Teresa Medeiros

Sametové pouto

Prolog

SKOTSKO, VYSOČINA 1773

Ten darebák vypadal jako mrtvý. Sebastian do něj šťouchl špičkou nohy. Čekal, že se po něm ožene mozolnatá pracka, a připravoval se na výbuch smíchu. Nic. Z koutku mužových úst stékalo pivo. Sebastian se odvážil strčit do něj hruběji – rýpl ho bosým chodidlem do tlustého břicha. Pořád nic. Ani opilecké zachroptění. Ten darebák byl vážně mrtvý.

Sebastian vedle něj podřepí. Jak to, že zemřel tak nenápadně? přemítal. Vždycky si představoval, že otcův život skončí v záchvatu řevu a šíleného běsnění, že se puls v naběhlých žilách na jeho spáncích naposledy divoce rozbuší a pak se zastaví, jako když utne. A zatím to tak vůbec nebylo. Prostě se jen s tupým žuchnutím skácel na podlahu a bylo po něm.

Sebastian si z čela odhrnul pramínek špinavých vlasů a zvedl oči k vyřezávanému stropu sálu. Bezděčně zadržel dech. Připadalo mu, jako by všechny zvony světa najednou zmlkly a ve vzduchu zůstala viset jen jejich ozvěna. Postupně k němu dolehly další zvuky, které tentokrát nepřerušoval třeskot rozbíjeného nádobí ani rány pěstí. Slyšel štěbetání vlaštovek, šumění borovic a tlumený hvizd větru na vřesovišti. Sklopil hlavu. Bylo to ticho katedrály a on se jen stěží bránil pláči.

Věděl však, že na slzy nemá čas. Teď pro něj přijde MacKay.

Přijde nepřítel jeho otce a zabere Dunkirk, tak jak se toho otec

vždycky obával. Sebastianovi ztvrdly rysy. Ať si MacKay vezme hrad, ale jeho nedostane.

Popadl otce za boty. Mrtvý Brendan Kerr nepáchl o nic hůř než zaživa, ale kdyby ho tu nechal v letním horku, brzy by se to změnilo. Sebastian s ním rázně škubl. Jeho vytáhlé paže sice ještě nezesílily tak jako široká ramena, ale díky nezlomnému odhodlání brzy vlekl otcovo tělo po podlaze plné bažantích kostí.

Když konečně dorazil k travnatému plácku, na chvilku se zastavil. Chvěl se vyčerpáním a žaludek se mu svíral hlady. Hřbetem ruky si setřel pramínky potu, které mu stékaly z čela a zachytávaly se na dlouhých tmavých řasách.

Máš voči jako holka a seš zrovna takovej nekňuba. Podvědomě sebou trhl a zapotácel se, až málem upadl. Musel potlačit slzy. Ale otec se nezvedal. Brendan Kerr ležel zkroucený v trávě a kolem hlavy mu bzučela moucha.

Sebastian zaťal zuby. Bojoval s divokým nutkáním shodit otcovo tělo přes okraj srázu a nechat jej, ať se skutálí dolů do vřesu. Ale ne. To by matka určitě nechtěla. Proto otci dopřeje řádný křesťanský pohřeb. Pohřbí ho tak hluboko a navrší na něj takovou hromadu kamení, že už nikdy neuslyší jeho hrozivý hlas.

Když pokládal na otcův hrob poslední balvan, odpolední slunce už pomalu klesalo k obzoru. Třesknutí kamene o kámen se vrátilo s dutou ozvěnou. Chladivý větřík Sebastianovi čuchal vlasy a lepil mu zpocenou tuniku na tělo. Připadalo mu, že tahle chvíle si žádá něco víc. Ušpiněnými prsty neobratně udělal na prsou znamení kříže. Byl to symbol matčiny víry, napůl zapomenuté a po letech opomíjení zanesené vrstvami prachu.

Nad vřesovištěm se vznášel orel. Sebastian zdvihl hlavu, zadíval se na kroužícího dravce a do žil se mu vlil závratný příval svobody. Po točitých schodech vyběhl do věže Dunkirku. Stačilo mu jen pár minut, aby do brašny sbalil všechen svůj skromný majetek – potrhanou tuniku, dvě scvrklé brambory a stříbrnou filigránovou brož, která patřívala matce. Užuž se obracel k odchodu, ale pak se zarazil a na chvilku zůstal nehybně stát v pruhu slunečního světla. Očima zabloudil k otcově truhle.

Došel k ní, sklouzl na kolena a provinile se ohlédl k dveřím. Když se posledně opovážil truhly dotknout, dostal od otce takovou ránu pěstí, že mu několik dní zvonilo v uších.

Roztřesenýma rukama pomalu odklopil víko. Na dně ležel úhledně složený pestrý tartán. Sebastian vzpomínal, jak ho píchla u srdce žárlivost, když se díval, s jakou něhou otec látku skládá. Ten pléd byl poslední připomínkou dob, kdy Kerrové a MacKayové bojovali bok po boku a pod jedním vůdcem jako jeden klan. Ušpiněným prstem pohladil zelenočerné kostky. Snil o časech, kdy se kopci zahalenými v mlze neslo řinčení mečů a hra na dudy.

Vstal a přehodil si pléd přes ramena. Vlněná tkanina na okamžik zahalila jeho štíhlou postavu, ale hned začala klouzat dolů. Sáhl do brašny, vyhrabal matčinu brož a pléd si na rameni sepjal.

Zapadající slunce zbarvilo oblohu do oranžova. Sebastian přelezl nízkou polorozpadlou zeď a sešplhal ze stráně.

Vítr čechral trávu a měnil ji v moře blednoucího zlata. Sebastian běžel přes vřesoviště a pléd ho pleskal do stehen. Měl radost z každého pohybu svých mladých svalů i z krásy země, která mu ubíhala pod nohama.

Na půli cesty se zastavil a ohlédl. Proti tmavnoucímu nebi se rýsovala silueta Dunkirku.

Jednou se sem vrátím, přísahal sám sobě. Nebudu tajně utíkat nocí jako zloděj, ale pojedu vlastním pohodlným kočárem, s plným žaludkem a s naditou peněženkou v kapse. Budu tak mocný, že se mě nikdo a nic neodváží zastavit. Ani zákon. Ani MacKay. Ani výsměšná ozvěna otcova hlasu.

Budu stát na tomhle kopci oblečený v nádheře a budu plivat na otcův hrob.

Jednou…

Sebastian si přitáhl brašnu na rameno a rozplynul se v temnotě, aniž se znovu ohlédl.

Cy A’ STPRVNI’

Tvtfř ušlechtilá, hezký šat sic k srdci mluví dost však celé si je podmaní

ta prosttf nevinnost

Robert Burns

1

NORTHUMBERLAND, ANGLIE 1791

Laura se prodírala hustým křovím. Uzel vlasů, který měla stažený na šíji, se jí rozpletl a mokré prameny jí spadly přes ramena. Na vteřinku se ve svém šíleném letu zarazila, vytahala si z vlasů perlami zdobené jehlice a schovala je hluboko do kapsy, i když tušila, že taková opatrnost je zbytečná. Teta by to sice nikdy nepřiznala, ale určitě na svou fádní neteř nemrhá pravými perlami.

Laura si vyždímala sametovou sukni a opět se rozběhla. Do tváří ji šlehalo mokré listí. Noční oblohu rozčísl blesk a ozářil černé pařáty větví zmítaných větrnými poryvy. Zavolala, ale vichr jí urval slova od úst a výkřik utonul v hrozivém zaburácení hromu. Z nebe padaly proudy vody. Ani koruny borovic, ověšené šiškami, neskýtaly ochranu proti rozběsněným živlům. Laura se chytila jednoho stromu a nachýlila hlavu ke straně. Skrz vytrvalé hřmění zuřící bouře se úporně pokoušela zaslechnout zoufalý nářek.

Zvedla obličej k nebi a v primitivním rozjaření chytala na jazyk dešťové kapky. Zatoužila poddat se divoké náladě noci –rachotu hromů, oslnivým bleskům a letnímu dešti, který ji promočil až na kůži. Ten prožitek byl tak zvláštní, tak odlišný od všech těch chvil, kdy se s knížkou v ruce choulila v pohodlných polštářích na okenním sedátku a pozorovala, jak pramínky deště stékají po skle! Jenže na lelkování teď nemám čas, připomněla si. Musím přece zachránit toho, na kom mi tak záleží.

Protáhla se houštinou a stanula na okraji strmého srázu. Deštivý vítr jí hučel v uších, lepil jí těžkou sukni k nohám a bičoval vlasy. Náhle se lesem rozlehla ohlušující rána. Laura si nejdřív myslela, že

zase zahřmělo, ale vtom blesk ozářil cestu vinoucí se pod úbočím kopce a vyvedl ji z omylu. Nebe znovu potemnělo. Přikrčila se k blátivému svahu a přimhouřila krátkozraké oči. Přes šedou oponu deště viděla ještě hůř než obvykle.

Uprostřed cesty spatřila stát kočár, na jehož dveřích se skvěl neznámý pozlacený erb. Když pochopila, proč čtyřspřeží tak překotně zastavilo, zalapala po dechu.

Kočár obklopovalo šest temných siluet, šest jezdců, jejichž neklidní koně se vzpínali a bušili kopyty o zem. Jeden z mužů, očividně vůdce, vyštěkl na kočího rozkaz. Dokonce i ve slabém světle bylo vidět, že je vozkův obličej smrtelně bledý. Znovu zaburácel hrom, tentokrát z větší dálky.

Laura se tiskla ke kmeni borovice a vzrušením ani nedýchala.

Jiný lupič vyrval dveře kočáru z pantů. Nocí prorazilo ženské zaječení. Vůdce banditů pomalu zvedl ruku a zář blesku se odrazila od kovové hlavně pistole. Ale nebyla to zbraň, co upoutalo Lauřinu pozornost. Byla to malinká šedobílá kulička, která seskočila z převislé větve a úpěnlivě se pokoušela zachytit střechy kočáru.

„Sebastiane!“ vykřikla Laura.

Zapomněla na opatrnost, rozletěla se ze svahu dolů a napůl klopýtala, napůl klouzala zabláceným listím.

Ten výkřik znamenal pro Sebastiana Kerra pohromu. Bleskurychle se ohlédl ke stráni, aby spatřil původce toho neskutečného volání. Jak to, že se jeho křestní jméno ozvalo v místech, kde žádné jméno nemá? Na šílený okamžik skoro uvěřil, že slyšel hlas své matky, ochraptělý starostí a obavou.

Noc vybuchla v chaotické změti zvuků a pohybů. Jak se Sebastian otočil, jeho koni se do tlamy bolestivě zařízlo udidlo, takže se prudce vzepjal. Kočí bez zaváhání využil příležitosti. Rozmáchl se těžkou holí, vší silou praštil jezdce do břicha a srazil ho z koně. Jak Sebastian padal, vyšel z jeho pistole výstřel. Tmu prořízl záblesk světla a vzduch zaplavil štiplavý pach ohně a střelného prachu. Sebastian tvrdě dopadl na zem a nohu měl zkroucenou pod sebou. V

kotníku mu hrozivě zapraštělo. Žena v kočáru nepřestávala hystericky kvílet a Sebastian na kratičký černý okamžik zalitoval, že ji nezastřelil.

Koně ostatních lupičů se vmžiku obrátili a prchali do noci. Cestu přitom měnili v moře bahna. Maskovaní jezdci v kápích je pobízeli k zuřivému trysku. Kočí znovu napřáhl ruku v rukavici a Sebastian zkameněl, protože čekal, že mu sukovicí zasadí smrtelnou ránu. Ale vozka místo toho práskl opratěmi a kočár se s trhnutím rozjel. Divoce se kolébal a rachotil, až konečně zmizel za obzorem.

Noc se ponořila do klidu, jímž zaznívalo jen vytrvalé šumění kapek a vzdálené hřmění. Bouře se utišila a přešla v pravidelný déšť.

Sebastiana zahalila mlha zmatku a bolesti. Nastavil tvář chladivé spršce. Opravdu to vykřikla matka? Napůl v mrákotách zavřel oči a znovu slyšel její melodickou francouzštinu, znovu cítil na čele konejšivý dotyk její ruky. Když se mu podařilo popadnout vyražený dech, naplno si uvědomil mučivé tepání v kotníku. Jsem to ale pitomec, vysmál se sám sobě. Takovouhle zlomyslnost by mi provedl spíš otec. Pevně stiskl oči, jak mu tělem projela vlna bolesti. V uších mu ozvěnou zněl otcův hlas: Sebastian. Pitomý jméno pro pitomýho kluka. Škubl sebou, jako by i teď čekal, že ho do kotníku kopne zablácená bota.

