně ztrácela. Chvíli jí trvalo, než pochopila, že se k ní Zoe nechová srdečně proto, že by ji zničehonic popadl záchvat křesťanské lásky, ale proto, aby rozzlobila svého syna. Z toho, jak se Billymu trpce zkřivily rty, když pokládal na stůl vlastní talíř a obkročmo se usazoval na protější židli, vyčetla, že mu to došlo taky.

Když se Zoe usmívala, šel z ní ještě větší strach, než když se mračila. Aby ze sebe Esmeralda dokázala vymáčknout odpověď, musela do sebe obrátit půl sklenice mléka a

spláchnout kus placky, který jí uvízl v krku. „To je od vás milé, paní. Moje vlastní maminka mi umřela, když jsem byla ještě malá.“

Měla co dělat, aby neucukla, když Zoe svou obrovitou prackou popadla roh deky a otřela jí knír od mléka.

„Vodjakživa jsem si místo stáda ničemnejch kluků přála dceru. Holka se na mámu nevykašle, ani když se vdá.“ Lítostivě potřásla hlavou. „Každá ženská by měla mít dceru. Když se dceři naroděj vlastní děcka, aspoň pochopí, čím se máma musela protrpět, aby ji přivedla na svět a vychovala.“

Esmeralda si vzpomněla na Bartoloměje a věnovala Billyho matce úsměv plný účasti. „Třeba vaše obětavost není tak nedoceněná, jak si myslíte.“

Zoe s kyselým výrazem sjela k temeni Billyho hlavy. „Moji kluci jakživo nevocenili nic, co nemohli zdlábnout, šlohnout nebo vosou…“

Billy se na okamžik přestal ládovat vajíčkem, odkašlal si a šlehl po matce zavilým pohledem. Nedořekla, ale významně si odfrkla. Esmeralda zvedla vidličku a druhou rukou si zastrčila za ucho uvolněný pramínek vlasů.

„Sakra, holka, když ti takhle plandaj vlasy do vobličeje, tak se nemůžeš pořádně najíst.“

Než Esmeralda stačila něco namítnout, Zoe se odšourala přes kuchyň a vytáhla z truhličky se šitím vybledlou stužku. Esmeralda strnula, když jí shrábla vlasy dozadu, protože čekala, že jí za ně škubne tak, že jí je všechny vyrve. Ale Zoeiny obrovské tlapy byly překvapivě jemné. Když jí vlasy svazovala na šíji do neumělého ohonu, Esmeralda vzhlédla a postřehla v Billyho očích nerozluštitelný záblesk.

„Tak. Že je to hnedka lepší?“ Zoe o krok poodstoupila a

kochala se svým dílem.

„Děkuju, madam… Chci říct paní… Tedy…,“ Esmeralda si musela dvakrát odkašlat, než ze sebe vysoukala: „… mami.“

Billy se zakřenil, předklonil se a opřel si lokty o stůl. „Když se tu k sobě nemáme chovat jako cizí, paní Darlingová, směl bych vám taky říkat mami?“

Zoe se zakabonila. Sundala ze zdi sekeru a oddusala pryč jako nějaký nordický berserk, který vyhlíží dobytek na porážku. Sadie jí poklusávala v patách, až jí plandavé uši poskakovaly. Billy se znovu pustil do jídla, jako by se nechumelilo. „Copak ti to nevadí?“ zeptala se Esmeralda. „Je ti jedno, že se k tobě vlastní matka chová tak nevlídně?“

„Má na to právo,“ řekl, ukousl si kus placky a pomalu ho přežvykoval. „A krom toho, tohle byla nejdelší promluva, jakou jsem od ní za posledních čtrnáct let slyšel.“ Zapil sousto hltem mléka. Esmeralda proti své vůli pozorovala, jak si olizuje pěnu z horního rtu. „Když jsem jí oznámil, že se vracím do Missouri, abych se přidal ke Krvavému Billovi a ostatním klukům, neřekla ani popel. Byl jsem jediný, kdo s ní odjel do Nového Mexika a pomáhal jí usadit se tady, a tak si zřejmě myslela, že tu s ní zůstanu. Když jsem ji opouštěl, nevyváděla, dokonce mě ani neprosila, abych si to rozmyslel.“ Lítostivě potřásl hlavou.

„Byl bych tisíckrát radši, kdyby mě chytla a nařezala mi. Ale nejspíš všechen pláč a prosby vyplýtvala v Missouri tu noc, kdy pověsili tátu.“ Sklopil hlavu a nabral si do pusy slaninu, ale Esmeralda stačila zahlédlnout, že mu přes tvář přelétl stín.

„Odjakživa nesnáším ženské slzy. Musel jsem po těch parchantech jít – vždyť mi rozplakali mámu.“

„Tys u toho byl?“ vydechla zděšeně. „Tys viděl otce umírat?“ Stroze přikývl. „I když jsem byl jen vyčouhlý třináctiletý

kluk, pokusil jsem se to zarazit. Ale ti vojáci mě zadrželi. Když odešli a já ho odřízl, bylo už pozdě.“

Tak prostá slova. Tak živý výjev. Esmeralda pevně zavřela

oči, aby od sebe tu vidinu odehnala, ale bylo to marné.

„Kdybych měl tenkrát u sebe zbraň, mohl jsem jim v tom zabránit. Proto jsem se zapřísáhl, že už ji vždycky budu mít po ruce.“

V očích se mu objevil ledový třpyt. Esmeralda se neudržela a namítla: „Kdybys tehdy měl zbraň, pravděpodobně by tě zastřelili a tvoje máma by uplynulých čtrnáct let neoplakávala jen tvého otce, ale i tebe.“

„Nejspíš to dělala stejně.“ Odmlčel se a pak pokračoval:

„Nemůžu jí zazlívat, že nesla můj odchod tak těžce. Byl jsem její poslední naděje. Vždycky snila, že z nás kluků bude něco lepšího než jen obyčejní farmáři nebo pistolníci. Její nejmilejší bratr se stal ve Springfieldu mužem zákona.“

Nápadná pozornost, s jakou se Billy znenadání začal věnovat své snídani, na něj prozrazovala víc, než by mu bylo milé.

„Musela tě mít hrozně ráda,“ poznamenala Esmeralda tiše.

Odevzdaně se ušklíbl. „Jasper nelhal – máma si na mě odjakživa potrpěla. Asi mám kliku, že mě bráchové nehodili do vyschlé studny a neprodali projíždějícím midjáncům.“

Esmeralda nasadila udivený výraz. „Ale ale, pane Darlingu, jak to, že zapřísáhlý pohan jako vy zná ten starý biblický příběh?“

„Někde jsem o něj musel zakopnout,“ zamumlal a znovu se zakousl do placky.

Esmeralda přesně věděla kde – na stránkách té stařičké rodinné bible v odřené kožené vazbě. Ale bylo jí jasné, že kdyby na něj naléhala, popřel by to, stejně jako popřel, že mu

patří knížky oslavující odvážné činy proslulých mužů zákona. Stejně jako by popřel, jak přirozeně mu padne do ruky odznak federálního maršála.

„Máma mi vždycky podstrkovala to nejlepší od všeho, co uvařila,“ usmál se. „Kdykoli pekla, otravoval jsem ji k zbláznění. Naoko se naježila a zástěrou mě vypráskala z kuchyně, ale když jsem se vplížil zpátky, čekala na mě na stole nehlídaná mísa, abych ji mohl vylízat. Je to tak,“ dodal tiše,

„visela na mně.“

A jak by taky ne?

Ta nezvaná slova se neodbytně vtírala Esmeraldě na jazyk, až se na okamžik polekala, jestli je nevyslovila nahlas.

Jak by Zoe Darlingová mohla nemilovat zlatovlasé děcko s tak dychtivou touhou po vědění, že kvůli ní neváhalo riskovat ponižování a tělesné ústrky? Jak by mohla nemilovat štíhlého hezkého chlapce, který díky své chytrosti přežil krutou šikanu bratrů? Jak by mohla nemilovat chlapce, který zažil a dělal věci, které by zažít a dělat neměl, a přesto vyrostl v člověka, jenž neváhá vlastním tělem hájit zablešeného baseta s truchlivýma očima, jehož lovecké časy už dávno pominuly?

Jak by ho mohla nemilovat?

Esmeralda si náhle uvědomila, že už nemluví o Zoe. Čas náhle ztratil svůj význam; byl nicotnější než zasněný valčík smítek prachu vířících Billymu kolem hlavy.

Překotně vstala, div neporazila židli.

Billy se zamračil. „Co se děje, zlato? Jsi bílá jako křída.“ Opatrně přičichl k prázdné sklenici. „Bylo snad to mléko zkyslé?“

Esmeralda s rachotem přirazila židli ke stolu a začala couvat z místnosti. „Ne… ne. Mléko bylo v pořádku. Nejspíš mi

nesedlo něco jiného.“

Něco vysokého a štíhlého, s lenivým úsměvem a klamně ospalýma očima, které se teď podezíravě zúžily, jak v té její neobratně utkané krajce lží hledaly vlákénko pravdy.

Esmeralda se otočila a chtěla zmizet, ale nohy se jí zapletly do deky. Billy vyskočil od stolu a v poslední chvíli ji chytil za paži, aby neupadla. Jeho nevinný dotek jako by ji popálil. Se směsicí úžasu a bezmocného zoufalství se mu zadívala do kouřově zelených očí. Bylo příliš pozdě. Ani jeho pistolnické reflexy ji nemohly zachránit před pádem. Protože už dopadla.

A tvrdě.

Až si vyrazila dech.

Vymanila se z jeho sevření a utekla z místnosti, jako by se jí v patách hnala Zoe Darlingová s tlupou dalších obryň rozhánějících se sekerami.

Bartoloměje Finea pronásledovala smrt.

Pan Smrt, oblečený od hlavy k patě v černém, tábořil v kaňonu před jeskyní, v níž se Bartoloměj skrýval od chvíle, kdy uprchl z eulalijské banky. Byl hezčí, než si Bart představoval; vybroušený řečník s táhlým přízvukem a rty věčně připravenými k úsměvu. Vytrvalý a zábavný společník. I když se choval přátelsky, Bart se ho nikdy neodvážil oslovit křestním jménem, ale uctivě mu říkal pane.

Pan Smrt nosil opasek se zbraní zavěšený proklatě nízko. Obličej mu stínil klobouk se širokou klopenou střechou. Bartoloměj se děsil té nevyhnutelné chvíle, kdy si ho jedním prstem graciézně posune do týla a odhalí oči žhnoucí pekelným ohněm.

Když už nedokázal to napětí snášet, odvrátil se od vchodu do jeskyně a pořádně si přihnul z láhve whisky. Nikdy nebyl žádný velký pijan, ale teď se kolem něj v jeskyni prázdné láhve jen vršily. I když by to mužům, kteří ho kratičkou dobu nazývali svým vůdcem, za živého Boha nepřiznal, dělalo se mu z alkoholu nanic. Ale ne tolik jako z představy, že by měl přízraku číhajícímu před jeskyní čelit střízlivý.

Celé dny se choulil u stěny jeskyně, ochromen strachem. Když se jednoho dne odšoural vymočit do zavlhlého, plesnivinou páchnoucího kouta, vybafl tam na něj jeho vlastní

odraz v úlomku zrcadla, před kterým si dřív, dokud jeskyně ještě bývala doupětem jeho gangu, zastřihával vousy. Zaječel a couvl. Skoro toho strašidelného tvora s divokýma krhavýma očima a rozježeným plnovousem nepoznával. Zabořil tvář do dlaní a doklopýtal zpátky na své místo u stěny. V uších mu zněl smích pana Smrti.

Nejhorší to bylo v noci. Ačkoli se na poušť po západu slunce vplížil chlad, ze kterého tuhly prsty na nohou i na rukou, pan Smrt si nikdy nerozdělal oheň. Dával přednost zimě.

Bartoloměj se usilovně bránil spánku, až ho z té námahy braly křeče do celého vyčerpaného těla. Ale oči ho nakonec vždycky zradily, zavřely se mu a on osaměl v temnotě.

Kdykoli mu spadla víčka, viděl krev. Krev řinoucí se z čerstvé střelné rány se zčernalými okraji. Krvavou louži na podlaze. Krev prosakující sněhobílými sestřinými rukavičkami. Ale ještě horší než krev byl výraz v Esmeraldiných očích. Výraz, který zpočátku nepoznával, protože mu byl tak cizí.

Stud.

Jeho sestra – ta, která zářila pýchou, kdykoli přiběhl ze školy a v buclaté ruce třímal neobratně napsanou povídku, ta, která se rozplývala chválou i nad jeho nejneumělejšími pokusy o mizerně zrýmovanou básničku a která ho s očima sršícíma rozhořčením objímala, když zklamaně plakal kvůli tomu, že výroční soutěž o nejlepší esej sponzorovanou listem Gazette vyhrál jeho méně nadaný spolužák –, ta sestra se teď za něj styděla.

Jednou v noci, když už se krčil v jeskyni přes týden, mu zmučená představivost nabídla jiný konec pološílených vidin. Konec, v němž to byla Esmeralda, kdo bezvládně ležel na podlaze v kaluži krve s ranou v srdci – ranou, kterou vypálila

jeho vlastní ruka.

Bartoloměj se leknutím probudil. Srdce mu zběsile tlouklo a košili měl zbrocenou potem. Tím, že usnul, poskytl panu Smrti šanci přikrást se o něco blíž. Tak blízko, že málem v temnotě slyšel jeho drsný dech.

Po tvářích se mu řinuly slzy. Utřel si nos jako malý usmrkánek, kterým kdysi býval. Jen s tím rozdílem, že teď tu nebyla Esmeralda, která by mu podala svůj kapesník a láskyplně mu připomněla, že se má vysmrkat.

Skryl si tvář do dlaní a přemítal, jak se za tak krátký čas mohlo všechno tak zvrtnout. Když stvořil Černého Barta, chtěl z něj mít jen literární postavu – záporného, ale přitom šarmantního hrdinu svého prvního románu. Za část peněz, které mu Esmeralda naspořila na studia, si pořídil patřičné oblečení a nablýskaný nový kolt. Aby umlčel hlas svědomí, přesvědčil sám sebe, že honorář za román ty peníze dvojnásobně, možná dokonce čtyřnásobně vynahradí. A on se pak k Esmeraldě vítězoslavně vrátí jakožto uznávaný spisovatel a bude mít dost peněz na to, aby je oba zaopatřil.

Oblečen do svého působivého kostýmu začal navštěvovat saloony a herny. Sehrál tam svou roli a ještě před rozbřeskem se rychle vracel do hotelu a zapisoval si dojmy do zbrusu nového deníku.

Brzy zjistil, že vystupovat v roli bandity je fascinující zážitek. Ženy, které by se po baculatém, nesmělém mladíkovi, jenž se na Boston College připravuje na povolání učitele nebo právníka, jakživo neohlédly, se Černému Bartovi nakláněly přes rameno a našeptávaly mu, jakou kartou má hrát. Jejich živočišná vůně a to, jak se mu dráždivě tiskly ňadry k zádům, mu připadalo opojnější než panák bourbonu. Než vynesl poslední kartu,

býval už tak opilý touhou, že jim neodolal, když ho vzaly za ruku a odtáhly nahoru po schodech.

Právě tam, ve tmě pod pokrývkami, kde ho sametově hebké ruce zasvěcovaly do kouzel mužství, se zrodila jeho pověst. Přiměl ty ženy, aby mu odpřisáhly, že o všem pomlčí, a hlasem ochraptělým vášní jim vyprávěl o vlacích, které přepadl, o ženách, které miloval, o mužích, které zabil. Pak vstal z rozestlané postele, jistýma a pevnýma rukama si připnul opasek s revolverem, sklonil se a dal jim tak žhavý a vášnivý polibek, že pokaždé uvěřily, že je to možná jeho poslední. Jakmile odešel, hned běžely za svými kolegyněmi prostitutkami. Právě jejich tlumený šepot, při němž se chvěly strachem i rozkoší, mu pomohl utkat kolem sebe legendu.

Brzy to k němu začalo táhnout i muže. Zoufalce. Lenochy. Chamtivce. Muže jako Flavil Snorton, jejichž největší touhou bylo stát mu po boku, až vyhodí do povětří další sejf nebo přepadne další dostavník. Bartoloměj se vyhříval na výsluní jejich obdivu a úcty a pozvolna se převtěloval do postavy, kterou stvořil, aniž by spáchal jediný opravdový zločin.

Cítil se v její kůži jako doma – a to i onoho večera, kdy do saloonu v Santa Fé, kde zrovna Černý Bart kraloval partii pokeru, vkráčel Tadeáš Winstead. Cítil se v ní natolik doma, že nechal Černého Barta, aby si pustil pusu na špacír, zatímco Bartoloměj Fine troufalosti svého výtvoru jen oněměle přihlížel s pusou dokořán.

Černý Bart se svým nablýskaným koltem, ze kterého nikdy nevystřelil, se sice snažil tvářit protřele, ale naneštěstí naivně věřil v lupičskou čest. Ani ve snu by ho nenapadlo, že ho Winstead využije a pak zradí. Po měsících, kdy vesele předstíral, že prchá před zákonem, se náhle ocitl polapen ve své

roli jako v pasti.

Od začátku měl podezření, že Eulalie je léčka, ale zbožňující lesk v očích jeho mužů ho přiměl, aby na návnadu skočil. Dokonce věřil, že když teď zná pravidla hry, dokáže Winsteada přechytračit. Až do chvíle, kdy vtrhl do banky a ocitl se tváří v tvář panu Smrti.

Bartoloměj se otřásl.

Věděl, jaký obličej spatří, až si přízrak číhající před jeskyní posune klobouk do týla. Zachmuřený, odhodlaný, nelítostný – obličej, proti kterému Černý Bart vypadá jako směšná karikatura pistolníka z nějakého podřadného novinového plátku. Jestli se pan Smrt rozhodne vejít s ním v důvěrnější známost, bude Bartoloměj muset pohlédnout do šedozelených očí muže, kterého chladnokrevně zavraždil. Jenže tentokrát po něm William Darling nebude požadovat, aby se vzdal svobody, ale aby se vzdal duše.

Bartoloměj hmátl po láhvi whisky, opřené mezi nohama. Byla to poslední, kterou měl, a už v ní nezbývala ani půlka. Jantarový nápoj se v měsíčním světle třpytil jako kočičí zlato, byl dokonce ještě zářivější než ukradené zlaté pruty, které se ve vacích vršily u zadní stěny jeskyně. Kočičí zlato, kterým se dají ošálit hlupáci. Jenže za hlupáka tady byl on.

Zítra bude muset čelit démonům, aniž by měl smysly otupené alkoholem.

Ale teď ještě ne. Dneska ještě ne.

Přitiskl si láhev ke rtům a jedním dlouhým, žíznivým lokem ji vyprázdnil.

„Je mi to hrozně líto, Esme,“ zašeptal, když mu hořký žár propálil cestičku hrdlem a uhnízdil se v břiše. „Chtěl jsem, abys na mě byla pyšná.“

Aniž by se obtěžoval setřít si slzy, které se mu kutálely po tvářích, nebo whisky stékající mu po bradě, svalil se na bok a upadl do milosrdného spánku beze snů.

Když se probudil, tvář mu zalévaly hřejivé sluneční paprsky.

Pomalu otevřel oči a mžoural do toho oslnivého jasu.

Ústí jeskyně zelo prázdnotou. Pan Smrt zmizel.

Bartoloměj se vyškrábal do sedu. Nemohl uvěřit vlastnímu štěstí. Z hrdla se mu vydral překvapený smích.

Vzápětí mu však odumřel na rtech, protože za sebou zaslechl kroky. Těsně za sebou. Zaťal zuby, aby se mu nerozjektaly. Zachvátila ho tak strašlivá hrůza, že doslova cítil, jak mu vstávají vlasy na hlavě.

Jak to tak vypadalo, zatímco spal, pan Smrt se ho rozhodl navštívit.

Bartoloměj sáhl po zbrani, ale pak si uvědomil, že tu proklatou věc zahodil, když prchal z banky. Jelikož už byl fyzicky i psychicky příliš zdeptán, než aby dál vzdoroval osudu, pomalu se otočil a zůstal zírat na čtyři páry zaprášených bot.

Zamrkal v marné snaze zbavit se té vidiny. Už slyšel o opilcích, kteří viděli dvojitě, ale jakživo o nikom, kdo by viděl čtvermo. Ještě pořád se pokoušel srovnat si to v hlavě, když vtom ho za límec popadla mohutná tlapa a zvedla ho ze země, takže pohlédl z očí do očí zlatovlasému obrovi.

„Nazdárek, synku,“ zaburácel obr a usmál se od ucha k uchu, až se mu v pískovém plnovousu zaleskly zuby. Jeho tři společníci lhostejně přihlíželi, jak Bartolomějem cloumá a třese jako obrovitý mastif ohlodanou kostí. „Nerad tě budím ze spaní, ale mám dojem, že seš ten mizernej grázlík, kterej

provrtal kulkou mýho nejmladšího bráchu.“

Obrův stisk byl stejně vražedný jako zatuchlý pach doutníkového kouře táhnoucí z jeho dechu. Jeho tvář byla Bartolomějovi podezřele povědomá, přestože postrádala nemilosrdně řezané rysy pana Smrti.

Bartoloměj v hromotlukově sevření ochabl; tolik se mu ulevilo, že by se klidně přiznal i k zastřelení Lincolna.

Jenže pak spatřil oprátku, která se muži houpala ve druhé ruce.

Esmeralda Fineová si vždycky dávala pozor, aby jí v účtech všechno hrálo. Když jí chyběl nebo přebýval třeba i jen jediný cent, strávila půl noci tím, že při světle svíčky znovu a znovu procházela všechny položky, až se jí droboučká čísla v úhledně narýsovaných sloupcích začala před unavenýma očima rozplývat. Se stejnou důsledností přistupovala k vaření – ani by ji nenapadlo nahradit špetku jedné ingredience troškou něčeho jiného. Když se jí dostala do ruky nějaká skladba, hrála ji notu za notou, přesně jak byla zapsána, i když ji ruce svrběly touhou popustit uzdu fantazii.

Ale teď se najednou dvě plus dvě rovnalo jedenácti, špetku soli nahradil pytel cukru a srdce jí hrálo jeden nemístný tón za druhým a skládalo je v melodii tak úchvatnou, že se jí nedalo odolat.

Esmeralda si trhaně povzdechla. Vyprostila se zpod deky a posadila se. Vrhla trpitelský pohled směrem k podkroví; žasla, že píseň jejího srdce dočista neutonula v Zoeině burácivém chrápání. Zdi se při tom randálu otřásaly a stropní trámy chvěly. Pomyslela si, jak je zvláštní, že dokud na tom byl Billy tak špatně, vůbec to nevnímala.

Otevřenými dveřmi se do pokoje linuly chvějivé měsíční paprsky a vábily ji ven do noci. Když na chvilku unikne z dusného horka v domě, třeba si pročistí hlavu a zbaví se mátožného stavu, který ji sužoval od snídaně s Billym. Odstrčila sežmoulanou přikrývku, překlopýtala místností a vyšla na zápraží.

Na tváři ji zastudil vítr příliš prudký, než aby se dal nazývat vánkem, a rozevlál jí rozpuštěné vlasy. Sílil a voněl deštěm, ale ta vůně byla tak slaboučká, že mohla být jen zbožným přáním. Od západu se hnaly mraky a vrhaly černé stíny na okolní rozlehlou pláň.

Esmeralda ovinula paži kolem jednoho ze sloupků verandy a neklidně hleděla do noci. Doufala, že venku najde vnitřní klid, ale bezstarostná nevázanost větru rozvířila cosi hluboko v jejím nitru – cosi divokého a nebezpečného, co příliš dlouho potlačovala.

Probudilo to v ní touhu vytáhnout z pouzdra matčiny housle a zběsile zaútočit na struny. Bylo jí do smíchu, protože ona, Esmeralda Fineová, která se odjakživa pyšnila svým neochvějným smyslem pro praktičnost, se bezhlavě zamilovala do muže, který je nejen pistolník, ale navíc zapřísáhlý starý mládenec. Bylo jí do pláče.

Možná by se i rozplakala, kdyby její citlivý čich nezaznamenal závan kouře. Ohlédla se a přitiskla si dlaň k divoce tlukoucímu srdci.

„Rád mě špehuješ, co?“ vyjela.

Billy vykročil ze stínu. V koutku úst mu visel doutník. „Já tu byl první, takže by se spíš dalo říct, že ty špehuješ mě.“

Až příliš pronikavě si uvědomovala, že Billy stojí ve slábnoucím měsíčním svitu do půl těla nahý a bos a že pohled

na něj by mohl být víc, než je v té chvíli schopna snést, a tak obrátila svou nevraživost proti doutníku. „Ve svém stavu bys neměl kouřit. Kdes ten doutník vůbec vzal?“

„Z máminých soukromých zásob.“ Ironicky se pousmál.

„Kdybych jí sebral dýmkový nebo šňupací tabák, pěkně bych si to odskákal.“ Odhodil žhoucí nedopalek do tmy a povytáhl zlatohnědé obočí. „Tak co? Už jsi spokojená?“

Esmeralda v posledních dnech pochopila, že spokojená už nikdy nebude, a tak odsekla: „Krom toho bys neměl chodit ven bez košile. Co když nastydneš?“

Sjel pohledem níž a Esmeraldě došlo, že svou poznámkou neuváženě přitáhla pozornost k vlastnímu oblečení. Nebo spíš k tomu, že ho není dost. Vítr jí hladově škubal za noční košili a lepil jí tenoučký mušelín k ňadrům. Instinkt jí velel založit si v obranném gestu paže na hrudi, ale vyzývavý lesk v Billyho očích ji přiměl zůstat stát hrdě a vzpřímeně, s rukama spuštěnýma podél boků, třebaže se jí zatínaly v pěst.

„To jsou zbytečné obavy, nezdá se ti?“ podotkl. Popošel o krok blíž a na rtech mu zahrál podivný úsměv. „Nesekýruj mě, zlato. Ještě si začnu myslet, že o mě máš starost.“

Svými slovy zasáhl citlivé místo. „To se tedy pleteš. Prostě jenom nechci, aby ses válel v posteli, když máš hledat mého bratra. Najala jsem si tě jako stopaře, ne jako pistolníka honícího se za slávou.“

Čekala, že něco odsekne, a dokonce by to uvítala. Jenže Billy jen přikývl. „Máte naprostou pravdu, slečno Fineová. Člověk s mým podlomeným zdravím by neměl holdovat tabáku ani se vystavovat nočnímu povětří.“

Vykročil k verandě. Esmeraldu zaskočilo, že se tak bez odporu vzdal. Vtom se náhle zastavil a zavrávoral. Kvapně

seběhla po ztrouchnivělých schůdcích a podepřela ho. Ozvaly se v ní výčitky svědomí, že se k němu chovala jako saň. S obavami pátrala v jeho tváři, zda se z ní nevytrácí barva.

Než se nadála, Billy si s ní hbitě a ladněji, než kdyby tančil valčík, prohodil pozici a oběma rukama ji objal kolem pasu.

Vyvedena z míry tím, jak rychle se mu vrátila dřívější pružnost a síla, se na něj zaškaredila. „Ty jsi ale mizera.“

„A ty jsi až moc důvěřivá.“

„Co když nás uvidí tvoje máma,“ namítla a vzpírala se.

„Dře jako kůň a pak spí jako zabitá.“

Ze ztemnělého domu se ozvalo spokojené zachrápání, jako by chtělo potvrdit pravdivost jeho slov.

Billy se přimračil, ale ve tváři se mu přitom objevil důlek. „V té bance jsem tě varoval, že tě možná budu muset zatknout. A pokud si vzpomínám, slíbilas, že se mi dobrovolně vzdáš.“

Svými žertovnými slovy ji připravil o sílu hádat se s ním. S hrůzou si uvědomila, že má na krajíčku, a tak se radši odvrátila a zašeptala: „Nezahrávej si takhle se mnou. Je to surové.“

Jeho sevření zněžnělo. Vzal ji prsty za bradu a jemně ji přiměl, aby se setkala s jeho pohledem. Oči měl stejně vážné jako ona. „Ale když zahrávat si s tebou, vévodkyně, je čirá rozkoš!“ Jako by chtěl potvrdit svá slova, sklonil hlavu a zlehka ji ústy pohladil po spánku. Zhluboka se nadechl. „Už jsem ti říkal, jaký koláč mám nejradši?“

Když sklouzl rty k její lehounce ochmýřené citlivé tváři, Esmeralda celá zmalátněla slastí. Už se nesnažila utéct, ale prostě jen udržet na nohou.

„Hmmm… Jablečný?“ zkusila to a ztěžka polkla.

Zavrtěl hlavou. Sledoval ústy křivku její lícní kosti až k ušnímu boltci. „Ani borůvkový. Mám jablečný i borůvkový rád,

to ano, ale ten, kterému nikdy nedokážu odolat…,“ vzal její ušní lalůček mezi zuby a zašeptal: „… je broskvový.“

Zajíkla se, protože jí z jeho horkého dechu projel blesk sladkého očekávání.

„Kdykoli máma pekla broskvový koláč, ukradl jsem jí ho, hned jak ho dala vystydnout na parapet. Věděl jsem, že kdybych hezky poprosil, kus by mi ukrojila, ale nic mi nechutnalo tolik jako…,“ letmo zavadil o koutek jejích pootevřených rtů, čímž z ní vyloudil zasněný povzdech, „… zakázané ovoce.“

Když se jejich rty setkaly, Esmeralda už byla skoro bez sebe touhou. Byla tak omámená, že ji vůbec nenapadlo přemýšlet o tom, k jakým důsledkům by mohlo vést, když mu nabídne vlhký a šťavnatý vnitřek svých úst – neodolatelné pokušení pro každého muže, který si potrpí na sladké.

Billy vklouzl jazykem mezi její rty a hrdelně zasténal nenasytnou živočišnou vášní. Když Esmeralda vyšla na zápraží, připadalo mu, že ukrást ve svitu měsíce pár polibků hezké dívce je naprosto nevinný nápad. Jenže zapomněl, jak je Esmeralda nebezpečná. Pod naježenou slupkou se skrývala něžná zranitelná žena – nádherná a sladká, jako broskev zralá k utržení.

Divoká touha udělat, co se nabízí, mu připomněla, že navzdory všemu zůstal v hloubi duše Darlingem. Nikdy se nenaučil, jak se dvořit ženě, kterou si nemůže koupit.

Na kratičký okamžik skoro zalitoval, že Esmeralda přece jen není Fineova milenka. Všechno by bylo o tolik snazší. Věděla by, oč mu jde, a on by věděl, čím se jí zavděčit. Jenže takhle tu trčí na zapleveleném dvorku celý rozbolavělý touhou a líbá ji, jak se panna líbat nemá.

Nechal se natolik unést nevyřčenými přísliby jejích úst, že skoro nepostřehl, že se rozpršelo. Déšť byl v Novém Mexiku neobvyklý, něco jako malý zázrak – ale zdaleka ne takový zázrak jako Esmeraldina vláčná poddajnost.

Ohlušivé zahřmění zvěstovalo, že se blíží pořádný liják. Billy s Esmeraldou se k sobě bez ohledu na provazce padajícího deště tiskli, protože ani jeden se nechtěl odtáhnout jako první. Ale když Billy ucítil, že se Esmeraldino křehké tělo chvěje zimou, pustil ji a něžně jí promnul ramena.

„Pojď se mnou do stodoly,“ vyhrkl.

Přinejmenším mu hned nedala facku. Zamžikala a oči jí potemněly nejistotou. Určitě neměla ani potuchy, jak je v obnošené noční košili přilepené k ňadrům a se rty vlhkými od jeho polibků krásná. Billy ze všech sil bojoval s nutkáním padnout na kolena a doprošovat se.

„Přísahám na tátův hrob, že tě nezneuctím,“ slíbil a otřel jí z hedvábných řas kapku deště. „Jenom tě chci objímat…, mazlit se s tebou…“

Esmeralda se přerývaně nadechla. Nemohla uvěřit, že o Billyho troufalé nabídce vůbec uvažuje. Jenže v jeho dotyku byla taková něha, v jeho očích taková upřímnost… Ocitla se v pokušení svěřit mu svou čest i své srdce. V pokušení spolehnout se, že William Darling dodrží své slovo.

Byla to právě ta důvěra – jakkoli pošetilá –, co ji přimělo

přikývnout.

Billy ji bez okolků popadl do náručí, jako by se bál, aby si to nerozmyslela. Vzala ho kolem krku a zabořila mu tvář do ramene, opatrně, aby mu neposunula obvaz. Zdolal vzdálenost ke stodole dlouhými, spěšnými kroky. Když nohou rozrazil dveře, zvířata uvnitř je pozdravila zvědavým ržáním a táhlým

bučením. Billy nechal dveře pootevřené, aby dovnitř pronikala oslnivá záře blesků a svěží vítr, a uložil Esmeraldu na lůžko z voňavého sena.

Lehl si vedle ní a s divokou něhou vzal její tvář do dlaní. Déšť vybubnovával na plechovou střechu sonátu, která byla k nerozlišení od splašeného tlukotu Esmeraldina srdce.

„Jestli si to nepřeješ,“ zašeptal ochraptěle, „tak se tě nedotknu ani prstem. Přísahám.“

„No…,“ Esmeralda ztěžka polkla. Žasla sama nad sebou, jaká nevázanost ji to posedla. „Jedním prstem by to snad nevadilo.“

Po tváři se mu rozlil šibalský úsměv. Posunul si do týla pomyslný klobouk. „Tak dobře, madam. Jak si přejete.“

A skutečně jejímu přání vyhověl. Jedním prstem jí jemně přejel po oblouku obočí, po křivce lícní kosti, po jemném nosíku, až ji připravil o všechnu hrdost. Esmeralda si připadala jako Sadie, když se překulí na záda a žebrá, aby ji někdo podrbal na břiše. Než Bartoloměj vyrostl a projevy náklonnosti ho začaly uvádět do rozpaků, zahrnovala ho objetími a láskyplnými pohlazeními. Už dlouho však neměla nikoho, kdo by objímal a hladil ji, a až do této chvíle si neuvědomovala, jak moc po něčí něze prahne.

Když Billy začal tvrdým bříškem prstu prozkoumávat její vnímavé rty, nezkrotná touha v ní ještě zesílila. Po chvilce toho nádherného mučení instinktivně pootevřela ústa a vtáhla si jeho prst do nich. Billy úpěnlivě zasténal.

Omýval jí rozcitlivělé rty medem jejího vlastního polibku a připravoval je k dalšímu líbání. Ta žhavá, úchvatná hostina smyslů naplnila Esmeraldu takovou rozkoší, že skoro nepostřehla, že jí tímtéž prstem začal nenápadně rozvazovat promočené tkanice u krku noční košile.

Teprve když ji na obnaženém rameni polechtal jeho dech, polekala se. Pokusila se posadit. „Billy!“

„Hmmm?“ zamumlal a hladil ji po klíční kosti.

Esmeralda se vzpírala, i když věděla, že to od ní není fér. To ona přece stanovila pravidla hry – hry, v níž se Billy projevoval jako mistr nad mistry. Už si dokonce ani nebyla jistá, zda chce vyhrát.

Chytila ho za vlhké vlasy a donutila ho setkat se s jejím pohledem. „Nebudeš podvádět, viď že ne?“

„Zásadně v kartách nepodvádím.“

„Nehrajeme karty,“ upozornila ho.

Rošťácky na ni zamrkal. „Tak ti asi nezbude než to risknout.“ Esmeralda neměla hazard ráda, ale něco jí říkalo, že když to dnes s tímhle mužem neriskne, mohla by toho až do konce svého usedlého osamělého života litovat. Už dávno se smířila s tím, že stráví život bez muže, ale strávit tuhle noc bez Billyho jí

připadalo nesnesitelné.

Lehla si zpátky na sladce vonící seno a svěřila se do Billyho péče. Zahákl jí prst za rozvázaný živůtek košile a odlepil mokrou látku od kůže.

Náhlý zášleh blesku jí postříbřil ňadra. Esmeralda se schoulila studem, ale Billy obdivně zašeptal: „Broskve, andílku. Ty nejkrásnější, jaké jsem kdy spatřil!“

Skutečně se zdálo, že se její ňadra, která vždycky považovala za příliš malá, při jeho dotyku nalévají a zrají. Hladil ji po nich prstem ve zmenšujících se kruzích a přitom ji zlehka líbal na rty. Tak dlouho oddaloval dotek s čekajícími, rozbolavělými poupaty, že když o jedno konečně zavadil – jakoby náhodou –, Esmeralda opojeně vykřikla.