Ale dopadaly na něj jen dešťové kapky. Otevřel oči a zase se vrátil do skutečnosti, která byla studená a hmatatelná jako špinavá břečka, jež mu smáčela lokty. Vzplanul v něm vztek na společníky, kteří ho opustili. Jenže jak by jim to mohl zazlívat? Vždyť je to sám naučil stejně jako všechno ostatní, co znali. Nikdy neriskujte a nečekejte na raněného, vtloukal jim do hlavy. Muž, který padne, znamená pro ostatní oprátku. A že se učili dobře… Sebastian se ušklíbl při pomyšlení, jak se asi bude tvářit ďArtan, až se jeho muži vrátí do Edinburghu s prázdnou.

Zalila ho vlna únavy. Říkal si, že tahle noc už od začátku nestojí za nic. První kočár, který přepadli, odmítl zastavit. V dalším narazili na toho paličatého kočího a tlustou uječenou matronu.

Nečekaně se přihnala bouře. A ke všemu ještě to tajemné stvoření uhánějící po svahu…

Vzepřel se na lokti a zadíval se skrz závoj deště. Kousek od něj seděla v blátě dívka. Ani za mák ji nezajímal vytrvalý liják, skvrny na sametových sukních nebo mokré prameny vlasů, které jí spadly přes obličej. A ani za mák ji nezajímal on. Skláněla hlavu a šeptala jeho jméno šedivé kuličce chlupů, která se jí tulila k tváři. Sebastianovi se stáhlo hrdlo, když slyšel své jméno vyslovovat tak láskyplně. Vždyť s takovým citem je nevykřikuje ani jeho půvabná anglická milenka v nejdůvěrnějších chvilkách… Na prchavý okamžik ho zachvátila směšná, nesmyslná žárlivost na to kotě, které dívka kolébala v náručí.

„Jsi ty ale zlobivá potvůrka, Sebastiane,“ něžně peskovala roztřesené stvořeníčko a hladila jej po ucouraném kožíšku. „Hledala jsem tě všude. Myslela jsem si, že tě Boris zase někam odtáhl.“

Kotě zamňoukalo, jako by se ho dotklo pouhé pomyšlení na tak nedůstojné zacházení. Růžovou tlamičku otevíralo dokořán, jako by chtělo spolknout samo sebe. Sebastian si skoro přál, aby to opravdu udělalo.

Významně si odkašlal a zvedl zrak od kotěte, které mu šlo na nervy, k dívce. Jejich pohledy se střetly a ona zmateně přimhouřila oči.

Popadla kočku a po čtyřech popolezla k němu. Nechtěně mu

přitom celou vahou svého těla přimáčkla kotník. „Jste zraněný?“ Sebastian se chytil za nohu a klouby na rukou mu zbělely bolestí.

„Teď už určitě.“

Klekla si vedle něj. „Mám dojít pro šerifa? Je to můj starý známý.

Sebastian zaúpěl a přemítal, jestli tahle příšerná noc vůbec někdy skončí. „No ovšem. To se dalo čekat.“

Kotě se vykroutilo z dívčina sevření, vyskočilo zraněnému na nohu a zaťalo drápky, ostré jako jehličky, do jeho kiltu. Sebastian zaklel.

Dívka zvířátko popadla a spolu s ním nadzvedla do znepokojivé výše i kilt. „Už zase, ty darebo! Musíte mu odpustit, pane. Obávám se, že má nepotlačitelný sklon k uličnictví.“

„To mně vyčítají taky,“ zamumlal Sebastian, zcela zaujat dráždivým proužkem smetanové kůže, který se mihl v dívčině výstřihu, když se k němu sklonila.

Konečně se jí podařilo vyprostit drápky kotěte z kiltu. Uhladila zablácený tartan a najednou uprostřed pohybu strnula.

„Vždyť já vím, kdo jste,“ špitla. „Vy jste ten Strašlivý skotský bandita Kirkpatrick.“

Zvedla oči k hedvábné masce, která mu zakrývala horní polovinu tváře, a sáhla po ní.

Sebastian ji chytil za štíhlé zápěstí. „Opravdu jsem strašlivý.“

Pochopila naznačenou výhrůžku a spustila ruku. Úplně se však odradit nenechala. Přiblížila se k němu ještě víc a on si s úžasem všiml, že se jí ve tváři neobjevil strach, ale radostné vzrušení. Měl bych tu bláznivou holku poslat pryč, pomyslel si. Jenže jestli na téhle studené bahnité cestě nechci umřít, neobejdu se bez její pomoci.

„Četla jsem toho o vás spoustu.“ V dívčině hlasu se mísila skoro posvátná úcta. „Jste postrach northumberlandské hranice. Děs Skotska i Anglie. Skvrna na tváři spravedlnosti všech národů. Chmurná připomínka divošství a hamižnosti, které se skrývají v srdci civilizovaného člověka. Žádný cestovatel před vámi není v bezpečí. Žádný vznešený erb neochrání svého majitele před vašimi uskoky. Loupíte a unášíte a znásilňujete a…“

„… a podvádím ve whistu,“ skočil jí do řeči, protože se bál, aby se tím vášnivým výčtem jeho ukrutností neuvedla do vytržení.

„Nepopírám, že mi tenhle podrobný a poněkud přehnaný popis mého zpustlého života imponuje. Ale momentálně jsem jenom zraněný člověk, který tu leží v dešti s třeštící hlavou a zlomeným kotníkem. Kousek odsud je stará chýše. Pomůžeš mi dostat se tam?“

Naklonila se k němu ještě blíž a oči se jí rozšířily nadějí. „Mám to považovat za únos?“

„Ne.“

Obličej jí potemněl zklamáním.

„Dobře, jak chceš.“ Vytáhl pistoli z bláta a namířil širokou hlavní na dívčinu hrud. „Pomoz mi.“

*

Pomohla. Zastrčila si kotě do kapsy, jenže to hned začalo úpěnlivě mňoukat a nepřestalo, dokud ho zase nevyndala. Zamumlala cosi o jehlicích do vlasů a šoupla si tvorečka do druhé kapsy. Pak podepřela Sebastiana ramenem a napůl ho zvedla na nohy.

Překvapilo ho, jakou má sílu. Byla sice o hlavu menší než on, ale její štíhlá postava v sobě skrývala ocelovou pružnost, díky níž dokázala udržovat rovnováhu, i když on klopýtal. Zavadil kotníkem o rozeklaný pařez a byl by se zhroutil v agónii, kdyby ho hbitě nezachytila kolem pasu. Když se brodili přes mělký potok, Sebastian se zastavil, protože ho najednou přepadl pocit, že už nezvládne ani krok. Tiskli se k sobě jako milenci; dívka ho pažemi pevně objímala kolem pasu, on si opíral čelo o její tvář. Z nebe se na ně řinuly proudy deště, oblévaly je a spojovaly v jedinou bytost.

„Už nemůžu,“ vydechl jí do vlasů. Jeho dosud kultivovaná výslovnost zdrsněla vyčerpáním a bolestí a skotský přízvuk zesílil.

„Nech mě tady a vrať se domů, děvče, než zastřelím sebe i tebe.“

„Nesmysl.“ Strohá praktičnost v jejím hlase mu znova dodala sílu. „Říkal jsi, že ta chýše je hned za kopcem, a za ten kopec taky dojdeme. Co bych to byla za křesťanku, kdybych tě tu nechala umřít? Co by sis o mně pomyslel?“

„Ze jsi nejen hezoučká, ale i chytrá.“

Stráň, pokrytá kluzkým spadaným listím, se pro něj stala noční můrou. Dívka ho zas a znovu brala za ruku a naváděla ke zkrouceným kořenům, kterých se mohl zachytit a přitáhnout se výš. Vydrápal se už skoro na vrchol, když vtom mu zraněný kotník vypověděl službu a Sebastian sjel zpátky do poloviny svahu. Uvědomil si, že mu spadla maska, ale bylo mu to úplně jedno. Ležel

v mokré hlíně a vítal mlhu apatie, která po něm natahovala svá chapadla.

Jenže dívka ho popadla za šerpu, zalomcovala jím a vyburcovala ho z netečnosti. Jeho bolest se přetavila v zuřivost. Zvedl hlavu a zařval: „Sakra, holka, nech mě na pokoji, nebo tě namouduši zastřelím.“

„To nebude tak snadné, protože tvoji pistoli mám já.“

Mlha před Sebastianovýma očima se rozplynula a on zůstal zírat do ústí své vlastní zbraně. Dívka klečela v mokrém listí a vypadala spíš jako zlomyslná lesní víla než jako anglická dáma. Potrhané šaty se jí lepily k tělu a každý holý kousek kůže měla ušpiněný od bláta.

Natáhla k němu umazanou ruku. „Chyť se mě.“

Rty se mu zkroutily hořkým úsměvem. „Mám to považovat za únos, děvče?“

„Jo, chlapče, přesně tak,“ napodobila jeho přízvuk. „Koukej zvednout ten svůj zatracenej zadek a vyškrábat se nahoru, nebo tě budu muset zastřelit.“

Sebastianovi klesla hlava. Nikdy by ho nenapadlo, že smích může tolik bolet. Aniž vzhlédl, napřáhl k dívce paži a jejich zablácené prsty se spojily. Krátce jí stiskl ruku a znovu se začal úmorně vléct do kopce.

Stará chýše se krčila v nejzazším cípu opuštěné úžlabiny. Kolem se klikatil zurčící potok, který se po dešti místy vyléval z břehů a omýval polorozpadlé zdi. Chatrč vypadala, jako by ji vítr shodil rovnou z nebe a střechu k ní přilepil až dodatečně. Okna měla nepravidelná a dveře křivé. Lauře připomínala obrázek, který nedopatřením visí našikmo. Humor ji však přešel, když si uvědomila, že právě vstupuje do doupěte banditů. Srdce se jí rozbušilo jako splašené.

Poryv větru jí vmetl do tváře mokrou spršku. Vzala za kliku, ale dveře se ani nepohnuly.

„Vykopni je,“ přikázal strašlivý skotský bandita Kirkpatrick. Pochybovačně se po něm podívala a opatrně do dveří kopla.

„Takhle ne. Dej do toho celou váhu.“

Laura se rozmáchla k dalšímu kopnutí a tentokrát do něj dala nejen všechnu svoji váhu, ale i jeho. Dveře se rozletěly. Jeden přes druhého vpadli dovnitř a svalili se na podlahu. V Lauřině kapse to rozmrzele zamňoukalo.

Bandita zasténal. „Ty mě vraždíš. Měl jsem tě radši nechat dojít pro šerifa. Třeba by mě zastřelil, a ukončil tak tohle utrpení.“

Laura se ušklíbla. „Nebuď takový nevděčník. Sarkasmus ti nesluší.“ Vykroutila se zpod něj a vyškrábala se na kolena.

„Zachraňovat lupiče je pro mě poměrně nová zkušenost.“

„Copak tě to nenaučili během londýnské společenské sezony?“

„Nikdy jsem v Londýně během společenské sezony nebyla.“

Rozhlížela se po tmavé místnosti. V dálce se zablesklo, takže zahlédla rezivou lampu a křesadlo zavěšené na dřevěném háčku. Doplazila se k nim, a když chýši ozářil další blesk, rozžehla plamínek a zapálila roztřepený knot. Zaprášený kout zalilo zlaté světlo. Laura vstala, zdvihla lucernu a posvítila si okolo sebe.

Chatrč byla špinavá a dávno opuštěná; teď už ji obývali jen pavouci a hmyz. Kromě hrubě tesaného stolu a židle tu nestál žádný nábytek. V kamenném krbu se v popelu povalovala napůl ohořelá polena a vedle ohniště ležela hromádka nasekaných třísek. Postel tu nebyla žádná – za lůžko sloužilo klubko zmuchlaných pokrývek pohozených na podlaze v protějším rohu. V obou oknech byla místo skla hrubá černá pytlovina, potrhaná a místy prodřená. Laura se zachvěla, jak ji přes promočený oděv zastudil závan vlhkého vzduchu. Doběhla ke dveřím a rychle je přibouchla. Hukot větru zeslábl a nepřátelský šum deště se změnil v příjemné pleskání kapek na doškovou střechu.

Bandita ještě pořád ležel u dveří. Už několik minut nepromluvil a Lauru napadlo, že asi omdlel. Se zatajeným dechem vedle něj poklekla a chtěla mu posvítit do tváře.

Bleskurychle jí lampu vytrhl a vrazil před obličej. Oslněna prudkým jasem se Laura zajíkla, ucouvla a zakryla si oči.

Z temnoty se ozval hlas, z něhož zuřivost a zoufalství vypudily veškerý humor. „Nech toho! Jestli uvidíš, jak vypadám, tvůj život nebude stát za zlámanou grešli ani mně, ani mým mužům.“

Laury se najednou zmocnil strach. Zamrkala a jen s vypětím všech sil klidně promluvila. „Jestli zůstaneš v tomhle mokrém oblečení, za zlámanou grešli nebude stát tvůj život. Jak se o tebe mám postarat, když tě nevidím?“

Zavládlo dlouhé mlčení. „Postav lampu do rohu. To by mělo stačit,“ řekl nakonec bandita podrážděně, hlasem zesláblým bolestí.

Poslechla. Když se k němu znovu přiblížila, už neprotestoval.

Viděla jen lesk jeho očí a nejasné kontury tváře.

„Nevím, jestli zvládnu ještě jednou vstát,“ řekl.

Přešla k haldě pokrývek a přitáhla je blíž. Kotě se jí mezitím vyškrábalo z kapsy, seskočilo na podlahu a chvilku se motalo na nejistých tlapkách, než se vypravilo na obhlídku chatrče. Laura chytila muže pod pažemi a nadzvedla ho, aby mu pomohla dostat se na provizorní lůžko. Odstrkoval se zdravou nohou, dokud se neocitl v potrhaných pokrývkách. Laura mu podložila kotník a znovu si vedle něj klekla. Ve slabém světle spíš tušila, než viděla, že si ji prohlíží. Aby zakryla rozpaky, začala mu svlékat zmáčený pléd a rozepínat zplihlou košili.

„Jak ti říkají?“ zeptal se.

„Laura.“

Usmál se. „Laura? Čekal bych spíš Víra, Naděje nebo Dobrota. A

vůbec nejvíc by ti sedělo Bezhlavá ztřeštěnost.“

„Když jde o kočky, ztrácím hlavu. Jinak ale bývám celkem opatrná.“ Natáhla se, aby svlékla mokrou lněnou košili, která se mu lepila ke svalnatým ramenům.

Chytil ji za loket. Jeho sevření bylo něžné a odzbrojující.

„Opatrné děvče by nezůstávalo samo v opuštěné chatrči se Strašlivým skotským banditou Kirkpatrickem.“

Hřbetem ruky ji jemně pohladil po paži a Laura se při tom kratičkém dotyku zachvěla. Nedokázala rozeznat, jestli je to výhrůžka, nebo varování.

Aby zakryla nervozitu, rychle ležícímu přehodila přes klín pokrývku a vztáhla ruku. „Tvůj kilt…“ Byla ráda, že mu nevidí do tváře.

Muž se začal svlékat a sténal přitom bolestí. Aby ho přivedla na jiné myšlenky, zeptala se: „Je romantické být banditou? Bereš bohatým a dáváš chudým jako Robin Hood?“

Jeho hlas zdrsněl. „Jo, dávám chudým. Sobě. Já jsem chudý.“

„To je pěkně sobecké, nemyslíš?“

„Byla jsi někdy chudá?“ Napřáhl k ní ruku a kilt se mu pohupoval na prstě.

Vzala od něj promočený kus oděvu a vyždímala ho. „Nemám ani vindru.“

„Ani vindru?“ Pohrdavě si odfrkl. „Jenom boháči říkají černám ani vindru‘. Klidně bych se vsadil, že jsi ještě nikdy neměla doopravdy hlad, nebo snad ano?“ Když mluvil podrážděně, jeho skotský přízvuk zesílil, takže všechna „r“ hřměla jako rozbouřené moře. „On je to kapánek rozdíl, být chudý v sametových šatech a být chudý s prázdným žaludkem. Už jsi někdy ukradla jídlo psovi? Už jsi někdy div nezešílela, když jsi po celodenním lovu neměla v ruce nic než ubohou vychrtlou veverku?“

Konejšivě mu položila ruku na nahou hrud. „Promiň. Vždycky plácnu něco, co bych neměla.“ Pod dlaní ucítila měkké chloupky. Nikdy předtím se mužské hrudi nedotýkala a teplo těch pevných svalů ji překvapilo. „Nemám právo tě soudit.“

Něco zamumlal, jako by se za svůj vášnivý výbuch zastyděl. Laura se jemně dotkla jeho břicha. Trhl sebou a přerývaně se nadechl.

Okamžitě ucukla. „Promiň. Nechtěla jsem ti ublížit. Ale viděla jsem, že tě tam ten kočí praštil. Zítra budeš mít hroznou modřinu.“

„O to se budu starat až zítra,“ odvětil příkře.

Zavřel oči a odvrátil obličej. Chvíli ho pozorovala, a když se nepohnul, usoudila, že usnul. Přetáhla přes něj potrhanou přikrývku a zastrkala mu ji pod ramena.

Laura se mýlila; Sebastian nespal. Jakmile poodešla, otevřel oči a zvědavě sledoval každý její pohyb. Stála před ohništěm a rozhlížela se kolem sebe. Sebastian si přál, aby přestala mhouřit oči, protože ho zničehonic popadla absurdní touha dozvědět se, jakou mají barvu.

Stejně absurdně si připadal už před chvilkou. Když sebou při dívčině lehkém pohlazení trhl, nezavinila to bolest, ale překvapivá něha, která sálala z konečků jejích prstů. Ani nepamatoval, kdy v něm ženský dotyk naposledy vyvolal tak divokou reakci.

Teď klečela před krbem a skládala hraničku z třísek. Pohybovala se úsporně, ale přitom s půvabem. Kolik jí asi může být? dohadoval se. Vypadala spíš na ženu než na dítě. Když mu pomáhala se svlékáním, nepozoroval u ní žádnou dívčí ostýchavost. Doteky jejích rukou byly zároveň věcné a konejšivé. Nečervenala se, nekoktala, prostě udělala, co bylo potřeba. Ta dívka byla ztělesněná záhada a Sebastian měl v úmyslu přijít jí na kloub.

Lauře se podařilo rozdělat oheň a za chvíli se už v krbu mihotaly veselé plamínky. Vstala a protáhla se s líným půvabem ženy, která věří, že se na ni nikdo nedívá. Pak zvedla ruce a začala zápolit s řadou drobných knoflíčků na živůtku. Sebastianovi se zrychlil dech. Bylo přirozené, že si chce Laura sundat skrznaskrz promáčené šaty. Přirozená ale nebyla zlomyslná reakce jeho těla. Jindy by ji pochopil, ne však teď, když ležel na špinavé studené podlaze zbitý, polámaný a polomrtvý.

Laura si přetáhla šaty přes hlavu a Sebastian si všiml, že se v tenké spodničce a košilce hned roztřásla chladem. Když se sehnula, aby si sundala zablácené boty, mokrá látka jí na nejnevhodnějších místech přilnula k tělu. Proti plápolajícímu ohni se rýsovaly pružné křivky jejích dlouhých nohou a půvabných ňader. Sebastian zasténal. Okamžitě se k němu otočila a ruce jí vylétly vzhůru, aby zakryly ňadra. Rychle zavřel oči a zazmítal sebou jako v bolesti. A bolest ho

vlastně doopravdy trápila – jenže jiná, než předpokládala Laura.

Jakmile usoudil, že je to bezpečné, znovu pootevřel oči. Dívka seděla u krbu a prsty si pročesávala zcuchané vlasy. Byly husté, rudohnědé a sahaly jí skoro do pasu.

Na lůžko dýchlo teplo ohně a Sebastianovi ztěžkla víčka. Zachumlal se hlouběji do pokrývek. Byl uchvácen čarovným pohledem na prsty, které čechraly bohatou hřívu. Zatoužil, aby to byly jeho prsty, aby se toho hedvábného vodopádu dotýkal sám.

Jakoby zázrakem najednou ucítil pod dlaní sametovou hebkost. Laurino kotě na něj jemně doráželo hlavičkou a dožadovalo se pozornosti. Sebastian ho palcem hladil pod bradičkou, až začalo příst tak silně, že by to slušelo i lvíčeti, a spokojeně se mu na rameni stulilo do klubíčka.

„Sebastian,“ zašeptal. „Hloupé jméno.“

Už skoro usínal, když si vzpomněl, že ta dívka má ještě pořád jeho pistoli.

Laura si u ohně nervózně okusovala nehty. Její netrpělivost rostla. Teď, když už si usušila a prohřála spodničku i košilku a vlasy měla sotva navlhlé, nevydržela dál čekat. Vstala, vzala lucernu a tichounce se plížila k lůžku. Na mysli jí vytanula tetina obehraná písnička: K dámě se zvědavost vůbec nehodí. Tatínek tomu neříkával zvědavost, ale zvídavost a bystrá mysl. Pomlčel však o tom, že nápadníci tyhle vlastnosti za přednost nepovažují. A Laura pochybovala, že je zoufalý zločinec ocení víc.

Klekla si vedle ležícího a zvedla lampu.

Lupič ze sebe setřásl skoro všechny pokrývky. Zbyla jen poslední a i ta mu sjela nebezpečně nízko k bokům. Jediné pořádné nadechnutí a bude dole. Hrud měl porostlou medovými chloupky. Laura je rozšířenýma očima sledovala až k místu, kde se zužovaly do tenké linky mizející pod pokrývkou. Bandita nebyl obzvlášť velký, ale díky širokým ramenům se zdál vyšší.

Pousmála se, když spatřila chundelatou šedou kuličku, která se mu tulila k rameni. Ospalé kotě zvedlo hlavičku a nevrle na ni zamžouralo. Laura si přiložila prst k ústům v němé prosbě o ticho. Kotě slabě mňouklo, protáhlo se a zase si položilo hlavičku na tlapky.

Laura zvedla lampu výš, aby si prohlédla banditův obličej. V kruhu zlatého světla byl tak hezký, až jí to vzalo dech. Užuž

natahovala ruku, aby mu odhrnula z čela pramínek světlých vlasů, ale včas se zarazila. Rychle ucukla a přitom zavadila o rozpálený kov lucerny. Přitiskla si ruku k ústům, aby zdusila výkřik bolesti. Ale co, pomyslela si, tahle bolístka je určitě menší než ta, o kterou si koleduju.

Pohledem hltala jeho tvář. Slunce mu opálilo pleť do bronzového odstínu skoro stejného, jaký měly jeho vlasy. Nízko posazené obočí bylo o něco tmavší. Na lícní kosti mu padal stín sklopených řas, hustých a černých jako uhel. Teta Tricia by pro takové řasy vraždila, blesklo Lauře hlavou. Tohle by nedokázala ani sebetlustší vrstva černidla. Nos měl lehce zakřivený, jako by si ho kdysi zlomil, a u kořene posetý roztroušenými pihami. Špičku brady mu hyzdila bledá srpkovitá jizva. Laura odhadovala, že mu může být okolo třicítky. Rýhy u koutků úst a mělké vrásky na čele nejspíš nevyryl čas, ale vítr a drsné počasí.

Světlo lucerny láskyplně hladilo jeho pevná, hezky tvarovaná ústa s plnějším spodním rtem. Dokonce i ve spánku měl hrdý výraz, který by žádnou ženu nenechal chladnou. Laura zatajila dech. Toužila dotknout se těch rtů, přimět je k smíchu, probudit v nich něhu.

Fascinovaně se k němu sklonila.

„Ametysty.“

To slovo přišlo jako blesk z čistého nebe. Laura provinile odtrhla zrak od banditových úst a pohlédla mu do široce otevřených očí.

2

Laura se chytila do vlastní pasti. Nebyl to usvědčující kruh světla, co ji ochromilo, ale cizincovy oči, které měly zamženou šedou barvu letního deště. Cítila se omámená jako noční motýl, který bezmocně bije křídly o stínítko lampy.

„Ametysty?“ zopakovala slaboučkým hláskem. Napadlo ji, že se banditovi asi právě zdálo o nějakých ukradených drahokamech.

„Tvoje oči,“ řekl. „Jsou jako ametysty.“

Laura strnula a polekaně se na něj zadívala doširoka rozevřenýma očima. Ale vlastně se na něj ani dívat nepotřebovala –i kdyby oči zavřela, pořád by v duchu viděla jeho tvář, která se jí už stačila nesmazatelně vrýt do paměti. Měla sto chutí utéct, ale nemohla se ani pohnout, ačkoli ji vůbec nedržel. A tak tu lapena v kruhu světla bezmocně čekala, až ji pokárá, rozzuří se, nebo ji rovnou zastřelí. Skousla si spodní ret, ale hned ho zase uvolnila, protože si vzpomněla, jak jí teta dokolečka opakuje, že při tomhle dětinském zlozvyku příliš vynikají její vyčnívající zuby.

Sebastian si ji důkladně prohlížel a jen se mu potvrdily jeho dřívější domněnky. Ta dívka byla překrásná. Jemná alabastrová pleť dodávala pravidelným rysům její tváře překvapivou křehkost. Úzký nosík s nepatrnou rýhou u kořene působil upjatě, ale lehce sešpulené rty ten dojem usvědčovaly z omylu. Dívčiny fialkové oči byly orámovány hustými tmavými řasami. V sametové záplavě dlouhých vlasů odhalila zář lucerny okouzlující narudlý odstín.

Sebastian vzal pramen těch vlasů mezi prsty. Byly zrovna tak hedvábné a těžké, jak vypadaly. Už skoro zapomněl, jaké to je, dotýkat se ženských vlasů a neumazat si přitom ruce od pudru. Vzedmul se v něm příval divoké touhy, který mu rozproudil krev v žilách a přehlušil dokonce i vytrvalé bolestivé tepání v kotníku.

Oči se mu přivřely lenivou smyslností, kterou si Laura omylem vyložila jako ospalost. „Zhasni lampu,“ přikázal.