Ztlumil její výkřik svými rty. Cvrnkl do jedné nalité

bradavky, pak do druhé. Esmeraldiným tělem probíhaly vlny rozkoše; instinktivně přitiskla nohy k sobě, aby se ubránila náporu touhy. Měla pocit, jako by se jí dotkl někde úplně jinde

– na jakémsi temném, horoucím a zapovězeném místě.

Po třináct let otupovala své city, ale při Billyho dovedném laskání se její spící smysly pomstychtivě probudily k životu. Cítila pronikavou pižmovou vůni Billyho touhy a slaboučkou chuť tabáku na jeho jazyku, pronikavě vnímala každičký odstín jeho ochraptělého hlasu, když jí šeptal, jaká by to byla nádhera, kdyby mu dovolila dotýkat se jí ústy všude tam, kde ji hladí prstem.

Esmeraldě nedocházelo, k jak nehorázným koncům může ta žádost vést, dokud neucítila, jak se jí jeho prst pomaloučku plíží pod sukni. I přes bavlněné kalhotky jí připadal jako hořící zápalná šňůra, která si mezi jejími roztřesenými stehny hledá cestu k mezírce pod okrajem látky. Nevyhnutelně se schylovalo k výbuchu. Jakmile Billy konečkem prstu zavadil o hebké chloupky, nohy se jí samovolně rozevřely a zcela se poddala jeho dotykům.

Asi sténala. Asi úpěla.

„Pššt, broučku,“ konejšil ji Billy. „Jedním prstem ti přece neublížím.“

Jenže Esmeralda se nebála bolesti, ale rozkoše. Rozkoše tak koncentrované a sladké, že měla pocit, že se jí rozlévá žilami jako med divokých včel a rozpouští veškerý její odpor. Billy jí možná nechtěl ublížit, ale svým něžným průzkumem jí lámal srdce.

Zručnýma rukama pistolníka laskal její tělo prahnoucí po vášni. Zajíkavě mu vydechla do úst, když našel čekající místečko skryté v hedvábných záhybech; hladil ho a třel, až se

zalykala slastí. Teprve pak nestydatě vnořil svůj dlouhý prst do nektaru prýštícího z jejího pulzujícího nitra.

„Broskve se smetanou,“ zasténal jí do rtů a ona se znovu rozechvěla živočišnou touhou.

Ke svému zklamání zjistila, že Billy opravdu drží slovo. I když se vzpínala do oblouku a úpěnlivě se mu tiskla do dlaně, prodlužoval ta slastná muka a pouhopouhým konečkem prstu ji uváděl do extáze.

„Prosím!“ vyhrkla a zabořila mu rozpálenou tvář do ramene.

„Vydávám se na milost a nemilost soudu.“

„Žádná milost nebude,“ vydechl jí do ucha a pak ji záměrně roztříštil na tisíc droboučkých střípků.

Esmeralda ohromeně vykřikla, jak se v ní ve zdrcujícím přívalu vzedmula veškerá rozkoš, kterou si uplynulých třináct let odpírala, a pak celá ochablá a roztřesená sklesla do voňavého sena.

Ležela tam zahalená mlhou úžasu, dokud ji Billyho drsný dech nepřiměl otevřít oči. Už se jí nedotýkal – seděl kousek stranou, lokty si opíral o kolena a jednou dlouhou štíhlou rukou svíral zápěstí druhé. Klouby prstů měl úplně bílé.

Přestalo pršet, zamženým šerem prorážel svazek měsíčních paprsků a ozařoval drsnou krásu Billyho profilu. Pod napjatou kůží mu na čelisti pocukával sval. Esmeralda sklouzla pohledem k sobě a uviděla se tak, jak ji musel vidět on – jako hotovou poběhlici, s ňadry obnaženými polibkům měsíce, noční košilí vyhrnutou až k pasu a nohama rozhozenýma v necudném pozvání. Když si uvědomila, jak velkoryse a nesobecky se k ní zachoval, zaplavil ji stud.

Vyškrábala se do sedu a upravila si živůtek a sukni.

„Panebože, Billy, hrozně se omlouvám. Nechtěla jsem…“

„Pššt,“ umlčel ji rázně, aniž na ni pohlédl. „Ty mi nic nedlužíš. A už vůbec ne omluvu.“

Vypadal tak strnule, že se bála, že by ho sebemenší dotek mohl rozbít na kousky. Ale stejně to riskla a přejela mu konečky prstů po jednodenním zlatavém strništi na tváři.

Chytil ji za zápěstí s hbitostí útočícího chřestýše, pak jí ruku otočil a vtiskl jí do dlaně drsný polibek. Než se vzpamatovala z bezdechého leknutí, zvedl ji do náruče a vykročil ke dveřím stodoly.

„Kam mě to neseš?“ vyhrkla a pokoušela se tisknout si živůtek k ňadrům a zároveň se držet Billyho kolem krku.

Škodolibě zúžil oči, až v Esmeraldě zatrnulo. „Do postele.“

Ta noc, kdy Billy pozoroval Esmeraldu, jak spí v jeho posteli bez něj, byla nejdelší v jeho životě.

Seděl ve starém houpacím křesle, bosé nohy opřené o okraj slamníku, a díval se, jak jí tváře hladí růžové jitřní světlo. Někde venku tklivě pozdravil ráno osamělý kohout. Přímo nad Billyho hlavou hlasitě zaskřípalo prkno, což ho upozornilo, že Zoe už vstává.

Jak tam tak Esmeralda ležela na úzké posteli, ve které spával jako kluk, s vlasy rozhozenými po polštáři, který šila jeho matka, vypadala tak překrásně, až mu to bralo dech. Připadalo mu to jako naplnění jeho nejtroufalejších chlapeckých fantazií. Ještě pořád si pamatoval, jak v té posteli lehával, vyhlížel z okna na měsíc nad Missouri a snil o dívce, jako je ona. O dívce, o níž si Darling může nechat jen zdát.

Jenže teď už není chlapec a Esmeralda je dospělá žena. Nekonečně ji chtěl. Nebylo to správné a nebylo to fér, ale přesto ji chtěl. V tom, aby se jí zmocnil, mu bránilo jen vědomí, že

kdyby porušil své slovo, nebyl byl o nic lepší než Jasper, Bart Fine a další bezcharakterní pacholci, kteří si myslí, že si mohou ukrást, co se jim zlíbí, aniž by za to museli zaplatit.

V jednu chvíli, když mu Esmeralda ležela rozechvělá a zranitelná v náručí, s nahými ňadry zrůžovělými z prvního setkání s dokonalou rozkoší, by byl ochoten zaplatit jakoukoli cenu, jen aby mohl vstoupit mezi její smetanová stehna – zaprodal by klidně třeba i vlastní duši. Zabořil hlavu do dlaní a přemítal, jestli ještě někdy v životě okusí něco tak lahodného jako déšť na Esmeraldině pleti.

Zpočátku si myslel, že to vzdálené burácení pochází z jeho vzpomínek. Ale jen do chvíle, než ranním poklidem zahřměl první výstřel.

„Winstead!“ sykl Billy. Vymrštil se z houpacího křesla a rozběhl se k otevřenému oknu.

Po první ráně následovalo dunění kopyt a rozdováděná salva výstřelů. Billy se přimáčkl zády ke zdi a opatrně vykoukl ven. Zpola očekával, že ho zasype sprška kulek.

Když zjistil, kdo tropí ten povyk a proč, málem zalitoval, že se tak nestalo. Hlasitě zaúpěl a pak od plic zasakroval. Trhl sebou, když se jeho nadávka setkala s pohoršeným mlasknutím.

„No tedy, Williame Darlingu!“ vykřikla Esmeralda a prudce se na posteli posadila. „Chápu, že to křeslo není pohodlné a že poránu býváš nevrlý, ale měl by ses stydět, že používáš takové výrazy před dámou.“

Billy hrábl za sebe a zatáhl závěsy z pytloviny. Zamrzelo ho, že nezabouchl okno, dokud k tomu měl příležitost. Ale aspoň už se nemusí strachovat, že někoho z nich zasáhne kulka.

„Vždyť já se stydím, zlato. Příšerně se stydím. Teď si zase hajni a já řeknu mámě, aby mi vypláchla pusu louhovým mýdlem.“

Esmeralda zazívala. S hřívou rozcuchaných vlasů vypadala rozpustile a naprosto neodolatelně. Billyho lítostivě píchlo u srdce. Věčná škoda, že s ní nezalezl do postele, když se mu

naskytla šance. Jestli Esmeralda zjistí, co se děje za oknem, další už mu nedá.

„Co má znamenat ten virvál?“ zeptala se a protírala si oči.

„Ale, to si nejspíš máma chce ulovit něco k snídani. Vždyť ji znáš. Jakmile dostane chuť na kuřecí krky, není k udržení.“

Esmeralda spustila ruce podél těla. „Tvoje máma kuřata střílí?“

Billyho poprvé v životě zradila obvyklá výmluvnost. Došel k posteli. „Opravdu nemusíš vstávat takhle brzo. Co kdyby sis ještě schrupla?“

Vyškubl zpod ní přikrývku a přehodil jí ji přes hlavu – doufal, že peří aspoň trochu ztlumí rámus zvenčí. Jenže neztlumilo ani Esmeraldiny vzteklé protesty. Podařilo se jí vyprostit, ale než mohla dát průchod rozhořčení, střelba ustala a náhlým tichem zaburácel jako rána z děla mužský hlas, až oba nadskočili leknutím.

„Hej, bráško! Žiješ eště?“

Při tom povědomém halekání si Billy povzdechl. Ani Esmeralda ho nemohla nepoznat. Na okamžik zavřel oči, odkašlal si a pak odpověděl: „Jo, Virgi, ještě žiju.“

„No tak se pojď přidat k zábavě!“ zahřímal jeho nejstarší bratr s neodolatenou srdečností. „Máme tu jednoho holobrádka, kterej by si s tebou rád popovídal. Ukázalo se, že ho děsně mrzí, že tě postřelil. Chtěl by se s tebou i se Stvořitelem udobřit, než ho tady na dubu pověsíme.“

Esmeralda zbledla a pak dočista zesinala. Jejich pohledy se do sebe na okamžik zaklesly; vzápětí Esmeralda vyskočila z postele, Billy postel přeskočil a oba se naráz vrhli po opasku se zbraní pověšeném na klice. Navzdory Billyho vytříbeným reflexům se k němu Esmeralda dostala první.

Sevřela prsty kolem pažby revolveru a Billy sevřel prsty kolem jejích. Chvíli se o zbraň přetahovali a ani jeden to nechtěl vzdát.

„Jestli do mě napálíš další kulku,“ procedil Billy mezi zuby a úporně se snažil odklonit hlaveň, aby nemířila ani jednomu z nich na bosé nohy, „tak nepočítej s tím, že to tentokrát velkoryse přehlédnu.“

„Tak mě pusť!“ odsekla a pokoušela se vymanit z jeho neúprosného sevření.

Poslechl. Esmeralda to nečekala, takže se zapotácela, narazila do skříně a málem upadla. Přesto se tvářila vítězoslavně – dokud nepochopila, v čem je háček. Billy jí zastoupil cestu ke dveřím.

Potvrdil svůj nárok na dobyté území tím, že se o dveře opřel a založil si ruce na hrudi. „Můžu ti ten revolver sebrat násilím, ale byl bych radši, kdybys mi ho dala dobrovolně.“

„Ale oni ho chtějí pověsit!“ zaúpěla tichounce. „Pověsí mi bratra!“

„Ne, nepověsí.“ Natáhl k ní ruku. Byla stejně pevná, jako když v ní držel zbraň. „Aspoň jednou důvěřuj někomu jinému než jen sama sobě, ženská zatracená.“

I když Esmeralda měla strachy pořád ještě popelavou tvář, oči se jí třpytily hrdostí. Hrdostí, k níž se upínala od chvíle, kdy po smrti rodičů zůstala coby vyděšená dvanáctiletá holčička na všechno sama a musela se postarat o sebe i o mladšího bratra. Billy zatajil dech. Jestli uvolní prsty, kterými křečovitě svírá pažbu, dá mu dar ještě vzácnější než včera ve stodole.

Když zbraň zvedla a namířila mu jí na hruď, bodlo ho trpké zklamání. Pak ale nechala revolver sklesnout a pažbou napřed mu ho pomalu položila do dlaně. Billy ji vzal druhou rukou

kolem ramen, přitáhl si ji k sobě a políbil.

„Nebudeš toho litovat,“ zamumlal jí do vlasů. „To ti

přísahám.“

Poté, co Billy popadl opasek a zmizel, se Esmeralda ochable opřela o skříň. Sama nevěděla, jestli je víc omámená jeho slibem nebo polibkem. Obojí bylo kratičké, vášnivé a k neunesení sladké.

Nejspíš by tam otálela celé dopoledne, kdyby ji nevyburcoval Virgilův řev, při kterém se rozdrnčely okenní tabulky. „Hrozně nerad bych začal se zábavou bez tebe, brácho, ale fešácká kravata tohodle zelenáče nebude držet napořád.“

„Bartoloměj!“ zašeptala Esmeralda a znovu ji zachvátil děs.

Bez ohledu na nedostatečné oblečení rozrazila dveře dokořán a vběhla do parádního pokoje. Úžasem strnula jako solný sloup, když zjistila, že Zoe Darlingová trůní v houpacím křesle u krbu, pohupuje se a nevzrušeně bafá z dýmky, jako by se na jejím dvorku neschylovalo k lynči. Na hadrové předložce u nohou jí blaženě pochrupovala Sadie.

Esmeralda se vedle křesla svezla na kolena a zadívala se do ženiny lhostejné tváře. „Mami!“ Poprvé jí to slovo přišlo na jazyk úplně přirozeně. „Musíte si dojít pro brokovnici. Přece v tom nenecháte Billyho samotného! Pokud jste si nevšimla, vaši synové jsou poněkud…“ Zbrklí? Krvežízniví? Zákeřní jako smečka kojotů? „Ehm… horkokrevní.“

„Ten kluk už je dost starej, aby se o sebe postaral sám.“ Zoe znovu s bohorovným klidem potáhla z dýmky, aniž se Esmeraldě podívala do očí. „Předved mi to před čtrnácti rokama, dyž se sebral a utek.“

„Ale před pár dny málem umřel. Ještě se nestačil pořádně

zotavit!“

Zoe po Esmeraldě střelila pohledem. Přeměřila si její rozcuchané vlasy, pomačkanou noční košili a bosé nohy a zkřivila rty v hořkém úsměšku. „Já bych řekla, že jo.“

Esmeralda zrudla až ke kořínkům vlasů. Strnule vstala. „No dobrá, paní Darlingová. Když už jste se rozhodla zatvrdit svoje srdce vůči třináctiletému klukovi, který utekl, aby pomstil otcovu smrt, možná byste měla vědět, že to neudělal kvůli sobě. Udělal to kvůli vám. Protože vás rozplakali.“

Zoe se možná nepatrně zachvěla brada, ale Esmeralda ji nehodlala utěšovat. Hrdě se napřímila, jako by na sobě neměla starou opranou noční košili, ale hermelínový plášť vévodkyně, odkráčela z pokoje a práskla za sebou dveřmi.

Jakmile Esmeralda zahlédla Bartoloměje, veškerá srdnatost ji opustila. Musela se podepřít o sloupek verandy, aby jí nepodklesla kolena.

Seděl obkročmo na šedivém valachovi, ruce měl svázané za zády a na krku navlečenou oprátku. Druhý konec provazu byl uvázán na větvi rozsochatého suchého dubu, takže kdykoli se kůň pohnul, stahovala se Bartolomějovi smyčka kolem krku. Nebyly to však tmavofialové modřiny na bratrově obličeji, ale poraženecky svěšená ramena a naprostá beznaděj v jeho výrazu, co Esmeraldu vyděsilo nejvíc.

Sam s Enochem sledovali dění z vozu, který si Billy vypůjčil v nájemné stáji v Calamity. Jasper držel rukou v rukavici otěže Bartolomějova koně. Dokonce i zdálky bylo vidět, jak se mu zlovolně blýskají oči.

Billy kráčel k Virgilovi, který stál opodál doširoka rozkročen s rukama v bok jako dobromyslný obr chystající se uvítat

liliputány.

„Rád tě zase vidím na nohou, bráško,“ zaburácel. „Jelikož jsem se ustavil hlavou tohodle popravčího výboru, chtěl bych pronýst pár slov, než přistoupíme k…“

„Odřízni ho, Virgi,“ poručil Billy.

Virgil protáhl obličej. Udělal si z dlaně kornout u ucha. „Cože jsi to povídal? Asi jsem ti nerozuměl.“

Aniž by zpomalil krok, Billy zvedl revolver. „Povídal jsem, ať ho odřízneš.“

Enoch se Samem si vyměnili ohromený pohled. Virgil o kousek ustoupil a nervózně pohlédl na zbraň v bratrově ruce.

„Krucinál, Billy, tu bouchačku jsem ti půjčil já. Přece mě neodpráskneš mým vlastním revolverem!“

Billy se zastavil a odjistil zbraň. „Jen když budu muset.“

Virgil přinejmenším minutu civěl do jeho ocelových očí a pak znechuceně zavrčel: „Odřízni ho, Jaspere.“

„Ani mě nehne.“

Billy obrátil hlaveň jeho směrem.

Jasperova tvář se pomalu roztáhla do šklebu. Esmeraldu znovu napadlo, jak by byl hezký, kdyby neměl tak zlotřilou duši. „Přece mě nezastřelíš, brácho. Protože kdybys mě zastřelil, upustil bych ty otěže. A kdybych je upustil, tady pan Švihák Fine by se vydal na poslední projížďku svého života.“

„Ne!“ vykřikla Esmeralda ochraptěle.

I když Billymu slíbila, že mu bude důvěřovat, nemohla si pomoci. Seskočila z verandy a rozběhla se k bratrovi. Možná by se jí podařilo dostat k němu, jenže Billy po ní hmátl, popadl ji kolem pasu a přitáhl si ji zády k sobě. Cítila, jak mu pevně a pravidelně buší srdce.

„Nehýbej se, broučku,“ zašeptal jí do ucha hlasem hladkým

jako dobře naolejovaná kůže. „Nechceš přece polekat toho koně.“

„N-n-ne,“ vypravila ze sebe. Zuby jí jektaly bezmocným vztekem.

Billy zvedl hlavu a zaklínil oči do Jasperových. „Tohle není tvoje záležitost,“ řekl mírně. „Ten kluk postřelil mě.“

„Jsme pokrevní příbuzní,“ opáčil Jasper. „Když někdo ublíží jednomu z nás, jako by ublížil všem. A zaplatí za to.“

Virgil, Sam a Enoch souhlasně přikyvovali.

Billy si Bartoloměje zpytavě přeměřil. „Připadá mi, že ten kluk už zaplatil dost. Nemá náhodou na obličeji otisky tvých pěstí, Jaspere? Odjakživa jsem tvrdil, že si troufneš na kdekoho

– pokud má ruce svázané za zády.“

„Ty šmejde mizernej!“ Jasper se chtěl na Billyho vrhnout, ale otěže, na nichž závisel Bartolomějův život, ho zastavily.

Kůň přešlápl do strany, takže Bartoloměj musel vytočit krk do nepřirozeného úhlu. Ani nehlesl, ale Esmeralda nahlas zaúpěla.

„Jen klid, jen klid,“ pronesl konejšivě polohlasem Billy. Chlácholil stejnou měrou koně, Jaspera i Esmeraldu. „Chtěl jsem jenom říct, že vzhledem k tomu, že mi ten kluk neudělal nic horšího než dírku do těla, pověsit ho se mi zdá kapánek moc.“

Při vzpomínce na to, jak úporně Billy před pouhými pár dny bojoval o život, se Esmeraldě sevřelo srdce dojetím.

„Tak co s ním chceš udělat?“ zeptal se Jasper a opovržlivě ohrnul rty. „Vytasíš se s tím svým blýskavým odznáčkem a zatkneš ho?“

Billy naklonil hlavu ke straně, jako by tu možnost zvažoval.

„Jelikož mi vlastně nijak moc neublížil, možná bych se spokojil

s upřímnou omluvou.“ Obrátil se ke svým méně krvežíznivým sourozencům, Enochovi a Samovi. „Co vy na to, kluci? Jestli se mi bratr téhle dámy omluví, budete hlasovat pro to, abychom ho odřízli?“

Šťouchl do Esmeraldy. Ta pochopila narážku a zatřepotala na Enocha se Samem řasami. „Vysloužíte si můj nehynoucí vděk.“

Sam se podrbal na hlavě. „Cože?“

„Bude vám hrozně vděčná,“ přeložil Billy.

Ti dva si vyměnili pohled a pak Enoch plaše přikývl.

„Náramně p-p-pěkně hraje na housle.“

„A co ty, Virgi?“ zeptal se Billy.

Virgil si sundal klobouk a pleskal si jím o stehno. „Ale co, sakra… I když si myslím, že je děsná škoda nechat si ujít parádní lynč.“

„A ty, Jaspere?“

Jasper se bratrovi nepodíval do očí, ale rozmrzele pokrčil rameny, což muselo jako odpověď stačit.

Billy obrátil pozornost k Bartolomějovi. Esmeralda mu ani nepotřebovala vidět do očí, aby věděla, že je varovně zúžil. Zatajila dech. Její bratr zvedl hlavu, jak nejvíc to šlo, a přidušen tlakem oprátky ztěžka polkl. Letmo zavadil očima o Billyho a pak je odbojně upřel na Esmeraldu.

„Nechtěl jsem ti ublížit,“ prohlásil. „Je mi to líto.“

Při pohledu na slzy v jeho očích bylo Esmeraldě jasné, že cítí upřímnou lítost. Nejspíš poprvé v životě. V hrdle se jí zadrhl vzlyk a srdce jí přetékalo láskou a pýchou. Má zase zpátky svého bratra. Toho, který jí každou neděli odpoledne vklouzl ručkou do dlaně, když šli položit květiny na hrob rodičů. Toho, který psával překvapivě vybroušené básně o tom, jak jeho maminka hraje v nebi na housle s anděly. Toho, který ji objímal

baculatýma ručkama kolem pasu, kdykoli vycítil, že je unavená, osamělá nebo má strach.

Nechápala, proč se v jeho očích zračí taková beznaděj, dokud Jasper nehoukl: „Prý je mu to líto, chudinkovi! Většího hajzla jsem jakživ neviděl!“ Než stačil kdokoli zareagovat, pustil otěže, plácl koně přes zadek a zařval: „Hyjé!“

Esmeralda zaječela. Billy ji odstrčil, svezl se na koleno a v bleskurychlém sledu šestkrát vypálil. Natahoval kohoutek a mačkal spoušť tak rychle, že se mu prsty jen míhaly.

Možná by provaz přestřelil. Možná by zachránil Bartolomějovi život. Ale nebylo toho zapotřebí. Protože právě v tu chvíli se ozval mohutný výstřel z brokovnice, roztříštil ztrouchnivělé dubové dřevo a větev i s Bartolomějem dopadla v oblaku prachu na zem.

Esmeraldě ještě nedozněla ozvěna výstřelu v uších, když z verandy vypochodovala Zoe Darlingová. V patách jí oddaně poklusávala Sadie. Z hlavně Zoeiny brokovnice se kouřilo, podobně jako z dýmky, kterou svírala v zubech.

Dlouhými kroky prošla kolem klečícího Billyho, kolem Virgila, který vypadal, jako by do něj udeřil hrom, kolem Jaspera, bledého, že by se v něm krve nedořezal.

Zastavila se až u Bartoloměje. Užasle zamžikal na tu obrovitou Amazonku, která nad ním s brokovnicí v ruce čněla jako hora.

„Jseš v pořádku, synku?“ zeptala se.

Pomalu se posadil a masíroval si krk; odřeniny od provazu ho musely pálit jako oheň. „Snad ano,“ zasípal. Několikrát polkl, až mu pohmožděný ohryzek křečovitě poskakoval, a teprve potom ze sebe vymáčkl: „D-d-díky, madam, že jste mi zachránila život.“

Esmeralda se rozzářila pýchou. Přinejmenším nezapomněl na dobré vychování.

Zoe se na něj vlídně usmála. „Rádo se stalo. Lynčování mi vodjakživa šlo proti srsti. Natožpak na mým vlastním dvorku.“

Pak se otočila, úsměv jí z tváře vyprchal a hrozivě se zamračila. Zhluboka potáhla z dýmky a nosem vyfoukla kouř. Jasper se přikrčil. Virgil se začal po špičkách plížit ke koni. Esmeralda se chytila Billyho za ruku.

První salva Zoeina hněvu však směřovala ke dvěma mužům, kteří se choulili na kozlíku vozu. „Ať už jste dole, vy poseroutkové!“

Enoch se Samem si vyměnili ustrašený pohled a seskočili z vozu, jako by se báli, že do nich matka vyprázdní druhou hlaveň.

Zahrozila jim prstem před zsinalými tvářemi. „Měla bych vám zmalovat zadek, že jste se přidali k takový lotrovině.“

„My za nic nemůžem,“ zaúpěli dvojhlasně. „To Virgil!

Donutil nás.“

„A ty!“ obrátila se k Virgilovi a ten zkameněl s rukou nataženou po uzdě. „Měl by ses stydět! Vždyť jseš nejstarší! To jdeš těm přitroublejm děckám pěkným příkladem.“

Virgil sklopil hlavu a kopal do kamínků jako vyplísněný šestiletý kluk. „Promiň, mami. Polepším se.“ Zpod pískového obočí po ní vrhl prosebný pohled. „Namouduši!“

Esmeralda si připadala jako v Jiříkově vidění. Potřásla hlavou. Kdo by si pomyslel, že jedna postarší sukovitá ženská nadělá z proslulého darlingovského gangu houf zahanbených usmrkánků?

Zoe se s Virgilovým slibem zřejmě spokojila a popošla k Jasperovi. Zíral přímo před sebe a tvářil se ještě rozmrzeleji a odbojněji než obvykle. Matka se rozmáchla a srazila mu klobouk z hlavy.

„To nevíš, že máš před mámou smeknout? Copak jsem tě to neučila?“

„Ale jo, asi jo,“ zavrčel.

„Máš říct ano, matko,“ opravila ho přísně.

„Ano, matko,“ zopakoval poslušně a spodní ret se mu roztřásl.

Nebýt toho, že se Esmeraldě právě pokusil chladnokrevně zavraždit bratra, snad by ho politovala.

Zoe si zastrčila brokovnici do podpaží a měřila si své syny jednoho po druhém. Z jejich výrazu – tvářili se jako spráskaní psi – bylo zřejmé, že čekají, že dostanou vyhazov.

Podrážděně potřásla hlavou. „Mám dojem, že vy štyry jste se už čtrnáct let pořádně nevykoupali ani nenajedli. Pojdte dovnitř a já vám dám ohřát vodu a ukuchtím vám něco na zub.“

Obličeje se jim rozzářily a najednou nevypadali jako zavilí zabijáci, ale jako poslušní synáčci, kteří jsou rádi, že se po dlouhých trampotách konečně vrátili zpátky domů.

„A už se mi nepokoušejte vodmlouvat. Jak si na mě budete vorvírat zobák, se všema s váma zatočím, na to vemte jed.“

Když za Zoe vykročili jako stádo ovcí za špatně naloženým ovčáckým psem, Esmeraldě došlo, že Billyho se její pozvání netýkalo.

Vstal a s neproniknutelným výrazem si zastrčil revolver do pouzdra. Esmeralda se mu chtěla vrhnout kolem krku, jenže ochraptělé zakašlání jí v tu chvíli připomnělo, že i jí se vrátil postrádaný člen rodiny.

Došla k Bartolomějovi a svezla se vedle něj na kolena. Podíval se na ni tak zahanbeně, že se neubránila dojetí a objala ho. Místo aby se jí vymanil, jak to v posledních letech dělával skoro pokaždé, vzal ji kolem pasu a položil jí tvář na rameno. Chvěl se pohnutím.

Zatímco Esmeralda Bartoloměje hladila a šeptala mu

uklidňující slůvka, Billy se odvrátil a zadíval se k obzoru. Proboha, je to přece její bratr! přesvědčoval se. Nemám důvod žárlit. Ale Esmeraldin konejšivý šepot a matčin panovačný tón, kterým peskovala Virgila, ať si sundá ty špinavé křápy, aby jí nepošlapal umytou podlahu, v něm vyvolaly dojem, že je jediným vyvržencem na celé té větrem bičované pláni.

Aby tomu hryzavému pocitu unikl, odloudal se k vozu a nakoukl do něj. Když spatřil náklad, tiše hvízdl.

Bart asi vytušil, kam se Billy dívá; rychle se vyprostil ze sestřina objetí, vyškrábal se na nohy a nenápadně si utřel nos. Obezřetně se s Billym navzájem měřili.

Nakonec Bart kývl hlavou k obvazu kolem Billyho hrudi.

„Fakt mě to mrzí. Nikdy dřív jsem po nikom nevystřelil.“ Slabě se otřásl. „A už si tu zkušenost nechci zopakovat.“

Billy jen přikývl. „Přežil jsem to.“ Ukázal palcem k vozu.

„Ale tobě se to možná nepoštěstí, pokud nevymyslíme, co provést s tímhle.“

„S tím ukradeným zlatem?“ Bart se nervózně ohlédl k domu a snížil hlas do dramatického šepotu. „Bojím se, že tvoji bratři si ho hodlají nechat.“

Billy zavrtěl hlavou. „To jim nedovolím.“

Bart se rozzářil. „Takže si ho můžu nechat já?“

Billy obrátil oči k nebi a znovu zavrtěl hlavou. Esmeralda vstala. Noční košile jí povlávala ve větru a Billy zalitoval, že na sobě nemá nic, co by si mohl sundat a přehodit přes ni.

Zalétla nešťastným pohledem k vozu. „Propána, Bartoloměji, co tě to napadlo?“

Billy si povšiml, že tentokrát Bart nevykoktal omluvu ani nesvěsil hlavu. Zpříma čelil sestřině výtce. „Napadlo mě, že se chovám jako ubožák, a ne jako chlap. Že jsi kvůli mně

obětovala všecko, včetně svého dětství. A že i kdybych šel na univerzitu, jak jsi chtěla, trvalo by celé roky, než bych ti mohl koupit věci, které si zasloužíš.“ Popadl ji za ramena. „Copak nevíš, že jsem se propadal hanbou, když jsem tě viděl, jak učíš ty rozmazlené obchodnické dcerušky s diamantovými prstýnky, nastrojené v honosných róbách, a sama máš na sobě máminy stokrát zašívané šaty?“

Esmeraldě se zaleskly v očích slzy. „Ale já o honosné róby a diamantové prstýnky nestála! Jediné, co jsem kdy chtěla, bylo mít vlastní děti a slušného muže, kterého bych mohla milovat.“ Billy sebou škubl. Její slova ho ťala do živého. Slušný, to nebylo slovo, kterým by někdo popsal Darlinga. Slušný je obchodník nebo právník, který se každý den vrací domů z kanceláře s koženou aktovkou pod paží. Slušná je Esmeralda, která by vítala manžela u dveří něžným polibkem, zástěru voňavou od čerstvě upečeného broskvového koláče. Slušný by byl houf rozesmátých hnědookých dětí shluklých u klavíru, kde by jim Esmeralda tím svým pronikavým hlasem zpívala vánoční koledy. Při té představě ho opanoval podivný pocit, v

němž se snoubil smutek i hněv.

Protože měl strach, co by se ještě mohl doslechnout, nevrle zakročil: „Co se stalo, stalo se. Nemá smysl se v tom šťourat. Cestou zpátky do Calamity uložím to zlato do bezpečné úschovy v eulalijské bance. Zatelegrafuju maršálovi do Albuquerque a řeknu mu o něm. Je to férový chlap, postará se, aby Winstead už nikdy nezneužil žádného zelenáče, jako je tady mladý pan Fajnovka.“

Bratr i sestra zapomněli na svou hádku, oba se k němu otočili a unisono ho opravili: „Fine!“

Billy pokrčil rameny.

„To je skvělé, viď?“ zvolala Esmeralda. „Pan Dar…“ plaše se po něm podívala a usoudila, že ty rozkošné důvěrnosti, které spolu v noci sdíleli, ji opravňují říkat mu křestním jménem,

„Billy se postará o to zlato a ty se budeš moci vrátit domů.“ Bart strnul. „Nezlob se, ale do Bostonu se nevrátím.“

„Ovšemže vrátíš! Vždyť tam patříš!“

Billy si odkašlal. Téhle chvíle se bál. „Tvůj bratr má pravdu, Esmeraldo. Nemůže se vrátit. Přinejmenším ne hned. Tebe a sebe ochráním, ale on nebude v bezpečí, dokud Winstead a jeho muži neskončí za mřížemi.“

Bartoloměj znovu stiskl sestře ramena, ale tentokrát jemněji.

„Nemůžeš se mnou navěky zacházet jako s dítětem, Esme. Je načase, abych se postavil na vlastní nohy.“

„Ale co Boston College? Máma s tátou si odjakživa přáli, abys vystudoval univerzitu a stal se novinářem jako táta.“

„Máma s tátou jsou po smrti,“ řekl tiše. „Já mám svoje vlastní sny. Nechci trávit život psaním úvodníků a nekrologů, které si lidi čtou ráno u kafe. Chci si vymýšlet vlastní příběhy. Chci, aby se nad nimi lidi smáli a plakali. Aby snili.“

„Kam chceš jet?“

Zadíval se ke vzdálenému obzoru a do jiskrných očí se mu vloudil zasněný výraz. „Odjakživa jsem si říkal, že by bylo báječné napsat první román v Jižní Americe.“ Suše se zasmál.

„V posledních pár měsících jsem neměl nouzi o inspiraci.“

Billy zalovil v kapse kalhot a vytáhl ruličku bankovek. Místo aby jich pár odpočítal, podal je Bartovi všechny. „Tohle mi Winstead zaplatil, abych tě zabil. Připadá mi, že se hodí, abys s těmi penězi začal nový život.“

„Jsem vaším dlužníkem, pane,“ řekl Bart. „Nikdy vám to nezapomenu.“

Poprvé si potřásli rukama jako muž s mužem. Esmeralda tam jen stála a popleteně pomrkávala, jako by se všechno odehrávalo příliš rychle a zpěčovalo se to jejímu chápání. Billyho bodl osten soucitu. Dobře věděl, jaké to je, když se člověku zabouchnou dveře před nosem a on zůstane stát venku.

Chtěl jí dopřát trochu času, aby přivykla myšlence, že svého bratra ztrácí podruhé, a tak se obrátil k Bartolomějovi a pokývl hlavou směrem k domu. „Máma ti určitě ráda dá na cestu něco k jídlu. Zdá se, žes jí padl do oka.“

Bart vrhl k domu vystrašený pohled a bezděky si promnul krk. „Radši pojedu. Mám před sebou dlouhou cestu. Zásoby si nakoupím v nejbližším městě.“ Otočil se k Esmeraldě, přitáhl si její ochablé tělo k sobě a rychle, pevně ji objal. Visela mu v náručí jako hadrová panenka. „Jakmile se někde usadím, Esme, napíšu ti.“

Teprve když vykročil k šedivému valachovi, který se popásal na ostrůvku řídké buvolí trávy ve svahu, vytrhla se z ustrnutí.

„Bartoloměji Fine, okamžitě se vrať!“

Na zlomek vteřiny zaváhal, ale pak pokračoval v chůzi.

„A neotáčej se ke mně zády, když s tebou mluvím. Takovou drzost ti nebudu tolerovat!“ Hlas jí přeskočil.

Její bratr už se vyšvihl do sedla a obrátil koně k jihu.

Esmeralda úpěnlivě popadla Billyho za paži. Po tvářích se jí koulely slzy. „Vždyť jsem ho sotva našla! Přece ho nemůžu hned zase ztratit. Prosím tě, Billy, udělej něco!“

Chytil ji za ramena stejně naléhavě jako ona jeho. „Mohl bych ho střelit do nohy, jenže pak byste mě za to oba nenáviděli. A jeden druhého jakbysmet.“

„Nechci, abys po něm střílel. Chci, abys tomu klukovi vpravil

do hlavy trochu rozumu.“

Úmyslně zjemnil stisk i hlas. „Už to není žádný kluk, Esmeraldo. Je to chlap.“

Zklamaně popotáhla, vyvlékla se mu a rozběhla se dolů z kopce. Bart už mezitím pobídl koně do cvalu. Brzy z něj zbude jen zvířený prach na obzoru.

Esmeralda si to asi uvědomila, protože se na půl cestě z kopce zastavila. Svezla se na kolena a poraženě svěsila ramena. I když v Billym všechno volalo, aby šel za ní, měl bohatou zkušenost s tím, že někdy bývá lepší dát si načas. Opíral se o vůz, dokud slunce nezačalo stoupat vysoko na průzračně

modré nebe. Dokud mrak zvířeného prachu nerozfoukal vítr.