Ulevilo se jí, že nedojde na střelbu ani nadávky, a tak bez odmlouvání poslechla. Místnost zahalila temnota, jen na protější stěnu vrhala hra plamenů mihotavé odlesky.

„Pojd si ke mně lehnout.“

Když Laura uslyšela ten teplý, chraplavý hlas, pocit úlevy ji rázem opustil. Tma zastřela cizincovy rysy a připomněla jí nebezpečí, které v sobě skrývá setkání s neznámým mužem ve svůdné samotě noci.

Oběma rukama si rozpačitě žmoulala spodničku. „Ne, díky, nejsem unavená.“

„A taky nejsi dobrá lhářka.“ Chytil ji za štíhlé zápěstí. „Když tě budu obtěžovat, můžeš mě přece kopnout do kotníku. Momentálně jsem celkem neškodný.“

Laura pochybovala, že by mohl být neškodný třeba i s oběma zlomenýma nohama. Muž s takovými ústy neškodný být nemůže.

„Neublížím ti,“ naléhal. „Prosím.“

Bylo to ono „prosím“, co ji zviklalo. Jak by mohla odolat lupiči s tak dobrým vychováním? Ještě chvilku váhala, ale pak se vedle něj natáhla, celé tělo strnulé jako kus dřeva. Paží jí vklouzl pod ramena a nenucené ji objal. Bezděčně se k němu přitulila a položila mu hlavu na rameno. Samotnou ji překvapilo, jak přirozené to pro ni je. Na doškovou střechu pleskaly v uklidňujícím rytmu dešťové kapky.

„To nemáš žádnou rodinu, která by si o tebe dělala starosti?“ zeptal se. „Nikdo nebude šílet strachy, že se nevracíš?“

„Asi bych měla říct, že bude. Pak by sis rozmyslel uškrtit mě, protože by ses bál, že sem ten někdo zničehonic vtrhne.“

Rozesmál se. „Možná přece jen nejsi tak špatná lhářka. Vážně jsi o mně slyšela, že škrtím ženy?“

Na chvíli se zamyslela. „Ne. Ale kamarádka mojí tety – slečna Devony Blakeová – tvrdí, žes ji loni v létě znásilnil. Měsíce se to donekonečna rozebíralo na každém večírku a plese. A ona docela přesvědčivě omdlí pokaždé, když tu příšernou historku líčí.“

„Nepochybuju, že ji líčí v jednom kuse a do posledního detailu,“ ušklíbl se. „Co si o té slečně Blakeové myslíš ty?“

Laura mu zabořila obličej do ramene. „Že má v té svojí blonďaté hlavince jenom piliny. To už bych spíš věřila, že ona znásilnila tebe.“

„Chceš tím říct, že mě by znásilnila jenom dívka, co má v hlavě piliny?“ Konečky prstů ji škádlivě hladil po paži. „Pověz – to se ta tvoje teta nebude divit, kde jsi?“

„Odjela na půlnoční soirée, ještě než jsem šla ven. Třeba si bude myslet, že jsem se tajně vyplížila na nějaké dostaveníčko.“ Laura se usmála při pomyšlení na něco tak nepravděpodobného.

Zato Sebastiana ta představa nijak nepobavila. Sevřel ji pevněji.

„A bylo to tak?“

„Jo, přesně tak.“ S neomylnou přesností napodobila jeho mluvu.

„Šla jsem na rande s nejmilejším tvorem mezi Londýnem a Edinburghem.“

Sebastianovi začalo znovu mučivě tepat v kotníku. „S milencem?“ zeptal se tiše.

„Ne, ty hloupý. S mým Sebastianem.“

Když kotě zaslechlo svoje jméno, které jeho paní tak láskyplně vyslovila, zvedlo hlavičku a ospale zapředlo. Sebastian toho rozptýlení hned využil, aby se k Lauře přitiskl blíž. Její slova mu ještě teď zněla v uších jako rajská hudba. Kotě se mezitím svezlo z jeho ramena, přelezlo Lauře po břiše a uvelebilo se jí na hrudi.

„Ty přelétavá potvůrko,“ zamumlal Sebastian a natáhl se, aby kocourka pohladil. Jeho ruka se dotkla hebké kožešiny ve stejném okamžiku jako Laurina. Konečky prstů se o sebe otřeli a Laura se tlumeně zasmála.

„Když jsem se ráno probudila, vypadalo to na úplně obyčejný den,“ řekla. „Umyla jsem se, učesala, nasnídala.“ Vlastní hlas jí zněl cize, spíš jako hlas Devony Blakeové. „Kdyby mi někdo řekl, že ještě před setměním prožiju tak neobyčejné dobrodružství –tedy že se ocitnu v náručí bandity – pomyslela bych si, že nemá všech pět pohromadě.“

Vytáhl ruku zpod jejích ramen a opřel se o loket. „A kdyby ti

někdo řekl, že tě bude bandita líbat?“

Polkla. „Pomyslela bych si, že mu přeskočilo, že se zbláznil, zešílel…“

Hlas jí odumřel, když lupičova silueta zaclonila matné světlo plamenů. Naklonil se nad ni, propletl své prsty s jejími a políbil ji. Jeho krásné rty byly právě tak hebké a pevné, jak si představovala. Něžně ji líbal a každým dráždivým dotykem víc a víc naléhal, až se jejich ústa vpila do sebe, jako by právě k tomu byla odjakživa stvořena. Laurou projel neznámý žár.

„Jsi sladká,“ zamumlal Sebastian a zasypával jí dolní ret a koutky úst drobnými polibky.

Lauře ještě nikdy nikdo neřekl, že je sladká. Měla pocit, že asi omdlí, jenže to by ji pak mohl líbat dál. Anebo ještě hůř – mohl by přestat. Když se vzápětí skutečně odtáhl, rozhořelo se v ní zklamání.

Zlehka ji políbil na víčka. „Zavři oči.“ Vzal ji za bradu a palcem jí jemně pohladil dolní ret. „A otevři pusu.“

„Nevím,“ vykoktala nervózně, „jestli už ti to někdo někdy řekl, ale máš sklon k panovačnosti. To je špatná vlastnost, ale dá se napravit, když…“

Než mohla domluvit, jemně skousl její spodní ret a rukou jí neúprosně sevřel tváře, aby nemohla zavřít ústa. Chtěla protestovat, ale zabránil jí v tom uličnickým vpádem jazyka. Když ztratila chuť i vůli bránit se, pustil ji a v sametovém pohlazení sklouzl prsty po její šíji. Jazykem jí přejel zuby a pronikl hlouběji. Lauru ten teplý dotyk šokoval; bylo jí, jako by měla na místě zemřít. Věděla, že by měla být pohoršena – takhle se přece slušné ženy nelíbají. Jenže způsob, jakým se tenhle muž zmocnil jejích úst a laskal je, jí kupodivu

nepřipadal pohoršující, ale úchvatný. Vlastním jazykem nesměle odpověděla na jeho naléhání.

Lupič zasténal jako ve smrtelných mukách a silné prsty se mu v jejích vlasech sevřely.

Laura se zničehonic rozpomněla na jeho zraněný kotník a odtáhla se. „Ubližuju ti?“

„Jo, holčičko. Vraždíš mě. A mně se to hrozně líbí.“

Sebastianovo potěšení ještě vzrostlo, když si uvědomil, že se tahle dívka ještě nikdy s nikým nelíbala. Její nevinnost ho okouzlila, její neobratná reakce mu připadala jako vtělení smyslného půvabu. Hlavou se mu okamžitě mihlo, do čeho všeho by ji rád zasvětil.

Znovu ji začal líbat, až polibky postupně splynuly v medový proud. Laura už nedokázala rozeznat, kde končí jeden a začíná další. Byl rozeným zlodějem – s každým vzrušujícím nájezdem jazyka ji okrádal o dech i o vůli. Nepotřeboval pistoli ani dýku, stačilo ostří jeho smyslného šarmu, břitké jako nejostřejší meč. V prsou se jí provinile zatřepotala křídla rozkoše. Přijala nevyslovené temné pozvání a jazykem začala prozkoumávat jeho ústa, nejdřív nesměle, potom s rostoucí dychtivostí.

Neměla ani ponětí, co její kapitulace se Sebastianem dělá, neměla ani zdání, že ho důvěřivé dotyky jejího jazyka dohánějí k šílenství. Věděla jen, že se v banditově objetí cítí slabá a bezmocná jako kotě.

Právě tuhle chvíli si vybralo opravdové kotě, aby se odkulilo. Laura se Sebastianem už propletenými prsty nehladili kočičí kožíšek, a toho lupič využil. Sklouzl rukou níž a s nekonečnou něhou uchopil Lauřino ňadro do dlaně tak obratně, že na mlhavý okamžik vůbec netušila, z čeho pramení ta nová, opojná rozkoš. Pod hrubou lněnou látkou neomylně našel napjatou bradavku a konečky prstů ji dráždil, až Laurou začaly projíždět chvějivé vlny vzrušení. Otřáslo jí to stejně, jako by ji ten muž hladil po nahém těle.

Tváře se jí rozhořely studem. Co to proboha dělám? ptala se sama sebe. Vždyť si bude myslet, že jsem nestydatá courá jako Devony Blakeová. Panika a pocit viny v ní převládly nad slastí.

Odtrhla od něj ústa, odvrátila se a vzepřela proti jeho hrudi.

„Nech toho. Nech toho, prosím tě.“

Sebastian vzhlédl a jeho ruka uprostřed pohybu znehybněla, ale neodtáhla se. Laura dlouho naslouchala jeho přerývanému dechu, než konečně sebrala odvahu pohlédnout mu do očí. I ve slabém světle viděla, že má svaly v obličeji napjaté a oči se mu lesknou jako ocel.

Oběma bylo jasné, že záleží jen na něm. Kdyby se rozhodl

předstírat, že Lauřin odpor nebere vážně, nakonec by mu neodolala.

„Říkal jsi, že mi neublížíš,“ zašeptala.

Rty jí něžně přejel po hrdle k ušnímu lalůčku. „Copak ti teď ubližuju?“ Palcem ji pohladil po hrotu ňadra. „Nebo teď?“

Zaklonila hlavu. Nebyla schopna zakrýt záchvěv rozkoše. „Ne.

Ano. Nevím. Prostě chci, abys přestal.“

Jemně jí foukl do ucha. „Proč jsi sem se mnou šla?“

„Kvůli tomuhle ne.“

„Víš to tak jistě?“

Laura byla natolik zmatená, že si nebyla jistá ani tím, jak se jmenuje. „Šla jsem, protože jsi potřeboval pomoc.“ Dokonce i jí samotné to znělo nepřesvědčivě.

„Ba ne,“ zavrtěl odmítavě hlavou. „Šla jsi, protože se nudíš. Protože ve tvém životě se už strašně dlouho nepřihodilo nic zajímavého. Viděl jsem tvůj obličej. Tu žízeň v tvých očích.“

Lhal, když sliboval, že mi neublíží, pomyslela si Laura. Zrovna teď mi ubližuje. Ťalo ji do živého, že si v ní čte jako v otevřené knize.

Chtěla se odvrátit, ale chytil ji za bradu. „Ženu, jako jsi ty, rychle omrzí floutci v sametu a v krajkách, jejich zjemnělé ruce a napudrované paruky. Sice o tobě skládají veršíky, ale jsou příliš ostýchaví, než aby tě políbili tak, jak bys chtěla.“

Při těch slovech Lauře spadl kámen ze srdce. O jejím životě ten muž nemá ani ponětí.

Sebastian cítil, že se zachvěla, a rychle ji pustil. Měl strach, že ji dohnal k slzám.

Jenže Laura neplakala – smála se. Teatrálně vzdychla a napřáhla paži. „Však tiše! Co to svítá nade mnou? V tom okně je východ a Laura je slunce.“ Rozesmála se na celé kolo.

Co to plácá za nesmysly? podivil se Sebastian. Obvykle si na plané řečičky nepotrpěl, ale teď by klidně naslouchal čemukoli, jen kdyby přitom mohl Lauře stáhnout přes štíhlé boky spodničku a sundat jí košilku. Při té svůdné představě zabořil obličej do hebké, lesklé záplavy Lauřiných vlasů a vdechoval jejich vůni. Voněly čistě a sladce jako šeřík v dešti.

„Ty poezii nepotřebuješ, Lauro. Sama jsi poezie.“

Ležela vedle něj úplně tiše. Lehce mu stiskla ramena, ale nepřitáhla ho k sobě, ani ho neodstrčila. Sebastian věděl, že se musí rozhodnout. Ani zlomený kotník mu nemůže zabránit, aby si tuhle okouzlující dívku vzal. Vlastně pochyboval, že by mu v tom zabránil zlomený vaz. Přesto dál váhal. Neodbytná žádost v něm bojovala s dotěrnými výčitkami otupělého svědomí. Vždyť přece slíbil, že jí neublíží…

Dobře věděl, že některé ženy může svedení zranit stejně jako znásilnění. Kdyby ji poslal domů k tetě plnou studu nad tím, že se bezostyšně oddala neznámému muži, zaplatila by za své noční dobrodružství příliš draze. A pak, co kdyby z toho bylo dítě? Levoboček. Jako on sám. Sebastian sice znal způsoby, jak riziko zmenšit, ale po téhle dívce toužil tak moc, že si nevěřil.

Zvedl hlavu a vážně se jí zahleděl do očí. „Asi nedovolíš, abych

tě svlékl a dotýkal se tě – ani když slíbím, že neudělám nic víc.“

„Radši ne. Ale jsem ráda, že ses mě zeptal.“

Sebastian si zklamaně povzdechl a odvrátil se. Při tom neuváženém pohybu ho kotník zabolel tak pronikavě, až sebou škubl. Každičký nerv a unavený sval se v něm probudily k životu a jeho utrpení ještě zvyšovala nenaplněná touha.

Laura se jemně dotkla jeho paže. „Jsem ti opravdu vděčná. Je od tebe moc hezké, že…“

Odtáhl se a složil si ruce pod hlavou. „Strč si vděčnost za klobouk, nebo se namouduši postarám o to, abys k ní neměla důvod.“

Zaraženě zmlkla. Sebastian se zastyděl za svůj vzteklý výbuch, a to ho ještě víc podráždilo. „Radši mluv dál. Mluv o něčem. O čemkoli. Nejlíp o něčem zatraceně protivném, abych zapomněl na… na svůj kotník. Třeba o počasí. O vodě v botách. Drž mi kázání o morálce. Anebo aspoň zase cituj toho svého Shakespeara.“

„Proč kradeš?“ zeptala se zadumaně.

„Proč se asi krade? Pro peníze.“

„Peníze na co?“

Otevřel pusu, aby jí jedovatě odsekl. Samotného ho zaskočilo, když z něj místo příkrých slov vypadla pravda. „Na to, abych od toho lotra MacKaye získal zpátky rodinné državy a hrad, který mi ukradl.“ Opřela se o loket. V neprostupné temnotě z ní sice viděl sotva obrys, ale i tak vycítil její zájem a zvědavost. Uvědomil si, že jí právě prozradil víc než většině mužů, kteří mu posledních sedm let

věrně stojí po boku.

„Jak se to stalo?“ zeptala se.

„Štěstěna naší rodině nikdy nepřála. V šestačtyřicátém se dědeček přidal k princi Karlovi a jeho povstalcům. Když byli poraženi, král nám zabavil tituly a naše državy dal MacKayům. Po smrti mého otce MacKay zabral i Dunkirk.“

„A peníze ti jej pomohou získat zpátky?“

„Ne. Ale peníze mi pomohou získat patřičný vliv a vážnost, abych se mohl Killianu MacKayovi postavit.“

„Nenapadlo tě někdy, že by to třeba šlo i počestně?“

„Jednou. Když jsem byl mladší a hloupější. Jenže když je člověk horalem z Vysočiny a navíc je bez vzdělání, dole na něj koukají skrz prsty. Zato se přímo nabízí bojovat, loupit, nahánět lidem hrůzu. K tomu mám talent, a tak jsem se rozhodl patřičně ho rozvíjet.“

„A co si pořídit jiný hrad?“

„Já chci Dunkirk. Byla to jediná pýcha mého otce. Udělám cokoli, abych ho získal zpátky.“

„Musel jsi mít tatínka hodně rád.“ Do jejího hlasu se vloudil melancholický tón.

Sebastian zavřel oči. „Nenáviděl jsem toho zatraceného parchanta. Z celého srdce jsem mu přál smrt.“ Zívl. „Dobrou noc, slečno Lauro.“

Laura byla dlouho zticha. „Dobrou noc, pane… Strašlivý.“. Přetáhla přes oba pokrývku. „Měl by sis dávat větší pozor. Zlodějina je nebezpečné povolání. Jde při ní o duši i o krk.“

Pootevřel jedno oko. „Bylo by ti líto, kdyby mě pověsili?“

„Myslím, že ano.“

„Tak to si budu dávat pozor jako nikdy předtím.“ Uchopil její ruku a zlehka si ji přitiskl k srdci, jako by právě tam odjakživa patřila.

Laura se dívala do stropu tak dlouho, až jí bubnování deště a pravidelný tlukot lupičova srdce, který cítila pod svou dlaní, splynuly v jedno.

Sebastian se probudil do záplavy slunečního svitu. Ještě v polospánku měl dojem, že je v Londýně v ložnici své milenky. Jenže kam se poděly vyřezávané sloupky postele s nebesy, kde jsou přepychové péřové polštáře a chladné mramorové zdi? divil se. A kde se tu bere slunce? Moje milenka přece sluneční jas nesnáší a závěsy nechává zatažené až do pozdního odpoledne.

Promnul si oči, a když se rozespale rozhlédl kolem, neubránil se úsměvu.

Laura nezahálela. Otevřené dveře zaklínila rezavým pohrabá-čem a z oken strhala pytlovinu. Do místnosti vál svěží vánek a přinášel s sebou opojnou vůni rozkvetlých zimolezů. Země promáčená nočním deštěm vydechovala voňavou vláhu. Sluneční paprsky prorazily dokonce i krbovým komínem a poházely dokonale vyčištěné ohniště zlatými penízky. Celá chýše byla vzorně vysmýčená. Sebastian nepochyboval o tom, že tím nejšpinavějším široko daleko je teď on sám.

Laura se oháněla střapatým koštětem, které vypadalo, že se spíš než k úklidu hodí pro čarodějnici. U nohou jí skotačilo kotě a vybíjelo si překypující energii tím, že střídavě honilo smeták a

střídavě chňapalo po chomáčích prachu, které vířily ve slunečních paprscích. Když se pustila do ometání pavučin z dřevěného stropu, Sebastian si spokojeně založil ruce pod hlavu a plnými doušky vychutnával radost, kterou mu ta podívaná skýtala.

Laura si tichounce broukala a co chvíli povystrčila jazyk jako soustředěné děcko. Tváře měla ušpiněné od sazí. Těžký vodopád vlasů jí olemovalo slunce narudlou krajkou. Ještě pořád na sobě neměla nic než košilku a spodničku. Když procházela kolem dveří, zahlédl Sebastian pod tenkou tkaninou obrysy dlouhých nohou a štíhlých boků. Lítostivě mu zatrnulo ve slabinách a v duchu zaklel. Co mě to v noci posedlo? vyčítal si. Odkdy jsem takový dobroděj? Ale přesto se ho při pohledu na Lauru zmocnilo podivné uspokojení.

Představoval si, jaké by to asi bylo, kdyby se narodil v rodině obyčejného venkovana, a ne jako nemanželský syn surového lorda z Vysočiny. Jaké by to bylo, kdyby ho každé ráno vítal tenhle příjemný pohled? Vzorně uklizený domek. Manželka s písničkou na rtech. Nebylo těžké dokreslit si ten idylický obrázek houfem tří čtyř špuntů batolících se kolem Lauřiných sukní.

Zatvrdil se proti planým fantaziím a obličej mu potemněl. Jestli se ožením, pomyslel si, vezmu si ženu, která bude příliš bohatá, než aby rozeznala jeden konec smetáku od druhého. Zenu, která si určitě nebude chtít zničit štíhlý pas tím, že by mi rodila děti…, pokud na něco takového nebude příliš stará. Na sny je lepší zapomenout. Jediné, na čem teď záleží, je Dunkirk.

Když promluvil, jeho hlas zněl podrážděně, ačkoli to vůbec neměl v úmyslu. „Kdybych spal ještě chvíli, nejspíš bys už věšela závěsy a háčkovala ubrus.“

Prudce se otočila a koště jí vypadlo z rukou. Ze stropu se snesla průsvitná pavučina a přistála jí na hlavě jako svatební závoj. Ten pohled Sebastianovi nijak nevylepšil náladu.

Lauru znervózňovalo, že se na ni kaboní jako mraky před bouřkou. Omluvně pokrčila rameny. „Uklízím ze zvyku. Moje matka umřela mladá a já jsem se pak starala o otce, když jsme bydleli v

Londýně.“ Popošla k židli, přes kterou si večer přehodila šaty. „Jak je na tom tvůj kotník?“

„Je zlomený, stejně jako byl včera. A až mě Drobeček bude dávat do pořádku, nejspíš mi ho bude muset zlomit ještě jednou, aby ho narovnal.“

Laura sebou škubla.

Sebastian se s námahou posadil a zašklebil se, protože ho zabolelo pohmožděné břicho. „Doufal jsem, že až se probudím, už tu nebudeš.“

Chabě rozhodila ruce a mávla směrem k podlaze. „Když všude bylo tolik prachu… Řekla jsem si, že bych to tu měla dát trochu do pořádku.“

„Nepochybuju, že to Drobeček ocení, až si bude dávat odpolední čaj. Ale radši bys už měla jít. On je totiž kapánek nevypoči-tatelný. Co kdyby se rozhodl zlomit nohu tobě, a ne mně?“

Laura váhala, jestli se rozesmát, nebo zamračit. Představa, že ji mučí někdo, komu říkají Drobeček, jí prostě nemohla nahnat opravdový strach. Vadilo jí spíš to, že se na ni bandita dívá tak nasupeně. Přece musí existovat způsob, jak to zaonačit, aby se na ni díval stejně jako v noci… Vtom jí padla do oka mísa trůnící uprostřed stolu a obličej se jí rozzářil.

Zvedla nádobu a obřadně ji nesla k lupiči, jako by to byl svatý grál. „Umyla jsem ti pistoli. Byla celá od bláta.“ Klekla si k němu a strčila mu mísu před obličej.

Sebastian tiše zaúpěl, když spatřil utopenou zbraň. Vzal ji do dvou prstů a vylovil. Z nablýskané hlavně se řinula voda. V jednom měla ovšem Laura úplnou pravdu – pistole už nebyla od bláta.

Vypadala tak rozradostněná výsledkem své práce, že ze sebe Sebastian místo zuřivého řevu vymáčkl jen přiškrcené: „Děkuju.“

Pomalu se usmál a vytáhl jí z vlasů pavučinu. Oči mu zněžněly do mlhavé šedi a Lauřino srdce se rozbušilo rychleji. Teta má pravdu, pomyslela si. Muže skutečně přitahují ženy, co se chovají jako hloupoučké slepice. Vždyť ho vůbec nenapadlo, že jsem mu pistoli namočila jen proto, aby mě nemohl zastřelit.

Jenže zastřelit ji bylo to poslední, na co Sebastian pomýšlel, když se k ní skláněl. Včera v noci byla dobrou žačkou. Sklopila zrak, až jí tmavé řasy zakryly oči, zvedla k němu tvář a pootevřela rty. Zasténal, zabořil jí prsty do vlasů a vnikl jazykem do teplých, vlhkých zákoutí jejích úst. Objal ji, aniž dbal na zapomenutou pistoli, která se mu pohupovala na prstě.

Vtom ode dveří rozezleně zaburácel hromový hlas. „Co to tu vyvádíš, Kirkpatricku? Chystáš se to ubohý děvče přefiknout, nebo zastřelit?“

Laura se vyděšeně stulila Sebastianovi do náručí. Varovně jí přitiskl prst na rty. „Seber se, zlato,“ zašeptal. „Máš tu čest s mými nejmilejšími přáteli.“

3

Laura se pomalu obrátila k nově příchozím. Kirkpatrick ji nepřestával pevně svírat kolem pasu.

Ti dva muži vůbec nevypadali mile. Dokonce i sluneční paprsky jako by se zachvěly a ucouvly před světlovlasým obrem, který stál ve dveřích. Když se sehnul a vešel dovnitř, podlaha pod jeho těžkými kroky zaduněla. To může být jedině Drobeček, blesklo Lauře hlavou. Obr se zplna hrdla rozesmál, až se celá chatrč otřásala v základech. „Vyjukal jsem tě, co? Jo, naučils mě to dobře,

kamarádíčku. Jen neviditelnej zloděj je bohatej zloděj.“

S dlouhými rozcuchanými vousy a světlými vlasy, které trčely na všechny strany, vůbec nevypadal na skotského pohraničního nájezdníka – spíš na Vikinga, který se sem omylem zatoulal. Laura skoro čekala, že si ji hodí přes rameno a odnese na svou loď. Přimáčkla se ke Kirkpatrickovi a ten ji konejšivě pohladil.

Ještě víc se přikrčila, když se v okně objevil zlomyslný skřítek a hrozivě zakoulel očima: „Propána, Kirkpatricku, kde máš masku? To o tý pusince asi nemáš moc valný mínění. Mám ji vzít na procházku hned, nebo až za chvíli?“

Lauru nejdřív napadlo, že tak ošklivé dítě jakživa neviděla. Vzápětí jí ale došlo, že to žádné dítě není. Byl to mladík se špičatými liščími rysy, kterému na hubených pažích jako struny na klavíru

vystupovaly provázky svalů. Vysával šťávu z květu zimolezu a poťouchle po ní pokukoval.