Teprve pak vykročil z kopce. Suchá tráva, která mu šustila pod nohama, upozornila Esmeraldu, že se k ní blíží.

Seděla s jednou nohou přitaženou k tělu a bradu si opírala o koleno. Slzy už jí oschly a zůstaly po nich stružky na jejích zaprášených tvářích. Billy ji toužil sevřít v náručí, ale vypadala příliš křehce – jako by se při sebemenším dotyku mohla rozpadnout na drobounké kousíčky, které vzápětí odvane vítr.

Došel tak blízko, jak si jen troufl. Lehl si, opřel se o loket a zastrčil si mezi zuby stéblo trávy. Kupodivu to byla Esmeralda, kdo prolomil ticho.

„Když nám umřeli máma s tátou, Bartolomějovi to zlomilo srdce. Snažila jsem se mu všechno vynahradit, ale asi se mi to nepovedlo.“

Billy se zamračil, protože ho její slova dojala. „Sakra, Esmeraldo, tys je přece nezabila.“

Ohlédla se a podívala se mu přímo do očí. „Ale ano, zabila.“

Zase se vrátila pohledem k prázdnému obzoru a Billy si všiml, jak se jí hořce zkřivily rty. „Mívala jsem kamarádku,

jmenovala se Rebeka. Byla jsem odmala plachá a těžko jsem si hledala přátele, takže jsem na Becky hrozně lpěla. Jednou večer jsem zaslechla, jak si maminka s tatínkem šeptají, že onemocněla. Prosila jsem je, aby mi dovolili jít za ní na návštěvu. Máma zbledla a tatínek, který na mě nikdy předtím nezvýšil hlas, se rozkřikl, že nesmím a že mám okamžitě zmizet do svého pokoje. S pláčem jsem vyběhla po schodech…“ Na chvilku se odmlčela. „Obvykle jsem nebývala neposlušná. Byla jsem hodné dítě.“

Vrhla po Billym vzdorovitý pohled a on v ní na okamžik zahlédl uličnici, kterou kdysi chtěla být.

„Ale tentokrát jsem přesvědčila samu sebe, že rodiče jsou zlí sobci. Věřila jsem, že když za Becky zajdu, hned se jí udělá líp. Vyrobila jsem pro ni ze žlutého krepového papíru růžičky.“

Billy věděl, co přijde dál. Ani by nespočítal dusné letní noci v Missouri, kdy on sám potají utíkal z domu; vylezl oknem, svlékl si kalhoty a nahý skočil do ledové vody v nedalekém potoce.

„Počkala jsem, až usnou,“ pokračovala Esmeralda, „a pak jsem seběhla po zadním schodišti a vyklouzla se svou ubohoučkou kyticí z domu. Když jsem došla k Becky, došlo mi, že se děje něco moc zlého. I když už byla skoro půlnoc, všechny lampy v domě hořely. V salonku se to hemžilo cizími lidmi. Beckyina matka plakala a otec seděl s tváří zabořenou v dlaních. Najednou zvedl hlavu, a než jsem se stačila skrčit, podíval se z okna. Jenže se nedíval na mě. Díval se skrze mě.“ Otřásla se. „Rozběhla jsem se, co mi nohy stačily, k zadnímu traktu domu, kde byl Beckyin pokoj. Francouzskými okny jsem ji viděla, jak leží na posteli ve své nejhezčí noční košili. V křesle v rohu dřímala stará žena, kterou jsem neznala.“

Billy musel zatnout ruce v pěst, aby se udržel a nepohladil ji.

„Vklouzla jsem dovnitř a přikradla se k posteli. Becky měla vždycky tak růžové tváře a byla plná života. Zděsila jsem se, když jsem ji tam uviděla ležet nehybnou a bledou. Pak jsem se ale za svůj strach zastyděla. Opatrně jsem k ní vztáhla ruku a pohladila ji po tváři. Měla kůži studenou jako led. Asi jsem ze sebe vypravila nějaký zvuk, protože ta žena v houpacím křesle se leknutím probudila. Jak ses sem dostala?‘ obořila se na mě.

‚Zmiz odtud, ty holka zlobivá!‘ Strašně jsem se polekala, upustila jsem kytky, vyskočila oknem a utíkala domů. Zalezla jsem do postele a přetáhla si pokrývku přes hlavu, ani jsem si nezula boty. Ještě celé hodiny mi drkotaly zuby.“ Esmeralda si povzdechla. „Později jsem zjistila, že Becky ten den odpoledne umřela. Na choleru.“

Billy sklopil hlavu. Snášel by to líp, kdyby Esmeralda plakala. Ale její oči byly suché a prázdné jako poušť, která po celá staletí marně a beznadějně čeká na déšť.

„Nikdy jsem mamince a tatínkovi neřekla, co jsem provedla. Dokonce ani když se třásli zimnicí a koupali se ve vlastním potu. Ani když jim popraskaly rty a z koutků úst jim vytékala krev. Ošetřovala jsem je, jak nejlíp jsem uměla. Nikdo se k našemu domu neodvážil přiblížit, dokud si nemoc nevybrala svou daň a oni nezemřeli.“ Z jejích slov čišela hořkost a sebeopovržení, které se v ní pod vnější slupkou vyrovnanosti hromadily po třináct let. „Pak jsem přestala plakat.“

Ale nikdy nepřestala trpět, pomyslel si Billy. A to všechno kvůli ojedinělé neposlušnosti, která zavinila, že neúprosná ruka osudu rozdrtila její duši napadrť, jako by to byl kvítek z krepového papíru. Pokoušela se odčinit svůj hřích tím, že obětovala všechny své sny a touhy a stala se Bartolomějovi

otcem i matkou. Billy tušil, že když teď bratr odešel z jejího života, Esmeralda neví, kým má vlastně být.

Mnul v prstech stéblo trávy a pečlivě volil slova. „Když jsem jezdil s Quantrillem a Andersonem, nemoci nám zabily víc lidí než yankeeské kulky. Úplavice, tyfus, chřipka…, cholera. Skoro všechny ty choroby se šířily nakaženým jídlem nebo vodou. Nevěřím, že bys rodiče nakazila jen tím, že ses dotkla tváře mrtvé holčičky. Spíš se napili vody ze stejného zdroje jako tvoje kamarádka.“

Esmeralda měla v očích divoký výraz, jako by mu zoufale chtěla uvěřit, ale zakazovala si to. „Možná, ale můžeš to dokázat? Můžeš s naprostou jistotou odpřisáhnout, že jsem to zlo nezavlekla k nám domů já?“

Billy by hrozně rád řekl, že ano, ale bylo mu jasné, že by mu nevěřila. Pohladil ji po vlasech. „Bylas jenom dítě, broučku. S láskyplným dětským srdíčkem. Opravdu si myslíš, že i kdyby se tví rodiče dozvěděli, co jsi udělala, zazlívali by ti to a chtěli by, aby ses po zbytek života trápila výčitkami svědomí?“

Esmeralda setřásla jeho ruku a vyskočila na nohy. V hnědých očích se jí zlostně blýskalo. „Nepřijala jsem rozhřešení od Boha, tak proč bych ho měla přijmout od tebe?“

Billy zostražitěl a stejně jako ona vstal.

Celá se napjala a najednou vypadala úplně stejně, jako když vkráčela do saloonu a namířila mu revolverem na srdce.

„Jelikož jsi nechal bratra jít, kam ho srdce táhne, a ještě mu dal na cestu své požehnání a Winsteadovy peníze, už nepotřebuju tvůj soucit ani tvoje služby. Jsi propuštěn, Billy Darlingu.“

Billy se domníval, že ho střelná rána v hrudi bolí, ale ve srovnání s tímhle to nebylo nic. Bezděky sjel pohledem k obvazu, protože čekal, že na něm uvidí čerstvou krev.

Esmeralda si nadzvedla zaprášený lem noční košile, jako by to byla vlečka sametové róby, a vykročila do kopce k domu. Billy měl pocit, že přes hukot v uších zaslechl, jak se mu zase jednou s osudovou neodvolatelností zabuchují dveře před nosem.

Když se Billy později odpoledne vrátil do domu, našel Esmeraldu usazenou na kufru hned za dveřmi. Ruce v rukavičkách měla odměřeně sepjaté v klíně. Byla oblečená v pomačkaných cestovních šatech, které měla na sobě při jejich prvním setkání, vlasy si stáhla dozadu do tak pevného uzlu, že z toho skoro šilhala, a k dovršení všeho si narazila svůj příšerný klobouček. Nemohla by vypadat nepřístupněji, ani kdyby si nasadila brnění.

„Jestli čekáš na dostavník,“ protáhl Billy a opřel se o zárubeň,

„tak to se teda načekáš.“

Vzhlédla. Tvář si už opláchla od slz, ale měla ji bledou a tvrdou, jako vytesanou z kamene. „Doufala jsem, že mě doprovodíš zpátky do Calamity, abych nasedla na dostavník tam.“ Mluvila s neskrývaným nepřátelstvím. „Řekla bych, že aspoň tohle bys pro mě udělat mohl.“

Obdařil ji co nejchlípnějším úsměvem. „Mohl bych pro tebe udělat i ledacos jiného. Ale neudělám.“

Napřímil se a zjistil, že na něj celá jeho rodina civí, jako by byl vzteklý vlk, který se bůhvíjak zatoulal do jejich středu. Jasper si leštil boty a Virgil s matkou družně seděli u krbu a pokuřovali. Sam se hrbil u stolu a vysbírával z tácu drobky jablečného koláče. Enoch, vysvlečený do pomačkaných červených spodků, si hověl s nohama ponořenýma až po kostnatá kolena v dřevěné kádi.

Billy je sjel tak nevraživým pohledem, že dokonce i Jasper povytáhl obočí. „Odvezu to ukradené zlato do banky v Eulalii a zatelegrafuju jeho právoplatným majitelům. Žádné námitky nepřijímám.“

„Od nás se žádných nedočkáš,“ řekl Virgil upřímně a zalétl pokorným pohledem k matce. „Máma nám vštípila lepší manýry. ‚Nepokradeš.‘ Viď, mami?“

Zoe se zhoupla v křesle, přikývla a veledůstojně zabafala z dýmky. Sadie k ní oddaně vzhlížela a obdivně slintala.

Billy odkráčel do ložnice a za pár minut se vynořil ve vysokých botách a téže košili, kterou měl na sobě, když ho sem Esmeralda dovezla. Zatímco ležel v bezvědomí, zašila díru po kulce a skoro dočista vyprala krvavé skvrny. Radši ani nemyslel na to, kolik námahy ji to stálo.

Čekala na něj na verandě. S ostatními už se rozloučila. V otevřených dveřích se Billy zastavil.

„Pojd, Sadie,“ zavolal a plácl si o stehno.

Fenka zaváhala a vrhla tázavý pohled po Billyho matce.

Billy podřepí a natáhl před sebe ruku. „No tak, Sadie, pojď!“ Znělo to ostřeji, než zamýšlel. Sadie se přikrčila Zoe k sukním.

Billy svěsil hlavu a prohrábl si vlasy. Do háje, pomyslel si, jestli se ke mně obrátí zády i Sadie, tak to nevydržím a přede všemi se tu rozbrečím.

Zoe do fenky jemně šťouchla špičkou nohy. „Padej, ty podvraťáku. Jedna pitomá stará čubka tady stačí.“

Sadie to vzala jako svolení, přikolébala se k Billymu a láskyplně mu vtiskla studený vlhký čumák do dlaně. Billy ji podrbal za ušima, absurdně vděčný za ten projev oddanosti.

Když se narovnal, už na něj čekali bratři, aby ho poplácali po zádech a popřáli mu šťastnou cestu. Enoch, kterému z nohou

kapala voda, odstrčil loktem Samuela, aby se mohl koktavě rozloučit, a Virgil vtiskl Billymu do dlaně pár doutníků z vlastních zásob. Dokonce i Jasper si s ním neochotně potřásl rukou. Billy pohlédl na matku. Odvrátila se.

Pomyslel si, že už by si měl zvyknout, že tu s ním ženy nemluví. Musel si přiznat, že se těší, až se vrátí ke slečně Mellie. Tamější ženy se s ním bavily rády. A dávaly mu najevo, že kdyby měl zájem, dělaly by s ním rády i jiné věci. Jen jeho kavalírství mu zabránilo jejich ochoty využít. Teď to kavalírství začínal valem přehodnocovat.

Zatímco osedlával svou klisnu a zapřahal mulu do vozu, Esmeralda netrpělivě podupávala na schodech. Naložil její kufr a pouzdro s houslemi na vůz. Esmeralda ignorovala ruku, kterou jí podal, sama se strnule vyšplhala na kozlík a chopila se otěží. Sadie se vydrápala vedle ní a vzrušeně vyplazovala jazyk. Billy bez okolků pobídl klisnu do klusu. Odmítl dopřát Esmeraldě to uspokojení, že by se ohlédl, jestli jede za ním.

Cinkání postroje mu prozradilo, že ano. Když sjeli skoro až na úpatí kopce, zaslechl, jak nahoře v domě zaskřípěly dveře.

Málem sletěl z koně, když tichem prorazil matčin burácivý hlas. „Dávej na sebe bacha, kluku, slyšíš? A na tu žábu taky. Bůh ví, že sama se o sebe nepostará. Dyť se postavila Darlingový s brokovnicí v ruce! To děcko nemá za mák rozumu. Postarej se vo ni, slyšíš?“

Billymu se stáhlo hrdlo. Měl sto chutí otočit koně, ale věděl, že kdyby to udělal, matka by zmizela uvnitř a zabouchla za sebou dveře.

A tak jel dál.

„A ty, holka, se postarej o mýho kluka! Nenech toho troubu, aby se dal znova střelit. A nezlom mu srdce, nebo si to vode mě

schytáš!“

Billy se obrátil v sedle a pronikavě se na Esmeraldu zadíval.

Skoro by přísahal, že v jejích očích zahlédl záblesk nejistoty.

Stočil koně k severu, pobídl ho do cvalu a o překot uháněl, dokud vítr neodnesl i ozvěnu matčina hlasu.

Billy s Esmeraldou dorazili do Calamity příštího dne po jedenácté večer. Billy řídil vůz, Esmeralda spala vzadu a Sadie trůnila na kozlíku s jejím kloboučkem na hlavě. Ukradené zlato už uložili do sklepení eulalijské První národní banky, kde čekalo na příjezd Elliota Courtneye a jeho zástupců. Courtney odpřisáhl, že se postará, aby Winsteada postavili před soud – tedy hned, jak ho najdou. Zdálo se, že po Bartově nešťastném přepadení eulalijské banky se po maršálovi slehla zem. Když se Billy tu novinku dozvěděl, začal věnovat zvýšenou pozornost všem stínům a ruku měl neustále připravenou u revolveru.

Ale to nebyl důvod, proč s každým otočením kol sílil svíravý pocit v jeho nitru. Ten neklid neměl nic společného s Winsteadem – mohla za něj jen a jen žena, která se choulila vzadu ve voze.

„Prr, holka,“ zarazil mulu před nájemnou stájí. Se zábleskem zvědavosti si povšiml, že v Drewově kanceláři se ještě svítí.

Ulice Calamity dřímaly pod přezrálou broskví měsíce. Ze saloonu se tlumeně linula hudba a smích. Osvětlená okna podniku slečny Mellie ho vábila domů.

Domov, pomyslel si Billy a na okamžik zavřel oči. Místo, kde

jdou z ruky do ruky peníze i rozkoš a ani jedno nepřináší trvalejší uspokojení. Čelist mu ztvrdla. Muž jako on nejspíš nemůže nic lepšího očekávat.

Otočil se a prohlížel si svůj spící náklad. Esmeraldiny pootevřené rty připomínaly plátky růží a ruce v rukavičkách měla složené pod hlavou jako andělské perutě. Vypadala tak líbezně, tak bezbranně…

Natáhl se a bez servítků ji plácl přes zadek.

„Au!“ Esmeralda vyskočila a zamnula si postižené místo. Billy čekal, že se do něj pustí, jenže její pozornost upoutala

Sadie. S váčky pod trudnomyslnýma očima vypadala fenka jako babička Shivelyová ve svých lepších dnech.

Esmeralda na ni ukázala. „Mohu být tak smělá a zeptat se, proč má ten pes můj klobouk?“

Billy pokrčil rameny. „V noci bývá na poušti chladno. Zdálo se mi, že je jí zima na uši.“

„A mně nebyla?“

Přejel ji sžíravým pohledem. „Ledovci zima být nemůže.“

Esmeralda něco nesrozumitelně zavrčela, přelezla postranici vozu a seskočila na zem. Málem přitom upadla, protože jí podklesla přeležená noha. Začala si ji protřepávat, přes botu si ji masírovala a něco si přitom mrmlala pod vousy.

Billy škrtl sirkou a zapálil si doutník. Přihlížel jejímu počínání s odtažitým pobavením. Pokusila se sundat z vozu svůj kufr, ale protože byla malá, nedařilo se jí to.

Když jí kufr potřetí spadl zpátky, podívala se Billyho směrem a povytáhla obočí. „Nemohl bys…?“

„Obávám se, že nemohl, vévodkyně.“ Vyfoukl kroužek dýmu, na který by byla pyšná i jeho matka. „Propustilas mě, copak jsi zapomněla? Už pro tebe nepracuju.“

Teatrálně si povzdechla. „Kdybych tušila, že budeš takový protiva, požádala bych o doprovod Jaspera.“

Billy si odfrkl. „Stáhl by ti kalhotky ke kotníkům, ještě než byste ztratili dům z dohledu.“

Poplašeným pohledem mu pátrala ve tváři. Když v ní nenašla ani stopy po špičkování, obrátila se zpátky k vozu. Tváře jí žhnuly. Po několika neúspěšných pokusech se jí podařilo dopravit kufr i housle na zem.

Funěla námahou. Oběma rukama si urovnala živůtek a honzík. Billymu se slabiny rozhořely žárem. Nemohl za to Esmeraldin krajkový límeček přísně upnutý až k bradě, dokonce ani němá výzva řady drobounkých knoflíčků, které jí lemovaly rukávy.

Mohly za to ty směšné rukavičky.

Billy měl chuť vzít je do zubů, stáhnout jí je a pak ji něžně kousat do konečku jednoho prstu po druhém, dokud nezačne prosit o milost, kterou jí může udělit jen on.

Vlastně bylo namístě, že ho vytrhla ze snění právě tím, že si rukavičky povytáhla nad zápěstí, jako by mu chtěla upřít i pouhý pohled na svou smetanovou pleť.

Zastrčila si pouzdro s houslemi do podpaží, zvedla kufr a mírně pod jeho vahou zavrávorala. „Z celého srdce vám děkuji za vaši pomoc, pane Darlingu. Nevím, co bych si bez vás počala.“ Když ho častovala tou jízlivou promluvou, nevěnovala mu ani pohled, ale dívala se kamsi za něj.

Pak se otočila a vykročila ulicí k hotelu. Prohýbala se pod tíhou kufru.

Billymu poklesla čelist. Ona to opravdu udělá!

Klidně mu zmizí ze života, jako by mu nikdy neležela v

náručí a nezmítala se záchvěvy rozkoše. Jako by mu nikdy nenabídla rty k sladkému, hlubokému polibku. Jako by nikdy nevešla do toho saloonu a neukradla mu srdce.

Billy Darling konečně narazil na protivníka, kterému nemůže vynadat, zastřelit ho ani ho strčit do vězení. Při tom poznání se mu zpěnila krev.

Je koneckonců Darling.

Možná je nejvyšší čas začít se jako Darling chovat.

Seskočil z vozu přímo doprostřed ulice. Dlouze potáhl z doutníku a pak odhodil žhnoucí nedopalek do noci. Prsty mu podvědomě zabrousily k pouzdru s revolverem, jako by se chystal ke střeleckému souboji na život a na smrt.

„Slečno Fineová!“ zavolal.

Esmeralda se zastavila, ale neotočila se.

„Sundej si rukavičky.“

On to opravdu udělá!

Klidně ji nechá, aby mu zmizela ze života, aniž by jí vynadal, střelil ji do zad nebo jí pohrozil, že ji strčí do vězení.

Esmeralda bleskově zvážila, jestli si nemá upustit kufr na nohu, ale zavrhla to, protože se bála, že by jí polámal prsty.

„Slečno Fineová!“

Slečno Fineová… Ne broučku, ani srdíčko, dokonce ani

vévodkyně.

Navzdory Billyho odměřenému tónu prostoupila Esmeraldino srdce úleva. Konečně ji poprosí, aby mu odpustila, že nechal Bartoloměje odjet. Až to udělá, možná i ona odloží raněnou pýchu a omluví se mu za všechny ošklivé věci, které mu řekla. Vysvětlí mu, že nemá s omlouváním moc zkušeností, protože se mýlí jen zřídkakdy, a on se určitě udobří.

„Sundej si rukavičky.“

Esmeralda upustila kufr i pouzdro s houslemi. Jen o chloupek minuly její nohu. Pomalu se otočila, a když spatřila neznámého muže stojícího uprostřed ulice, pocit úlevy ji rázem opustil.

Místo aby ji s rozepjatými pažemi zval do svého náručí, měl ruce spuštěné podél boků. Navzdory ležérnímu postoji bylo na jeho štíhlých půvabných prstech znát napětí. Rty měl lehce sešpulené, jako by se chystal odfouknout kouř od hlavně revolveru.

Esmeralda si uvědomila, že toho cizince vlastně zná. Byl to muž ze zatykače, který měla celé ty dlouhé osamělé týdny zastrčený pod polštářem. Nenáviděla ho a měla z něj strach, ale přesto jí noc co noc vstupoval do snů – do žhavých, horečnatých snů, při nichž ze spánku sténala a odkopávala pokrývky.

Byl to Billy Darling – živoucí legenda, muž, po kterém prahl zákon a v nejskrytějších hlubinách srdce i ona sama. Od začátku pro ni představoval nebezpečí a teď, když ho milovala, mohlo to nebezpečí být smrtelné.

Zahákl si palce za opasek se zbraní. Ten postoj byl tak okázale uvolněný a neškodný, že Esmeralda čekala, že v příští vteřině vytasí zbraň a zastřelí ji. Měl ji na mušce, to ano, ale jeho vražedně okouzlující úsměv ji varoval, že pro ni chystá mnohem ďábelštější osud.

„Ano?“ vymáčkla ze sebe.

„Jenom jsem ti navrhoval, jestli si nechceš sundat rukavičky. Jestli ne, tak si je pro mě za mě nech.“ Do jeho tónu se vloudila zlomyslnost, když dodal: „Slyšel jsem o kovbojích, kteří si přitom zásadně nesundávají klobouk.“

Esmeralda k němu vykročila, neschopna odolat uhrančivému kouzlu jeho úsměvu. „Nechápu, o čem mluvíš.“

Úsměv se mu z tváře vytratil. Zvážněl, jak to u něj ještě nikdy neviděla. „Mluvím o tom, slečno Fineová, že nadešel čas, abychom se spolu vyrovnali. Nejsem žádná dobročinná instituce. Na něčem jsme se dohodli.“ Ukázal palcem k vozu,

„Sadie to dosvědčí.“

Když Sadie zaslechla své jméno, na dotvrzení štěkla.

Esmeraldě pokleslo srdce. „Na naši dohodu jsem nezapomněla,“ prohlásila, i když ve skutečnosti tomu tak bylo.

„Jakmile dorazí dědeček…“

„Aha, vévoda!“ protáhl výsměšně Billy. „Ten vznešený pán, který sestoupí z nebes v parádním kočáře taženém šesti bílými jednorožci, hodí mi hrst diamantů a rubínů a tebe, svou milovanou vnučku, přivine do náruče.“

Esmeralda ho probodla pohledem. Ten sarkastický popis se až moc podobal jejím pošetilým dětským představám. „Vím skoro jistě, že jednorožce nevlastní.“

„Je tu jeden zádrhel.“ Billy udělal krok směrem k ní. Esmeralda se přiměla neucouvnout, ale chřípí se jí chvělo jako králíkovi zahnanému do kouta. „Nikde ho tu nevidím. Ty snad ano?“

Hrála o čas, a tak se divoce rozhlédla. Za oknem šerifovy kanceláře vesele plápolalo světlo, ale ulice zela prázdnotou.

„Nevidím tu ani svého bratra,“ upozornila Billyho.

Pokrčil rameny. „Najala sis mě, abych ti ho našel, ne abych ho u tebe udržel.“

Proti tomu nemohla nic namítat. Billy sice poskytl jejímu bratrovi na cestu prostředky a povzbuzení, ale nedalo se popřít, že Bartoloměj odjel ze své vlastní vůle.

Rozechvěle se nadechla a zaklonila hlavu, aby mu pořádně viděla do tváře. Každým coulem vypadal na nechvalně proslulého pistolníka, ale pod drsným zevnějškem se pořád skrýval její Billy. Muž, který se kvůli ní postavil se zbraní v ruce vlastním bratrům. Muž, který se ji snažil přesvědčit, že si zbytečně vyčítá, že svým neuváženým počínáním zavinila smrt rodičů. Muž, který jí poskytl rozkoš, aniž by přitom hledal vlastní uspokojení, a pak ji něžně, jako by byla dítě, uložil do postele.

Opožděně ji zaplavily výčitky svědomí. Chytila ho za paži.

„Billy, tam na farmě jsem ti řekla strašné věci. Nezazlívám ti, že se na mě zlobíš.“

„Pane Darlingu,“ opravil ji a vyprostil svůj rukáv z jejího sevření. Když na něj vrhla udivený pohled, zamrkal a zašeptal:

„Dokud tuhle záležitost nevyřídíme, bude lepší udržovat náš vztah ve formální rovině.“

Zarazila se uprostřed pohybu a brada jí poklesla. Billymu se do tváře vrátila vážnost. „Práce ve vašich službách, slečno Fineová, mě stála víc, než jsem počítal. Přišel jsem o odměnu od Winsteada a navíc budu muset být dnem i nocí ve střehu, dokud ten lotr neskončí za mřížemi. A jestli Elliot Courtney nepřesvědčí soudce, aby mi za vrácení těch ukradených peněz udělil amnestii, nezbude mi než upalovat do Mexika a nějaký čas odtamtud nevystrkovat nos. Jak to tak vidím, zasloužím si za všechny ty těžkostí aspoň nějakou náhradu.“ Jeho výraz zjihl. Vzal její tvář do dlaní skoro stejně něžně jako tehdy ve svém podkrovním pokoji. „Koneckonců, vždycky přece držíte své slovo.“

Esmeralda sice zapomněla na jejich úmluvu, ale nezapomněla, že Billy má pověst skvělého hráče pokeru.

Očividně hodlal hrát o vysoké sázky a ona podlehla atmosféře a rozhodla se na hazardní hru přistoupit.

„Máte pravdu, pane Darlingu,“ řekla tiše a dala si záležet, aby do svého pohledu vložila všechno, co k němu cítí. „Ani ve snu by mě nenapadlo ošidit vás o to, co vám po právu náleží. Tím spíš ne, když jsem vám slíbila…,“ objala ho kolem krku a přitáhla si ho k sobě, až se jejich dech smísil a rty se téměř dotýkaly, „… že vám zaplatím… v plné výši.“

Na kratičký okamžik se jí dostalo odměny v podobě letmého záblesku překvapení v Billyho očích. Pak ji donutil přiznat barvu. Zmocnil se jejích úst v polibku tak sladkém, tak neuvěřitelně něžném, jako by to byl jejich úplně první. Vzal ji do náručí a nadzvedl ji, takže tvary jejich těl splynuly v dokonalé harmonii. Než ji zase postavil na zem, Esmeraldu rozkoš napůl připravila o rozum a hřál ji pocit vítězství.

Blaženě vydechla a opřela se mu tváří o hruď. Čekala, že jí bude šeptat všechny ty něžné sliby, po nichž toužila.

Místo toho ji popadl za ruku a vykročil ulicí.

„Počkej! Kam to jdeme?“ Musela poklusávat, aby jeho dlouhým krokům stačila. Poplašeně se ohlédla přes rameno. Sadie pod zplihlým okrajem kloboučku zívla, třikrát se na kozlíku zatočila dokolečka a pak se uvelebila ke spánku. „Můj kufr! Moje oblečení!“

„Dnes v noci ho potřebovat nebudeš.“

Z té odhodlané předpovědi ji zamrazilo v zádech. Neuvědomila si, jak je nebezpečné odkrýt karty příliš brzy. Billy sice nepodvádí, ale taky nezůstává ve hře, pokud nemá jistotu, že drží všechny trumfy. Neměla však čas vyčítat si svou chybu, protože v tu chvíli se z temnoty před nimi vynořily dveře nevěstince.

Když se dveře Penzionu slečny Mellie pro mladé dámy s dobrou pověstí rozlétly dokořán, městský bankéř Horác Stumpelmeyer vyskočil na nohy. Z klína se mu na orientální kobereček skutálela mladá žena oblečená jen v korzetu, které zaplatil za to, že se k němu bude tulit.

Uhladil si prořídlé vlasy a popostrčil brýle výš, aby si lépe prohlédl vetřelce a očividně rozrušenou mladou ženu, která klopýtala vedle něj.

Billy ho za chůze vtiskl zpátky do křesla. „Kvůli mně nevstávej, Horáci.“

Dorotea pružně jako kočka skočila Horácovi zpátky na klín a rozpustile zakomíhala nohama v pantoflíčcích. „Vítej zpátky doma, Billy,“ zatrylkovala. „Byla tu bez tebe příšerná otrava.“

Nevrle se tvářící Dauber, který se se sklenkou whisky opíral o krbovou římsu, vypadal, jako že s tím souhlasí. Billy mu sebral sklenku z prstů, jediným douškem ji do sebe obrátil, pak mu ji podal zpátky, zalovil v kapse a hodil mu stříbrný dolar.

„Venku před nájemnou stájí čeká klisna, mula a pes s ohavným kloboukem.“

„Než jsi ten klobouček podupal a dal ho svému psovi, byl

krásný!“ protestovala Esmeralda.

Billy ji ignoroval. „Dohlédni, aby se o ně někdo postaral.“

„A co bude se mnou?“ zaúpěla.

„O tebe se postarám já,“ slíbil Billy a výmluvně na ni mrkl. Dauber na ně zíral s pusou dokořán. „Ať se propadnu! Ví Drew, že jsi…“

„Padej!“ vyštěkl Billy. „Když teď máš dolar, měl by sis nahoře užívat s nějakou holkou, a ne tady fňukat do whisky.“

Dauber si vzal kamarádovu radu k srdci, rozloučil se s Esmeraldou brnknutím o klobouk a vyřítil se ze dveří. Billy zamířil ke schodům a Esmeraldě nezbylo než poklusávat za ním. Dolů právě scházely Caroline a Ester zavěšené do jednoho z Zimmermanových kluků. Jeho zasněný výraz a rozcuchané plavé vlasy prozrazovaly, že je to další spokojený zákazník.

Dívky zastoupily Billymu cestu a ustaraně se podívaly po ženě za ním. „Než si ji odvedeš nahoru, měl bys něco vědět, miláčku,“ řekla Caroline.

Billy se na ně usmál tak vřele, že se dokonce i jejich otupělá srdce zatřepotala. „Jsem vám za vaši starostlivost nesmírně vděčný, dámy, ale nemůžete mi říct nic, co už bych sám nevěděl.“

Zdvořile jim kývl na pozdrav a protáhl se kolem nich, jen se ještě na okamžik zastavil a zašeptal něco Zimmermanovi. Muže zradila jeho světlá pleť – zrudl jako rak a zajel si rukou k rozepnutému poklopci.

Když už Billy s Esmeraldou byli skoro nahoře, vynořila se z kuchyně slečna Mellie s tácem plným skleniček whisky.

„Williame!“ křikla a z toho zvolání zazněl spíš úlek než

překvapení.

Billy se ohlédl a trpitelsky si povzdechl. „Ano, madam?“

Když Mellie spatřila, čí ruku tak majetnicky svírá, nachýlila se kupředu, jako by se chtěla uklonit. Nebo jako by padala do mdlob. Z jejího nejistého hlasu se ozývalo nucené veselí.

„Nevěděla jsem, že ses vrátil. Nedáte si ty a tvoje dáma s námi skleničku?“

„To by bylo skvělé! Mám hroznou žízeň,“ zvolala Esmeralda a rozběhla se dolů. Po třech schodech však musela zarazit, protože Billy, neúprosně svírající její ruku, se ani nehnul.

„Bohužel musíme vaši laskavou nabídku odmítnout, slečno Mellie. Máme za sebou dlouhou a náročnou cestu a těšíme se na trochu soukromí.“ Jeho přátelský úsměv jako mávnutím čarovného proutku zmizel. Přejel salonek zavilým pohledem.

„Popravdě řečeno, každému, kdo nás vyruší před svítáním, by se mohlo stát, že skončí s kulkou v břiše.“

Nikdo se neodvážil ani hnout, dokud Billy s Esmeraldou nezmizeli z dohledu.

Teprve když se nahoře zabouchly dveře, Dorotea dlouze hvízdla. „Ještě nikdy jsem ho neviděla v takový ráži. Myslíte, že ji zmlátí?“

Slečna Mellie zvedla široký laskavý obličej ke stropu a zamračila se. „Ať se náš Billy vzteká, jak chce, nikdy by nezvednul ruku na ženskou. Na to mu jeho máma, dej jí Pánbůh věčnou slávu, dala příliš dobrý vychování.“

„Podle toho, jak se mu blejskaly voči,“ poznamenala Ester a významně povytáhla dokonale tvarované obočí, „bych řekla, že se tam nahoře bude zvedat něco úplně jinýho než ruce.“

Caroline si toužebně povzdechla. „Když zuří, je děsně roztomilej.“ Žárlivě našpulila rty. „Jak to, že ty nafoukaný slečinky maj vždycky takovou kliku?“

Zatímco Dorotea Horácovi dlouhými nehty pročesávala

vlasy, sáhl na Melliin podnos pro skleničku. Ruka se mu slabě třásla. „Neměli bychom dát vědět šerifovi, co myslíte?“

Mellie se mu posadila na druhé koleno a taky do sebe obrátila panáka whisky. „Slyšels, co říkal, Horáci. Každej, kdo je vyruší před rozbřeskem, si koleduje o malér. A Bůh ví, že šerif už si na jednoho chlapa užil malérů až dost.“

Esmeralda zůstala stát v Billyho útulném podkrovním pokojíku přitisknutá zády ke dveřím a mlčky sledovala, jak rozsvěcí olejovou lampu, sundává z postele přehoz a zouvá si boty.

Přejel ji vyzývavým pohledem a obratně si rozepjal opasek se zbraní. „Co kdybyste si konečně odložila ty rukavičky, slečno Fineová?“

Hlas rozumu jí napovídal, že by se ho měla bát, jako když jeden druhému, čelili v tomhle pokoji poprvé. Ale Esmeralda se projednou řídila hlasem svého srdce.

„Radši si je nechám,“ řekla mírně. Rozmrzele odhodil opasek. „Netvařte se tak nevraživě, pane Darlingu. Koneckonců sám jste přece navrhl, abychom náš vztah udržovali ve formální rovině.“

Zachmuřil se ještě víc. „Ale broučku…“

Položila si prst na rty, aby ho umlčela. „Určitě souhlasíte s tím, že bude lepší vystříhat se veškerých něžností, polibků a hlazení, abychom dodrželi ducha naší dohody.“

„Cože?“ U méně protřelého muže by se odstín, který mu zbarvil pleť na lícních kostech, dal vykládat jako ruměnec.

„Takže ty chceš, abych prostě…“

Esmeralda se místo odpovědi znovu opřela o dveře. Decentně odvrátila tvář a vrhla po něm zpod řas upejpavý

pohled. „Můžete začít.“

Přejel ji žhavým pohledem od hlavy k patě a pak poklepal na vábivě měkkou postel. „Nebylo by to pohodlnější tady?“

„Určitě bylo,“ připustila a lítostivě si povzdechla. „Ale bojím se, že kdybychom si lehli, učinilo by to z pouhé obchodní transakce příliš důvěrnou záležitost.“

Když k ní Billy s přemýšlivým zábleskem v očích vykročil, zapochybovala, jestli nezašla příliš daleko. Nebyla si jista, jestli se ubrání polekanému výkřiku, až popadne její sukně a spodničky a přetáhne jí je přes hlavu.

Ale Billy se jí ani nedotkl; jen se k ní sklonil a zašeptal: „Mohl bych vám aspoň rozpustit vlasy…, madam?“

Esmeralda zavřela oči a polkla. Pod jeho dechem vonícím po whisky tálo její odhodlání. „Nu, předpokládám, že odstranit pár vlásenek nezaškodí…, pane,“ dodala spěšně.