„To nebude zapotřebí, Jamie,“ řekl Kirkpatrick. „Ta holka je slepá.“

„Slepá?“ zopakoval obr jako ozvěna.

„Slepá?“ zopakovala Laura.

Kirkpatrick ji probodl pohledem. Poslušně přimhouřila oči.

„Jo, slyšíte dobře,“ řekl. „Je slepá. Rozeznává jen světlo od stínu a trošku obrysy. Proto včera sletěla z toho kopce.“

Jamie zmačkal kvítek v pihovaté pěsti. „A co na tom kopci

dělala? Trhala sedmikrásky?“

Než mohl Kirkpatrick odpovědět, vložila se do toho Laura.

„Dělala jsem si tam piknik.“

Drobeček zkřížil na hrudi paže, mohutné jako dubová polena, a zlověstně svraštil obočí. „Na piknik bylo zatraceně mokro, ne?“

Kirkpatrick ji varovně zatahal za vlasy, ale Laura ho ignorovala.

„Odpoledne ještě ne. Víte, hodiny jsem bloudila, než mě váš laskavý pán zachránil a dovedl sem… na svůj hrad.“ Upřela přimhouřené oči do vzduchu, aspoň o stopu níž a o tři stopy dál, než odkud se ozýval ten hromový hlas.

„Náš pán?“ zahučel Jamie.

„Jeho hrad?“ zopakoval nevěřícně Drobeček.

Laura začala šmátrat po podlaze. Škubla sebou, když se jí do palce zabodla tříska. „Měla bych si posbírat svoje věci. Pan Kirkpatrick mi slíbil, že některý z vás sluhů bude tak laskavý a dopraví mě k cestě, abych tam mohla počkat na kočár, který mě odveze domů.“

„Vážně?“ zamračil se Drobeček. „Náš pán je prostě ta nejšlechetnější duše pod sluncem.“

Sebastian se ušklíbl. „To se o mně povídá.“

Laura se vyškrábala na nohy. Jamie se přehoupl přes parapet a seskočil do místnosti. Sebastianovi ztvrdly rysy, ale dával si záležet, aby se ani mrknutím oka neprozradil. Až příliš dobře věděl, že je zatím o její neškodnosti úplně nepřesvědčil, a jen doufal, že si to

Laura také uvědomuje. Založil si ruce na hrudi, aby skryl zaťaté

pěsti.

Nejisté popošla dopředu a napřaženýma rukama tápala ve vzduchu. Drobeček zdvihl židli a opatrně, aby nevydal ani sebeslabší zvuk, ji postavil Lauře do cesty. Narazila do ní holení tak tvrdě, že sebou Sebastian trhl.

„Promiňte, pane,“ omluvila se.

Rukama si hledala cestu kolem stolu a přesvědčivě přitom klopýtala. Natáhla se k opěradlu židle, ale než se ho mohla dotknout, Jamie z něj strhl její šaty a škodolibě je zvedl do vzduchu. Na podlahu se s cinkáním vysypaly stříbrné jehlice do vlasů. Jamie jednu sebral, zkusmo kousl do perly a pak si ji zastrčil mezi rty.

Laura ohmatávala opěradlo židle a udiveně se mračila. „Určitě jsem si tady včera nechala šaty, aby mi uschly.“

Jamie jí je hodil rovnou na hlavu. „Tady jsou. Nejspíš spadly.“

„Děkuji vám,“ ozvalo se přidušeně zpod hromádky sametu.

Přetáhla si šaty přes hlavu. Všichni tři muži dychtivě pozorovali, jak si zapíná živůtek a obouvá mokré střevíce.

Pak se narovnala a tleskla rukama. Sebastiana rázem přešla nálada, když mu došlo, na co čeká. Proboha, ať k ní ta paličatá kočka přiběhne a otře se jí o kotníky, přál si v duchu. V téže chvíli zpozoroval kotě i Drobeček. Chundelaté klubíčko se krčilo za nohou stolu, mrskalo ocáskem a chystalo se mu skočit po botě.

Drobeček se sehnul a nabral tvorečka svou mohutnou tlapou.

Zvedl si ho k očím a prohlížel si jeho naježené vousky.

Laura neměla daleko k pláči, a tak radši pevně zavřela oči. Neodvážila se dát najevo, že ví o tom, že se Drobeček zmocnil jejího Sebastiana, natož proti tomu protestovat. Dvěma prsty by mohl zvířátku snadno zlomit vaz.

Vtom se chatrčí rozlehl zvuk nahánějící hrůzu a Laura vylekaně rozevřela oči. Nejdřív myslela, že obr na její kotě vztekle vrčí, ale když postřehla v Kirkpatrickově obličeji úsměv, pochopila, že Drobeček zálibně mručí.

Tváří hladil bříško kotěte a blaženě mhouřil oči. „Miluju kočky.

Máma vždycky mívala jednu u krbu.“

„Já je miluju taky,“ prohodil Jamie. „Když zrovna nemám k jídlu nic lepšího.“ Laura se otřásla.

„Menuje se ta potvůrka nějak, holka?“ zeptal se Drobeček.

„Sebastian.“

Jamie si odfrkl. „To je ale hloupý jméno.“

Sebastian sebou trhl. „Vrať slečně tu kočku, Drobečku. A ty, Jamie, ji doved k cestě. Přímo k cestě. A pak se hned vrať. Rozumíš?“

Jamie výsměšně smekl beztvarou čepici. „Nejsem hluchej, můj pane.“

Drobeček strčil kotě Lauře do náručí. „Srdečně děkuji, pane.“

Nemohla si pomoct, musela se na Kirkpatricka ještě naposledy podívat. Snažila se uchovat prázdný výraz a tápala kolem zdi, až špičkou nohy narazila na pokrývku. Až bolestně vnímala dva páry očí, které se jí zabodávaly do zad. Klekla si a pozorně si prohlížela jeho obličej, i když to vlastně bylo zbytečné. Každý jeho rys se jí už nesmazatelně vtiskl do paměti. Věděla, že ho uvidí každé ráno, až se probudí, a každý večer, až zavře oči. Slunce odhalilo v banditově tváři drobné vějířky vrásek, ale to mu nijak neubíralo na nápadně hezkém vzhledu. Konečky prstů ho lehce pohladila a vrývala si ten dotyk do paměti.

„Díky za laskavost, pane. Na něco takového se nezapomíná.“ Krátce a pevně jí stiskl ruku. „To opravdu ne.“

Odvrátila se, než jí mohly do očí vstoupit slzy. Jamie jí nabídl rámě. Přihlouple stála a nevšímala si ho, dokud ji sám nevzal pod paží.

„Slyšela jsi ten vtip o slepý děvče a bezrukým námořníkovi?“ zeptal se cestou ke dveřím.

Sebastian se za nimi díval s pocitem vítězství. Jenže pak najednou byly dveře bezútěšně prázdné a vítězství totam. I sluneční jas jako by ztratil svou sílu a vybledl do mdlého dopoledního svitu. Sebastian se ušklíbl a rýhy kolem úst se mu prohloubily.

Drobeček se opřel o stůl, až dřevo pod jeho vahou zasténalo. „Bál jsem se vo tebe, kamaráde, když jsem ve starým dubu nenašel žádnou zprávu. Myslel jsem, že tě pracka zákona přece jen dostala.“

Sebastian se vyhnul jeho pátravému pohledu. Drobeček ho znal lépe než kdokoli jiný. Už jako děti spolu běhali po vřesovištích. Jedině Drobeček měl odvahu postavit se mezi Sebastiana a pěsti jeho otce. Přišel přitom o dva zuby a získal Sebastianovu neochvějnou přízeň.

„Je ti doufám jasný, že d’Artanovi se to nebude ani za mák líbit,“ pokračoval Drobeček. „Jestli ta holka bude žvanit, půjde o krk nejen tobě, ale i jemu.“

Sebastianova tvář zmizela pod ledovou maskou; pod maskou žoviální krutosti, kterou vždycky tolik nenáviděl u otce. „Ale ne, Drobečku. Jestli bude žvanit, půjde o krk jí.“

Drobeček zavrtěl unaveně hlavou, přešel k Sebastianovi a klekl si. Sluneční paprsky se zaleskly na stříbře, když mu do klína nasypal perlové jehlice. „Měl bys je vopatrovat jako voko v hlavě. Ničím jiným se za minulou noc pochlubit nemůžeš.“

Sebastian nehnul ani brvou. Teprve když Drobeček odešel naštípat třísky na podpal, jehlice posbíral. Bral je do ruky s láskyplnou úctou, jako by na nich bylo něco mnohem drahocennějšího než perly. Jamie byl ten nejprotivnější tvor, jakého kdy Laura potkala.

Toužila být o samotě se svými myšlenkami, ale on pořád mlel pantem a obšťastňoval ji vtípky, které by se hodily spíš pro prostitutku než pro dámu. Než dorazili k cestě, nechal ji projít mokrým ostružiním, spadnout do dvou králičích nor a vrazit do kmene borovice. Laura nepochybovala, že má kůži samý škrábanec a že lýtka jí budou do rána hrát duhovými barvami.

Na liduprázdné cestě se Jamie rozhlédl na obě strany a podrbal se na hlavě. Laura rychle couvla v obavách, že mu z rozcuchané kštice vyskáčou hejna vší.

„Hrozně nerad bych vás tu nechal takhle samotnou,“ prohlásil.

„Víte, co jsou lupiči zač. Milujou slepý holky.“ Potměšile po ní hodil

očkem. „Slepý holky na ně totiž nemůžou nic píchnout.“

„Však já už to nějak zvládnu. Jen kdybyste byl tak laskavý a posadil mě vedle cesty. Někdo tudy jistě brzy pojede.“

Namísto k okraji cesty ji zavedl přímo doprostřed a nešetrně ji stáhl na zem. Laura měla sto chutí nakopnout ho, ale ovládla se.

„Tak jsme tady, pusinko. Prostě tu zůstaň hačat mezi divokejma kytkama. Že jsou krásný?“ Šibalsky nakrčil nos. „Jen si čuchni.“

Laura necítila vůbec nic. Do sukně jí prosakovalo bláto. Copak si myslí, že jsem nejen slepá, ale taky úplně pitomá? zuřila v duchu. Zářivě se usmála na nejbližší strom. „Děkuji vám. Jste opravdový džentlmen.“

Obešel ji. „Tak já už půjdu. Nashle.“ Chvíli poklusával na místě a pak zůstal se zatajeným dechem úplně tiše stát.

Laura si začala polohlasem prozpěvovat, jak by to asi udělala dívka z lepší společnosti, kdyby na louce plné květin čekala, až kolem pojede kočár. Po třetí sloce písničky Můj pán je můj pastýř to Jamie vzdal. Zklamaně si povzdechl a zmizel v lese. Laura se ani nepohnula. S blížícím se polednem slunce stoupalo a začínalo pálit.

Konečně se odvážila po očku ohlédnout. V lesklém listoví si pohrávaly sluneční paprsky. Poklidným letním tichem se rozléhalo švitoření skřivana. Laura napínala uši, a když nezaslechla nic podezřelého, vykasala si zablácenou sukni a rozběhla se k louce.

Zpoza dubu vykoukla rozcuchaná hlava. Jamie si pro sebe něco zamumlal, zúžil oříškové oči a díval se, jak se Laura přehoupla přes plot a pádí loukou. Ucouraná sukně za ní vlála – jediný purpurový flíček v záplavě žlutých pryskyřníků.

Jamie se zatahal za ucho a na celé kolo se rozchechtal. „Na slepou holku je setsakramentsky mrštná, co ty na to, ty můj kluku Kirkpatricku?“

Jako o závod uháněl zpátky k chatrči a s obratností rozeného horala kličkoval mezi stromy a přeskakoval balvany.

Laura vyšplhala po železném mřížoví k oknu v prvním patře, protáhla se dovnitř a seskočila do chodby. V duchu žehnala posuvným oknům, poslednímu z tetiných nesčetných rozmarů, a

všem, kdo je nechávají nezajištěná. Sundala si boty a po špičkách se plížila chodbou. Vtom po nablýskaných parketách zaduněly rázné kroky. Polekaně se rozhlédla, ale poblíž nebyly žádné dveře nebo výklenek, kde by mohla hledat úkryt. V panice se aspoň přimáčkla k vyřezávanému obložení, jako by se v těch zdobných spirálách a kudrlinkách mohla ztratit. Zpoza rohu se vynořil starý Fish, tetin majordom, a s hlasitým pomlaskáváním vtahoval propadlé tváře.

Aniž by zpomalil, prohodil k ní: „Dobré jitro, slečno. Teta vám vzkazuje, že odjela na čtrnáct dní do Londýna. Doufá, že se nějak zabavíte.“

Laura zůstala nevěřícně zírat na jeho vzdalující se záda. Odhodila si z očí pramínek pocuchaných vlasů a přelétla pohledem své oblečení. Potrhaná sukně jí zplihle visela kolem zablácených a poškrábaných kotníků, na živůtku chybělo několik knoflíčků a ty zbylé se ochable houpaly na povolených nitkách.