Stál před ní, rty jen kousíček od jejích, a prsty jí pročesával vlasy – hledal vlásenky, vytahoval je a zahazoval, až jí nakonec hedvábná hříva splynula kolem obličeje. Bradavky jí napjaly tenký rypsový živůtek v očekávání rozkoše z jeho dotyků, kterou už jednou zažily. Billyho oči s těžkými víčky, třpytící se tak blízko, zezelenaly jako nikdy předtím.

Opřel se rukou o dveře za jejími zády a pokrčil koleno, takže kdyby se sebemíň pohnula, ocitlo by se přímo mezi jejími stehny. „Pořád si myslím, že by sis měla ty legrační rukavičky sundat. Hrozně nerad bych ti je zmačkal, zlatíčko.“

„Slečno Fineová,“ opravila ho bez dechu a dotkla se prstem jeho pootevřených rtů.

Zaskočil ji, protože vzal koneček rukavičky mezi zuby a jediným plynulým pohybem jí stáhl jemnou kozinku z prstů.

Než stačila něco namítnout, uchopil její ruku do své. „Žádné

něžnosti, andílku,“ zamumlal a z kouřového zabarvení jeho hlasu jí projelo vzrušení. Palcem jí pohladil vnitřní stranu zápěstí, až se jí slastnou předtuchou zrychlil tep. „Žádné mazlení.“ Donesl si její obnaženou ruku k ústům. „Žádné polibky.“ Když se špičkou jazyka dotkl středu její dlaně, Esmeralda zavřela oči a div nezasténala.

Když zase zvedla víčka, zjistila, že Billyho oči ztemněly vášní. Pochopila, že hra je u konce. Ukázalo se, že jeho trumfem není fyzická převaha ani svůdný šarm, ale nevyřčená otázka v očích. Otázka, kterou jí dával možnost říct kategorické ne, přestože by ho tím dohnala k šílenství.

Esmeralda nedokázala jeho nesobecké ohleduplnosti odolat. Vzala ho kolem krku, políbila na rty a dodala mu odvahu, aby si vyzvedl svou platbu. Když se jejich jazyky setkaly, ochutnaly a propletly, Billy jí zasténal do úst. Ten zvuk byl skoro stejně opojný jako příchuť whisky v jeho dechu.

Vzal její tvář do dlaní a líbal ji, až se jí rozšumělo v uších a v tom šumění utonul hlas rozumu, jemuž celý život naslouchala. Sama nevěděla, kdy její dychtivost přerostla v touhu a touha v bezbřehou vášeň. Vnímala jen, že si stahuje druhou rukavičku, rozhrnuje Billymu košili a konečky prstů se probírá drsnými chloupky na jeho hrudi. Když zavadila o obvaz, s vypětím vší vůle se přiměla odtrhnout rty od jeho.

„Co tvoje zranění?“ zašeptala a vzápětí se zajíkla, protože sjel ústy k jejímu hrdlu a začal jí zuby odtrhávat drobné knoflíčky ze živůtku.

„Nepotřebuju ošetřovatelku,“ zachraptěl. „Potřebuju ženu.

Potřebuju tebe.“

Jako by jí chtěl dokázat, že to myslí vážně, vzal ji zezadu za stehna, nadzvedl ji, přimáčkl ke dveřím, roztáhl jí nohy a vtiskl

se do měkké prohlubně mezi nimi. Esmeralda zalapala po dechu, protože ten bezostyšný dotek v ní probudil nával nepřekonatelné touhy. Byla sice nevinná, ale ne hloupá. Věděla, co po ní chce, a stejně tak věděla, že mu to dovolí.

„To se nesluší,“ zaúpěla a olízla hladkou zlatistou pleť na jeho klíční kosti. Chutnal úžasně – sladce a slaně a mužně, to všechno naráz.

„Já vím,“ zamumlal. O podlahu cinkl poslední z týraných knoflíčků.

„Vždyť ani n-n-nejsme manželé.“

„Vezmu si tě hned ráno,“ zavrčel a kousl ji do obnaženého hrdla.

Esmeralda na nekonečně dlouho zapomněla mrkat, zapomněla dýchat. „To byla nabídka k sňatku?“ vyhrkla a vykrucovala krk v marné snaze podívat se mu do očí.

„Ne. Sakra, já nevím.“ Přidržel ji svalnatou paží kolem boků a druhou rukou jí stáhl spodní košilku. Pak pomalu odtrhl pohled od jejích ňader a pohlédl jí do tváře. Vypadal skoro stejně ohromeně jako ona. „Jo. Vlastně asi byla.“

„Vždyť jsi říkal, že o manželku nestojíš.“

„Taky že jsem nestál,“ odvětil, sklonil se k ní a špičkou jazyka jí polaskal bradavku.

Svíjela se rozkoší. Začal jí hrot ňadra sát, nejprve něžně, pak tak silně, že se jí lůno stáhlo touhou. Vpletla mu prsty do vlasů a snažila se rozpomenout na to, co jí řekl první den, kdy dorazila do Calamity. „Takže si mě chceš vzít,“ vypravila ze sebe mezi vášnivými steny, „aby sis pomohl k souloži zadarmo?“

„Zadarmo ne,“ řekl zasmušile. „Celý život budeš moci dohlížet na to, abych ti to splatil.“

„Ne!“ Než se jeho obratné rty mohly sevřít kolem druhého ňadra a vysát z ní všechnu sílu, vymanila se mu z náručí a odpotácela se na protější stranu pokoje. Potrhaný živůtek si tiskla k tělu, jako by to byly cáry její důstojnosti.

Jasper by šel za ní, krutě by se vysmál jejím žalostným pokusům o odpor a hodil by ji na postel. Billy se na ni pouze zadíval; ztěžka oddychoval, košili měl rozhalenou a ruce si opíral o štíhlé boky.

„To snad není pravda!“ vykřikl. „Myslel jsem si, že po třech měsících strávených v nevěstinci ženám rozumím. Jenže pak se do Calamity přihrneš ty!“ Prohrábl si vlasy, takže teď vypadaly stejně divoce jako jeho oči. „Ujasněme si to – ještě před minutou jsi byla ochotná vyspat se se mnou. Ale sotva ti nabídnu, že si tě vezmu, už o mě nestojíš!“

Esmeralda vystrčila bradu, aby nebylo vidět, že se jí chvěje. Ale slzám se ubránit nedokázala. „Stojím o tebe. Ale mám svou hrdost. Nestrpím, aby si mě někdo vzal jen proto, že mě chce do postele.“

Když Billy spatřil, že pláče, všechen hněv se mu z tváře vytratil a nahradila ho bezradná zranitelnost. Udělal krok směrem k Esmeraldě, a když se nedala na útěk, odvážil se udělat další. Ochraptěle se jí zeptal: „Chceš tedy, abych si tě vzal, protože už bez tebe nemůžu žít? Protože kdykoli tě vidím, toužím po tobě tak silně, že mám pocit, že z toho umřu?“ Natáhl k ní ruku a otřel jí slzu z tváře, jako by to byla kapička rosy. „Chceš, abych si tě vzal, protože tě miluju?“

Bezbřehá láska v jeho očích Esmeraldu připravila o řeč, takže se zmohla jen na přikývnutí.

Billymu se vrátilo do tváře odhodlání. „K čertu! Horác je dole. Jestli chceš, tak se s tebou ožením hned teď.“

Esmeralda se zmateně zamračila. „Myslela jsem, že pan Stumpelmeyer je bankéř.“

„Taky že je. A kromě toho starosta, pošťák a smírčí soudce.“ Billy se zatvářil ještě odhodlaněji, než když ji sem vlekl, popadl ji za ruku a vyrazil ke dveřím.

Esmeralda se nehýbala z místa a přes slzy se usmívala.

„Nemusíš si mě brát hned teď večer, Billy. Vždyť ráno bude co nevidět.“

Zvedl ji do náručí a v očích se mu objevil příslib. „Máš pravdu, andílku. Ráno přijde až příliš brzy.“

Esmeralda souhlasně vzdychla. Billy ji položil na postel a začal jí jemně rozepínat háčky, rozvazovat tkanice a svlékat ji. Když cítila, jak se jeho pověstně pevné ruce na jejím těle chvějí, nad pomyšlení ji to vzrušovalo. Ležela nahá v Billyho posteli, v Billyho náručí, a to jí působilo nezměrnou rozkoš, kterou by si nedovedla představit ani v nejdivočejších snech.

Když dorostla natolik, aby snila o tom, že je v posteli s mužem, ale přitom ještě naivně věřila, že se jí ty sny splní, představovala si vedle sebe jakéhosi manžela bez tváře, který jí neohrabaně vysouká noční košili k pasu. Představovala si, jak se na ni vyškrábe, jak bude ve tmě drsně funět a rychle si odbude ten záhadný akt, který je pro něj potěšením a pro ni povinností.

Nikdy ji ani nenapadlo, že na jejím nahém těle bude obkročmo sedět někdo se zlatavým půvabem Billyho Darlinga, jehož kouzlo ještě umocňuje světlo lampy. Když ze sebe pohozením ramen setřepal košili a sjel rukou ke knoflíkům kalhot, dech se jí zrychlil. Ačkoli jí první instinkt velel schovat se pod deku a tam se nervózně pohihňávat, zvědavost ji přiměla dívat se dál. Látka se rozevřela a ona spatřila, že je tam

dole stejně urostlý a stejně zlatý jako všude jinde. Vyschlo jí v ústech.

Vztáhla k němu ruku a odvážila se s motýlí lehkostí pohladit konečky prstů sametovou špičku jeho penisu.

„Našla jsi, co jsi hledala, vévodkyně?“ protáhl. Úmyslně použil přesně stejná slova, jako když ho tehdy na farmě myla. Tentokrát však to rýpnutí doprovodil ochraptělým zasténáním. Esmeralda ucukla, protože se zastyděla za vlastní troufalost.

„Ubližuju ti?“

Zachytil její ruku a pevně jí ovinul prsty kolem oné části svého těla. „Vraždíš mě.“

Billyho blažený výraz ji povzbudil, aby jemně prozkoumala jeho délku i tvrdost. Vykulila oči. „A to o tobě Virgil tvrdí, že jsi jeho malý bráška?“

Billy se se zaťatými zuby pokřiveně usmál. „Proč myslíš, že na mě Jasper odjakživa tak hrozně žárlí?“

Esmeralda zvážněla a jemně vzala Billyho tvář do dlaní.

„Protože jsi slušný a kultivovaný, což on nikdy nebude.“ Billymu přelétl přes obličej podivný výraz – napůl radostný,

napůl bolestný. „A ty, vévodkyně,“ řekl a naklonil se nad ni,

„jsi ztělesnění všech mých snů.“ Skopl ze sebe kalhoty a zašeptal jí do ucha: „Vzpomínáš, jak jsem ti tehdy v noci ve stodole řekl, že by bylo krásné, kdybys mi dovolila dotýkat se tě ústy všude tam, kde tě hladím?“

Jak by mohla zapomenout? Projel jí slastný záchvěv vyvolaný tou vzpomínkou i očekáváním. Ale nic ji nepřipravilo na ten líbezný šok, když Billy sjel ústy po jejím těle dolů. Jeho rty za sebou zanechávaly cestičku rozkoše. Vzal do dlaní její hýždě, zvedl si ji k ústům a opájel se tou zapovězenou sladkostí jako člověk, který celý život bloudil pouští a znenadání narazil na

pramen křišťálové vody.

Úpěnlivě zaprotestovala, vzdorně zasténala, ale její vrozená plachost tála pod žhavým plamenem jazyka, jímž ji spaloval. Bezmocně ho zatahala za hedvábné světlé vlasy. Z lůna jí tryskaly vlny rozkoše a zaplavovaly celou její bytost. Snášela to nádherné mučení, dokud nezačal prozkoumávat její pulzující střed svým dlouhým, silným prstem. Vykřikla a v extázi se vzepjala proti jeho ústům.

Když se snesla zpátky na zem, Billy už tam na ni čekal. Něžně ji líbal na ústa a přitom se kochal hustým nektarem, který vyloudil z jejího těla opilého rozkoší. Ten vjem v ní vyvolal dodatečné záchvěvy tak slastné, že skoro nepostřehla, že se o ni přestal otírat a začal si razit cestu dovnitř. Asi vycítil, že strnula. Asi zaslechl, že vyjekla.

Zadržel svou neúprosnou expanzi a shlédl jí do tváře. Přinutila se k úsměvu a doufala, že bude její bolestný sten považovat za projev rozkoše.

„Copak, broučku?“ Vypadal nešťastně, jako by se cítil ještě hůř než ona.

„Já nepláču,“ vyhrkla a statečně se snažila potlačit vzlyky.

„Vím, že nesnášíš, když brečím.“

„Bolí tě to?“ zeptal se soucitně.

Přikývla a skousla si dolní ret, aby nepropukla v pláč. „Tak si plač po libosti, srdíčko, a já se ti to pokusím zpříjemnit, jak se dá.“

Stejně jako už tolikrát předtím dodržel své slovo. Esmeralda ze sebe ani nestačila vymáčknout pořádný vzlyk a palčivá bolest začala ustupovat malátné rozkoši.

„Už je to lepší?“ zamumlal a zabořil jí tvář do vlasů.

„Mnohem lepší,“ zajíkla se.

Vzal to jako povzbuzení a prodloužil a prohloubil rytmické výpady, jimiž v ní vyvolával vlny slasti. Omračující rozkoš jí poskytl už dřív, ale tělesné spojení – spojení s mužem, jehož miluje –, bylo ještě daleko úchvatnější. Měkkost proti tvrdosti. Dávání a braní. Jeho pohyby se zrychlovaly a skýtaly jí bezbřehé naplnění. Objala ho rukama i nohama, jako by byl život sám. Když jeho tělo strnulo a s posledním hlasitým zasténáním se od ní odtrhl, slzy, které se jí vyřinuly z očí, byly slzami radosti.

Esmeralda seděla Billymu na klíně v houpacím křesle. Přehodil přes ni pokrývku a oba je do ní příjemně zakuklil. Jak se křeslo líně pohupovalo, jejich nahá těla, zbrocená potem, se o sebe smyslně třela.

Billy vypadal ve slábnoucím světle měsíce ustaraně, jako

člověk, který zčistajasna zjistil, že má co ztratit.

Esmeralda ho chtěla přimět k úsměvu. Pohladila ho po tváři a doufala, že tím z ní setře napětí. „Vždycky mi říkáš broučku, srdíčko nebo andílku,“ zašeptala, „ale nikdy miláčku.“

Šlehl po ní jízlivým pohledem. „Tak se jmenuju já, copak jsi zapomněla? Třeba čekám, až se s tebou o to jméno budu moct dělit. Až ti budu moct říkat paní Darlingová.“

Jeho naznačený slib ji zahřál u srdce. Něžně ho políbila a otřela se mu ňadry o hruď. Z doteku s jeho drsnými chloupky se jí napjaly bradavky. Slabě zasténala na protest, když si ji na klíně posunul a otočil ji tváří od sebe. Roztáhl kolena a svýma velkýma rukama jí přes ně rozhodil nohy, takže se ocitla vydána zcela napospas jeho dotekům.

Když rozevřel orosené okvětní plátky jejího těla a našel citlivé poupě skryté uvnitř, utonula v nekonečné slasti. Otočila

hlavu a slepě hledala jeho ústa, aby ukojila nenasytný hlad. Odměnil ji chutí svého jazyka. Pak jí odhrnul vlasy a zasypal jí šíji a hrdlo vlahými polibky.

Lehoučkými dotyky prstu rozviřoval v celém jejím těle vlny rozkoše. Čím dál pronikavěji si uvědomovala naléhavý tlak jeho těla tisknoucího se zespodu k jejím hýždím.

Křeslo se zhouplo nahoru a dolů a při příštím zhoupnutí do ní Billy hladce vklouzl.

Esmeraldu ten nečekaný vpád tak zaskočil, že div neomdlela. Billy zasténal rozkoší a s každým rytmickým zhoupnutím křesla do ní vnikal hlouběji.

Protože si nebyla jista, kolik té slasti snese, aniž by umřela, prosebně zaúpěla a pobízela ho, aby zrychlil. Ale on dál pokračoval zvolna, pomaloučku se pohyboval dovnitř a ven, hladil ji v samém nitru její bytosti, až se zalykala blahem. Její tělo i duše bouřily ve vrcholné extázi, až mu náhle v objetí ochabla.

Teprve pak si sám dopřál vyvrcholení. Když skončil, zvedl ji do náručí jako děcko, odnesl ji na postel a tam oba vyčerpáni usnuli, přituleni k sobě jako dvě lžičky v šuplíku v kredenci.

Když se Esmeralda probudila, opět cítila Billyho v sobě. Z jednoho líbezného snu vplula rovnou do dalšího, do snu, v němž ji Billy pevně objímal kolem pasu a přitom do ní dlouhými, vášnivými nárazy vnikal. Esmeralda mu vycházela vstříc a vrněla blahem. Když už nedokázal dál zrychlovat rytmus svých energických vpádů, překulil ji na břicho a urazil zbytek cesty domů.

Ráno přišlo příliš brzy.

Oknem se do podkroví linuly sluneční paprsky a zalévaly postel světlem a teplem. Esmeralda se jejich něžnému naléhání pokoušela ubránit, protože toužila strávit den hýčkána v Billyho náručí. Když konečně otevřela oči, zjistila, že leží na něm, hlavou mu spočívá na hrudi a stehny obemyká jeho štíhlé boky. Z rošťáckého jiskření v jeho očích a z naléhavého vzedmutí jeho těla pochopila, že setrvat v této pozici i po probuzení nepovažuje za žádnou újmu.

„Dobré ráno, vévodkyně,“ protáhl stejně jako tehdy dávno v hotelu.

„Dobré ráno, kovboji,“ opáčila. Neodolala a povýšeně ohrnula nos. „Jestli se chystáš vyrazit na cestu, tak při odchodu nezapomeň nechat na stole stříbrný dolar.“

Obočí mu vystřelilo vzhůru. „Jenom jeden? Pokud dobře počítám, dlužím ti nejmíň tři a navrch ještě padesát dolarů ve zlatě za…,“ přitiskl jí ústa k uchu a zašeptal cosi, nad čím se rozpačitě zahihňala. Nechtělo se jí věřit, že se ona, upjatá slečna Esmeralda Fineová z Bostonu, odvážila něčeho tak úžasně nestoudného.

Milování s Billym z ní udělalo rozpustilou divošku. Divošku, kterou těšilo, že má tváře odřené od jeho strniště, že cítí mezi nohama vlhkou rozcitlivělost. Přejela si jazykem po naběhlých rtech a pak Billyho políbila. Vzal její zadeček do dlaní, přitáhl si ji obkročmo k bokům a vzepjal se proti ní, až zasténala slastným očekáváním.

Vzápětí však její vyzývavé steny utonuly v mužském řevu, ženském pištění a dusotu kroků na schodech.

Billy ji ze sebe okamžitě skulil a zostražitěl. Chvilku s nakrabaceným čelem naslouchal, pak přes Esmeraldu přehodil pokrývku a seskočil z postele. „Zůstaň tady, srdíčko,“ poručil jí

a cestou ke dveřím si natahoval kalhoty. „Děvčata tam asi mají

nějakého hrubiánského zákazníka.“

Než si stačil kalhoty dopnout, dveře se rozlétly, takže se Billy ocitl za nimi.

Esmeralda polekaně vyjekla a přitáhla si deku až k bradě. Starý muž na prahu na hrubiána ani trochu nevypadal. Vůbec nevypadal na to, že by mohl způsobit rozruch, který slyšeli. V dvouřadovém redingotu a proužkovaných kalhotách vypadal, jako by se sem zatoulal z nějaké společenské události. Na hlavě mu seděl šedivý plstěný cylindr a v ruce, na jejímž hřbetu bylo vidět jaterní skvrny, svíral mosaznou rukojeť hole.

Esmeraldě se stáhlo hrdlo zlým tušením. Nevyvolalo je však starcovo elegantní oblečení, ale hluboký cit, který se mu objevil v očích, když se na ni podíval.

Opřel hůl o skříň, sundal si klobouk a převracel ho v třesoucích se rukou. „Okamžitě jsem tě poznal, Esmeraldo. Jako bys matce z oka vypadla.“

Neměl sněhobílé vlasy ani mohutný knír, kterým by ji šimral na tváři, kdyby ji objímal. Měl hlavu holou jako kulečníkovou kouli a jeho hranatý, ruměný obličej byl hladce oholený. Ale ta výbojná čelist nemohla patřit nikomu jinému.

„Dědečku?“ hlesla.

Rozzářil se. „Holčičko moje zlatá, ničím jsi nemohla bezcitnému, zatvrzelému bídákovi udělat větší radost než tím, že mu řekneš dědečku.“

Esmeralda křečovitě svírala pokrývku a v šoku sledovala, jak se k ní belhá, bere ji do náručí a láskyplně ji hladí po pocuchaných vlasech, přesně jako dědeček z jejích snů.

„Už je to dobré, děvenko,“ zamumlal. „Počínala sis moc dobře, ale teď je načase, aby ses vrátila domů a nechala

dědečka, ať se o tebe postará.“

Esmeralda se přes dědečkovo rameno setkala s Billyho rozjitřeným pohledem. Zaboha by nedokázala říct, kdo z nich dvou se tváří víc vyděšeně.

Dědeček jí šeptal laskavá slůvka, hladil ji po vlasech a vůbec si nevšímal houfu lidí, kteří se do podkrovního pokojíku nahrnuli. Jako první dovnitř vešel šerif McGuire, následovaný drobnou starší ženou, kterou Esmeralda neznala, pak boubelatá slečna Mellie se stádečkem svých polonahých děvčat a hrstka zvědavých zákazníků.

Esmeralda celá rudá studem měla sto chutí přetáhnout si deku přes hlavu. Billy dál ustrnule postával za dveřmi a vypadal, že by jimi ze všeho nejradši vyklouzl ven nebo vyskočil nejbližším oknem.

Šerifu McGuireovi stékal z mělké rány na spánku pramínek krve. Ta neznámá šedovlasá žena se povytahovala na špičky a otírala mu ho krajkovým kapesníčkem.

„Co je ta paní zač?“ zeptala se šeptem Esmeralda.

„To je moje sestra. Tvoje teta Anna,“ vysvětlil jí dědeček a obdařil ji srdečným úsměvem. „Je ztělesněná noblesa.“

„Stůjte aspoň chvilku klidně, vy přerostlé nemehlo,“ vyštěkla Anna na šerifa. „Jinak to krvácení nezastavím.“

McGuire si ji pohněvaně změřil. „Nekrvácel bych, kdybyste

mě neomráčila pažbou mého vlastního revolveru.“

„Jak jinak jsem si měla pomoct ke klíčům od cely?“

Esmeralda zalapala po dechu. „Vy jste moji tetu zavřel do

vězení?“

McGuire k ní obrátil rozmrzelý pohled. „Netvařte se tak šokovaně, děvenko. Udělal jsem to pro vaše vlastní dobro. Ona a ten její potrhlý bratr si vzali do hlavy, že se vás vydají hledat. Nezavřel jsem je. Prostě jsem jim zajistil ubytování na dobu jejich pobytu v Calamity. Sluší se dodat, že zadarmo.“

Anna si odfrkla. „Ačkoli jste nám každému poskytl vlastní celu, vaší pohostinnosti by se dalo leccos vytknout.“

„Jestli máte nějaké námitky, stěžujte si u starosty,“ zavrčel Drew a ukázal na muže, který se krčil za dvěma spoře oděnými mladými ženami.

Esmeraldina teta se otočila a šokovaně si připlácla ruku k srdci. „No tedy, pane Stumpelmeyere!“

Calamitský starosta, bankéř, pošťák a smírčí soudce v jedné osobě na sobě neměl nic než brýle a spodky. Zahanbeně pokrčil kostnatými rameny. „Jsem vdovcem už skoro dva měsíce, slečno Hastingsová. Tělo si žádá své.“

Anna vypadala, že o něčem přemýšlí. „Tak proto jste mě žádal o ruku tak procítěně?“

„On vás požádal o ruku?“ vypískla Esmeralda v novém návalu úžasu.

Anna pyšně zvedla hlavu. „On a sedmatřicet dalších jen za poslední týden. To na starou pannu vůbec není špatné, že?“

„Proto se ke mně chová jako pes,“ posteskl si Drew. „Jsem v tomhle městě jediný, kdo má dost zdravého rozumu, aby se s ní nechtěl oženit.“

Anna po něm vrhla pohled, kterým by se dalo řezat sklo. Esmeraldin dědeček náhle strnul. „Co jsou zač všechny

tyhle… ženy?“ zeptal se a přelétl pokoj mrazivým pohledem. V Esmeraldě by se krve nedořezal. „Domníval jsem se, že to je penzion pro mladé dámy s dobrou pověstí.“

Jedna z dívek se smyslně zachichotala. „Pověst mám, brouku, ale že by byla dobrá, to se říct nedá.“

Dědeček se obrátil zpátky k Esmeraldě a zahalil se do raněné důstojnosti jako do pláště. „Tomu nerozumím, Esmeraldo. Asi bys mi měla vysvětlit, co v takovémhle podniku pohledáváš.“

Bezmocně se na něj zadívala. K smrti nerada by ztratila jeho náklonnost, sotva ji získala.

Když zaslechla výmluvné zavrzání dveří, pochopila, že nevložila svou důvěru v nesprávného člověka – Billy by ji neopustil a nenechal by ji čelit osudu samotnou.

Dědeček se ohlédl. Dveře pomalu zapadly do rámu a odkryly muže, který za nimi celou dobu stál. Ranní slunce vlévající se dovnitř oknem mu pozlatilo nahou hruď, pocuchané vlasy a úzké véčko chloupků mizející v nedopnutých kalhotách. Při vzpomínce, jaké to bylo, když si hověla ve zlaté kolébce toho úžasného těla, se v Esmeraldě vzedmula vlna čiré touhy.

I když to Billymu očividně dělalo potíže, polkl a pracně nasadil poněkud pokřivený přátelský úsměv. „Rád vás konečně poznávám, pane.“ Zajel kouřovýma očima k Esmeraldě. „Vaše vnučka mi o vás hodně vyprávěla.“

Billy Darling se konečně ocitl tam, kam podle svého mínění odjakživa patřil – za mřížemi. Ale ani ve snu by ho nenapadlo, že by vězení mohlo být zařízeno tak přepychově. Hrbolatý slamník na pryčně nahradila nadýchaná péřová matrace. Většinu nechutných skvrn na podlaze zakrýval orientální kobereček. Oprýskaný sádrový strop byl nově vybílen. Billy se

úkosem podíval do rohu; byl si stoprocentně jistý, že když z Calamity před necelými dvěma týdny odjížděl, nebyla v cele žádná keramická konvice ani háčkované čajové prostírání, na kterém by si hověla, ani čajový stolek, na kterém by to všechno leželo.

Opřel se lokty o vodorovný prut v mřížích a předloktí prostrčil ven. „Probudila se v tobě vášeň pro dekorace, zatímco jsem byl pryč, Drewe?“

Drew seděl za svým stolem se Slečnou Kitty na klíně. Chtěl promluvit, ale než stačil říct slovo, Esmeraldina teta přestala neklidně přecházet sem a tam a otočila se k Billymu:

„Nepřekvapuje mě, že jste si všiml změn, které šerif McGuire udělal kvůli mému pohodlí, pane Darlingu. Od zločince, jako jste vy, se dá čekat, že je s vnitřkem tohoto vězení důvěrně obeznámen.“

„Když jsem se tu naposledy ocitl, madam, nebyl jsem vězeň,“ řekl Billy, a aby ji podráždil, úmyslně přehnal svou protahovanou výslovnost. „Byl jsem tu navštívit vaši neteř.“

Zase začala rázovat místností a její zlostné odfrknutí ho varovalo, že využije každičkou záminku, aby ho přetáhla po hlavě slunečníkem s kostěnou rukojetí, kterým se oháněla jako nabitou winchestrovkou. Billy si protáhl prsty. Jestli se ta ženská připlete k mřížím, tak jí ukáže, zač je toho loket.

Drew si správně vyložil jeho výhrůžný výraz, hodil si nohy na stůl a za Anninými zády mu zahrozil prstem. Ta žena Billymu připomínala Esmeraldu v její nejkousavější náladě; připadalo by mu to roztomilé, kdyby ovšem byl na opačné straně mříží.

Když v podkroví u slečny Mellie vykročil zpoza dveří, strhl se poprask. Anna omdlela Drewovi v náručí. Esmeraldin

dědeček se po Billym vrhl a rozháněl se holí jako mečem. Melliina děvčata přispěchala Billymu na pomoc a bránila ho zuby nehty. Bylo zapotřebí Horáce a dvou kovbojů, aby starého pána udrželi.

Billy by čekal, že právě ten pompézní starý paprika bude nejhlasitěji volat po jeho krvi, ale kupodivu to byla Esmeraldina teta. Hned jak přišla k sobě, trvala na tom, aby ho Drew zavřel do vězení a nechal ho tam, dokud se nezjistí, co všechno má na svědomí. Aby Drew předešel dalším výtržnostem, vyhověl jí. Billyho ještě teď pronásledoval bezmocný pohled, který po něm Esmeralda vrhla přes rameno, když ji dědeček zahalenou jen v dece odváděl z pokoje.

Vtom se dveře vězení rozlétly dokořán a dovnitř vešli Esmeralda s dědečkem. Billymu poskočilo srdce. Stařík Esmeraldu ochranitelsky držel kolem ramen.

V tetiných šatech z vínového hedvábí vypadala elegantně a vznešeně – prostě jako žena, na kterou si někdo jako on nesmí troufnout ani pomyslet. Temné kruhy pod očima jí dodávaly zdání křehkosti. Když si vzpomněl, co spolu minulou noc místo spánku prováděli, pocítil směsici provinilosti a touhy.

Navzdory tomu, jak poddajně vypadala, neuhnula před jeho pohledem, ale směle mu ho oplácela. Billy by na ni nejradši zamrkal, aby ji ujistil, že se mezi nimi nic nezměnilo. Ale najednou měl pocit, že je odděluje víc než jen železné mříže. Esmeralda už nebyla chudý sirotek. Byla vnučkou vévody, dědičkou ohromného majetku a čekal ji život plný přepychu. A on byl Darling, nejmladší syn missourského farmáře.

Rychle nasadil lhostejný výraz a Esmeralda se zatvářila zmateně.

Usadila se na židli s rovným opěradlem. Vévoda se na

Billyho zamračil. „Ačkoli důkazy mluví proti vám, pane, moje vnučka trvá na tom, že jste ji neznásilnil.“

Anna položila Esmeraldě ruce na ramena a delikátně si odfrkla. „Znásilnění. Svedení. Jaký je v tom rozdíl?“

„Velký,“ prohlásil Drew. Obešel stůl a posadil se na jeho okraj. „Kdybyste někdy zažila jedno nebo druhé, tak byste to věděla, madam.“

Billy se zatvářil stejně ohromeně jako Anna. Dodneška nikdy nezažil, že by Drew se svým starosvětským kavalírstvím a dvorným šarmem úmyslně urazil dámu.

Anna se slyšitelným klapnutím zavřela pusu. Pak odměřeně pronesla: „Ušetřete nás podrobností, buďte tak laskav.“

Drew si povzdechl. „Jenom jsem chtěl upozornit, že znásilnit ženu je protizákonné, kdežto svést ji ne.“

„Ale mělo by být,“ opáčila Anna a do tváří jí stoupl téměř dívčí ruměnec.

Esmeralda setřásla tetiny ruce a vyskočila ze židle. „Jak jsem se snažila vysvětlit panu vévo…“ Vévoda protáhl obličej.

„Dědečkovi,“ opravila se a vysloužila si za to láskyplný úsměv,

„pan Darling mě neznásilnil ani nesvedl. Ta záležitost mezi námi byla výsledkem obchodní smlouvy, kterou jsme spolu uzavřeli.“

Ve vévodově zděšeném výkřiku téměř utonulo Annino pohoršené zajíknutí. Dokonce i Drew vypadal, že neví, jestli se má rozesmát nebo zhrozit.

Billy měl co dělat, aby nahlas nezasténal. Jestli se mu to Esmeralda snažila u své rodiny vyžehlit, tragicky se jí to nedařilo.

„Obchodní smlouvy?“ zařval její dědeček a rozběsněně zabušil mosazným bodcem hole o podlahu, až Slečna Kitty

vystřelila z místnosti, jako by jí za patami hořelo. „Jakou smlouvu jsi s tím lotrem uzavřela?“

Esmeralda se jeho hysterickým záchvatem nenechala vyvést z míry. „Pan Darling má pověst jednoho z nejlepších stopařů v celém Teritoriu. Když jsem zjistila, že Bartoloměje nezabil, najala jsem si ho, aby mi bratra našel.“

Vévoda si zamumlal něco pod vousy, ale Billy z toho pochytil jen „tím hůř“ a „kluk jeden mizerná“.

Esmeralda po dědečkovi šlehla káravým pohledem. „Ačkoli jsem mu v tu dobu neměla čím zaplatit, velkomyslně souhlasil, že mi pomůže…“

„Že si pomůže k tobě, chceš říct,“ skočil jí vévoda do řeči. 11Řekni nám, prosím tě,“ přisadila si Anna a zpražila Billyho

jedovatým pohledem, „co jsi tomu rytíři v odřené jelenici slíbila výměnou za jeho ušlechtilé služby?“

„Navymýšlela jsem si pohádku. Slíbila jsem Billymu, že až ode mě můj milující dědeček dostane dopis, přispěchá mi přes moře na pomoc a štědře ho odmění.“ Esmeralda poprvé od chvíle, kdy vešla do vězení, sklopila zrak. „Přiznávám, že v tu dobu jsem si myslela, že nestydatě lžu.“

Billymu se konečně potvrdil důvod jejích vytáček a uhýbavých pohledů, tak netypických pro přímočarou ženu, do které se zamiloval.

Vévoda ztěžka sklesl na židli, z níž Esmeralda vstala, a zabořil ruměnou tvář do dlaní. „Dobrý Bože, dítě, můžeš mi vůbec někdy odpustit?“

Esmeraldin výraz zjihl. Poklekla vedle něj a položila mu ruku na koleno. „Nesmíš se takhle trápit, dědečku. V každém z nás občas hlodají výčitky svědomí, ale musíme se s nimi naučit žít.“ Billy by rád věděl, jestli přitom myslí na své rodiče. I jeho

začalo špatné svědomí pálit v hrdle jako kyselina.

Zatímco se vévoda utápěl v bažině sebelítostí, Anna zúžila oči. „Chceš říct, že když se tvůj dědeček neobjevil, jak jsi slíbila, požadoval tenhle muž, abys mu splatila dluh svou nevinností?“ Bouchla drobnou pěstí do stolu. „Ten bídák nepatří jen do vězení, šerife. Patří na šibenici!“

Billy usoudil, že by se měl ozvat, než se Drew rozhodne té dámě vyhovět i v tomhle. Jelikož ještě neřekl na svou obranu ani slovo, stačilo, že si odkašlal, a rázem přitáhl pozornost všech přítomných.

Vyhnul se Esmeraldiným očím a oslovil její tetu. „Přísahám, madam, že jsem ve skutečnosti neměl v úmyslu vzít vaši neteř za slovo.“

Anna připochodovala k mřížím. „A já přísahám, pane, že moje neteř nemá ve zvyku chovat se tak skandálně bez vážného důvodu. Skvrny na vašem povlečení jsou toho jasným důkazem.“

Esmeralda zrudla jako mák a vyskočila na nohy.

Její nesnáze ani vévodovo vyvádění Billyho neuvedly do rozpaků, ale odsouzení, které prokmitlo v pohledu její tety, ano. V chladných šedých hlubinách Anniných očí zahlédl sám sebe jako muže, kterým za nic na světě nechtěl být. Muže, který nezaváhá, a kdykoli se mu naskytne příležitost, ukradne si to, po čem úporně touží. Třeba i nevinnost milované ženy.

Esmeralda o něm minulou noc řekla, že je slušný a kultivovaný. Ale kdyby takový opravdu byl, navzdory jejím námitkám by ji dotáhl před smírčího soudce a učinil ji svou manželkou. Namlouval by si ji a dvořil by se jí, místo aby ji zatáhl do nevěstince jako prachobyčejnou lehkou holku. Mohl vrátit ukradené zlato americké vládě. Mohl nosit odznak

maršála. Dokonce mohl milovat nejdokonalejší ženu na světě. Ale hluboko v jádru, kde na tom doopravdy záleželo, dál zůstával Darlingem.