Ramena jí poklesla. Právě prožila nejneobyčejnější dobrodružství svého života a tady po ní nevzdechla ani živá duše. Zamířila ke svému pokojíku a už se nenamáhala tlumit kroky.

Když za sebou přibouchla dveře, plnou vahou na ni dolehlo tíživé ticho domu. Teď ji zamrzelo, že kotě nechala venku, aby si hrálo v oplocené zahrádce, a nevzala je radši s sebou. Napadlo ji, že náladu by jí mohla vylepšit teplá koupel, a tak zazvonila na služku. Zalézt do postele by taky nebylo k zahození, pomyslela si. Kdybych předstírala bolest hlavy, mohla bych tam strávit zbytek odpoledne. Bůh ví, že Tricia to dělává víc než často. Ale ne vždycky bývá v té posteli sama.

Při té představě projela Lauřiným srdcem téměř fyzická bolest. Prudce se otočila a přitom z toaletního stolku srazila porcelánovou sošku bohyně Diany. Figurka spadla na zem a roztříštila se na kousíčky. Jen ústa bohyně zůstala celá, jako by ji za to vzplanutí citů chtěla pokárat.

Dvě služky přitáhly do pokoje plechovou vanu. Zametly střepy a odnesly šaty, které jim Laura nařídila spálit, aniž by třeba jen mrknutím oka daly najevo zvědavost.

Laura se vykoupala, oblékla si lněný župan a usedla k toaletnímu stolku. Rozčesala si vlasy a stáhla je do přísného uzlu tak důkladně, aby nevyklouzl ani jediný pramínek. Pak si začala uzel pečlivě připevňovat na šíji. Její vlasy byly těžké a nepoddajné, nevinily se a nedržel na nich ani pudr. Teta jí v jednom kuse předhazovala, že jsou úplně nemožné, a doporučovala, ať se radši nechá ostříhat a koupí si módní paruku. Když už jsem to odmítla, pak je tohle to nejlepší, co se s nimi můžu udělat, povzdechla si. Co nejpevněji je stáhnout a připlácnout k hlavě, aby nebylo vidět, jak jsou nemožné.

Ty poezii nepotřebuješ, Lauro. Sama jsi poezie. V uších jí pořád zněla ozvěna toho drsného hlasu. Zoufale si přitiskla ruce ke spánkům, jako by ji tak mohla zaplašit. Bandita přece do těch nemožných vlasů zabořil tvář, vířil je svým teplým, sladkým dechem. Díval se jí hluboko do očí a ptal se, jestli se jí smí dotýkat… Laura si vrazila do vlasů další jehlici a byla ráda, že ji bolestivé píchnutí vytrhlo ze vzpomínek.

Otevřela krabičku z třešňového dřeva, vytáhla těžké brýle, které jí otec kdysi udělal ve volných chvilkách mezi pokusy, a posadila si je na nos.

Zvedla hlavu a zadívala se do zrcadla. Rozpustilá dívka, která strávila noc v banditově náručí, byla ta tam. Teď tu seděla úplně obyčejná žena s tváří tak všední, že se o ní nedalo říct ani to, že je ošklivá. Laura Walkerová. Fádní Laura, poslušná dcera a rozumná neteř, s očima skrytýma za silnými skly brýlí. Trpce si pomyslela, že někdy bývá milosrdnější vidět ze světa jen mlhavé obrysy namísto krutě jasných kontur.

Zrcadlo se rozpilo za závojem slz a zešedlo stejně jako banditovy

oči, které měly barvu slunečních paprsků třpytících se na oceli.

4

Mozaikové okno proměnilo svět v hrstku třpytivých zelených démantů. Sebastian zaslechl, jak se za ním otevřely a zavřely dveře. Než se obrátil, přenesl váhu na druhou nohu, aby skryl, jak ztěžka se opírá o hůl.

Perský koberec ztlumil d’Artanovy kroky. Starý muž se posadil za psací stůl z ořechového dřeva, pohodlně se opřel a kostnatými prsty si podepřel bradu. Sebastianovi židli nenabídl. V pracovně ani žádná jiná nebyla – jen ta jeho, která připomínala spíš trůn. Pohlédl Sebastianovi do očí a na úzkých rtech mu zahrál tajemný úsměv. Tuhle taktiku Sebastian dobře znal; věděl, že d’Artan bude záhadně mlčet, dokud on sám nepromluví. Jenže tentokrát byl rozhodnut, že mu tu radost neudělá. Zaťal prsty do zlacené rukojeti hole.

D’Artan znal Sebastiana právě tak dobře jako on jeho, ne-li ještě líp. Když postřehl ten odhodlaný stisk prstů, očividně ho to pobavilo. Stříbrné vlasy mu lnuly k hlavě jako hladká čapka. Právě tak hladká připadala Sebastianovi i starcova melodická francouzština,

táhnoucí se jako hustý med: „Co tvoje zranění? Ještě tě trápí?“

„Ne. Už se skoro zahojilo.“

Sebastian lhal. Kdykoli se schylovalo k dešti, vhánělo mu mučivé tepání v kotníku ještě teď slzy do očí. Ještě teď se probouzel roztřesený a zbrocený potem a v nočních můrách ho nepřestávalo strašit to slunné dopoledne, kdy mu Drobeček kost znovu zlomil. Opium, které předtím Sebastianovi vnutil, otupilo bolest, ale ne vzpomínku na ni. A o nic víc nevybledla ani vzpomínka na dívčí hlas, okouzlující a hebký jako samet. Sebastian o oné noci nikdy

nemluvil, protože nechtěl, aby mu ji pošpinil ďArtanův posměšný úšklebek.

Poklepal holí na koberec. „Máš tu docela elegantní hnízdečko.“

D’Artan povytáhl obočí. „Lord Campbell byl tak laskav a dovolil mi používat své venkovské sídlo, zatímco se zdržuje ve městě.“

„Pořád jsi miláčkem celého Edinburghu, že? Spoléháš na soucit s ubohým francouzským emigrantem, který uprchl před hrůzami revoluce…“

„Když jde Britům o vlastní kůži, mají pozoruhodnou představivost – na rozdíl od jiných situací. Na mně vidí, jak by dopadli, kdyby revoluce překročila La Manche.“ D’Artan vyndal z broušené karafy zátku, naplnil dvě sklenky skotskou a jednu podal Sebastianovi. „To je taky jeden z důvodů, proč jsem pro tebe poslal. Účast a obdiv lorda Campbella konečně dostaly konkrétnější podobu. Zítra odjíždím do Londýna na schůzku s králem. Budu zvolen do Dolní sněmovny Parlamentu a dostanu kulatou sumičku pěti tisíc liber roční penze.“

Sebastian se zakuckal a whisky ho zaštípala v krku. Potom se zplna hrdla rozesmál. „Starý dobrý král Jiří už zase blázní. Copak by asi s lordem Campbellem řekli tomu, že neposkytují azyl emigrantovi, ale revolucionáři? Že ta tvoje kulatá sumička poputuje do Paříže na nákup zbraní a střelného prachu?“

D’Artan pokrčil rameny. „Bylo by po prachu a po revoluci.“

„A po válce s Anglií. A ty bys měl být rád – král by tě dál zahrnoval přízní a penězi. Pochybuju, že mu pohostinnost vydrží, až na jeho zemi zamíří francouzská děla.“

„Rozmach nového pořádku je nevyhnutelný.“ D’Artan zdvihl sklenku v přípitku. „Vše pro slávu Francie.“

I Sebastian naznačil přípitek. „Vše pro slávu d’Artana. Jak vysoko vlastně míříš? Co takhle První občan Velké Británie?“ Schválně si otřel ústa hřbetem ruky, protože věděl, že se d’Artanovi to neotesané gesto příčí.

D’Artan ťukal dlouhými úzkými nehty na desku stolu a znechuceně se díval na Sebastianovu hůl. „Ta tvoje nehoda, to byla

velmi nešťastná záležitost. Ale ještě nešťastnější byl ten nerozvážný kousek, co následoval. Jeden z tvých mužů se mi zmínil o jisté mladé slečně.“

Čert aby vzal Drobečka, zaklel v duchu Sebastian. Copak mě musí chránit jako vlčice mláďata?

Tušil, že vzápětí přijde úder, a připravoval se na něj.

„Ne že bych ti nepřál milostné pletky,“ pokračoval d’Artan.

„Nemyslíš ale, že ukázat obličej bůhvíjaké upovídané holce, se kterou si zrovna užíváš, není dvakrát moudré?“ Do hlasu se mu vkradl káravý tón, tvář však zůstávala jako vytesaná z kamene. Sebastiana snad už posté napadlo, že d’Artan má na muže svého věku neuvěřitelně málo vrásek. „Nebyl jsi to náhodou ty sám, kdo říkal, že masky dodávají tvým… ehm… hrátkám romantické kouzlo, příchuť nebezpečí a pomíjivosti?“

Sebastian přemítal, jestli takovou hloupost skutečně vypustil z úst. Že by mu tak stouplo do hlavy to setkání s Devony Blakeovou?

„Nesundal jsem si masku úmyslně. Prostě mi spadla. A pokud jde o tu holku, nebyla upovídaná, ani jsem si s ní neužíval.“

D’Artan si odkašlal. „Tím hůř. Tos měl. Hrozba skandálu by ji možná účinně umlčela.“

„Nevěděl jsem, že k mým povinnostem patří i znásilňovat ženy.“

D’Artan pokrčil rameny tak, jak to umějí jen Francouzi. „Proč povinnost? Ber to jako výsadu povolání.“

Sebastian se otočil k oknu, protože potřeboval zklidnit dech a aspoň na chvíli uniknout těm ocelovým očím. Dubové obložení pokoje jako by pohlcovalo světlo i vzduch. Otevřel okno dokořán. Dovnitř zavál jemný větřík a přinesl s sebou vůni zimolezu a svěží teplo nádherného letního dne. Sebastianovi se stáhlo hrdlo nečekaným steskem.

Položil pěst na parapet. „Když máš tak dobré informace, pak musíš vědět, že ta holka byla slepá.“

D’Artan si afektovaně odfrkl. „To ses vydal po dost neobvyklých cestičkách, ne?“

Sebastian se prudce otočil. „Je po všem. Už se s ní nikdy nesetkám. Tak proč ti o ni tak jde?“

„O ni mi nejde.“ D’Artan praštil pěstí do stolu, jako by se nakazil Sebastianovým vztekem. „Jde mi o tebe. Jsi důležitý pro Francii a jsi důležitý pro mě. Jako Sebastian Kerr můžeš proniknout do nejvyšších společenských kruhů v Londýně i v Edinburghu a odhadnout, jakou oporu v nich má nová francouzská vláda.“

„Právě o tom jsem s tebou chtěl mluvit. Už jsi slyšel, že markýz z Doveru měl vážnou nehodu? Při projíždce v parku se s ním převrhl kočár. Předpokládám, že to nemá vůbec nic společného s těmi novinkami o jeho vášnivém projevu proti Národnímu shromáždění, které jsem ti přinesl minule.“

D’Artan smutně potřásl hlavou. „Taková smůla! I když říkají, že jednou snad zase bude chodit… Já si tě ale nezavolal, abych s tebou rozebíral markýzovo neumělé zacházení s koňmi.“ Vstal a začal přecházet za stolem, ruce sepjaté za zády. „Až dosud jsem ti zálibu v loupežích toleroval. Jenže teď je ve hře moje nové postavení a s ním spojený vliv – a to nemůžu riskovat. Nějak moc ti narostl hřebínek. V pohraničí se z tebe stala legenda. Vždyť se o tvých dobrodružstvích dokonce skládají balady! A kdejaký úřednický tichošlápek na tebe začíná žárlit. Co myslíš, o kom asi sní manželky těch troubu, když…“

„Dost!“ zařval Sebastian.

D’Artan odpověděl na Sebastianův náhlý přechod z francouzštiny do angličtiny pobaveným úsměvem.

„Neměl bys zapomínat, že ti moje ‚záliba v loupežích‘ plnila truhly zlatem dávno předtím, než ti lord Campbell domluvil audienci u krále. Z čeho asi platíš všechny ty drahocenné kanóny a pistole, které pašuješ do Francie?“ Sebastianův skotský přízvuk zesílil. „Na tu holku zapomeň. Měla na sobě šaty, co vyšly z módy už nejmíň před dvěma lety. Nejspíš je to sestra nějakého zchudlého statkáře. Pochybuju, že by se pohybovala ve stejných společenských kruzích jako já.“

„Možná máš pravdu,“ řekl ďArtan s ledovým klidem, který Sebastiana doháněl k šílenství. „Nicméně v sázce je příliš mnoho. Kdyby tě chytili, stopy by je brzy dovedly i ke mně. A pak by všechno moje úsilí přišlo nazmar.“ Znovu se posadil a začal listovat v papírech na stole, jako by najednou byly bůhvíjak důležité. „Než se v srpnu vrátím z Londýna, chci ji mít z krku. Něco jednoduchého. Pád z koně. Nehoda při lovu. Však ty víš, jak takovou věc zařídit.“

Sebastian se odvrátil a bezmocně sevřel okenní parapet. Pohled na dokonale pěstěný trávník mu náladu nijak nevylepšil. Proč se šlechtici tak úporně pokoušejí vytvořit miniaturní Anglii všude, kam vkročí? přemítal. Proč chtějí za každou cenu zahladit všechny stopy divočiny a majestátu, které ke Skotsku patří? Stýskalo se mu po zasněžených vrcholcích Ben Nevisu, po divokých vřesovištích Strathnaveru.