Esmeralda se sice červenala, ale to jí nebránilo držet hlavu hrdě vzhůru. „Říká pravdu, teto Anno. Nedotkl by se mě ani prstem, kdybych mu to sama nedovolila.“ Vysunula bradu jako tu noc, kdy vzdorovala jeho matce, a Billymu se stejně jako tehdy naplnilo srdce pýchou a zoufalstvím. „Kdybych o něj nestála.“

Nejspíš ve snaze zabránit dalším pohoršujícím přiznáním vévoda vstal a znovu zaujal královskou pózu. „Svedení, znásilnění, donucení. Říkejte si tomu, jak chcete, škoda už se stala. Naše Esmeralda byla zneuctěna. Teď musíme rozhodnout, co s tím dál.“ Položil vnučce ruce na útlá ramena a upřeně se jí zadíval do očí. „Z celého srdce toužím, aby ses s námi vrátila do Londýna a zaujala své právoplatné místo v lůně milující rodiny.“ S neskrývanou nechutí ohrnul patricijský horní ret. „Ale jestli chceš, má milá, tak toho mizeru donutím, aby si tě vzal.“

V Esmeraldiných očích probleskla naděje. Ale vzápětí ji zastínila tatáž umíněná hrdost, která ji minulou noc přiměla odmítnout Billyho neohrabanou nabídku k sňatku. Zadívala se k cele a zvedla hlavu ještě o něco výš než předtím. „Nechám to rozhodnutí na panu Darlingovi. Nebudu ho do manželství nutit proti jeho vůli.“

Billy se odvrátil a zavřel oči, ale přesto ji před sebou pořád viděl. Viděl, jak jí oči zjasněly nadějí, jak se jí rty rozechvěly náznakem úsměvu.

Je to jeho vévodkyně. Zaslouží si žít v honosném sídle, kde ji bude obskakovat spousta služebnictva. Zaslouží si těšit se z

obdivu rodiny, po které toužila od chvíle, kdy svou vlastní ztratila. Zaslouží si mnohem víc než jen lovce lidí, na jehož hlavu je vypsána odměna a v jehož žilách koluje zkažená krev.

Ztěžka polkl a přiměl se otočit k Esmeraldě čelem. Jestli je dost chlap na to, aby jí zlomil srdce, pak taky, pro rány boží, musí být dost chlap, aby se jí přitom díval do očí.

Doufal, že strávil dost času v Jasperově společnosti, aby se zmohl na obstojnou nápodobu jeho cynismu, a pohrdavě zkřivil rty. „To je od tebe vážně šlechetné, zlatíčko. Většina žen nechápe, jak je muži drahá jeho svoboda.“

Přes hladké čelo jí přelétl mrak. „Svoboda? O čem to mluvíš?“

„Nerad bych, abys mě špatně pochopila, kotě,“ řekl a pohupoval rukama prostrčenýma skrz mříže. „Minulou noc jsme si spolu báječně užili, ale to neznamená, že provedu takovou pitomost, abych strčil krk do chomoutu.“

Esmeralda popošla o krok k němu. Tvářila se tak ublíženě, že si připadal jako bestie. Zmučeně zašeptala: „Proč mi to děláš? Řekl jsi mi paní Darlingová. Tvrdils, že si mě chceš vzít. Že mě miluješ.“

„Krucinál, andílku, chlap napovídá spoustu sladkých řečiček, když se snaží dostat hezkou holku do postele. Že mám pravdu, Drewe?“ zamrkal na svého kamaráda.

Kdyby se Esmeralda v tu chvíli otočila a zahlédla Drewův vyděšený výraz, svitlo by jí, že Billy blufuje. Ale ona jen omráčeně ustupovala od mříží. Zato Anna si změřila Drewa pátravým pohledem, a když jí neteř vcouvala do náručí, objala ji kolem ramen.

„Na něco jsme zapomněli,“ řekla tiše. „Co když se narodí dítě?“

Vévoda zbrunátněl. Esmeraldě automaticky sklouzla ruka k

břichu.

Billy zaváhal, protože věděl, že svými dalšími slovy se v Esmeraldiných očích navždy zatratí. Byl už úplně na dně, takže se nezmohl ani na předstíraný úšklebek. „Žádné se nenarodí. O to jsem se postaral.“

Odepřel si poslední výbuch extáze v jejím těle, aby ji proti její vůli nevtáhl do pasti manželství s mužem, o něhož třeba ráno nebude stát. Ale to se Esmeralda neměla dozvědět.

„Zaplaťpánbůh aspoň za to.“ Vévoda vytáhl z kapsy kapesník s monogramem a otřel si čelo. Tak se mu ulevilo, že vůbec nepostřehl, jak jeho vnučka zesinala.

Oči se jí v popelavém obličeji třpytily jako žhnoucí uhlíky. Rty už se jí nechvěly smutkem, ale zuřivostí. Billymu bylo nad slunce jasnější, že kdyby v tu chvíli měla po ruce zbraň, byl by s ním amen.

Vyprostila se z tetina objetí a došla k mříži. K Billymu zavanula vůně broskví, tak pronikavá a sladká, že měl co dělat, aby se nerozbrečel.

Krásné rty se jí zvlnily pohrdavým úsměškem. „Ani nevíte, jak se mi ulevilo, pane Darlingu. Strávit s vámi noc v posteli nebylo tak hrozné, ale pomyšlení, že bych měla protrpět ve vaší křupanské společnosti celý život, je k nesnesení.“

Ačkoli svými slovy ťala do živého, Billy si to nechal líbit, aniž by hnul brvou. Měla na odvetu právo. Aspoň tohle jí dlužil.

„Doufám, že na mě budete vzpomínat v dobrém. Třeba se jednoho dne vrátíte do Missouri a oženíte se s nějakou svou sestřenicí, jak to muži vašeho původu a vychování dělávají.“ Otočila se k němu zády a vznešeným gestem si nadzvedla sukně. „Pojďte, dědečku a teto Anno. Už tomu člověku nic

nedlužíme – ani čas, ani peníze. Dostal zaplaceno…,“ vrhla po Billym poslední zahořklý pohled, „… v plné výši.“

Dveře se zabouchly a ta rána zaduněla Billymu v uších jako výstřel z děla. Vrávoravě se otočil, jako by dostal zásah do srdce, svezl se do sedu a opřel se o zed.

Drew chvíli milosrdně počkal a pak došel k cele. „Ještě není pozdě, chlapče,“ řekl tiše. „Jestli chceš, ještě pořád tě můžu oběsit.“

Billy mu věnoval rozbolavělý úsměv. „Sakra, Drewe, oba víme, že smrt na šibenici je pro mě příliš milosrdná.“

Drew strčil klíč do zámku, otočil jím a otevřel dveře dokořán. Billy se ani nepohnul. Neměl, kam by šel. Seděl tam se zavřenýma očima, ještě když Drew v tichosti odcházel pryč. Seděl tam, když do cely vběhla Slečna Kitty, otřela se mu o nohy a tklivě zamňoukala. Seděl tam, dokud mu rameno nestiskla drobná ručka v bílé rukavičce.

„Pane Darlingu?“

Na okamžik, než otevřel oči, v něm probleskla pošetilá naděje, že se Esmeralda vrátila. Že mu navzdory jeho úporné snaze neuvěřila, že by byl takový lump. Že se mu vrhne kolem krku, přisaje se k němu líbeznými hebkými ústy a pak mu uštědří přísné kázání o tom, že se nemá snažit chránit ji samu před sebou.

Ale když vzhlédl, spatřil, že před ním stojí Anna Hastingsová.

Čelila jeho zasmušilému pohledu se stejnou neochvějnou upřímností, která byla vlastní i její neteři. „Vím, co jste udělal, pane. A chci vám za to poděkovat. Slibuji, že učiním všechno, co je v mých silách, aby Esmeralda získala domov a štěstí, které si zaslouží.“

Billy se zvedl. „To doufám, madam. Protože jestli to neuděláte, budete se mi vy i ten váš nadutý bratr zodpovídat.“

Bez dalších řečí odešel z vězení a Anna za ním zůstala užasle zírat.

Ten den, kdy Billy nadobro odjížděl z Calamity, lehké holky plakaly a psi vyli. Držel se v sedle zpříma jako vždycky, opasek se zbraní měl zavěšený nízko na bocích, winchestrovku v pouzdře.

Kovbojové, kteří s ním celé dny hrávali poker v Tumbleweed Saloonu, si šuškali, že ho nakonec nedostal žádný pistolník, ale ženská. Nevěstky z Melliina Penzionu pro mladé dámy s dobrou pověstí naříkaly tak srdceryvně, že jim kovbojové podstrkovali stříbrné dolary, jen aby toho konečně nechaly.

Babička Shivelyová se svěřila kamarádce Maude, že kdyby se jednou rozhodla vdát, ten Darlingovic kluk by se jí jako manžel docela zamlouval. Ctihodní calamitští občané předstírali, že jsou rádi, že se městečko zbaví takové pochybné existence, ale když Billy projížděl kolem, nejeden z nich vyšel před obchod či dům a mlčky zvedl ruku na pozdrav.

Když už z Billyho nezbývalo nic než tečka na obzoru, z šerifovy kanceláře utekl stařičký baset a rozběhl se ulicí. Na kraji města si sedl na prošedivělé kýty, zaklonil hlavu a zavyl tak truchlivě, že každému, kdo ho slyšel, pukalo srdce.

Později mnozí přísahali, že Billy přitáhl klisně otěže a jeho silueta se na kratičký, bezčasý okamžik rýsovala proti zapadajícímu slunci. Někteří čekali, že se obrátí nazpět. Jiné nepřekvapilo, když pobídl koně do cvalu a zmizel za obzorem.

Všichni viděli, jak ten den Billy Darling opouští Calamity, ale nikdo si nevšiml, jak se v okně hotelu poodhrnul krajkový

závěs a pak zase spadl na místo a znehybněl.

3. část

Nechci tvoje spousty peněz o zlatou klec nestojím, miláčku můj, chci jen tebe, že mě přijmeš zpátky, sním.

Zazdím se radši v jeskyň temnou, nechám svět navždy potemnět, než tě vidět s někým jiným, když vím, že máš patřit mně.

(americká lidová)

Esmeralda měla vše, po čem kdy toužila. Dědečka, který ji zbožňoval. Tolik jídla, že se jí nevešlo do žaludku. Domov, který jí nemohla zabavit žádná banka ani věřitel.

Dědeček dokonce ve snaze splnit každičké její přání najal opravdového detektiva od Pinkertonů a ten v Jižní Americe vystopoval Bartoloměje. Vévoda neochotně svolil, že bude vnuka finančně podporovat, a začal mu posílat štědré odměny za každou dokončenou kapitolu románu.

Esmeralda neměla žádné starosti, žádné dluhy, žádné povinnosti. Nosila šaty z nejlepších krejčovských salonů a prstýnky s diamanty. Bydlela v matčině ložnici, kde byly stěny potažené bleděmodrým damaškem a lemované droboučkými poupátky růží. Spala v matčině posteli, s hedvábným prostěradlem a ložním prádlem z nejjemnějšího saténu. Pudrovala si tváře a nechávala se od komorných česat u matčina toaletního stolku. Dědeček by ji nejspíš navlékal i do matčiných šatů, nebýt toho, že záplavy krajek a objemné krinolíny už před pětadvaceti lety vyšly z módy.

Teprve teď chápala, čeho všeho se matka vzdala kvůli své lásce. Teprve teď chápala proč.

Potulovala se prostornými chodbami sídla Wyndhamů jako

Lisbetin duch a tolikrát zabloudila, že začala uvažovat, jestli by za sebou neměla trousit cestičku z drobků nebo odmotávat z klubíčka nit. Bloumala knihovnou a hudebním salonkem, občas se zastavila a prolistovala knížku nebo roztržitě přejela prsty po klávesách obrovského klavíru, vedle kterého by matčino milované staré pianino vypadalo jako chudý příbuzný.

Dědeček hrozně rád poslouchal, jak hraje, ale ji to nebavilo, když neměla nikoho, koho by mohla učit arpeggia a bezchybný prstoklad. Když ji jednoho teplého říjnového odpoledne kroky zase zavedly do hudebního salonku, zastihla tam malou služtičku, jak péřovou prachovkou otírá slonovinové klávesy.

„Nechtěla by ses naučit hrát?“ zeptala se jí dychtivě.

Holčička si nadzvedla zástěrku a polekaně vysekla pukrle, až jí čepeček sklouzl do očí. „Kdepak, slečno, nesmím na něco tak krásného sahat svýma špinavýma rukama.“

Esmeralda si jejích protestů nevšímala, usadila ji na stoličku a začala ji učit durovou stupnici. Vtom do místnosti vkráčel dědečkův vyzáblý majordom Potter, a když uviděl, jak děvčátko vesele buší do kláves, divže neomdlel jako špalek.

Poručil služtičce, ať se okamžitě vrátí do kuchyně, a Esmeralda zase zůstala u klavíru sama jako kůl v plotě.

Připadalo jí, že se pro zahálčivý život boháčů nehodí. Jednou odpoledne nabídla tetě, že jí pomůže s účetnictvím, ale Anna ji odehnala, ať si prý užívá volna, dokud to jde, protože už brzy bude muset vést vlastní domácnost.

Esmeraldu tetino vlídné odmítnutí ranilo. Přehodila si přes ramena teplý vlněný plášť a vyběhla z domu, protože doufala, že se jí uleví rychlou procházkou na čerstvém podzimním vzduchu. Při představě vlastní domácnosti jí před očima nevyvstalo elegantní pískovcové sídlo jako Wyndham Manor, s

vysokou mansardovou střechou a úpravnými zahradami. Představovala si skromný dřevěný domek s útulným koutkem, kde by otec ve světle petrolejky učil svého syna číst. Představovala si, jak u krbu pochrupuje stařičký prošedivělý baset a v houpacím křesle dřímá strakatá kočka. Představovala si rošťáckého klučinu s čupřinou zlatých vlasů a úsměvem, kterým obměkčí každé srdce.

Esmeralda si přitiskla ruku na břicho a hrdlo se jí stáhlo hořkou lítostí. Žádného takového dítěte se nedočká. Billy se o to postaral. Celou cestu do Anglie se modlila, aby se ukázalo, že se mu to nepovedlo, přestože věděla, že by se v dědečkově světě stala společenským vyvrhelem. Jenže Billyho snaha nepřipoutat ji k sobě žádným poutem byla úspěšná – její lůno zůstalo stejně prázdné jako její srdce.

Z chmurných úvah ji vytrhl podivný rozruch. Vykoukla za roh domu a spatřila svého dědečka následovaného procesím pochechtávajících se sluhů. Za nimi se loudala teta Anna a tvářila se ještě nerudněji než obvykle.

Když dědeček uviděl Esmeraldu, rozzářil se jako sluníčko.

„Dobré odpoledne, Esmeraldo. Mám pro tebe dárek.“

Sluhové se rozestoupili a před Esmeraldou se objevil strakatý koník, který jí dosahoval stěží k pasu. Připlácla si ruku k ústům, aby ztlumila nevěřícný smích. „Je mi pětadvacet, dědečku. Kdybych si na toho chudáčka sedla, polámala bych mu nohy.“

Vévodův hranatý obličej se zkrabatil jako pomačkaná látka.

„To mi nedošlo. Odjakživa jsem snil o tom, že své vnučce koupím poníka.“

Esmeralda se zastyděla, že mu zkazila dětinskou radost, a tak se povytáhla na špičky, dala mu láskyplnou pusu na lesklou pleš a vzala si od něj otěže. „Je to ten nejkrásnější poník pod

sluncem. Víš co? Pojmenuju ho Vévoda na tvoji počest.“ Pohladila maličkého koníka po sametovém čenichu.

„Připomíná mi ponyho, co jsem z něj na tržišti spadla, když mi bylo šest.“

Anna, zdatná jezdkyně, obrátila oči v sloup. Esmeralda obřadně vykročila po dlážděné cestě a poník vesele klusal za ní. Troufalejší sluhové začali jásat a tleskat.

Dědeček ji vůbec hrozně rád zahrnoval dárky. Vrátila se třeba do své ložnice a objevila tam hedvábný slunečník zdobený nejjemnější chantillskou krajkou nebo sadu želvovinových hřebenů. Když jednou při večeři rozložila ubrousek, vypadl jí do klína stříbrný medailonek, který patříval její matce. Ačkoli ji dědečkova marnotratnost uváděla do rozpaků, nemohla dárky odmítnout, protože by ho tím ranila. Usuzovala, že se jí snaží vynahradit všechna ta léta, kdy ji zanedbával.

Každý den se po večeři odebrali do hudebního salonku; Anna se usadila k vyšívání, dědeček si nalil sklenku portského a zapálil tlustý doutník a oba poslouchali, jak Esmeralda hraje na klavír. Esmeralda si vůči těm společným večerům zakrátko vypěstovala odpor. Všechny skladby jí zněly smutně, jako by byly v mollové tónině, a hutná vůně dědečkova doutníku v ní probouzela tak palčivou lítost, že měla co dělat, aby skrz mlhu slz rozeznala noty.

O Vánocích dědeček kvapně zhltal večeři o sedmi chodech, uši zrůžovělé chabě potlačovaným vzrušením. Esmeralda ani nestačila ochutnat horký fíkový nákyp, protože znenadání zatleskal a oznámil, že se přesunou do hudebního salonku. Vyměnila si užaslý pohled s tetou, ale obě se poslušně zvedly a zamířily za ním.

Prostorný bílý pokoj byl vyzdoben jedlovými větévkami a prostupovala jím jejich svěží vůně. V krbu praskal oheň a ve francouzských oknech slabě plápolaly svíčky a odháněly černočernou zimní noc.

O pozlacený stojánek na noty se opíraly housle. Kolem ladného krku měly uvázanou zářivě červenou mašli. Esmeralda ji rozechvělýma rukama rozvázala a pohladila napjaté struny.

„Stradivárky?“ zašeptala a bezradně se po dědečkovi ohlédla. „Pro mě?“

Nalil si sklenku portského a pozvedl ji k přípitku. Oči mu zářily radostí a pýchou. „Na moji vnučku, která znovu vnesla hudbu do tohoto domu i do mého srdce.“

Zatímco upíjel víno, Esmeralda se chopila smyčce, zastrčila si housle pod bradu a začala je ladit. Padly jí do rukou, jako by byly stvořeny jen pro ni a čekaly na její dotek.

Okouzlena jejich dokonalým zvukem zavřela oči a přejela smyčcem po strunách. Čekala, že z nástroje vyloudí jasné křehké tóny Mozarta nebo Vivaldiho, takže ji ohromilo stejně jako dědečka s tetou, když se pokojem rozlehla tesklivá melodie písničky Johnny se dal na vojnu. V jejím melancholickém podání se lidovka proměnila v žalozpěv; struny vzlykaly a vzdychaly vášní, kterou zažila v Billyho náručí a už nikdy v životě nezakusí. Když dohrála a otevřela oči, měla je plné slz.

Protože nedokázala snést dědečkův otřesený výraz ani hořký soucit v tetině pohledu, zamumlala něco na omluvu a s houslemi v ruce vyběhla z místnosti.

Když zmizela, vévoda se svezl do brokátového křesla. Poprvé od chvíle, kdy si vnučku přivedl domů, vypadal na svůj věk.

Anna přecházela před krbem sem a tam a v šustotu sukní se

odráželo její rozčilení. „Co sis probůh myslel, Reginalde? Že jí štěstí můžeš koupit?“

Praštil pěstí do opěrky křesla. „No a co?“

„Má zlomené srdce, ne rozbité koleno! Nespraví to blýskavé tretky, poník, dokonce ani nástroj nedozírné ceny.“

Vévoda se uklidnil, ale vypočítavý pohled, který se mu objevil v očích, Annu znervóznil ještě víc než jeho předchozí zoufalství. „Máš úplnou pravdu,“ přitakal polohlasem.

„Zlomené srdce se dá vyléčit jen jediným způsobem.“

Vyskočil z křesla a vyrazil ke své pracovně; dokonce si v rozrušení zapomněl vzít hůl. Anna se mu držela v patách, zvědavá, jakou potrhlost si zase vymyslel.

„Třeba je naše holčička jenom osamělá,“ nadhodil a belhal se k mahagonovému psacímu stolu. „Když se to tak vezme, choval jsem se posledních pár měsíců hrozně sobecky, nechtěl jsem se o ni s nikým dělit.“ Posadil se do křesla zdobeného mosaznými cvočky a začal se probírat záplavou kartiček a pomuchlaných dopisních papírů. „Jen se podívej, kolik pozvánek jsem jejím jménem odmítl. Ale s tím je konec!“ zvolal a vylovil z té hromady slonovinově zbarvenou kartičku se zlaceným okrajem. „Tahle je od hraběte St. Cyr – zve Esmeraldu počátkem nového roku do divadla.“ Hmátl po prvním peru, které mu přišlo pod ruku, namočil ho do inkoustu a začal na zadní stranu lístku škrábat odpověď.

„Okamžitě pozvání přijmu a ty, moje drahá, budeš Esmeraldě dělat gardedámu.“

„Hrabě St. Cyr?“ zopakovala Anna jako ozvěna. Nevěděla, jestli trnout strachy nebo se smát. „To snad nemyslíš vážně. Je mu dvakrát tolik co Esmeraldě a navíc je vyhlášený chlípník.“

Reginald nad jejími námitkami mávl rukou. „To je tím, že má

zlomené srdce. Souží se žalem od chvíle, kdy mu Lisbeth před šestadvaceti lety dala u oltáře košem. Nikdy se neoženil. Už se nemůže dočkat, až se setká s Lisbetinou dcerou. Určitě se mu taky bude zdát, že Esmeralda jako by matce z oka vypadla.“

Anna na něj pohlédla úkosem. „Zase si hraješ na dohazovače, Reggie? Lisbeth kvůli tomu utekla. Doufám, že neuděláš stejnou chybu i s její dcerou.“

Reginald vykulil oči a zatvářil se nevinně jako plešatý andělíček. „Vždyť jenom chci uvést svoji vnučku do společnosti a najít jí vhodného manžela. Co se ti na tom nelíbí?“

Anna věděla, že nemá smysl se s ním hádat, a tak ho nechala spřádat plány a odešla. Vystoupala po schodech do patra. Zastavila se u Esmeraldiny ložnice a užuž chtěla zaklepat, ale v poslední chvíli se zarazila. Kdyby se zevnitř ozývaly nešťastné vzlyky, možná by se odhodlala vstoupit do neteřina hájemství. Ale to křehké ticho se porušit neodvážila.

Došla do vlastního pokoje, bez otálení se posadila k elegantnímu psacímu stolu z třešňového dřeva a přitáhla si dopisní papír. Dlouho jen tak seděla, zamyšleně okusovala násadku pera a civěla do prázdna. Vyčetla Reggiemu, že si hraje na dohazovače, ale plán, který se jí líhl v hlavě, byl ještě mnohem troufalejší než ty jeho. A mnohem nebezpečnější. Vždyť dává v sázku i své vlastní srdce, které si tak pečlivě střeží.

Rozrušilo ji, že najednou cítí jeho tlukot až v krku jako nějaká mladá holka, a tak se nadechla, aby se aspoň trochu zklidnila. Pak namočila pero do kalamáře a napsala na papír slova, kterými zpečetila neteřin osud.

Vážený pane…

Někteří mu říkali zlý hombre. Pro jiné byl bláznivý gringo. Ale nikdo se ho neodvážil nazvat jeho vlastním jménem. Skoro jako by věřili, že kdyby je byť jen šeptem vyslovili, probudili by démona dřímajícího v jeho očích – v očích, které se zdály ocelově šedé jako nebe za rozbřesku a nebylo v nich ani stopy zeleně.

Muži se ho báli. Prostitutky po něm toužily. Muži se mu širokým obloukem vyhýbali. Prostitutky po něm zasněně obracely své smyslné tmavé oči a v jejich výrazu se mísily chtíč a rozmrzelost. Nebyly zvyklé na to, že by je nějaký muž shazoval z klína, zvlášť když mu nabízejí své převzácné zboží zadarmo.

Objevoval se v mexické kantýně den co den kolem poledne, na sobě široké vlněné pončo. Pokaždé zamířil ke stolu, ke kterému se neodvážil usednout nikdo jiný. Vysedával tam celé hodiny, naslouchal línému drnkání kytaristy a ve štíhlých prstech točil sklenkou whisky. Když padl soumrak a stíny pod okrajem jeho klobouku se prohloubily, vyměnil sklenku za láhev.

Zpočátku se s ním lidé pokoušeli dát do řeči. Mexičané.

Evropané. Američané. Vlivní lidé, kterým se na masitých prstech blyštěly drahokamy a rubíny a kteří ze sebe sypali sliby a lži. Všechny je poslal k čertu; nedal se koupit za žádnou sumu, ať už mu nabízeli dolary, pesa nebo zlato. Nezbylo jim než odejít s nepořízenou a v duchu klít. Jeho zbraň už nebyla pro nikoho k mání. Poprvé od doby, kdy mu bylo třináct, patřila jen a pouze jemu.

Vždycky sedával čelem ke dveřím. Muži si šeptali, že si hlídá záda. Že jednoho dne vejde do dveří někdo s rychlejší zbraní, než je ta jeho, a zastřelí ho. Prostitutky si šeptaly, že čeká na smrt. Že po ní možná dokonce touží, tak jako muž touží po krásné ženě, i když ví, že mu přivodí zkázu.

Jednoho dusného sobotního večera Billy zase seděl zády ke zdi, popíjel, kouřil a jako obvykle snil o tom, že do dveří vejde Esmeralda, tak jako tehdy v Calamity. Tentokrát ji sám poprosí, aby ho zastřelila, i kdyby jen proto, aby ucpala olovem díru v jeho srdci, ze které kapku po kapce uniká krev. Umírat tímhle způsobem je zatraceně pomalá smrt.

Shlukem opilců se propletla jedna z prostitutek, černovlasá kráska se smyslnými rudými rty, kterou provázela pověst, že je umí používat tak, že i ty nejzkušenější chlapy dostane na kolena. Opřela se dlaněmi o Billyho stůl a předklonila se; v podstatě ho vybízela, aby se jí podíval do hlubokého výstřihu na odhalená ňadra. Protože ji nechtěl urazit, vyhověl jí.

„U baru je nějaký člověk,“ oznámila mu. „Gringo. Hledá tě.“

Billy se tím směrem neobtěžoval ani podívat. Posunul si doutník do koutku úst. „Řekni mu, že tu nejsem. A že i kdybych tu byl, nechci se s ním bavit.“

Přikývla, protože předem věděla, jak odpoví. „Dáš si ještě láhev?“ nabídla mu a objela prstem hrdlo té prázdné, kterou

ještě pořád držel v ruce.

Šlehl po ní zahořklým pohledem. I na tuhle otázku předem znala odpověď. Zeptala se, jen aby měla záminku zdržet se déle. Když se k němu natáhla pro prázdnou láhev, zašimrala ho na nose vodopádem havraních vlasů.

„Whisky ti nepomůže, abys na ni zapomněl,“ zavrněla a zakmitala mu špičkou jazyka v uchu, „zato já ano.“ Druhou rukou se mu pod stolem plížila po stehně.

Zadržel ji těsně předtím, než se mohla dotknout jeho rozkroku, a s temným pobavením na ni pohlédl. „Muchas gracias, seňorita, ale nikdy netasím zbraň, pokud ji nemíním použít.“

Pohodila hlavou, zhrzeně našpulila rty a odplula zpátky k baru.

Billy se zase začal věnovat doutníku. Nemohl jí zazlívat, že se spletla, vždyť uvažovala logicky. Jenže on nepil, aby zapomněl. Whisky dokázala nanejvýš trochu otupit jeho touhu – touhu, která byla tak krutá, že ho ráno co ráno donutila prchnout z postele před nemilosrdnou sluneční září, svěsit bolavou hlavu do dlaní a prahnout po temnotě.

Do konce života nezapomene. Nezapomene na líbeznou štědrost Esmeraldina těla, otevírajícího se, aby ho přijalo. Nezapomene na nezlomnou odvahu, s níž se kvůli němu tehdy v noci postavila jeho matce. Nezapomene na raněný výraz v jejích očích, když tak neomaleně odmítl oženit se s ní.

Do konce života bude vzpomínat. Vzpomínat na něžný úsměv, kterým jí zjihly upjaté rty, když v Eulalii otevřela dveře hotelového pokoje. Vzpomínat na chuť jejích úst a hebkost její pleti pod svou dlaní. Vzpomínat, jaké to bylo, když ji držel v náručí – a představovat si, jak ji teď objímá někdo jiný.

Náhle se před ním objevila láhev whisky. Billy ani nezvedl oči, hmátl po ní a hodil na stůl bankovku. Vzápětí k němu přilétla zpátky. Plula zakouřeným vzduchem jako list ve větru.

„Nech si ty peníze, chlapče. Dneska platím já.“

Poprvé za celé měsíce ho něco vyburcovalo z ulity lhostejnosti. Vzhlédl a setkal se s pohledem šerifa Andrewa McGuirea.

„Probůh, Williame, vypadáš příšerně,“ řekl Drew a vklouzl na židli naproti němu. Navzdory vedru vypadal ve své dvojřadové vestě, nablýskaných botách ke kolenům a bílém stetsonu se širokým okrajem svěže a úhledně jako čerstvě vyražený čtvrtdolar.

Billy si zamnul neoholenou bradu a vrhl po něm obezřetný pohled. „Tos vážil celou tu cestu až do Mexika, jen abys mě urážel?“

„Když to chceš vědět, přijel jsem, abych ti udělal návrh.“

„Promiň, Drewe, ale tak dlouho bez sexu zase nejsem.“

Billy sáhl po láhvi whisky, ale zjistil, že na jejím místě se mezitím objevil talíř teplého jídla – strakaté fazole s čímsi voňavým, zabaleným v kukuřičné tortille. To, jak se tu talíř záhadně ocitl, mátlo Billyho skoro stejně jako překvapivé zjištění, že má hlad. Dokonce hlad jako vlk, připustil si a začal se ládovat fazolemi.

Drew ho pozoroval s pobavenou blahosklonností krále přihlížejícího žebrácké hostině a držel jazyk za zuby, dokud Billy nevylízal talíř do posledního drobečku.

Pak k němu Billy tázavě zvedl oči. „Myslel jsem, že mi chceš koupit pití.“

„Taky že ano,“ opáčil Drew a luskl prsty směrem k baru.

Černovlasá prostitutka znovu přikráčela, samolibě zavlnila zadečkem Billymu před obličejem a praštila o stůl kameninovou nádobou. Žíznivě si lokl, ale hned všechno vyprskl na podlahu kantýny a střelil po Drewovi obviňujícím pohledem. „Vždyť je to voda!“

„Přesně tak. Jestli chceš něco silnějšího, budeš si muset po

čtyřech dolézt k baru a objednat si to sám.“

Billy se vrávoravě postavil. Nenáviděl Drewa za projev útrpnosti, který by si vůči němu nikdo jiný nedovolil, a zároveň nenáviděl sám sebe za to, že si ho zasluhuje. Jen díky své hrdosti se udržel na nohou. „Táhni k čertu! Já ti na tu tvou dobročinnost kašlu.“

„Sedni si, Williame,“ řekl Drew mírně.

„A když neposlechnu?“ zavrčel. „Co uděláš, šerife? Zatkneš

mě?“

„Ten nezáviděníhodný úkol bohužel budu muset nechat na někom jiném. Já už v Calamity šerifem nejsem. Oficiálně jsem se toho místa vzdal.“

Tuhle ránu už Billyho křehká rovnováha neunesla. Svezl se zpátky na židli. Ukázal na plechovou hvězdu vesele se blýskající na Drewově vestě. „Tak jak to, že pořád nosíš odznak?“

„Vzdal jsem se místa, ale hodnost jsem si nechal.“ Drew se rozvalil na židli a nakrucoval si koneček kníru. „Jak víš, už dlouho jsem měl chuť nechat nebezpečné povolání strážce zákona plavat. A tak se zrodila idea…,“ udělal dramatickou pauzu a rozmáchlým gestem načrtl ve vzduchu transparent,

„… Wild West Revue šerifa Andrewa McGuirea.“

Billy se naklonil přes stůl a přičichl si k jeho dechu. „Asi ses

měl dát na pití vody o něco dřív.“

Drew si povzdechl. „Rád bych si ten nápad přivlastnil, ale vděčí za svůj zrod mému nedávnému setkání s jistým panem Williamem Codym, který je hvězdou divadelního melodramatu od Neda Buntlina.“

Billy už o Buntlinovi slyšel – napsal většinu šestákových románů, které ještě pořád stály na policích v podkrovním pokojíku slečny Mellie. Vzpomněl si, jak měl ty knížky rád, a zamrzelo ho, že je tam nechal.

„K tomu, aby člověk s něčím takovým začal,“ pokračoval Drew, „stačí podle pana Codyho jen pár koní, bouchaček, kovbojů, osadníků, divokých indiánů…“

„Žádné divoké indiány neznáš,“ podotkl Billy.

„Ale znám. Vždyť přímo v Calamity žije Šílený mrakobijce Joe.“

„Joe je přece holič!“

„Určitě se dokáže ohánět tomahavkem stejně zručně jako žiletkou.“ Drew se opřel lokty o stůl, udělal z prstů stříšku a zpytavě si Billyho prohlížel. „Jediné, co mi chybí, je ostrostřelec. Člověk, který dokáže trefit deseťák vyhozený do vzduchu nebo rozstřelit ze vzdálenosti sto dvaceti stop kartu na dvě půlky.“

Billymu se zpěnila krev v žilách. Odstrčil se i s židlí od stolu a vymrštil se na nohy. „Na to zapomeň! Jestli se to k tobě ještě nedoneslo, tak já definitivně pověsil bouchačku na hřebík. Nejsem k mání. Ani pro tebe.“ Otočil se a vyrazil ke dveřím, odhodlán opustit kantýnu, dokud to ještě zvládne po svých.

„Už jsem dohodl první vystoupení.“

Ta věta, kterou Drew pronesl, jako by se nechumelilo, zarazila Billyho uprostřed kroku. V zátylku ho zamrazilo předtuchou. A ještě horší byl pocit, který se jí hnal v patách. Na zoufalství už si zvykl, ale naděje by ho mohla zabít.

„Kde?“ zašeptal.

„V Londýně.“

Billy se otočil. Vrátil se ke stolu a toporně sklesl na židli. Ježíšikriste, potřebuju se napít, pomyslel si zahořkle a sepjal ruce v klíně, aby nebylo vidět, jak se mu třesou. Pochyboval, že by v nich ještě vůbec udržel zbraň.

Vzhlédnout a setkat se s Drewovýma laskavýma modrýma očima byla jedna z nejtěžších věcí, které kdy v životě udělal. Snažil se polknout, ale podařilo se mu to až na třetí pokus. „Já vím, proč to děláš.“

Drew se na něj usmál jako sluníčko. „Čekal jsem, že ti to dojde. Muž tvého vybraného vkusu musí šarm mojí Anny ocenit.“

Billy pokračoval, jako by Drew vůbec nepromluvil. „Z celého srdce ti za tvou péči děkuju, ale…“ Zarazil se a zmateně se zamračil, protože mu došlo, co Drew povídal. „Anna? Myslíš Annu Hastingsovou? Tu starou vysušenou…“

„Pozor na jazyk, chlapče.“ Drew ho zvednutou rukou umlčel.

„Dovol, abych tě upozornil, že mluvíš o mojí budoucí nevěstě. Není vysušená, ale svěží jako granátové jablíčko, které se třese dychtivostí, aby mi konečně spadlo do nastavené dlaně.“

Billy si odfrkl. „Když jsem ji s tebou naposledy viděl, netřásla se dychtivostí, ale vzteky.“

„Navzdory našim dřívějším neshodám souhlasila, že bude moje podnikání financovat. Beru to jako svého druhu věno. I když to možná není na první pohled zřejmé, výborně si rozumíme,“ ubezpečil ho Drew.

„To jsem viděl. Ohrnovala nad tebou nos a posílala tě do horoucích pekel.“

„Možná,“ připustil dotčeně Drew. „Ale ujišťuju tě, že v naší

korespondenci z poslední doby ke mně byla velice milá.“

Billy to nijak nekomentoval. Dál zachovával ledové mlčení. Jestli si Drew myslí, že se ho bude doprošovat o nějakou zprávu o Esmeraldě, tak se plete. Šeredně se plete.

Drew se rozvaloval v židli a prohnaně se šklebil. „Anna se v dopise krátce zmínila o neteři. Pokud se nemýlím, byla řeč o jakémsi nápadníkovi. Prý je to hrabě nebo tak něco.“

Billy začal bubnovat prsty o stůl. Ruce se mu pomalu

přestávaly chvět.

Drew se předklonil, jako by se s ním hodlal podělit o obzvlášť pikantní klípek. „Ten chlap se před pětadvaceti lety dvořil Esmeraldině matce. Jenže ta ho nechala marně trčet u oltáře, a tak si teď brousí zuby na její dceru. Člověk by čekal, že bude v těch svých padesáti dost sešlý, ale Anna mě ujišťuje, že je hezký, mužný a vyhlášený tím, jak je pořád při chuti. Prý určitě dokáže svou mladou ženu uspokojit a obstarat si dědi…“ Billy se vrhl přes stůl, popadl Drewa za bezchybně upravenou vázanku a vytáhl ho ze židle. Kytara zmlkla. Osazenstvo kantýny ztichlo, přestalo kouřit, pít i tancovat a jako jeden muž na něj zůstalo ohromeně zírat. Ještě nikdy u něj nezaznamenali viditelnější náznak hnutí mysli než znuděný

pohyb víček.

Svým zuřivým výbuchem je překvapil, ale vzápětí jim dočista vyrazil dech, když toho cizince – poté, co mu nekonečně dlouho hleděl upřeně do očí – mírně usadil zpátky na židli, urovnal mu vázanku a protáhl: „Tak kdy odjíždíme?“

Když Billy zjistil, koho Drew najal, aby ve Wild West Revue představoval zločinecký gang, skoro zalitoval, že ho v té kantýně přece jen neuškrtil jeho vlastní vázankou.

„Máma nám dokonce dala svoje požehnání, bráško,“ sdělil mu Virgil, když v New Yorku nastupovali na parník. Usmíval se od ucha k uchu. „Řekla, že se zločineckou dráhou musíme skoncovat, ale že jí nevadí, když si budem na bandity hrát, jako když jsme byli malí.“ Snížil hlas, takže už neřval, ale jen křičel, sklonil se k Billymu a svěřil mu: „Taky nám řekla, ať se vo tebe postaráme. Že prej když jde vo ženský, ztrácíš zdravej rozum.“

Billy si zatřepal prstem v uchu, aby mu v něm přestalo zvonit. „V tom má asi pravdu. Proč bych se jinak já trouba hnal přes oceán za tou, kterou jsem předtím poslal pryč?“

Když spatřil roztomilé ženské stvoření, které s ním mělo příštího půldruhého týdne sdílet kajutu, skoro Drewovi přítomnost bratrů odpustil. Sadie ho uvítala hrdelním zabafáním a horempádem se k němu rozběhla, až se jí celá spodní polovina těla natřásala.

„Holka moje!“ vykřikl, podřepí a podrbal jí prošedivělou srst. Se smíchem se ošíval a marně uhýbal před jejím dlouhým

uslintaným jazykem.

Pochyboval, že se mu stejně vřelého přivítání dostane i od Esmeraldy – vždyť ji přiměl uvěřit, že pro něj neznamená nic víc než chvilkové povyražení do postele. Ale udělá všechno, co bude v jeho silách, aby ji přesvědčil o opaku, i kdyby tomu měl věnovat celý zbytek života.

Ostatní pasažéři se jim během plavby vyhýbali širokým obloukem. Billy se jim nedivil – Virgil v jednom kuse hulákal, Jasper bezostyšně flirtoval s každou ženou pod pětasedmdesát a Enoch, prozelenalý do odstínu mořské pěny, celé noci sténal na lůžku a celé dny zvracel přes zábradlí. Drew kromě nich najal ještě asi tucet vysloužilých kovbojů včetně Daubera a Seala, aby v revui představovali osadníky. Jejich noční partie pokeru se nebezpečně často zvrhávaly v bohapusté nadávání a opilecké rvačky.

I Billy přispíval k znepokojení pasažérů svým dílem, protože celé hodiny trávil na zádi střelbou na nikláky, které mu Drew vyhazoval vysoko do vzduchu. Pro klid jejich duší schválně tu a tam minul. Přesto se ustrašeně drželi stranou, a když se jim Drew pokoušel vnutit čerstvě vytištěné letáky a zval je, aby během pobytu v Londýně navštívili jejich představení, manželky se tiskly k manželům a matky odtahovaly dcery pryč. Jednou zrána Billy stoupal po úzkých schůdcích na palubu a rozjařeně si pískal. Jelikož bylo tak chladno, že mu šly od úst obláčky páry, nijak ho neudivilo, když proti sobě spatřil postavu zahalenou až po uši v převlečníku a šátku. Billy do

neznámého nechtěně vrazil a ten se rychle odvrátil.

„Promiňte,“ omluvil se Billy a cvrnkl si do klobouku.

Šel dál a pískal si do kroku. Pak se zničehonic zarazil, protože ho varovně zamravenčilo v zátylku. Otočil se, ale

neznámý pasažér už byl tentam. Billy zavrtěl hlavou a připsal nepříjemný pocit na vrub přebujelé fantazii. Nejspíš je na téhle lodi v mnohem větším bezpečí než v Calamity, kde je na jeho hlavu vypsána odměna.

Vynořil se do zimního slunce a spatřil na palubě jediného indiána z jejich skupiny. Šílený Joe se tak zamiloval do převleku Rudého divocha, který mu Drew obstaral, že ho navzdory mrazíkům nosil ve dne v noci. Válečné barvy a bederní rouška by ovšem vzbuzovaly větší strach, kdyby neměl na hlavě naraženou buřinku a zrovna nestříhal Samuela.

Sam dřepěl na dřevěném sudu, tiskl si dlaň ke zdravému uchu a při každém rázném šmiknutí nůžek se viditelně přikrčil. Billy si vzpomněl, jak mu bratr kdysi ve spaní nalil do vlasů čirokový sirup. Zamrkal na Joea, naklonil se k Samovi a pošeptal mu: „Na tvém místě bych se moc nehýbal. Ten je

schopný připravit tě nejen o ucho, ale rovnou o celý skalp.“

Nechal bratra napospas jeho rostoucímu děsu a zamířil na příď. Cestou potkal zsinalého Enocha se zapadlýma očima, který se vracel z dalšího výletu k zábradlí.

Vzpomněl si, jak ho Enoch kdysi čapnul a donutil sníst chrousta. Ukázal palcem k podpalubí. „Dneska jsme měli k snídani úplnou hostinu. Vajíčka se slaninou, sušenky, lívance…“

Enoch po něm šlehl zavilým pohledem, popadl se za žaludek a odpotácel se zpátky k zábradlí.

Billy se ušklíbl. Virgil si sice stěžoval na nudu a Jasper na trestuhodný nedostatek lehkých holek, ale jeho plavba uchvátila – rytmické bafání lodního motoru, kolébání parníku zápolícího s neklidným oceánem, ledová tříšť, kterou mu hnal vítr do tváře, když stál na přídi jako třeba právě teď.

Chtě nechtě si však musel přiznat, že ho ani tak nerozjařuje cesta jako spíš myšlenka na ženu, která čeká na jejím konci. Přidržel si klobouk, aby mu ho neodnesl poryv studeného větru. Chlad mu nevadil, protože ho rozpalovala lovecká horečka.

Tentokrát nebyl jeho kořistí žádný pašerák ani zloděj koní, ale srdce ženy – ženy líbezné, umíněné a tolik milované. Jedinou odměnu, o kterou stál, představovalo její láskyplné objetí. Sevřel zábradlí a předklonil se, jako by tím mohl parník popohnat, aby odfukoval snaživěji a co nejrychleji si razil cestu nekonečnou mořskou plání, která je od sebe dělila.

Esmeralda stála v ložnici před vysokým otáčivým zrcadlem a prohlížela si cizí ženu v něm. Měla na sobě korálově růžovou sukni lemovanou třemi volány a přes ni ještě svrchní sukni z bruselské krajky, která byla vzadu nařasená a svázaná hedvábnými stuhami. Živůtek sepjatý perleťovou broží odhaloval smetanovou pleť jejích ramenou. Vlasy jí komorná natočila a vyčesala, takže z nich vytvořila působivý vodopád loken, a vpletla jí do nich šňůru perel.

Na krku Esmeraldě visel Lisbethin medailonek. Jemný

řetízek ji tížil, jako by byl z olova.

Konečně se stala krasavicí, jak po tom odjakživa tajně toužila, jenže elegantní bytost, která na ni civěla ze zrcadla, se už ani za mák nepodobala té odhodlané dívce s ostrým jazykem, která se vypravila přes půl světadílu, aby dosáhla spravedlivého potrestání bratrova vraha. Ani za mák se nepodobala vášnivé ženě, která se z vlastní vůle a bez výčitek svědomí oddala muži, jehož milovala – muži, který jí nabídl, ať s ním sdílí nejen postel, ale i celý život, a pak ji zradil.

Jelikož už nedokázala déle snášet pohled na svůj odraz, přešla k toaletnímu stolku a zvedla lahvičku kolínské. Donesla si hladkou skleněnou zátku k hrdlu, zavřela oči a v duchu znovu uslyšela Billyho zašeptat: Už jsem ti říkal, jaký koláč mám nejradši?

Pouhá vzpomínka na jeho protahovaná, lehce ochraptělá slova ji rozechvěla touhou. Těžká květinová vůně parfému se jí znechutila. Esmeralda kolínskou odložila a sáhla po obyčejné hnědé lahvičce s broskvovým extraktem, zastrčené za nadýchaným jehelníčkem pošitým korálky.

Vzdorně si vůni nanášela za uši, když vtom někdo zaťukal na dveře. Potlačila zaúpění. Už ji neskutečně unavoval zběsilý kolotoč společenských událostí, jimž ji dědeček bez ustání vystavoval celé ty dva měsíce, které uplynuly od Vánoc. Ještě protivnější než všemožné večírky a slavnosti byly společnice, které jí vybral – samé afektovaně se culící mladinké dámy z urozených rodin. Esmeralda si říkala, že by měla být ráda, že už jsou aspoň ve věku, kdy smějí z dětského pokoje bez dohledu chůvy. Kdyby dědečka nechala, aby bylo po jeho, nejspíš by ji vozil po Hyde Parku v obrovském dětském kočárku.

Sama pro sebe si své nové známé překřtila na „Bellinky“, protože jí připadalo, že se všechny jmenují Isabella, Annabella nebo – v případě jednoho plachého stvořeníčka – prostě jenom Bella. I když se na ni pořád křenily a culily, Esmeraldě bylo jasné, že na ni pohlížejí se směsicí soucitu a hrůzy a považují ji za výstražný příklad strašlivého osudu, který může potkat kteroukoli z nich, pokud si před dovršením dvaceti let nenajde vhodného manžela.

Představovala si, jak by si asi vychutnávaly šokující zjištění, že jejich cudnou novou společnici zneuctil lump jako Billy

Darling.

Když otvírala dveře, na rtech jí ještě pořád pohrával zlomyslný úsměv. „Tak co to bude dnes večer?“ zeptala se čekající tety. „Opera? Večírek? Hudební soirée pořádané některou z Bellinek?“

Anna se kolem ní protáhla dovnitř. Tváře měla růžovější než obvykle. „Myslím, že dnešní program ti bude připadat originální.“

Esmeralda na ni upřela prosebný pohled. „Nemohla bych se vymluvit, že mě hrozně bolí hlava, zůstat doma v posteli a číst si nějaký rozkošně zhýralý romantický příběh? Koneckonců už mi zbývá jen pár klidných dní do toho maškarního plesu, který dědeček pořádá na mou počest.“

Když Anna nijak nereagovala, Esmeralda se zamračila. Ne, neplete se. Její teta, žena bez špetky marnivosti v těle, opravdu povytahuje krk, aby se zahlédla v zrcadle. Dokonce si na ukazováček namotala prstýnek ocelově šedých vlasů, ale ten jí vzápětí vzpurně vyklouzl.

Esmeralda si významně odkašlala.

Anna sebou trhla, jako by se její železné nervy náhle rozpadly v hromádku rzi. „Pojď, drahoušku,“ vybídla Esmeraldu, vytáhla ze skříně kašmírový plášť a přehodila jí ho přes ramena. „Hrabě už na nás čeká dole v kočáře.“

„Ale ne! Už zase hrabě? To bych se radši nechala zaživa uškvařit v oleji, než zase trávit čas v jeho společnosti.“ Esmeralda se neochotně loudala ke dveřím jako trucovité děcko. „Nemůžeš mu říct, že trpím ztrátou paměti? Že jsem zapomněla, že máme někam jet?“

Teta ji bez milosti vlekla ven. „Jen pojď, má milá. Slibuji ti, že na tenhle večer do smrti nezapomeneš.“

Esmeralda ani nemusela bolest hlavy předstírat. Jakmile vešli do přeplněného divadla v Drury Lane, hlava jí začala přímo třeštit. Přestože elektrická oblouková světla byla ohromným vylepšením oproti původním páchnoucím a čadícím olejovým lampám, hutný oblak nejrůznějších parfémů, který se vznášel kolem elegantně oblečených diváků natěsnaných v řadách sedadel, v ní probouzel nepřekonatelnou touhu po čerstvém vzduchu.

Teta Anna jí seděla po levici a hrabě se k ní tiskl zprava; zabíral celé své sedadlo a ještě kus jejího. Esmeralda nevěděla, co ji dráždí víc – jestli St. Cyrovy vlezlé pozornosti, nebo hloupoučké štěbetání Bellinek, které je v dusivé záplavě organtýnu a krajek obklopovaly ze všech stran. Esmeraldu z jejich pronikavého hihňání bodalo v hlavě, jako by jí tam někdo vrážel rozžhavené hřebíky.

„Nedala byste si burské oříšky, drahá?“ zeptal se hrabě už počtvrté a přistrčil jí plátěný sáček.

„Ne, děkuji,“ odvětila ledově, protože si předtím všimla, že kdykoli svými ostrými žlutými zuby rozlouskne burák, vyplivne do sáčku slupku.

Teta jí odmítla prozradit, na jaké představení jdou. S netypickou nesdílností trvala na tom, že je to překvapení. Ze sena poházeného po kruhovém jevišti Esmeralda usoudila, že nejspíš půjde o nějaký cirkus. Zahlédla, že jedna žena o tři řady níž drží v ruce program, a tak si vzala kukátko a nezdvořile se jí ho pokoušela přes rameno přečíst.

Anna jí kukátko vyškubla a sama si ho zvedla k očím.

„Podívej, není tamhleto princ z Walesu?“

Esmeralda se podívala naznačeným směrem. „Ledaže by

začal nosit honzíka a péra ve vlasech.“

Tetino čím dál podivnější chování ji znervózňovalo. Povzdechla si a znovu se zabořila do sedadla. Obloukové lampy začaly pohasínat. Šum hlasů se ztišil do nedočkavého šepotu.

Zničehonic se na jeviště přiřítil dostavník tažený čtyřmi černými koňmi. Esmeralda se zajíkla a nadskočila leknutím stejně jako ostatní diváci. Spřežení řídil muž v hnědé košili, kalhotách a stetsonu, s červeným šátkem kolem krku a brokovnicí položenou přes kolena. Když se za ním na strakatém koni přihnal polonahý indián s napřaženým tomahavkem, Bellinky se schoulily do houfu a srdceryvně vyjekly.

Zaburácel hromový výstřel z brokovnice. Indián přeskočil z koně na dostavník a vyrval kočímu opratě. Chvíli spolu divoce zápasili, pak indián srazil kočího na zem a vrhl se na něj. Dostavník se odkolébal do tmy. Indián vytasil nůž a prudce jím švihl, až se čepel zaleskla. Kočí se zhroutil v bezživotnou hromádku.

Divoch se vymrštil na nohy, v krvelačné grimase odhalil oslnivě bílé zuby a zvedl nad hlavu trofej, která podezřele připomínala krysí kožešinu. Několik žen vykřiklo a jedna z Bellinek sáhla po čichací soli.

Ještě než dozněly polekané výkřiky a pohoršené vzdechy, kočí vyskočil a uklonil se – ukázalo se, že měl od počátku hlavu holou jako koleno. Obecenstvo propuklo v srdečný smích a ohlušivě tleskalo.

Do středu jeviště přikráčel muž v redingotu, elegantním cylindru a naleštěných černých botách, třímající hlásnou troubu. Kultivovanou angličtinou oznámil: „Vítejte na naší

show, dámy a pánové! Přivezli jsme vám ji přímo z nezkrocené americké divočiny a je to úplně první Wild West Revue, která kdy zavítala do Anglie!“

Znovu zaburácel potlesk. Esmeralda zalykající se vzteky se pomalu otočila k tetě a probodla ji pohledem. „Jestli to pokládáš za vtip,“ procedila zaťatými zuby, „tak máš pořádně zvrácený smysl pro humor.“

Anna hleděla přímo před sebe, jako by ji neslyšela. Esmeralda už nehodlala ty nesmysly snášet ani chvíli a začala se zvedat.

„Sedni si! Nevidíme přes tebe!“ zašveholily sborově Bellinky, které byly bez sebe vzrušením.

„Vy tam vepředu, koukejte si sednout!“ zahřímal mužský hlas.

Esmeralda šťouchla hraběte loktem do žeber, aby jí uhnul z cesty, ale ten jen podrážděně zavrčel. Byl zcela zaujat pohledem na krytý vůz, který přikodrcal na senem poházené jeviště.

Esmeraldě nezbylo než uznat porážku. Trucovitě si sedla zpátky.

Tentýž indián, který předtím zaútočil na dostavník, vůz v kruzích objížděl na strakatém koni a vyluzoval divoký válečný pokřik. Úpěnlivé prosby rodiny osadníků by působily věrohodněji, kdyby jedna z žen neměla pískový plnovous. Když indián vskočil do vozu, začal z ní strhávat podomácku ušité šaty a ona falzetem žebronila o milost, obecenstvo se div nepotrhalo smíchy. Esmeraldě bylo na tom muži cosi povědomého, a tak se na sedadle předklonila, ale v oslnivém světle lamp nebyly jeho rysy k rozeznání.

V následujícím výjevu figurovala kašírovaná chatrč, další ječící osadníci a tentýž indián, který pokaždé vskočil dovnitř

jedním oknem, pak vyklouzl zadními dveřmi, přeběhl dopředu a vlezl dovnitř jiným oknem, aby to vypadalo, že je indiánů víc. Za chvíli už se ten chudák popadal za bok a uštvaně lapal po dechu.

Několik diváků otráveně zabručelo, zvedli se a zamířili k východu. Sedadla přímo před Esmeraldou se vyprázdnila. Esmeraldě se ulevilo. Její prosby o vysvobození byly vyslyšeny. Měla dojem, že tuhle frašku nesnese už ani minutu. Západ, jak ho znám já, je mnohem divočejší, než by si kdokoli tady uměl představit, pomyslela si a při vzpomínce na Billyho bezbřehou vášeň na ni dolehla touha a pocit ztráty.

Užuž se chystala prchnout na svobodu, jenže v tu chvíli neviditelní kulisáci rozvinuli malované pozadí, které znázorňovalo ulici v zapadlém městečku na Divokém západě. Esmeralda se na kulisu zadívala, protože jí ta ulice připadala povědomá, ale vtom světla znovu pohasla a tmou prorazil kužel jediné lampy. Houf lidí směřujících k východu zaváhal a zastavil se. Mumlání ustalo, šepot utichl. Dokonce i Bellinky zmlkly v napjatém očekávání.

Do kruhu světla vstoupil osamělý muž.

S výhrůžnou černí jeho kalhot a vesty kontrastovala oslnivě bílá košile. Oči mu stínil široký okraj klobouku. Nemilosrdná zář lampy kolem něj vytvářela chvějivou aureolu.

Esmeraldě se rozbušilo srdce tak, že zapomněla i na bolest hlavy.

Byla natolik zaujata dravčím půvabem mužovy hrdé chůze, že vůbec nepostřehla, že jí teta stiskla ledovou ruku ve své dlani. Vůbec neslyšela, že se Bellinky rozhihňaly a začaly si se zakrytými ústy špitat, že kdyby je oslovil tak hezký a mužný darebák, dozajista by omdlely. Vůbec si nevšimla, že se na

druhé straně jeviště objevil další muž, celý v bílém, kterému se na klopě blýskala přehnaně veliká šerifská hvězda.

„Odhoď zbraň, psanče,“ vyštěkl s drnčivým skotským přízvukem. „Já jsem v tomhle městě zákon. O takové, jako jsi ty, tady nestojíme.“

„Neslyšels, co se o mně povídá, šerife?“ pronesl muž v tmavém. Jeho slova se táhla jako hustý, sluncem prohřátý med.

„Nikdy netasím zbraň, pokud ji nemíním použít.“

Jasper, pomyslela si Esmeralda zděšeně. Panebože, to je určitě Jasper! Vyprostila ruku z tetina sevření a tápala po kukátku. Zvedla si ho k očím a snažila se prohlédnout mlhou paniky, která jí zastírala zrak.

Muži stáli proti sobě, ruce připravené u hladkých kožených pouzder s revolvery. Oba naráz bleskurychle tasili. Zahřměl výstřel.

Esmeralda sebou škubla, jako by dostala zásah. Na nekonečný okamžik se nedalo poznat, který z těch dvou v souboji zvítězil. Pak muž v černém zavrávoral. Kolena se mu podlomila a pomalu se zhroutil na zem. Na srdci se mu rozšiřovala šarlatová skvrna. Když se svalil naznak, Esmeralda mu poprvé pořádně uviděla do tváře.

Zapomněla, že náboje jsou slepé, zapomněla, že krev nejspíš není nic než jahodový sirup, zapomněla, že Billyho nenávidí skoro stejně, jako ho ještě pořád miluje, a že od chvíle jejich odloučení ho nejmíň tisíckrát poslala do horoucích pekel; vyskočila na nohy a pronikavě vykřikla.

Po Esmeraldině výkřiku se rozhostilo ticho tak dusivé, že

měla pocit, že se už nikdy nedokáže nadechnout.

Billy pomalu vstal a nespouštěl z ní zrak, jako by byli jediní dva lidé v celém divadle. Sebral ze země klobouk, oprášil z něj seno a galantně se uklonil.

Publikum vybuchlo v bouřlivý potlesk, nadšeně hlučelo a hvízdalo. Muži unisono dupali, až se řady sedadel otřásaly.

Esmeralda stála na místě jako přibitá studem, protože jí došlo, jak se ztrapnila. Poplašeně se rozhlédla a zjistila, že Bellinky na ni civějí a se zálibným pohoršením špulí růžové rtíky. Hrabě vypadal, že se dusí burákem, zatímco teta předstírala, že studuje program, a tvářila se jako neviňátko.

Esmeralda proti své vůli stočila oči zpátky k muži stojícímu v oslnivém kruhu světla. Když se setkala s jeho zpytavým pohledem, všechny její smysly procitly k životu zrovna tak jako kdysi dávno v onom zakouřeném saloonu. Měla pocit, že tu mučivě líbeznou bolest nesnese. Otočila se nalevo, pak napravo, hnána pudovou touhou. Touhou utéct.

Ignorovala hraběte, který si pro sebe mumlal „Kdo to kdy viděl?“ a „No tedy!“, a neurvale se kolem něj protlačila, aniž

dbala na to, že mu dupla na nohu. Razila si cestu k uličce, vrážela lokty do lidí, ale nikdo se neodvážil ohradit. Všichni byli uchváceni dramatem, které se jim odehrávalo přímo před očima. Esmeraldě se zachytil kašmírový šál o rukojeť čísi hole, ale nechala ho spadnout, přestože si s odhalenými rameny připadala ještě nápadnější. Světlo reflektoru ji zachytilo a sledovalo každé její klopýtnutí a zakolísání na té trýznivé pouti. Když došla na konec uličky, zjistila, že jediná volná cesta vede dolů. Hrdě zvedla hlavu, začala sestupovat po schodech a

jen se modlila, aby se z nich v tom chvatu neskutálela.

Když konečně dorazila dolů, z celého srdce si oddechla. Její úlevný povzdech utonul v obdivném halasu publika. Netušila, že Billy sebral nebohému indiánovi otěže strakatého koně, vyšvihl se do sedla a míří k ní – zjistila to teprve, když se ocitl po jejím boku. Připadal jí drsnější a štíhlejší, než si ho pamatovala. Obličej měl snědší a vlasy zesvětlalé sluncem dozlatova.

Zpomalil koně do volného kroku a brnkl si do klobouku, jako by se právě potkali na promenádě někde ve stinné aleji. „Mohu vám nabídnout projíždku, madam?“

„Ne, pane,“ sykla koutkem úst, „vy mi nemůžete nabídnout

vůbec nic.“

V očích se mu ďábelsky zablýsklo. Sklonil se k ní a zašeptal:

„Na tvém místě bych si tím nebyl tak jistý, zlatíčko.“

Bála se, že by mohl mít pravdu, a tak zrychlila krok. Toužila jen po jediném – dorazit ke zlaceným dveřím na opačném konci divadla, než se ještě víc znemožní.

Billy se jí na svém koni držel v patách. „Potřebuju si s tebou promluvit, Esmeraldo. Musíš mě vyslechnout.“

„Kašlu na tebe.“

„Jestli na mě kašleš, tak proč jsi vykřikla, když sis myslela, že

mě zastřelili?“

Esmeralda ani nezpomalila. „Protože mě naštvalo, že nebudu mít to potěšení zabít tě vlastnoručně.“

Billy zareagoval na její štiplavou poznámku tím, že se s koněm obrátil a odklusal zpátky do středu jeviště. Esmeraldu lítostivě bodlo u srdce a sama sebou za tu slabost pohrdala.

Vtom se divadlem rozlehl hlas Andrewa McGuirea zesílený hlásnou troubou. „Dámy a pánové, dovolte, abych vám představil nejrychlejšího střelce s nejvražednější muškou na celém Divokém západě…“

Esmeralda, varována duněním kopyt a nepolevujícím cinkotem ostruh, se otočila a přitiskla si ruku na srdce.

Billy cválal přímo k ní. Hluboko se v sedle předkláněl a oči mu odhodláním ztvrdly v úštěpky stříbra.

„… jehož jméno rozsévá hrůzu do srdcí nevinných panen i mužů zákona…“

Esmeraldě začalo zrádně vynechávat srdce. Stála bez hnutí jako omráčená. Billy se shýbl ke straně, jednou rukou ji zvedl ze země a posadil si ji před sebe.

„… pan Billy Darling!“

Dav pochvalně zahučel; všichni nepochybně věřili, že celá ta podívaná je součástí show. Uprchlíci směřující k východům se honem vrátili zpátky na svá místa.

Esmeralda se v Billyho náručí kroutila jako had. Být mu opět tak blízko, cítit jeho typickou vůni po kůži a tabáku, to bylo jako zakoušet nebe i peklo zároveň.

„Klid, vévodkyně,“ zamumlal jí do vlasů. „Nemusíš se toho koně bát.“

„Já se nebojím toho koně! Já…“

… se bojím, že tě pořád miluju.

Skousla si ret, aby ta usvědčující slova bezděčně nevyhrkla nahlas.

„Drž se mě, andílku, a představuj si, že to není sedlo, ale houpací křeslo.“

Zrudla jako pivoňka, ohlédla se po něm a sežehla ho pohledem. Povytáhl obočí a oplatil jí výrazem ryzí nevinnosti.

Kůň doklusal do středu jeviště, kde stál v oslňující záři reflektoru Drew, který vystřídal Angličana, jenž show uváděl.

Zdálo se, že dokonce i výmluvnému šerifovi došla slova, když měl popsat Billyho skandální počínání. „Jak vidíte, ehm, dámy a pánové,“ křikl do hlásné trouby, „nechvalně proslulý pistolník tu krásnou dámu připravil o pevnou půdu pod nohama.“ Když Billy sklouzl z koně a začal stahovat ze sedla vzpírající se Esmeraldu, vrhl po nich nejistý pohled. „Opět dokázal, že svodům psance žádná žena neodolá.“

„Já ano,“ prohlásila Esmeralda a schválně seskočila tak, aby Billymu celou vahou přistála na prstech u nohou.

Uklonil se, aby zakryl bolestnou grimasu. Ani na okamžik nepouštěl její ruku. „Radši bys měla hrát s námi,“ křikl, aby ho slyšela přes bouřlivý potlesk. „Hrozně nerad bych ti zkazil pověst.“

„Už se stalo,“ opáčila. „Nebo jsi snad zapomněl?“

Jeho doutnající pohled ji varoval, že nezapomněl na jediný dotek či polibek, který si spolu vyměnili onu osudnou noc.

I když si to Esmeralda připouštěla jen neochotně, měl pravdu. Už ze sebe před celým Londýnem udělala šaška. Kdyby se teď vzpírala nebo pokoušela utéct, jen by si uřízla ještě větší ostudu.

Když dokončili úklonu a zase se napřímili, vykouzlila na

tváři stejně oslnivý úsměv jako Billy.

Drew vytáhl z náprsní kapsičky kapesník, otřel si čelo a zase si zvedl k ústům hlásnou troubu. „Pan Darling přicestoval až z americké divočiny, aby vám předvedl strhující ukázku svého střeleckého umění. Něco takového jste ve vaší krásné zemi ještě neviděli.“

Zpoza opony se vynořil plešatý kovboj, který prve hrál kočího dostavníku, a před sebou tlačil stříbrný servírovací stolek. Kromě něj se ze zákulisí vyhrnuli čtyři jezdci s barevnými šátky přes obličej a rozcválali se po jevišti. Aby pobavili netrpělivé publikum, vyráželi ze sebe ohlušující válečný pokřik rebelů a pálili z revolverů do vzduchu.

Když kolem Esmeraldy projížděl Virgil, zamrkal na ni. Kostým psance mu padl mnohem líp než ženské šaty a klobouček.

Billy potřásl hlavou. „Doufám, že si nezapomněli vyměnit ostré náboje za slepé.“

„Jestli ano,“ zamumlala Esmeralda, „tak si dneska večer

pěkných pár Angličanů pomůže k dědictví.“

Jakmile servírovací stolek popojel blíž, Esmeralda na něm uviděla skleněnou nádobu plnou nikláků, zbrusu nový balíček karet a nablýskaný kolt pětačtyřicítku. Blesklo jí hlavou, že tenhle je určitě nabitý ostrými, a skočila po něm.

Billy jí ho graciézně, bez sebemenší námahy sebral před nosem, škodolibě sykl „ts ts“ a zastrčil si ho do pouzdra. Esmeralda ho probodla vražedným pohledem.

Šerif McGuire se zřejmě bál, že se do sebe pustí pěstmi, a tak rychle pozvedl hlásnou troubu. „Teď nás pan Darling s laskavou pomocí dámy obšťastní ukázkou svých schopností.“

Esmeraldě se při těch slovech vloudila na mysl tak nečekaná

a neslušná představa, že zrudla až ke kořínkům vlasů.

Z Billyho poťouchlého úšklebku poznala, že jí čte myšlenky.

Podal jí niklák. „Byla bys tak laskavá?“

Odolala nutkání mrštit mu minci do křenícího se obličeje a vší silou ji vyhodila ke stropu.

Blýskavý niklák se ve vzduchu převracel, až zmizel v oslnivém jasu reflektorů. Billy jediným plynulým pohybem vytasil revolver, dlaní druhé ruky natáhl kohoutek a vypálil. Zásah vymrštil minci zpátky ke stropu.

Při každém dalším opakování toho čísla nabývalo pochvalné

„och“ a „ach“ napjatě přihlížejícího publika na síle. Billy ten titěrný, neskutečně pohyblivý terč ani jednou neminul, dokonce ani když odcouval na vzdálenost devadesáti stop.

Esmeralda ho chtěla nachytat, a tak popadla celou hrst mincí a naráz je vyhodila do vzduchu. Billy vypálil v neuvěřitelně rychlém sledu šest výstřelů a šest mincí zasáhl, ještě než dopadly na zem.

Aplaus byl přímo ohlušivý.

Když Billy k Esmeraldě kráčel, aby se spolu triumfálně uklonili, světla se ztlumila do tajuplného přísvitu.

Drew využil bezdechého očekávání diváků. „Další výstup pana Darlinga vyžaduje naprosté ticho. Naléhavě vás žádám, abyste se zdrželi všech nečekaných gest a nepromluvili ani slovo, jinak byste mohli narušit jeho soustředění.“ Snížil hlas do dramatického jevištního šepotu. „Bude na tom záviset život této dámy.“

To chmurné varování Esmeraldě nijak nepřidalo na odvaze. Billy zvedl karty a obratným gestem, které vytříbil k dokonalosti během nesčíslných partií pokeru, je před ní rozestřel do vějíře. Stál u ní tak blízko, že Esmeraldu přímo

uhranuly jeho husté tmavozlaté řasy i to, jak se mu soustředěním prohloubily rýhy kolem úst.

Drew k ní nasměroval hlásnou troubu a oznámil: „Teď dáma vytáhne kartu.“

Esmeralda posbírala všechnu svou vůli, aby se jí nerozklepala kolena. Sáhla pro kartu, podívala se na ni a pak ji ukázala Billymu. Neubránila se ironickému pousmání.

„Srdcová královna!“ vykřikl Drew. Publikum se zavrtělo a potěšené zašumělo.

Billy přešel za ni, vzal ji kolem pasu a naaranžoval ji do správné pozice jako nějakou krejčovskou pannu. Esmeralda se přiměla k povolnosti, protože mu nechtěla dopřát to potěšení a dát mu najevo, že se jí z jeho dotyku ještě pořád zrychluje tep a v ústech jí vysychá touhou.

Ale nemohla zakrýt, že jí po celém těle naskočila husí kůže, když jí přitiskl ústa k uchu a zašeptal: „Věř mi.“

„Ani mě nenapadne,“ opáčila a civěla přímo před sebe.

Ale když jí nastavil ruku s kartou do patřičné polohy, ani se nezachvěla. Byla pevná jako skála. Až do chvíle, kdy Drew zavázal Billymu oči černou hedvábnou páskou.

„Tak to ne!“ ohradila se Esmeralda, divoce vrtěla hlavou a ustupovala dozadu, pryč od nich. „To už to radši risknu s vrhači nožů.“

Vcouvala přímo do Virgilova mohutného náručí. „Neboj, kotě,“ zaburácel svou vlastní nenapodobitelnou verzí jevištního šepotu. „Náš malej bráška tenhle trik předvádí vod svejch devíti a eště nikdy neminul.“

„Tak mu tu kartu podrž ty,“ opáčila a pokoušela se mu ji vecpat do ruky.

Nenechal si ji vnutit, místo toho se odklidil do bezpečí mimo

dostřel, kde už čekali Jasper, Samuel a Enoch. Esmeralda se otočila a zjistila, že Drew mezitím Billyho odvedl nehorázně daleko a tam ho nechal. Billy stál uprostřed jeviště, dlouhé nohy rozkročené, ruku uvolněně připravenou u pouzdra.

Věř mi.

Když jí myslí prolétla ta lehce ochraptělá žádost, povzdechla si; bylo jí jasné, že nemá na vybranou. Billy ji dostal, kam potřeboval, stejně jako v onu měsíčnou noc v Calamity.

Nezabrání mu, aby na ni vystřelil, stejně jako mu tehdy nezabránila, aby jí zlomil srdce.

Přendala si kartu do konečků prstů, pomalu ji zvedla a zavřela oči.

Zahřměl výstřel. Esmeralda sebou škubla. Diváci zalapali po dechu. Odvážila se otevřít jedno oko a ohmatávala si hruď ve snaze zjistit, kam ji zasáhl.

Když neobjevila nic znepokojivějšího než matčin medailonek, sebrala odvahu otevřít i druhé oko a spočítat, kolik prstů jí zbylo. Pořád ještě držela kartu.

Poklesla jí čelist. Billy Darling minul! Ale Billy Darling se přece vždycky strefí, pomyslela si užasle a srdce se jí naplnilo zrádnou něhou. Prostě nechtěl riskovat její život kvůli lacinému salonnímu triku. Věřila tomu do chvíle, než si přidržela kartu ve světle a spatřila kouřící otvor, který kulka provrtala přímo do srdce nebohé královny.

Diváci nadšením šíleli. Darlingové se zase vyhoupli na koně a rozcválali se po jevišti, aby milosrdně odpoutali jejich pozornost.

Billy si strhl pásku z očí a vykročil k Esmeraldě. Karta jí vyklouzla z ochablých prstů. Obrátila se na útěk, protože zoufale toužila ztratit se mezi dav lidí, kteří se zvedali ze

sedadel a proudili k východu.

„Neutíkej mi, broučku.“

Dojata tou ochraptělou prosbou muže, který se nikdy nikoho nedoprošoval, se otočila. „Nejsem tvoje zlatíčko! Ani tvůj brouček. Ani tvůj andílek. Nejsem pro tebe vůbec nic, vážený pane Darlingu. Když jsme se viděli naposled, dals mi to jasně najevo.“

Zavrtěl hlavou. „Nic z toho jsem nemyslel doopravdy. Přísahám. Kdyby ano, nevláčel bych se přes půl světa, jen abych ti to řekl.“

„Jak mám vědět, že se mi jen nesnažíš napovídat spoustu sladkých řečiček, abys mě vlákal zpátky do postele? Vždyť vím, jak je muži, jako jsi ty, drahá svoboda.“

Billy zaťal zuby, protože pochopil, jak často asi Esmeraldu pronásledovala ozvěna těch krutých slov.

Po tvářích se jí začaly řinout slzy. „Neudělal bys přece takovou pitomost, abys strčil krk do chomoutu, navzdory tomu, jak jsme si spolu v posteli báječně užili.“

Billy se neubránil a otřel jí slzy z obličeje. Palcem prodlel na hebké sametové pleti. „Napovídal jsem ti ty hrozné věci jen proto, abych tě odradil. Myslel jsem si, že jsi pro člověka jako já příliš dobrá.“

Esmeralda se napřímila. Brada se jí stále třásla, ale držela ji hrdě zvednutou. „V tom jsi měl pravdu, Williame Darlingu. Jsem pro tebe příliš dobrá.“

Otočila se na patě a odkráčela od něj, ani se neohlédla. I poté, co se vmísila do davu, se ve vzduchu dál vznášela vůně broskví, vtíravá a sladká.

Billy se shýbl a zvedl kartu, kterou upustila. Královna jako by ho svým pohledem mlčky kárala; vznešenou hruď jí hyzdila

ohořelá díra.

Drew mu položil ruku na rameno. „Perfektní rána, co říkáš, chlapče?“

Billy zarmouceně přikývl a zamnul si vlastní hruď. „Přímo do srdce.“

„Kovboj a dáma,“ přečetl nahlas Esmeraldin dědeček a ohrnul úzké rty.

Esmeralda měla co dělat, aby mu na zadní stránku novin nevyprskla plnou pusu čokolády. Hrozně by ho to naštvalo, protože Potter mu jeho milované Morning Post zrovna přinesl; stránky byly ještě vlažné a úhledně rovné, jak je jako každé ráno vyžehlil.

Otřela si rty látkovým ubrouskem. Vévoda spustil noviny a starostlivě se na ni zahleděl. „Není ti nic, zlatíčko?“

Zmohla se na chabý úsměv. „Ne, dědečku. Jenom je dneska ta čokoláda trochu hořká.“

Ale nebyla ani zdaleka tak hořká jako pohled, kterým Esmeralda šlehla přes jídelní stůl po tetě, jakmile dědeček zase zmizel za novinami. Od té včerejší pohromy neprohodila s Annou ani slovo; radši se vrátila domů drožkou, než aby musela v kočáře přetrpět raněné povzdechy hraběte a zvědavé chichotání Bellinek. Když Anna Esmeraldin zamračený pohled zachytila, odložila šálek s čajem. Ruka se jí tak třásla, že hlasitě zarachotil o podšálek.

Vévoda si odfrkl. „Zdá se, že nějaká žába si včera večer v Drury Lane uřízla pěknou ostudu. Nechala se vytáhnout na

jeviště. Prý kovboj a dáma. Takhle skandálně by se žádná dáma nechovala. Nejspíš to byla nějaká herečka nebo prostitutka, která se za dámu přestrojila.“

„Reginalde!“ Anna kývla hlavou směrem k Esmeraldě.

„Dávej si před tou holčičkou pozor na jazyk.“

Esmeralda odstrčila talíř s uzeným lososem a vajíčky, protože dočista ztratila chuť k jídlu.

Dědeček zavrtěl hlavou. „Nechápu, jak někdo může vyhazovat peníze za takovou hloupost jako Wild West Revue. Je ostuda, čím se dneska lidi baví. Než opěvovat ty americké divochy, měli bychom raději zase vzkřísit počestné anglické kratochvíle, jako je štvaní psů na medvěda nebo kohoutí zápasy.“ Navzdory opovržlivému tónu dychtivě hltal další odstavec. „Překřtili toho tajemného ostrostřelce na Miláčka Londýna. Jak je asi napadla taková směšná…“

Esmeralda převrhla porcelánový hrníček a vévodovi vychrstl do klína proud vlažné čokolády. Esmeralda s provinilým výkřikem vyskočila. Anna pochopila naznačenou příležitost, přispěchala bratrovi na pomoc a místo ubrousku mu začala otírat klín novinami.

„Nech toho, ženská,“ vyjel na ni a odstrčil její kmitající se ruce. „Jenom to ještě rozpatláš.“

„Promiň, dědečku!“ vyhrkla Esmeralda a snažila se vyždímat z očí kajícné slzy. „Jsem já to ale nešika!“

Vévodovi při pohledu na spoušť v klíně pomalu zrudly uši. Esmeraldu by nepřekvapilo, kdyby se mu z nozder začal valit dým. Ještě nikdy před ní nedal průchod pověstnému wyndhamovskému vzteku, ale když teď zvedl ruce olepené rozmáčenými cáry novin, čekala, že se po ní přes stůl vrhne a uškrtí ji.

Vévoda však zlost potlačil, ačkoli jeho shovívavý úsměv postrádal obvyklou vřelost. „To nic, zlatíčko. To se občas stane každému.“

Vstal, vzal si hůl a spěšně se odšoural přes jídelnu. Sebeovládání mu vydrželo až ke dveřím; tam už to nevydržel a zplna hrdla se rozeřval: „Pottere!“

Esmeralda s Annou napětím ani nedýchaly. Když těžkopádné ťukání hole konečně odeznělo, s úlevou se ochable svezly do židlí.

„Díky,“ vymáčkla ze sebe Esmeralda strnule.

Anna si dala na povzbuzení doušek čaje. „Bylo to to nejmenší, co jsem mohla udělat.“

„Ano, to úplně nejmenší,“ souhlasila Esmeralda a bylo jí fuk, že to zní nezdvořile. „Sice jsme odvedly jeho pozornost od stránek ze společnosti, které se hemží náznaky a narážkami, ale jak dlouho potrvá, než mu někdo naplno vyklopí, co byli ta dáma a kovboj zač?“

Anna mávla nad jejími strachy rukou. „Reginald je nesmírně vlivný. Jeho známí si před ním odjakživa dávají pozor na pusu. O jeho milované vnučce se před ním nikdo neodváží říct jediné křivé slůvko.“

„Možná ne, ale určitě si o tom budou s požitkem šuškat za jeho zády. Třeba příští týden na tom plese.“ Esmeralda vstala a začala přecházet kolem stolu. „Jak jsi mi to mohla udělat, teto Anno? Copak nestačí, že mi už jednou zlomil srdce? Proč jsi ho sem vylákala, aby mi ho zlomil znova?“

Anna na ni vrhla skleslý pohled. „Napsala jsem šerifu McGuireovi, aby sem pana Darlinga přivezl, protože jsem věřila, že to dělám pro tvoje dobro. Bylas tak hrozně nešťastná…“

„Můžeš si pogratulovat. Teď je mi ještě tisíckrát hůř.“

Sedla si na židli vedle tety a zabořila tvář do dlaní. Anna ji pohladila po hlavě. Ten neohrabaný dotyk jí čímsi připomněl Zoe Darlingovou, když jí svazovala vlasy vyrudlou stuhou. Připomněl jí, jak jí vlastní maminka každý večer před spaním rozdělovala neposlušné kadeře pěšinkou a splétala je do úhledných cůpků.

Zvedla hlavu a skrz závoj slz vzhlédla k tetinu vážnému, ale vlídnému obličeji.

„Všimla jsem si, jak se na tebe včera večer díval, Esmeraldo. Kdyby se takhle podíval nějaký muž na mě…“ Anna si toužebně povzdechla a pak se lítostivě zasmála. „No, rozhodně bych tu netrčela a nedělala chůvu tomu přerostlému děcku, které mi osud nadělil za bratra.“

„Prý ty ohavnosti, co mi napovídal, nemyslel vážně. Ale mám mu věřit? Co když lže?“

„A co když ne?“

Esmeralda nevěděla, co na to říct. Vstala a zamířila ke dveřím. „Esmeraldo?“

Ohlédla se a spatřila v tetině výrazu upřímnou starost.

„Isabella D‘Arcy mi svěřila, že hrabě St. Cyr tě na tom plese hodlá požádat o ruku.“

Esmeralda napřímila ramena, s vypětím všech sil překonala nával pláče a povýšeně si odfrkla. „Možná mu na to kývnu.

Abych tomu drzounovi Darlingovi ukázala, že mi nemůže jen tak vpadnout do života a čekat, že se mu nadšeně vrhnu do náručí.“

Esmeralda znechuceně pozorovala, jak si hrabě St. Cyr nabral ze stříbrného podnosu, který mu nabídl sluha, plnou hrst

garnátů. Když zachytil její zhnusený pohled, usmál se a zamával jí mastnými prsty. Vyložil si její grimasu jako vstřícný úsměv a vydal se jejím směrem, ale než k ní přes taneční sál došel, naštěstí jeho pozornost odvedl další sluha s vrchovatým tácem. Hrabě si olízl odulé rty a pustil se za ním.

Esmeralda vklouzla za mramorový sloup a upravila si škrabošku. Litovala, že ji ta serepetička ze slonovinového hedvábí a peří není s to zamaskovat k nepoznání. Ačkoli se maškarní ples konal na její počest, cítila se spíš jako najatá atrakce než jako hostitelka. Londýnská smetánka se jejími strastmi nepochybně dobře baví.

Jak předpověděla Anna, ani nejzlomyslnější klevetníci se neodvážili prozradit vévodovi, jak ostudně se jeho vnučka předvedla na Wild West Revue. Ale nic jim nebránilo přizdobit si honosné plesové róby a elegantní černé obleky tretkami, které její potrhlý čin připomínaly. Namísto sametových a hedvábných masek si někteří uvázali přes obličej barevné šátky, jaké nosil neblaze proslulý darlingovský gang. Jiní si naschvál vzali škrabošky z hrubého plátna a kalika. Jeden dobrák si dokonce obstaral kompletní seveřanskou uniformu.

Vévoda si možná jejich poťouchlých postranních pohledů a úšklebků nevšiml, ale Esmeraldě neunikly. Jen málokdo se ji odvážil přímo oslovit, ale nenápadný šepot a tlumený smích zdatně soupeřily se zvonivými tóny hudby.

Esmeralda se rozhodla, že se zkusí proplížit od sloupu ke sloupu až k proskleným dveřím na terasu. Jenže když vykoukla zpoza sloupu, za kterým se schovávala, spatřila, že vedlejší už si kdosi zabral pro sebe. Stál s nohama zkříženýma v kotnících a mohutným ramenem se opíral o leštěný mramor. Vlasy mu v tlumeném světle lamp zářily jako zlato.

Na rozdíl od některých rádoby vtipných hostů si vzal jen tmavý společenský oblek a masku černou jako noc. Dokonale střižené kalhoty a elegantní frak dávaly vyniknout jeho štíhlým bokům. Běloskvoucí vázanka zdůrazňovala do bronzova opálenou pleť. V dlouhých prstech ležérně držel sklenku šampaňského.

Když se setkal s Esmeraldiným rozmrzelým pohledem, zvedl k ní skleničku v němém přípitku.

Esmeralda neměla nejmenší náladu flirtovat s nějakým chlípným mladým šlechticem, aťsi byl sebevíc přitažlivý. Vykoukla na druhou stranu, zrovna když se v klenutém vchodu objevil majordom Potter. Jeho nezdravá bledost by ji možná polekala, kdyby ho už dlouho nepodezírala, že spává v rakvi. Nakrčil špičatý nos a krákavým hlasem, který bylo sotva slyšet, ohlásil další hosty.

Esmeralda se s hlasitým zaúpěním schovala zpátky za sloup, ale nestihla to včas. Bellinky ji zahlédly. Cupitaly k ní po parketové podlaze a klapot jejich drobných střevíčků jí zněl jako umíráček.

„Jé, Esmeraldo, jsi to ty?“ zatrylkovala ta nejsmělejší. „Ne,“ odsekla zasmušile.

Přesto se kolem ní shlukly, srdčité obličeje rozzářené vzrušením.

Annabella (nebo že by to byla Isabella?) sepjala bělostné ručky pod bradou. „Jsi strašně odvážná, že se nebojíš ukázat na veřejnosti po tom, jaké hanebnosti s tebou ten lotr prováděl.“

„Když tě uchvátil do náruče, málem jsem omdlela,“ zaštěbetala nesmělá malá Bellinka jménem Bella. „Trnuly jsme hrůzou, že tě někam odvleče a znásilní.“

Všechny dychtivě přikyvovaly, až jim umné kudrlinky

poskakovaly. Esmeralda se proti své vůli začervenala.

Isabella (nebo že by to byla Annabella?) si toho všimla a zlomyslně zašveholila: „Nebylo by divu, kdyby se žena tvého věku, s tak omezenými vyhlídkami do budoucna, ocitla v pokušení odhodit zábrany a obětovat tomu fešáckému lumpovi čest.“

Esmeralda měla jejich předstíraného soucitu právě dost. Předklonila se, až se té mrňavé potvory skoro dotýkala nosem, a prohlásila: „Už jsem to udělala.“

Sborově zalapaly po dechu. Esmeralda je tam nechala stát ohromené úžasem, podkasala si sukni a odkráčela. Z celého srdce toužila vytratit se do ložnice nebo třeba rovnou do nejtemnějšího kouta Afriky. Zamířila doprava, aby se vyhnula dědečkovi, ale pak zatočila doleva, aby obešla hraběte St. Cyr.

A narazila přímo do neznámého, který postával v ústraní za sloupem, div mu nevyrazila z ruky skleničku se šampaňským.

„Hrozně se omlouvám!“ Začala mu kapesníčkem otírat mokrou skvrnu na nažehlené košili. „Nevím, jak se mi to mohlo stát. Jsem nemehlo, odpusťte mi, prosím vás.“ Upřímně zahanbena svou nešikovností pohlédla do očí skrytých v úzkých štěrbinách masky.

Do šedozelených očí olemovaných hustými zlatými řasami, které rošťácky jiskřily.

„Odpustím ti, broučku,“ protáhl, uchopil její ruku a přitiskl si ji k srdci. „Ale jedině, když ty odpustíš mně.“

Billyho srdce jí pod dlaní bušilo stejně jako tehdy ve vězení, když se chtěla ujistit, že není démon nebo přízrak, který si přišel pro její duši. Nakonec ji nepřipravil o duši, ale o srdce. Jak se tak dívala do jeho milovaného, důvěrně známého obličeje, pochopila, že Billy ještě pořád vládne mocí rozdrtit jí je pouhým ledabylým lusknutím prstů.

Neměl by jí svým vzhledem brát dech, ale vzal. Už jednou, tenkrát v Eulalii, jí předvedl, jaké je schopen proměny. Ve srovnání s jeho nenucenou elegancí vypadali ostatní muži v místnosti jako nemotorní kašpaři.

Pronikavě si uvědomovala, že jsou středem pozornosti, a tak vyškubla ruku z jeho sevření. „Nebyl jste na tenhle ples pozván, pane.“

Lhostejně pokrčil rameny. „My Darlingové obvykle pozvánky na takovéhle hogofogo bály nedostáváme. Ale to nám nebrání chovat se na nich jako doma.“

„Darlingové?“ zopakovala jako ozvěna a její zděšení vzrostlo.

„Darlingové? Snad ses neopovážil…“ Letmé rozhlédnutí po sále ji ujistilo, že ano.

Byl tu kompletní darlingovský gang. Všichni měli elegantní

černé masky a večerní společenské oblečení. Jasper se opíral o krbovou římsu a slušelo mu to skoro stejně jako Billymu. Ani jeho cynický úšklebek neodradil Bellinky od toho, aby jeho směrem vysílaly obdivné pohledy. Enoch se plaše schovával za bronzovou bustou Viléma Dobyvatele a Sam se nervózně popotahoval za vlasy a marně se jimi pokoušel zakrýt, že mu chybí ucho. Virgil nebyl v dohledu, ale bylo slyšet jeho hlas, který navzdory statečnému úsilí muzikantů přehlušoval hudbu.

Esmeraldu napadlo, jestli je náhodou nepozvala teta, ale vzápětí tu myšlenku zavrhla, když ji spatřila, jak se v rohu zuřivě hádá s mužem v bílé masce. Husté stříbrné vlasy mu dosahovaly k ramenům a konečky mohutného kníru měl pečlivě navoskované.

Její panika ještě vzrostla, když si vzpomněla na hosta v uniformě Unie. Pak ale zahlédla jeho tmavomodrá záda a ulevilo se jí. Odcházel ze sálu. To by tak chybělo, aby se tu k dovršení všeho rozpoutala válka.

Ještě jedna válka navíc k té, která už zuří, opravila se v duchu, když se setkala s Billyho vyzývavým pohledem.

„Klidně se tu chovejte jako doma, pane Darlingu, ale to ještě neznamená, že tu jste vítán.“

„Vzpomínám si na dobu, kdy jsem vítán byl, slečno Fineová. Ve vašem srdci. Ve vašem náručí.“ Předklonil se, aby měl jistotu, že jeho další slova uslyší jen ona. „Ve vaší posteli.“

Při té ochraptělé připomínce ji po celém těle zabrnělo touhou. Než se stihla vzpamatovat, vynořil se z davu dědeček. Esmeralda málem zpanikařila, ale vévoda věnoval Billymu jen zběžný pohled. Zapomněla, jak přesvědčivě Billy hraje aristokratického džentlmena.

„Tady jsi, drahoušku!“ zvolal dědeček a zamrkal na ni zpoza hnědé sametové masky lemované sovími pírky. „Všude tě hledám. Říkal jsem si, že než začne tanec, měli bychom hostům poskytnout malé rozptýlení v hudebním salonku.“

Esmeraldě se tak třásly ruce, že by v nich neudržela ani sklenku se šampaňským, natož smyčec. „Ne ne, dědečku. Mně to jako moc dobrý nápad nepřipadá.“

„Proč ne? Já myslím, že je přímo skvělý,“ zasáhl do hovoru Billy. Obvyklou protahovanou výslovnost nahradil úsečným britským přízvukem.

Vévoda si ho prohlédl od hlavy k patě. „Mám dojem, že jsem dosud neměl to potěšení seznámit se s vámi, pane.“

Než mohl Billy prozradit, že potěšení bylo cele na Esmeraldině straně, Esmeralda popadla dědečka za loket a vlekla ho pryč tak překotně, že málem upustil hůl. „To počká. Na představování bude spousta času později. Nejdřív něco zahraju.“

I když její rty neopouštěl vlídný úsměv, pohledem, kterým šlehla přes rameno, slibovala Billymu pomstu.

Na vévodovu výzvu se hosté dychtivě nahrnuli do hudebního salonku. Esmeralda měla podezření, že někteří tajně doufají, že jim předvede stejně strhující scénu jako v Drury Lane. Darlingové zůstali stát v hloučku u zdi napravo. Enoch, Sam a Virgil přímo překypovali vzrušením, a dokonce i Jasperův úšklebek se v blahém očekávání zmírnil. Zanedlouho se k nim připojil i Andrew McGuire, následovaný zamračenou Annou.

Billy se opřel o krbovou římsu z benátského mramoru a založil si paže na hrudi. Na rtech mu pohrával potměšilý úsměv.

Esmeralda se užuž chtěla natáhnout pro stradivárky opřené o stojánek na noty, ale pak ji jakési sentimentální nutkání přimělo vzít si místo nich housle po matce. Zatímco nástroj ladila a soužila se přemítáním, co má zahrát, do místnosti nepozorovaně vklouzl muž v uniformě Unie.

Esmeralda věděla, že publikum bude dychtivě hltat každé slovo, které výstřední vnučka vévody z Wyndhamu vypustí z úst, a tak tiše řekla: „Jelikož se zdá, že se tu dnes večer nemluví o ničem jiném než o americkém Západě, ráda bych tu skvělou mladou zemi a její srdnaté obyvatele poctila jednou z jejich nejmilovanějších písní.“

Zastrčila si housle pod bradu a obdařila Billyho tak něžným úsměvem, že si vysloužil několik fascinovaných pohledů. Pak bez dalších řečí s vervou spustila Bojovou hymnu republiky. Billymu rázem zmizel úsměv z tváře. Zúžil oči. Jasper automaticky hmátl po zbrani, i když ji u sebe neměl. Virgil vyrazil k Esmeraldě, ale Sam s Enochem se naštěstí v poslední chvíli vytrhli ze zděšeného ustrnutí a zadrželi ho. Muž v uniformě Unie se postavil do pozoru a nepohnul se, dokud nedozněl poslední majestátní tón.

Uchvácené publikum propuklo v nadšený aplaus a dědeček se rozzářil pýchou. Esmeralda se uklonila. Úmyslně se vyhýbala Billyho očím. Když výkřiky „Bravo!“ a „Přidat, přidat!“ nebraly konce, vykročila ke klavíru.

V půli cesty se otočila. Potlesk utichl a vystřídalo ho soustředěné ticho. „Jelikož jste tak báječné publikum, ráda bych se vám odvděčila pěveckým vystoupením.“

Drew sebou škubl a Billy s hrůzou vytřeštil oči. Esmeralda strojeně sepjala ruce před sebou, zhluboka se nadechla a pustila se do Dixie.

Jelikož první tóny byly tak pronikavé, že nebyly k poznání, propracovala se až k druhému verši, než se Virgil vyškubl Samovi s Enochem. Tentokrát bylo zapotřebí společného úsilí všech čtyř bratrů a navrch ještě Drewa, aby ho udrželi. Billy mu připlácí ruku k puse, aby ztlumil jeho rozběsněný řev.

Esmeralda dozpívala a poslední tón zůstal viset ve vzduchu jako zakňučení kočky, které někdo šlápl na ocas. Rozhostilo se zaražené ticho, jen pár lidí rozpačitě zatleskalo.

Zsinalý vévoda ztěžka polkl a teprve pak vykouzlil na rtech láskyplný úsměv. „Bylo to krásné, drahoušku, ale možná už bychom měli dát pokyn hudebníkům, aby začali hrát k tanci.“

Rychle vyrazil ke zlaceným dveřím a všichni ostatní za ním. Billy ponechal Virgila na starost bratrům a vykročil k Esmeraldě. Vypadal zavileji a nebezpečněji než kdykoli předtím.

S omluvami na rtech si klestila cestu strkanicí, aby mu unikla. Jenže když se ohlédla, zjistila, že ji dohání a Drew se mu drží v patách.

Ani ve snu by ji nenapadlo, že někdy ráda uvidí hraběte St. Cyr, ale když se před ní zničehonic vynořil, nesmírně se jí ulevilo.

Zavěsila se do něj a málem mu z ruky vyrazila tác s jednohubkami. „Tady jste, miláčku!“ zanotovala úmyslně sladce. „Doufám, že nemáte pocit, že vás zanedbávám.“

S plnou pusou cosi nesrozumitelně zahuhlal.

Aniž ho pustila, otočila se k Billymu s Drewem. „Promiňte, pánové, že jsem opomněla svou společenskou povinnost. Dovolte, abych vám představila hraběte St. Cyr – svého snoubence.“

Hraběti zaskočilo sousto, které se pokoušel spolknout.

Zbrunátněl a divoce se rozkašlal, až se mu utrhl mosazný knoflík od vesty, která jen stěží obepínala obrovité břicho, a odkutálel se přes místnost.

Billy nevěřícně povytáhl obočí. „Tohle že je ten hrabě St.

Cyr?“

Drew pokrčil rameny. „Říkal jsem ti, že je vyhlášený tím, jak je pořád při chuti.“

Hudebníci v tanečním sále spustili valčík. Billy popadl Esmeraldu za ruku. „Jelikož hrabě se bude těšit z tvé přítomnosti po celý zbytek života,“ prohlásil suše, „určitě mu nebude vadit, když si tě na jeden tanec půjčím.“

„Jemu možná ne, ale mně ano,“ opáčila Esmeralda, ale nezbylo jí než klopýtat za ním.

Její protesty byly marné. Billy ji vtáhl do víru tance. Hudba tvořila majestátní doprovod k jeho pružnému půvabu. Teplem své ruky ji hřál na spodní části zad a s každou otočkou na parketu ji k sobě přivinul o něco blíž. Když se setkala s jeho smělým pohledem, skoro by uvěřila, že je opravdu její kovboj a ona jeho dáma.

Aby se nenechala unést čirým blahem z jeho objetí, vrhla po něm podezíravý pohled. „Na lovce odměn tančíte pozoruhodně dobře, pane Darlingu.“

Ze své výšky se na ni usmál a jí se rozlilo teplo až do špiček prstů u nohou. „Každý kluk z Missouri, který na sebe aspoň trochu dbá, umí valčík.“

Jako by Jasper chtěl potvrdit jeho slova, proplul kolem nich s jednou z okouzlených Bellinek v náručí.

„Začínáme přitahovat pozornost,“ upozornila Esmeralda Billyho a samotnou ji překvapilo, že je jí to jedno.

Sklonil se k ní a zamumlal: „Vzhledem k tomu, že jsi žena

pokročilého věku a s omezenými vyhlídkami, všichni nejspíš

přemítají, jestli tě unesu a znásilním.“

„A uděláš to?“ odvážila se zeptat.

Místo odpovědi s ní vytančil otevřenými dveřmi na terasu.

Hudba se ztlumila v přízračnou kulisu, líbeznou a dojímavou. Aniž by ji Billy pustil z náručí, rozvázal jí šňůrky masky a odhalil její tvář měsíčnímu svitu. Esmeralda nedokázala strpět jeho něžný zkoumavý pohled, a tak se k němu otočila zády. Zamnula si holé paže. Zimní chlad krutě kontrastoval s příjemným teplem Billyho těla.

Přehodil jí přes ramena svůj kabát, ale zachoval se natolik zdvořile, že se jí přitom nedotkl. „Odpustil jsem ti, žes mě polila šampaňským,“ řekl zlehka. „Nemohla bys mi na oplátku odpustit všechny ty nesmysly, co jsem ti napovídal?“

Poodešla do stínu u zídky terasy, aby nebylo vidět, že jí do tváře stoupl ruměnec. „Nejde o to, že bych ti nemohla odpustit ty řeči. Nemůžu ti odpustit, cos udělal.“ Ztlumila hlas do sotva slyšitelného šepotu. „Nebo spíš to, cos neudělal.“

„Pořád na mě máš vztek, že jsem odmítl nabídku tvého

dědečka, abych se s tebou oženil, viď?“

Prudce se otočila a z jejího hlasu vytryskla veškerá hořkost, která se v ní od jejich rozchodu nahromadila. „Proč by ses se mnou měl ženit, když ses pojistil, aby to nebylo potřeba? A já byla tak hloupá, že mi vůbec nedošlo, co děláš. Panebože, musels mě mít za úplnou husičku!“

Billy zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem si o tobě nemyslel, že jsi hloupá. Ani že jsi husička. Myslel jsem si, že jsi nezkušená.“

„Tak nezkušená, že nepoznám, když si s mými city někdo zahrává. Tak nezkušená, že jsem ti uvěřila, že mě miluješ a chceš si mě vzít. Tak nezkušená, že mi nedošlo, že existují

způsoby, jak si chlap může se ženou užít, aniž by riskoval ztrátu svobody.“

„Ty tomu věříš?“ zeptal se chraptivě. „Že jsem ti tehdy neudělal dítě proto, že jsem celou dobu počítal s tím, že tě hned ráno pustím k vodě?“

„A čemu jinému bych měla věřit, když ses přesně tak zachoval?“

Billy přešel na druhý konec terasy, strhl si masku a prohrábl si vlasy. Když se otočil, zrcadlila se mu v obličeji bolest, která si nijak nezadala s její vlastní. „Věděl jsem, že tě dokážu přimět, abys po mně toužila, srdíčko. Ale nebyl jsem si jistý, jestli tě dokážu přimět, abys mě milovala. Možná jsi chtěla strávit s Darlingem noc, ale strávit s ním celý život by bylo něco úplně jiného.“ Rozpřáhl paže. S rozcuchanými vlasy a ztrápeným výrazem vypadal ve svém dokonalém oblečení ještě neodolatelněji. „Můžu se navléct do fajnového obleku a mluvit jako džentlmen, ale to ještě neznamená, že jím jsem.“

Vykročil k ní a bezmocně potřásal hlavou. „Podívej se na sebe, vévodkyně – jsi dáma až do morku kostí, kultivovaná a půvabná, že mi to bere dech.“ Něžně jí položil dlaň na břicho a v jeho výrazu se smísila naléhavost s něhou. „Byl bych nejpyšnější chlap na světě, kdybych mohl pozorovat, jak se tvoje nádherné tělo zaobluje mým dítětem.“

Billyho upřímné vyznání a důvěrný dotek roztavily led svírající Esmeraldino hrdlo. Z řas jí skanula slza a po ní další.

Aniž by se namáhala setřít si je, pohladila Billyho konečky prstů po tváři. „Zapomněls na jedno.“ Když se zatvářil tázavě, zašeptala: „Já tě už tehdy milovala.“

Jejich ústa se setkala a splynula v marnivém polibku. Billy ji ovinul pažemi, zvedl ji ze země a přitiskl k sobě, jako by ji už

nikdy nechtěl pustit.

„Vůbec jsem nestála o džentlmena,“ zašeptala a líbala ho na hrdlo, na tvář, na rty. „Chtěla jsem muže. Chtěla jsem tebe.“

Když ji Billy vzal za ruku a odváděl ji hlouběji do zahrady, následovala ho bez protestů. Vklouzli do prvního altánku, na který narazili.

„Promiňte,“ zamumlal Billy a rychle vycouval.

Esmeralda mu vykoukla přes rameno a spatřila jinou dvojici pohrouženou ve žhavém polibku. Měsíční světlo linoucí se dovnitř mřížovými stěnami skrápělo těm dvěma vlasy stříbrem.

„Teto Anno!“ vydechla pohoršeně i potěšeně zároveň.

Teta od sebe začala nepřesvědčivě odstrkovat široká ramena Andrewa McGuirea. „Pusť mě, ty mizero! Co si to dovoluješ?“

Billy se uchechtl. „Nebudeme rušit, Drewe. Jsem si jistý, že tahle dáma ti dá do těla, že na to do smrti nezapomeneš.“

Kvapně se dal na ústup. Esmeralda poklusávala za ním a ohlížela se přes rameno. Zničehonic se Billy zastavil, protože někde poblíž zapraskala suchá větvička.

Přes tvář mu přelétl ustaraný výraz.

„Co se děje?“ zašeptala Esmeralda a přitiskla se k němu blíž.

„Jde za námi někdo?“

Billy si zamnul zátylek. „Neřekl bych. Jenom mě v poslední době pronásleduje takový nepříjemný pocit.“

Setřásl ošklivé tušení, vzal ji kolem pasu a posadil na nízkou kamennou zídku proti živému plotu z vysokých keřů. Živý plot jim skýtal soukromí a zeď poskytovala Esmeraldě dobrou záminku, proč kolem Billyho ovinout paže i nohy.

Začal jí vyhrnovat sukni a oči se mu odhodlaně blýskaly.

„No tedy, pane Darlingu, co to tropíte?“

„Chystám se ti udělat dítě. Pak budu po tvém dědečkovi

požadovat, aby se vůči mně zachoval, jak velí slušnost.“

Esmeralda potlačila potěšený úsměv. „Ani mizera jako ty by

přece neklesl tak hluboko.“

„Nezapomínej, že jsem Darling. Klesnu tak hluboko, jak bude potřeba.“

S tím výhrůžným slibem jí vklouzl rukama pod sukni, přes tenké hedvábné kalhotky jí stiskl zadeček, přitáhl si ji k sobě a jejich jazyky se horce a slastně propletly.

Stále ještě byli zabráni do toho kompromitujícího objetí, když se zpoza plotu vyřítil Esmeraldin dědeček, táhnoucí za sebou Samuela Darlinga za jediné zdravé ucho.

Esmeralda seskočila ze zídky, ale Billy ji dál ochranitelsky objímal, aby dědečkovi čelili společně.

Vévoda s sebou neměl svou obvyklou hůl. Za ním vyklopýtali zpoza živého plotu dva zadýchaní sluhové. Když spatřili pánovu milovanou vnučku v objetí cizího člověka, div jim nevypadly oči.

„Otočte se,“ vyštěkl vévoda.

Sam ho chtěl poslechnout, ale dosáhl jen toho, že si málem ukroutil ucho. „Ty ne! Oni!“

Sluhové bleskurychle udělali čelem vzad. Staromódní paruky, které museli na vévodův příkaz nosit, se jim poplašeně natřásaly. „Kliďte se odtud,“ poručil jim.

Vyměnili si ulehčený pohled a zmizeli za živým plotem. Vzápětí se po štěrkové cestičce přiřítila Anna. Drdol jí visel do očí a háčky na živůtku měla pozapínané šejdrem.

Překotně se zarazila. „Prokristapána, Reginalde, co má ten poprask znamenat?“

Vévoda zlostně zatřásl Samem a pak ho pustil. „Zahlédl jsem toho lotra, jak vylézá oknem z jídelny a krade se pryč, tak jsem šel za ním. A načapal jsem ho s tímhle.“ Vypáčil Samovi z ruky

naditý vak a obrátil ho dnem vzhůru.

Do trávy se vyhrnul lesklý proud stříbrného stolního náčiní, šperků a svícnů.

„No tedy, Samueli Darlingu!“ zvolala Esmeralda. „Co by tomu řekla tvoje máma?“

Sam zahanbeně svěsil hlavu.

„Ten druhý syčák mi utekl,“ oznámil vévoda.

„Enoch,“ vydechla Esmeralda. Billy přikývl a obrátil oči v sloup.

Stál v měsíčním světle vysoký a vzpřímený a odvážně čelil vévodovu mrazivému pohledu.

„Takže se znovu setkáváme, pane Darlingu. Zřejmě vám nestačilo, že jste moji vnučku připravil o čest. Musel jste se i se svým příbuzenstvem přihrnout do Anglie a nádavkem mi vykrást dům.“

„Nikdy jsem vaši vnučku o nic připravit nechtěl. Miloval jsem ji. A miluju ji pořád.“

Vévoda si odfrkl. „Miloval jste ji tolik, že jste ji zneužil a pak odkopl jako obnošené boty.“

„Nechal jsem ji jít, protože jsem myslel, že to pro ni bude lepší. Ale podruhé už stejnou chybu neudělám. Asi byste si člověka, jako jsem já, pro svou vnučku za ženicha nevybral, ale mohu vám slíbit, že ji nikdo nikdy nebude milovat víc než já. A ožením se s ní, pane, ať už s vaším požehnáním, nebo bez něj.“

Esmeraldě se dmulo srdce pýchou. Vévoda zbrunátněl a vzteky se nezmohl na slovo.

Billy ji vzal za ramena a něžně se jí zadíval do tváře. „Teď půjdu, srdíčko, protože nechci tvému dědečkovi přivodit infarkt. Zítřek je můj poslední den v Londýně. Jestli si mě chceš vzít, víš, kde mě hledat.“

Políbil ji; ten polibek byl letmý, intenzívní a nekonečně sladký. Pak vykročil po cestičce. Sam se šoural za ním a mnul si ucho.

Když se prve vévoda přiřítil zpoza plotu, nebyl ani trochu zadýchaný, ale teď se zmoženě opíral o kamennou zídku, jako by se nemohl udržet na nohou.

Esmeralda mu položila ruku na rameno. „Dědečku, prosím…“

Setřásl její ruku, ani se na ni nepodíval. „Nech mě, ty nevděčnice. Jsi úplně stejná jako tvoje matka.“

Esmeralda tam dlouho jen tak stála, dokud ji Anna jemně nevzala kolem ramen a neodvedla pryč.

Esmeralda naposledy procházela dlouhými, pustými chodbami sídla Wyndhamů. Všechny své honosné úbory a cestovní pláště nechala viset ve skříni a oblékla se do prostých šatů, které měla na sobě toho dne, kdy vystoupila z dostavníku v Calamity.

Vzala si s sebou jenom starý otlučený kufr a housle po matce. Mrzelo ji, že tu nechává stradivárky – ne kvůli jejich ceně, ale kvůli tomu, jak se dědeček tvářil, když jí připíjel na to, že znovu vnesla hudbu do jeho domu i srdce. Trápilo ji pomyšlení, že ten nástroj opuštěně leží ladem v hudebním salonku.

Podrážky jejích kozinkových střevíců ševelily po mramorových dlaždicích v hale. Ačkoli se to tu takhle pozdě odpoledne mělo hemžit služebnictvem, nebylo v dohledu ani živáčka.

Když Esmeralda stanula před vysokánskými teakovými dveřmi střežícími vstup do dědečkovy kuřárny, skoro záviděla matce, že utekla za milovaným mužem uprostřed černé noci.

Zhluboka se nadechla a otevřela. Silné sametové závěsy byly zatažené, a tak jí chvíli trvalo, než její oči přivykly šeru. Na jedné židli strnule seděla teta a s puntičkářskou pečlivostí vyšívala kapesníček. Když Esmeralda postavila kufr a pouzdro s houslemi na zem, obdařila ji Anna slabým, nicméně srdečným úsměvem.

Dědeček se choulil v kovovém kolečkovém křesle u krbu. Navzdory dusnému horku měl přes kolena přehozenou vlněnou pokrývku. Třebaže Esmeralda nevěděla o tom, že by byl kuřák, měl na sobě kuřácký kabátek z hnědého sametu a na hlavě perskou kuřáckou čapku. Ramena měl schýlená, ruce mu bezvládně spočívaly na kolenou. Zdál se drobný, scvrklý a mnohem starší, než by si ho kdy uměla představit.

Na klíně mu ležela otevřená kazeta z růžového dřeva. Na sametové vystýlce uvnitř bylo vidět štůsek zažloutlých dopisů, pečlivě převázaný omšelou stužkou, která nejspíš kdysi patřila Esmeraldině matce. Esmeraldě nedalo moc práce rozpoznat svůj vlastní úhledný rukopis.

V očích ji zaštípaly slzy a dolehl na ni soucit, který v ní vévoda nejspíš chtěl probudit. S vypětím všech sil však pláč potlačila. Soucit ji nepřiměje, aby tu zůstala. Vždyť v divadle v Drury Lane na ni čeká Billy.

Postavila se před dědečka, ale ten dál nevidoucím, zatrpklým pohledem civěl do tančících plamenů.

„Včera večer jsi mě obvinil, že jsem úplně stejná jako matka,“ řekla. „A nejspíš jsi měl pravdu. Byla ochotná obětovat všechno, na čem jí záleželo, jen aby mohla být s mužem, kterého miluje. Úplně všechno – dokonce i souhlas svého zbožňovaného otce.“

Přetáhla si přes hlavu Lisbetin medailonek a vtiskla mu ho

do ruky. Když mu kolem něj něžně svírala prsty poseté jaterními skvrnami, sklonila se a zašeptala: „Maminka tě až do smrti měla ráda. A já tě mám ráda taky.“

Vtiskla tetě polibek na tvář, zvedla kufr a housle a tiše vyšla z pokoje. Jakmile vyšla z domu, sklíčenost ji opustila. Bezděčně zrychlila krok.

Když neteřiny kroky utichly, Anna odložila vyšívání a vstala. Nadechla se, aby si dodala odvahy, a postavila se čelem ke svému bratrovi, který byl od chvíle, kdy se narodila, jediným mužem v jejím životě. „Jestli chceš do konce života sedět v kolečkovém křesle a hýčkat si pochroumané ego, Reggie, tak budiž. Ale já už tě opečovávat nebudu. Nechci strávit těch několik málo let, co mi zbývá, tím, že si budu z vlasů vyčesávat pavučiny a obskakovat zpovykaného kluka, který měl už

dávno dospět v muže.“

Reginald se probral z apatie a věnoval jí jízlivý pohled.

„Tohle je jediný domov, jaký máš, ženská. Kam bys asi tak šla?“

Zvedla bradu a v očích se jí odhodlaně zablýsklo. „Kamkoli

půjde šerif Andrew McGuire. Tedy pokud o mě bude stát.“

„A co když o popudlivou starou babu s ostrým jazykem stát nebude?“

Na chvilku se nad tou otázkou zamyslela a pak se zářivě usmála. „Tak se vrátím do Calamity a provdám se za některého z těch šarmantních mladých kovbojů nebo za toho milého pana Stumpelmeyera. Mají své potřeby a já taky.“

Anně připadalo, že omládla o spoustu let. Vypochodovala z pokoje a práskla za sebou dveřmi. Když byla v polovině haly, prorazil hrobovým tichem rozzuřený řev. Zaváhala, ale hned zase pokračovala v chůzi. Řev přerostl v kvílivý nářek,

pronikavý a divoký.

Ve dveřích se začaly objevovat zvědavé obličeje. Mezi sloupky zábradlí se vynořily očepečkované hlavy dvou pokojských.

Z kuchyně se vybelhala stará Brigit, ačkoli se o ní šuškalo, že odtamtud po desetiletí nevystrčila nos.

Anna šla s pohledem upřeným na vstupní dveře pořád dál. Přece si nenechá bratrovou hysterií překazit svou možná poslední šanci na štěstí!

Vřískot ochabl do přiškrceného chrčení. Vzápětí se rozhostilo ticho.

Anna se zastavila pouhé tři kroky ode dveří. „K čertu s ním!“ ulevila si a bez špetky provinilosti se střetla s pohoršeným pohledem jednoho sluhy.

Otočila se na podpatku a vrátila se zpátky přes halu. Rozrazila obě křídla dveří a vřítila se do kuřárny, připravena předvést bratrovi, jak vypadá pravý wyndhamovský výbuch zuřivosti. Čelist jí však poklesla úžasem.

Reginald stál u kolečkového křesla, záda rovná jako pravítko, a v ruce se zbělalými klouby svíral rukojeť hole. Tváře měl ruměné dobrým zdravím, špatnou náladou či – jak se domnívala – kombinací obojího.

„Nestůj tu jako dřevo, ženská!“ zařval a bouchl mosazným bodcem hole o podlahu. „Dej okamžitě přistavit kočár. Moje vnučka mě potřebuje!“

Esmeralda se na popraskaném koženém sedadle drožky předklonila, jako by tím mohla popohnat koně, aby si rychleji razili cestu mořem bláta. Už pošesté se podívala na zlacené hodinky, které měla připevněné na živůtku. Připadalo jí, že se minutová ručička žene po slonovinovém ciferníku přímo zběsilým tempem.

Vystrčila hlavu z okénka a mhouřila oči proti jemnému mrholení. „Nemohli bychom jet rychleji, pane? Přijdu pozdě na schůzku.“ Na nejdůležitější schůzku svého života.

Koknejský drožkář se na kozlíku otočil. Z okraje cylindru mu stékaly dešťové kapky. „Pokud nechcete vystoupit a tlačit, madam, tak ne. Ta slota nadělala na cestě pěknej marast.“

Esmeralda si zklamaně povzdechla a zastrčila hlavu zpátky do drožky. V poslední chvíli díky tomu uhnula před sprškou špinavé vody, která vychvístla zpod kol pivovarského vozu taženého mohutnými valachy, který je míjel.

Na londýnské ulice se už snášela tma. Ani nově zavedené elektrické pouliční osvětlení s šerem nic moc nezmohlo. Esmeralda si pomyslela, že pokud pojedou dál tímhle hlemýždím tempem, bude mít štěstí, jestli se dostane do divadla dřív, než se Billy naposledy ukloní obecenstvu.

Když konečně dorazili na začátek Drury Lane, tíseň z ní opadla, ale ne na dlouho. Drožka zničehonic zastavila, protože silnici blokoval převrácený vůz s pivem, který je před pár minutami předjel.

Na cestě se válely rozbité sudy a do přetékajících stok z nich prýštila jantarová tekutina. Z postranních uliček se vyplížily temné postavy a lačně z prasklin hltaly zlatavý mok. Koně vysvobození z polámaného chomoutu nevzrušeně přihlíželi, jak vozka obchází překocený vůz a nadává, že by se začervenal i námořník.

Další a další kočáry musely zastavit a brzy se utvořila zácpa. Zmatek ještě podtrhovaly vzteklé výkřiky a kletby kočích a sluhů. Esmeralda nechtěla, aby si Billy třeba jen chvilku myslel, že nedorazí, a tak otevřela dvířka drožky a vyskočila ven. Ošklíbla se, protože se po kotníky zabořila do bahna.

„Hej, madam! Co bude s placením?“

Zalovila v kabelce a vtiskla drožkáři do ušpiněné bílé rukavice všechno, co u sebe měla, aby se ho zbavila. „Jakmile se cesta uvolní, doručte prosím můj kufr a housle do divadla.“

„Jak račte, madam,“ usmál se a na rozloučenou uctivě smekl klobouk.

Esmeralda si nadzvedla sukně, aby si je neucourala v blátě, a rozběhla se k divadlu, jako by jí šlo o život.

Andrew McGuire byl zamilovaný.

Navlékl si saténovou vestu a v zákulisí se před zrcadlem kochal tím, jak mu padne. Odjakživa byl marnivý, ale s výjimkou zrcadla nikdy neměl nikoho, kvůli komu by se parádil.

Teď má Annu.

Annu.

Zavrtěl hlavou, protože stále nemohl uvěřit, že tak prosté jméno může znít jako rajská hudba. Cit, který ho hřál u srdce, se vůbec nepodobal horečnému poblouznění, které během let pociťoval k nejrůznějším barovým tanečnicím a zpěvačkám. Jejich hladká bílá pleť a baculaté prázdné tvářičky mu v paměti bledly. Jeho Anna byla zralá jako dobré víno a tím víc ho to k ní táhlo.

Oblékl si slušivý bílý kabát. Možná právě ona byla důvodem jeho celoživotního neklidu, důvodem, proč se tak zarytě odmítal oženit. Stejně jako babička Shivelyová čekal na tu pravou bytost. Jen bylo zatraceně škoda, že se to čekání protáhlo na devětapadesát let.

Ale možná právě díky tomu čekání si celé ty roky hlídal záda a přežil. Přežil dvě války, pětadvacet let u Texas Rangers a třináct let jako šerif v Calamity, aby nakonec našel ženu, pro kterou stojí zato žít.

Připnul si opasek s pouzdrem na revolver, připíchl si na klopu obrovskou falešnou hvězdu a vyblýskal ji rukávem do oslnivého lesku. Už bylo slyšet potlesk publika, které se těšilo na výstup psance a šerifa. Přestřelka s Billym se záhy stala jedním ze zlatých hřebů celé show.

Bylo mu líto, že dnes hrají v Londýně naposled, ale už dojednal vystoupení v Bostonu a Philadelphii. Usmál se. Hned po dnešním představení zajede do sídla Wyndhamů, aby zjistil, zda by se jisté škrobené staré panně zamlouvalo strávit líbánky v Bostonu.

Sáhl po revolveru, aby ho nabil slepými náboji a zastrčil si ho do zdobeného pouzdra. Nahmátl však jen prázdnotu.

Zamračil se a sklouzl pohledem ke stolu. To je zvláštní… Nejspíš už z té zamilovanosti začíná bláznit. Přísahal by, že ho tam nechal.

Vtom ho do týla udeřila pažba zbraně a on se bezvládně

zhroutil na podlahu.

Esmeralda si proklestila cestu mezi kovboji a osadníky, kteří se hemžili za plátěnou kulisou znázorňující ulici v Calamity, opatrně překročila uhoněného indiána, který se hned po odchodu z jeviště zhroutil vyčerpáním, a na okamžik se zastavila, aby podrbala za ušima Sadii. Fenka nadšeně vrtěla ocasem.

Kolem dusal Virgil ve vysokých botách, ženských šatech a s kloboučkem na hlavě a zplna hrdla vyřvával příkazy.

„Nazdárek, děvenko,“ zahulákal, když si jí všiml, a sevřel ji v medvědím objetí, div jí nezpřelámal žebra. „Doufám, že jsi nepřišla kvůlivá zpívání.“ Jiskření v jeho očích ji ujistilo, že už jí odpustil, jak na plese zmasakrovala Dixie.

„Ne, nepřišla jsem kvůlivá…,“ potřásla hlavou, aby se vzpamatovala, „nepřišla jsem kvůli zpívání. Jdu za Billym.“

Virgil zakroutil hlavou. „Deš pozdě, děvenko.“ Esmeralda se na děsivý okamžik zalekla, že se naplnily její nejhorší obavy, ale Virgil kývl hlavou k jevišti. „Už je venku na place.“

Potlesk publika utichl a rozhostilo se napjaté ticho. Esmeralda popošla ke kulise. Stejně jako diváci byla i ona zajatkyní atmosféry nabité očekáváním.

Vykoukla uzoučkou štěrbinou proříznutou v místě, kde byla namalovaná dvířka saloonu. Šerem na jevišti prorážel po pravé straně osamělý kužel světla. Esmeralda udělala krok stranou, aby měla lepší výhled, a narazila do stříbrného vozíku, který Billy používal při ukázce ostrostřelby. Uličnicky se usmála. Panu Darlingovi vypadnou oči, až mu vozík přiveze zrovna ona.

Prolistovala karty, a když našla srdcovou královnu, položila ji na vršek balíčku. Klidně ji bude držet třeba v zubech, jen aby mu dokázala, že mu důvěřuje.

Billy vkročil do kuželu světla. Srdce se jí naplnilo pýchou. Pro pobavení davu sice hrál zloducha, ale ona věděla, že pod drsným zevnějškem bije srdce toho nejslušnějšího a nejčestnějšího muže, jakého si jen může přát.

Stejně jako poprvé byla natolik okouzlena pohledem na něj, že vůbec nepostřehla, že se na druhé straně kašírované ulice objevil muž v bílém.

„Odhod zbraň, psanče. Já v tomhle městě představuji zákon. O takové, jako jsi ty, tu nestojíme.“

Esmeralda se otočila po hlase. To úsečné vyštěknutí ničím nepřipomínalo Drewovu drnčivou skotskou mluvu. Šerifovy rysy stínil široký okraj klobouku.

Billy zaváhal a zaclonil si oči proti oslnivému jasu obloukových lamp. „Neslyšels, co se o mně povídá, šerife?“ řekl obezřetně.

„Nikdy netasím zbraň, pokud ji nemíním použít.“

Muž se ošklivě zasmál. „Povídá se toho o tobě spousta, Darlingu. Zrazuješ ty, kdo si tě najmou. Zlato, které ti člověk svěří, utrácíš za tu svoji mrňavou couru. Ničíš pověst slušným, zákona dbalým lidem, jen aby sis vylepšil svou vlastní.“

Esmeraldu polil ledový pot. Uvědomila si, že se právě seznámila s federálním maršálem Tadeášem Winsteadem.

Billymu automaticky sjela ruka k pažbě revolveru a Esmeralda ztuhla hrůzou. Měl zbraň nabitou jen neškodnými slepými náboji, zatímco ve Winsteadově určitě byly ostré.

Billy o krok ucouvl, což jí prozradilo, že si ten osudný fakt uvědomil také.

„Proč se nesnažíš utéct?“ ponoukal ho Winstead. „Nemám zábrany střelit zbabělého zrádce, jako jsi ty, do zad. Dal jsem tomu vašemu jižanskému póvlu na frak už jednou a s radostí to udělám zas.“

„No jasně,“ protáhl Billy. „Ty a ta tvoje unionistická armáda.“

Esmeralda si přitiskla ruku k ústům, protože si vzpomněla na vojáka Unie z maškarního plesu. Panebože, Winstead Billyho sledoval už tehdy!

Billy pomalu couval nakašírovanou ulicí. Diváci se předkláněli na sedadlech, protože věřili, že drama, které se před nimi odehrává, je součástí představení.

Esmeralda se divoce rozhlédla. Nemůže přece jen tak nečinně stát a nechat Winsteada, aby Billyho chladnokrevně zastřelil! Virgila a Jaspera nikde neviděla, a tak popadla z vozíku nabitý kolt pětačtyřicítku. Jenže nebyla Billy Darling. Ruce se jí tak třásly, že pochybovala, jestli by trefila slona.

Winstead si protáhl prsty připravené u revolveru. Billy ucouvl o další krok. Byl dočista bezmocný – bezbranný terč pro pomstychtivého šílence.

Esmeralda nabrala do druhé ruky hrst mincí a vyběhla na jeviště.

„Billy!“ vykřikla a vyhodila nikláky ke stropu. Vznesly se do vzduchu jako roj blyskotavých modliteb. Jejich třpyt vytrhl Winsteada ze soustředění, takže na zlomek vteřiny spustil z Billyho očí.

Nic víc Esmeralda nepotřebovala. Hodila Billymu nabitou zbraň. Chytil ji, odjistil a vypálil – to vše jediným plynulým pohybem.

Byla to čistá rána. Přímo do Winsteadova stehna. Winstead upadl, chytil se za nohu a zavyl bolestí. Diváci vyskočili ze sedadel, bouřlivě aplaudovali a dožadovali se přídavku. Přes jeviště se k Winsteadovi přiřítili Virgil s Jasperem, protože nesnášeli, aby jejich malému bráškovi někdo ubližoval – tedy s výjimkou jich samých.

Esmeralda vběhla Billymu do rozpřaženého náručí. Když ji objal, zabořila mu tvář do propocené košile.

„Ty hlupáčku,“ pokáral ji, slabounce s ní zatřásl a přitom jí zasypával tvář polibky. „Co by sis počala, kdyby po tobě vystřelil?“

„Uhnula bych,“ špitla a přisála se k němu ústy ve vášnivém polibku.

Ještě pořád se líbali, když do světla reflektorů vklopýtal Drew. Držel se za hlavu a na sobě neměl nic než dokonale naškrobené spodky.

„Sakra, to slunce ale pálí,“ zamumlal a klesl na kolena. Esmeraldu dočista ohromilo, když kolem ní tryskem proběhla

Anna. Padla vedle Drewa na zem, něžně si přivinula jeho hlavu k hrudi a poplašeně se rozvzlykala.

„To nic, děvenko,“ uklidňoval ji a vzhlížel k ní, jako by byla jeho anděl strážný. „Nepraštil mě ani zdaleka tolik jako tehdy ty.“ Esmeralda si vůbec neuvědomila, že už ji po hlavě nehladí Billy, ale dědeček, dokud neuslyšela zamumlání: „Jsi statečná holčička.

A chytrá. Jsem na tebe hrozně pyšný!“

Ohlédla se a věnovala mu pohled, v němž se mísila naděje s nevírou. „Ty že jsi na mě pyšný?“ Kývla hlavou směrem k řadám sedadel, odkud si na ně lidé ukazovali a šeptali si mezi sebou, protože jim pomalu docházelo, že jsou svědky opravdového dramatu, a ne jen divadelního představení. „I když jsem vyvolala takový skandál?“

Dědeček se na ni usmál a ruměný obličej se mu rozzářil. „Tím spíš.“

Vtiskla mu polibek na pleš. Z davu se odpojili tři muži. Dva měli stetsony a odznaky federálních maršálů, kdežto třetímu, nenápadnému mladíkovi, seděl na hlavě plstěný tvrdák.

„Elliot Courtney!“ užasl Billy s rukou ještě pořád ovinutou kolem Esmeraldina pasu. „Kde se berete v Londýně?“

„Hledám Tadeáše Winsteada,“ přiznal Courtney zdráhavě. „S pomocí Scotland Yardu.“

„No, tak tady ho máte,“ poznamenal vcelku zbytečně Billy a ukázal na muže svíjejícího se na zemi před kulisou s namalovanou ulicí. Virgil mu zaškrcoval ránu na noze, aby zastavil krvácení. Esmeralda si pomyslela, že Winstead může být rád, že si Virgil nevzal do parády jeho krk.

„Ano, říkali jsme si, že by to mohl být on,“ konstatoval suše detektiv ze Scotland Yardu. „Pan Courtney se domnívá, že nastoupil v New Yorku na váš parník pod falešným jménem.“

Billy si promnul zátylek. „Měl bych se konečně naučit dát na svoje tušení.“

„Zdá se, že jste si vysloužil odměnu, která byla na toho mizeru vypsaná,“ řekl Courtney. „A taky máme pověření informovat vás, že vám soudce udělil úplnou amnestii. Zákon už se vás nedožaduje.“

„Zato já ano,“ prohlásila Esmeralda a zesílila majetnický stisk kolem Billyho pasu.

Courtney si vyměnil pohled se svým zástupcem a pak cosi vytáhl z kapsičky u vesty. Byl to odznak stejně blyštivý a oficiálně vyhlížející jako ten jeho. „Z nejvyšších míst nám doporučili, abychom vám nabídli práci federálního maršála. Co vy na to, Darlingu? Člověka jako vy potřebujeme.“

Esmeralda zatajila dech. Nedokázala by Billymu upřít jeho sen,

přestože ho potřebovala ještě mnohem víc než oni.

Billy zalétl pohledem k Anně s Drewem, kteří se zamilovaně dívali jeden druhému do očí. „Bohužel musím vaši nabídku odmítnout, pánové. V Novém Mexiku je jedno městečko, kde shánějí šerifa. Prý je to dobré místo, kde si založit rodinu.“ Zamrkal na Esmeraldu. „Jestli budu mít spoustu dcer, tak aspoň nebudou mít nouzi o nápadníky.“

Esmeraldě radostí vyhrkly slzy. „Jestli je to nabídka k sňatku, pane Darlingu, tak ji přijímám.“

Billy se na ni zamračil. „Řekl jsem snad, že se chci oženit s tebou? Moje srdce navždy patří jedné hezounké malé sestřenici z Missouri. Jakmile příští rok oslaví třináctiny, bude z ní prima manželka.“

Esmeraldě poklesla čelist. Dupla si a namířila na Billyho v obviňujícím gestu prst. „Dědečku, ten člověk mě zneuctil! Musíš ho přinutit, ať si mě vezme. A to hned!“

Vévoda královsky vypjal hruď. „Slyšel jste to děvče, Darlingu. Buď se s mojí vnučkou oženíte, nebo si zvolte zbraň a pojďte se mnou ven na ulici.“ Předklonil se a dodal: „A varuji vás, synku. Svého času jsem býval vynikající střelec.“

„No dobrá, pane.“ Billy přejel Esmeraldu od hlavy k patě vřelým pohledem. „Když jinak nedáte…“

Esmeralda se mu zase vrhla do náručí a triumfálně zavýskla.

„Ale stejně to nechápu,“ řekla mu. „Myslela jsem, že stát se maršálem je tvůj největší sen.“

Obdařil ji líným úsměvem, který ji zahřál až do konečků prstů.

„Taky že byl. Až do toho dne, kdy jsi vkráčela do saloonu ty.“ Jejich rty splynuly v polibku. Zatímco se líbali, na jeviště vběhla

Sadie, začala je v kruzích obíhat a vesele štěkat. Nahrnul se k nim hlouček dychtivých novinářů z Times a Morning Post s připravenými bloky a tužkami.

„Je pravda,“ křikl jeden z nich, „že si dnes večer naposledy užíváte slávy jako Miláček Londýna?“

Než mohl Billy odpovědět, Esmeralda vzala jeho tvář do dlaní. I když promluvila k reportérovi, její láskyplný pohled patřil jen a jen Billymu. „Je to pravda, pane. Protože po dnešním večeru už bude jedině můj miláček.“

Epilog

CALAMITY, NOVÉ MEXIKO, 1998

Esme Darlingová se odvážila hlouběji do šerého podkroví. Na tváři ji zašimrala pavučina. Otřásla se a přejela paprskem baterky po podlaze. Z celého srdce doufala, že rychlý pohyb, který zahlédla – cosi se bleskurychle stáhlo z jejího zorného pole –, je jen pouhé zdání. Nestála o kořist, které se nedají nasadit pouta a přečíst práva.

Už se skoro vzpamatovala z leknutí, jenže vtom se jí kolem pasu obtočila svalnatá mužská ruka. Málem vykřikla. Pak ale zachytila přitažlivou vůni vody po holení a panika ji opustila.

„Ježíšikriste, Dixi, málem jsem tě zastřelila!“ vyhrkla. Vykroutila se ušklíbajícímu se detektivovi a pleskla ho po paži. Navzdory úleku nemohla nepostřehnout, jak pevné má bicepsy.

„To těžko,“ opáčil a ukázal jí pistoli, kterou jí vytáhl z pouzdra, ještě než po ní chňapl. V čokoládových očích mu uličnicky jiskřilo.

Zakabonila se a zbraň mu sebrala. „Odpustím ti, žes mě k smrti vyděsil, když mě ten hmat naučíš.“

Objal ji a hravě ji políbil. „Naučím tě, cokoli budeš chtít. Nedokážu odolat ženě v uniformě. Obzvlášť v tomhle hadříku z bavlny a polyesteru, do kterého vás nováčky navlékají.“ Zaškaredil se. „Jak to, že jsi tak lekavá? Kluci na okrsku tvrdili,

že máš nervy z oceli.“

Vytáhla mu z hustých tmavých vlasů pavučinu. „Protože nemám ráda půdy. A pavouky. A nafoukané detektivy, co na člověka vybafnou ze tmy.“

„Tak co tu teda děláš? Dost na tom, že máš na Díkůvzdání večerní směnu a prošvihneš, až bude dědeček porcovat dýňový koláč.“

Protáhla obličej. „Dýňový koláč stejně nesnáším. Víš moc dobře, že mi chutná jenom broskvový.“

„Jak bych to mohl nevědět? Když jsem tě poprvé viděl na večírku našeho oddělení, ládovala ses jím k prasknutí. Když jsem sáhl po posledním kousku, myslel jsem, že přijdu o prsty.“

Zvedla si jeho palec ke rtům a škádlivě ho kousla. „To se ti pořád ještě může stát.“

11Řečičky, řečičky,“ zamumlal.

Vzala ho za ruku a táhla ho bludištěm nejrůznějších krabic, odložených domácích krámů a vyházených hraček. Kvůli své výšce se musel každou chvíli sehnout, aby se neuhodil o nízké trámy.

„Dorazils právě včas, detektive. Zrovna jsem se chystala pustit do pátrání na vlastní pěst. Člověk nemůže zdědit jméno Esmeralda Darlingová a nebýt ani trochu zvědavý na svoje předky.“ Potměšile se usmála. „Zvlášť když jsou to tak rázovité figurky jako ti moji.“

„Tak jen do toho. Podle tvojí babičky se každý Darling od stvoření světa narodil jako ochránce zákona. Když Adam s Evou dostali vyhazov z ráje, nejspíš už na ně některý tvůj předek čekal, aby je zatkl za poškozování veřejného majetku.“

Esme si odfrkla. „Babička Anna si upravuje rodinnou historii poněkud po svém. Vsadím se, že ti neřekla, že tenhle dům

kdysi býval bordel a že přesně v tomhle podkroví přišla moje praprababička o panenství s nechvalně proslulým psancem Billym Darlingem.“

Obočí mu vystřelilo vzhůru. „Tvoje praprababička byla lehká ženská?“

„Ovšemže ne. Billy Darling se stal mým prapradědečkem. My Darlingová nemáme ve skříni žádné kostlivce. Máme tam pistolníky.“ Otočila se a zatřepotala na něj řasami. „Měla bych tě varovat, že ženy z mé rodiny mají odjakživa slabost pro bandity.“

Dix nasadil smrtelně vážný výraz. „Už jsem ti říkal, že jsem seděl ve vězení?“

Přimhouřila oči. „Kecáš. Trestance by na policejní akademii nevzali.“

„Netvrdím, že jsem trestanec. Když mi bylo třináct, házel jsem o Halloweenu na starostův dům vajíčka a pobyl jsem si tři hodiny ve vazbě.“

„Óóó,“ vydechla s hraným úžasem a svádivě našpulila rty.

„Tak to jsi opravdu zlobivý kluk. Asi tě budu muset zatknout.“ Dix něco zabručel a sklonil se k ní. Než se jejich rty dotkly,

Esme se mu vysmekla a poodběhla hlouběji do podkroví. Chtěla si vychutnat, že měla poslední slovo, jenže vtom jí zhasla baterka.

„Dixi?“ zašeptala stísněně.

„Tady jsem, zlato moje,“ položil jí ruku na rameno, aby ji uklidnil.

Esmeralda se škaredila a potřepávala baterkou. „To je zvláštní. Ještě nikdy mi nechcípla.“

„Počkej chvilinku.“

Shrbil široká ramena, protáhl se pod trámem a strhl z okna

prohnilé bednění. Dovnitř se vhrnul zlatý proud slunečního světla.

V nejzazším koutě podkroví se osaměle krčil kožený kufr. Kolem něj poletovaly v třpytivých kaskádách chuchvalce prachu a obestíraly ho zvláštím kouzlem. Esme v dětském úžasu zatajila dech.

Se zkříženýma nohama se usadila na podlahu ke kufru; byla tak uchvácena svým objevem, že úplně zapomněla na prach, pavouky a občasná zaskřípění ozývající se z různých koutů. Dix podřepl za ni a nahlížel jí přes rameno.

Když se natáhla, aby odklopila víko, překvapilo ji, že se jí ruce, vyhlášené na okrsku svou pevností, náhle třesou.

První, co uvnitř uviděla, byly ženské šaty, pečlivě poskládané, ale už zvetšelé věkem.

„Svatební šaty,“ zašeptala a pohladila křehkou látku.

Slonovinově zbarvené hedvábí se pod jejím dotykem rozpadalo, ale závoj byl pořád dost pevný a vydržel, když ho zvedla a jemně si ho přehodila přes vlasy. K nosu jí zavanula slaboučká vůně, sladká a podivně povědomá. Krémová krajka se jí třepotala kolem tváře jako andělská křídla.

Když jí došlo, jak směšně asi vypadá, strhla si závoj z hlavy. Vrhla po Dixovi ostýchavý pohled. „Moc se mi k té uniformě nehodí, co?“

„Ba ne, slušelo ti to,“ řekl tiše.

Vážný výraz jeho očí ji uváděl do rozpaků. Aby nebylo vidět, jak se červená, znovu se sklonila ke kufru. „Koukej, tady je vlastní životopis mého skvělého předka Bartoloměje Finea III. Začínal jako spisovatel brakové literatury a nakonec dostal v roce 1918 Pulitzerovu cenu za beletrii.“ Roztržitě prolistovala zažloutlé stránky a pak knížku odložila. „Tam žádné skandály

nenajdeš. V rodině se traduje, že to byl příšerně nudný patron. Jakživ nepodvedl ani daňový úřad.“

„Co je tohle?“ zeptal se Dix a vytáhl tenký svazek vázaný v oranžové látce. Přidržel ho u světla a posměšně zaintonoval:

„William Darling, legendární muž zákona. Napsal pan Bartoloměj Fine. Nezdá se mi, že by ten tvůj prapradědeček byl bandita,“ poznamenal se stopou žárlivosti, která ji zahřála u srdce.

„Že ne? A jak teda vysvětlíš tohle?“

Rozmáchlým gestem rozvinula zatykač. Z něj se na ně díval desperát s dábelským výrazem a ocelovým leskem v očích. Dix couvl a zatvářil se zděšeně. „Co se děje?“

Otřásl se. „Přesně takhle se tváříš, když máš premenstruační syndrom.“

Zase plakát srolovala a probodla Dixe pohledem. „Náhodou je to ohromně romantický příběh. Opustil zločineckou dráhu, protože se zamiloval do počestné ženy. Prastrýc Virgil, který se považuje za oficiálního rodinného historika, tvrdí, že Billy Darling byl do mé praprababičky tak zamilovaný, že se nechal najmout do Wild West Revue a odjel za ní až do Londýna.“

Esmeralda se probírala štůskem starodávných ilustrovaných plakátů zvoucích na Wild West Revue šerifa McGuirea, které slibovaly těm, kdo se odváží zakoupit si lístky, ušlechtilé muže zákona, divoké koně, hrůzostrašné psance a rudé divochy.

„Jel bys za mnou až do Londýna, Dixi?“

„Jedině kdybys slíbila, že mi nasadíš ta svoje nablýskaná nová pouta.“

„O tom si nech leda zdát, detektive,“ opáčila a vrhla po něm rozesmátý pohled.

„Taky že nechám, a každou noc, zlato moje,“ slíbil jí. Ze zastřeného žáru v jeho očích jí projel záchvěv touhy.

Pod zpuchřelými plakáty našla medailonek na stříbrném řetízku. Opatrně ho rozevřela a spatřila sépiově tónovanou miniaturu holčičky s vážnýma očima, která chovala rozesmáté děcko. Pod medailonkem ležela další stará fotografie – na té byla žena oblečená ve svatebních šatech, které Esme objevila, když otevřela kufr. Stála natočená k fotografovi bokem, aby bylo vidět umně nařasenou vlečku. Na upjatých rtech jí pohrával záhadný úsměv.

„Co je ta kočka zač?“ vyzvídal Dix, který jí nakukoval přes rameno.

„To asi bude moje jmenovkyně,“ zamumlala Esme. „Moje praprababička Esmeralda. Byla to šlechtična – hraběnka, princezna nebo tak něco.“ Letmo se podívala na data napsaná na zadní straně fotografie a zasněně si povzdechla. „Když potkala muže, s nímž jí bylo souzeno prožít zbytek života, bylo jí přesně tolik jako mně teď. Není to zvláštní?“

„Ani ne,“ odvětil Dix a neobratně si odkašlal.

Na další fotografii, taky to byl obrázek ze svatby, si mohli poprvé pořádně prohlédnout hladce oholeného Billyho Darlinga. Stál strnule vedle své nevěsty, která do něj byla zavěšena se vší formální důstojností. Přestože byl vystrojen jako Robert Redford ve filmu Butch Cassidy a Sundance Kid, jiskřením v očích připomínal spíš Paula Newmana.

Dix na fotografii ukázal. „A co ten postarší pár za nimi? Co ti jsou zač? Ta obstarožní semetrika a ten chlápek s custerovským knírem a vlasy jako Buffalo Bill?“

„To je nejspíš Esmeraldina teta Anna a ten šerif…,“ zamávala plakátem, „… Andrew McGuire. Měli svatbu zároveň s Billym a Esmeraldou na londýnském panství Esmeraldina dědečka. Podle prastrýce Virgila se ta svatba stala vrcholnou událostí

společenské sezóny. Zvlášť poté, co to Billyho bratři – členové neblaze proslulého darlingovského gangu – poněkud přepískli se šampaňským, vřítili se do plesového sálu na koních a sestřelili křišťálový lustr.“

Dix se uchechtl. „Jasné výtržnictví v opilosti.“

Na následující fotografii byli už jen Billy s Esmeraldou. Místo aby upřeně civěli na fotografa, jak bylo v té době očividně zvykem, dívali se jeden na druhého tak toužebně a něžně, že se Esme stáhlo hrdlo dojetím.

Popotáhla. „Obvykle nebývám takhle sentimentální. To je tím, jak se na sebe dívají… Člověku je jasné, že se nikdy nebudou hádat, na kom je řada, aby vynesl odpadky, nebudou jeden druhého podvádět a nerozvedou se. A taky že to neudělali.“ Hlas jí zjihl a vkradla se do něj úcta. „Prastrýc Virgil tvrdí, že spolu prožili šedesát sedm let. Jen si to představ – kdyby se nevzali a neměli pět dětí, vůbec bych tu teď nebyla.“

„Já taky ne,“ zamumlal Dix a otřel jí slzu z tváře.

Slehla po něm rozezleným pohledem. „Jestli někomu na stanici vyslepičíš, žes mě viděl brečet, tak to bude tvoje poslední Díkůvzdání u Darlingů. Vlastně když o tom tak přemýšlím, nejspíš to bude tvoje úplně poslední Díkůvzdání vůbec.“

Popleskal ji po rameni. „Můžeš mi na oplátku vyhrožovat, že jim povíš, že se vždycky rozbulím u vánočního stromečku.“

Esmeraldu lítostivě píchlo u srdce, když si uvědomila, že se v kufru dobrali skoro až na dno. Už v něm zbývala jen poslední vybledlá fotografie – křehčí než ty ostatní, jako by ji někdo celá léta každou chvíli bral láskyplně do rukou. Byl to civilnější snímek Billyho, pořízený před oknem, na kterém se skvěl nápis Úřad šerifa.

Na vestě se mu blýskala plechová hvězda, hřejivě se usmíval a palce měl zaháknuté za opaskem se zbraní, který mu obepínal štíhlé boky. Nedíval se do fotoaparátu, ale na kohosi, kdo stál nalevo od fotografa. Z láskyplného výrazu v jeho očích Esme vyčetla, o koho šlo. Povzdechla si a představovala si, jaké by to asi bylo, být tou ženou.

„Musíš uznat, že byl hrozně hezký. Chápu, proč se kvůli

němu praprababička chtěla vzdát úplně všeho.“

„Přestaň zamilovaně tokat nad vlastním prapradědečkem.

Ještě na něj začnu žárlit.“

„Ale jdi, Dixi, nenapadlo by mě, že ti na mně tolik záleží.“ Kdyby si všimla, s jakým výrazem se na ni v tu chvíli dívá,

pochopila by, jak moc.

Jenže ona dál zasněně hleděla na obrázek… Na lenivý úsměv na Billyho rtech… Na uličnické jiskření v jeho očích s dlouhými řasami…

Najednou ucukla a prudce zamžikala. Polekaně se ohlédla přes rameno po Dixovi. „Přísahala bych, že na mě mrkl. Viděls to taky?“

„Ne, neviděl jsem vůbec nic,“ odpověděl Dix, ale byl pobledlý skoro stejně jako ona.

Esme obrázek otočila. Ruce se jí už zase chvěly. Na zadní straně byla elegantním ženským písmem napsána dvě slova. Inkoust sice vybledl, ale pořád z nich sálal hluboký cit.

Dix ji objal silnými, hřejivými pažemi. Opřel si tvář o její a oba naráz zašeptali: „Můj miláček.“