Čelisti mu ztvrdly novým odhodláním. D’Artan nemá ani ponětí, že než se vrátí z Londýna, budu navždycky lapen ve vězení z právě tak úhledných živých plotů a mramorových kašen, pomyslel si Sebastian trpce. V pasti, kterou jsem si sám vybral a ve které budu mít nadosmrti pokoj od lidí, jako je on.

V hlavě mu ozvěnou stále zněla Laurina slova, její hlas, sladký jako hlas kárajícího anděla. Zlodějna je nebezpečné povolání, jde při ní o duši i o krk. Možná má ještě čas vyváznout aspoň s cárem duše. Dřív než poslechne d’Artana a uhasí život v ametystových očích jen kvůli jeho hamižnosti a politické ctižádosti.

D’Artan znovu vstal a došel k němu. „Jestli se odmítneš postarat se o svoje bezpečí sám, budu za ní muset poslat někoho jiného. I když ten to asi nezvládne tak rychle a bezbolestně jako ty. Byl bych radši, kdyby všechno proběhlo čistě a bez komplikací.“

Sebastian se ani nenamáhal skrývat opovržení. „Neboj se. Jestli se mi ta holka znova připlete do cesty – čemuž nevěřím –, vezmu si ji na starost sám.“

D’Artan ho povzbudivě poplácal po rameni. „Tak se mi to líbí, chlapče. Děláš čest své francouzské krvi. Matka by na tebe byla pyšná.“

„Myslím, že ne, dědečku. To otec by na mě byl pyšný.“

Setřásl starcovu ruku a vyrazil ke dveřím. Kráčel přes pokoj a točil přitom holí, jako by zranění jen předstíral.

D’Artan se z okna díval, jak jeho vnuk přechází přes zvlněný trávník, a oči měl temné a zamyšlené.

Poklid letního odpoledne roztříštilo na kusy nesrozumitelné zaječení. Laura ztuhla a knížka jí vyklouzla z klína.

„Lauro!“ křičel rozzuřený ženský hlas. „Lauro! Okamžitě pojď sem a odklid z mojí paruky tu bestii!“

Laura vytřeštila oči. „Sebastian,“ vydechla.

Vyskočila ze židle, popadla záhyby sukně a dala se do běhu. Jenže než dorazila ke dveřím tetiny ložnice, vyřítilo se z pokoje kotě s parukou v tlamičce. Na navoskované podlaze uklouzlo, rozpláclo se a po bříšku svištělo dál po parketách. Jak se snažilo zastavit tu bezhlavou jízdu, vystrčilo drápky a zanechalo za sebou na drahocenné vykládané podlaze pavučinu škrábanců. Zarazilo se až o protější zed, kde zůstalo sedět v oblaku zvířeného pudru a třepalo hlavičkou i parukou tak rychle, že se nedalo rozeznat, kde končí kotě a začíná jeho kořist. Laura se sklonila, aby mládě z paruky vymotala, když vtom se z ložnice v závoji vlajícího hedvábí vyřítila teta Tricia.

Roztřeseným prstem namířila na Sebastiana. „Ta bestie…, ten netvor…, ta potvora ničemná…,“ chrlila nesouvisle, zatímco si Sebastian s uraženou důstojností olizoval pudr z tlapek. Tricia zásadně odmítala nazývat kotě jménem, dokonce i jen vzít na vědomí, že vůbec nějaké jméno má.

Když Laura viděla, že tetina hysterie hraničí s mdlobami, rychle jí podala zuboženou paruku.

Tricia jí paruku vyškubla a znovu zděšeně vypískla. Oči se jí zúžily. „Měla jsem starému Fishovi říct, aby dal tu mizernou bestii Borisovi k večeři.“

Laura schovala kotě za záda a nevinně zamrkala. „Teto Tricie, nemrač se tak. Prohlubuje ti to vrásky na čele.“

Triciin obličej se okamžitě vyhladil, jako by přes něj spadla porcelánová maska. Dlouhým karmínovým nehtem se opatrně dotkla

jemné pleti, a když zjistila, že neuváženým zamračením nijak neutrpěla, vydechla úlevou.

Zapomněla na kotě a odplula zpátky do pokoje. „Pojď, Lauro.

Můžeš se dívat, jak se oblékám,“ prohodila přes rameno.

„S největší radostí,“ zamumlala Laura polohlasně. Dala nezbednému kotěti pusu na čumáček, pustila ho a vyrazila za tetou.

Triciina ložnice byla provoněná pudrem a šeříkovou vodou. Na všech možných i nemožných místech se válely šaty jako bezmocné oběti jakési ničivé exploze. Laura se při myšlence na výbuch otřásla. Smetla z brokátového taburetu krajkovou spodničku, usadila se tetě k nohám a rukou si podepřela bradu.

Přihlížela, jak si Tricia nanáší na hnědé obočí černidlo a roztírá ho do půvabných obloučků. Tímto jednoduchým trikem získala její tvář zdánlivě upřímný, lehce překvapený výraz. Teta uměla s líčidly vůbec zacházet přímo mistrovsky. „Můj obličej je malířské plátno,“ říkávala s oblibou neteři. „A na mně je, abych na něm vytvořila nezapomenutelné umělecké dílo.“ Laura musela uznat, že teta umělecká díla skutečně vytváří. Přestože obvykle spotřebovala víc barvy než Michelangelo, nepůsobilo její nalíčení přehnaně dokonce ani mezi módně pobledlou společenskou smetánkou.

„Víš, moje milá Lauro,“ spustila, zatímco si do našpulených rtů vklepávala karmínovou barvu, „dnešek je nejdůležitějším dnem mého života.“

„Myslela jsem si, že nejdůležitějším dnem tvého života byl ten, kdy ses vdávala za vikomta.“

Teta těžce vzdychla. „Ach ano, můj nebohý Gustav.“

„Gustav byl ten německý princ,“ připomněla jí Laura. „Vikomt se jmenoval Bernard.“

Tricia se zarazila. Pak si začala roztržitě připínat krajkový límeček a Laura by se skoro vsadila, že si přitom v duchu na prstech přepočítává bývalé manžely.

Pak mávla rukou. „Gustav. Bernard. Co na tom záleží? Minulost, jakkoli je sladká, zůstane minulostí. Dneska na Lindentree přivítáme mého nového snoubence.“ Hebkou bělostnou dlaní jemně nadzvedla

neteři bradu. „Už se nemůže dočkat, až se s tebou setká. Ujistila jsem ho, že pro nás po svatbě nebudeš žádnou přítěží. Vylíčila jsem mu, jak tě můj nebohý Gustav zbožňoval, když jsi k nám přišla.“

„Chceš říct nebohý Rutger. Gustav už byl po smrti, když jsem u tebe začala bydlet. A Rutger mě nezbožňoval. Prostě mě toleroval, protože jsem vám vedla účetnictví. Zbožňoval mě Bernard.“

Tricia k ní v symbolickém polibku sklonila tvář. Kratičce neteři stiskla ramena, aby ji ujistila, jak nevýslovně ráda by ji políbila doopravdy, jen kdyby nehrozilo, že si přitom setře pudr. „Já tě taky zbožňuju. Jsi zrovna tak spolehlivá a zrovna takový drahoušek jako můj Boris.“

Laura se zamračila. Srovnání se slintající a úplně hloupou dánskou dogou, to byl i při nejlepší vůli pochybný kompliment.

Tricia mlaskla jazykem o zuby. „Přestaň se tak šklebit, zlato. Nedělá tě to o nic mladší.“ Vtom na dlážděné příjezdové cestě zarachotila kola kočáru a Tricia okamžitě propukla v horečnou činnost, která by se hodila spíš k druhému příchodu Spasitele. „Ach, dobrý Bože, to je on!“ Rychle si přehodila přes ramena kašmírovou štolu. „Proč si nejdeš napudrovat tu svoji hřívu? A násad si ty hrozné brýle. Nechceš přece, aby viděl, že mhouříš oči jako Číňan!“ Aniž čekala na Lauřinu odpověď, zastrčila si za živůtek navoněnou rozetu a vyplula z pokoje. Cestou si ještě nadzvedla šustivou záplavu sukní, aby vynikly drobné mašličky na patách střevíců.

Laura zůstala ještě chvíli sedět a nepřítomně civěla na vyrovnanou řadu paruk na stojáncích. Nakonec s povzdechem vstala. Od setkání s lupičem nad ní jako černý mrak visela chmurná nálada a ona ji nedokázala setřást. Bylo to, jako by onoho dne překročila ještě nějakou jinou hranici, než je ta, jež dělí Skotsko a Anglii. Životní cesta, kterou měla před sebou, jí najednou připadala příliš rovná, šedá a nesnesitelně dlouhá.

Zvenčí se neslo trylkování drozda a zimolez vinoucí se po mřížoví omamně voněl. Laura bezděky zabloudila pohledem k oknům. Mezi nimi viselo vysoké zrcadlo podepírané buclatýma ručkama čtyř pozlacených andílků. Laura se do něj dívala a měla

pocit, že se jí sošky svými přeslazenými úsměvy pošklebují. Oprášila si z jednoduché popelínové sukně skvrny od pudru a v duchu se připravovala na setkání s dalším tetiným snoubencem.

Za těch sedm let, co žila na Lindentree, se jich před jejíma očima vystřídala úctyhodná řádka. Všichni ti sešlí vévodové a svržení princové měli společné určité rysy: Byli cizinci, ale ani dva nepocházeli z téže země, byli bohatí a pokud možno chatrného zdraví. Díky dodržování těchto zásad se Tricii během let povedlo nashromáždit slušnou hromádku peněz a tituly hraběnky, baronky, a dokonce i princezny malé německé zemičky, kterou Laura nedokázala najít na žádné mapě.

Jestliže chtěla teta předstírat, že se vdává z lásky, proč by jí to měla Laura vyvracet? Ti staří džentlmeni si s sebou do hrobu odnášeli vzpomínku na šťastné dny strávené v náručí bezmezné milující, krásné a poměrně mladé nevěsty. Na to, aby postřehli neutuchající proud Triciiných milenců, byli většinou příliš krátkozrací. Laura jen doufala, že nejnovější ženich aspoň bude s to chodit a nebude slintat.

Zastrčila si do přísného uzlu uvolněný pramínek vlasů a vzdorně si narazila na nos brýle v ocelových obroučkách.

„Tak, Lauro,“ vysekla před svým odrazem pukrle. „Půjdeme se seznámit s budoucím strýčkem. Nepochybuju o tom, že tě bude prostě zbožňovat.“

Odpolední slunce vrhalo na trávník šikmé stíny. Právě když Laura vyšla ven, točitou příjezdovou cestou přirachotil kočár a zamířil ke stáji otevřené dokořán. Za ním se hnal Boris a ochraptěle štěkal. Když ji kočár míjel, hubený kočí smekl na pozdrav široký klobouk. Laura si rukou zastínila oči před oslepující září a rozhlížela se po tetě.

Zahlédla ji opodál ve stínu vrby, jak se tiskne k jakémusi muži. Sluneční paprsky pronikající listovím nakreslily neznámému na široká ramena mozaiku světla a stínů. Tenhle ženich je zachovalejší než ti předešlí, pomyslela si Laura. Držel se zpříma, a přestože nebyl nijak zvlášť vysoký, díky širokým ramenům vypadal vedle útlé

Tricie jako hora. Ačkoli stál rozkročený a v ruce držel hůl, nezdálo se, že by měl křivé nohy. Laura si nadzvedla sukni a vydala se přes trávník. Když došla blíž, všimla si mužova úhledného copánku a s údivem si uvědomila, že to není paruka, ale jeho pravé vlasy, světlé a jen zlehýnka poprášené pudrem.

Tricia se zničehonic zvonivě rozesmála. Tomu kouzelnému smíchu by žádný muž neodolal, dokonce ani senilní stařík ne, povzdechla si Laura. S Triciinými sukněmi si pohrával nezbedný vítr. Ruku měla položenou na mužově rukávu, zvedala k němu obličej a s neskrývanou dychtivostí naslouchala jeho hlubokému tichému hlasu. Když se sklonil, aby ji políbil, Laura se protáhla pod větvemi a zůstala stát za nejbližším stromem, protože jí připadalo hloupé rušit tak důvěrnou chvilku.

Vtom se z domu vynořil starý Fish a v ruce nesl stříbrný podnos se sklenkami.

Triciin hlas zazněl jako zvoneček. „Vida, víno je tu! A tamhle za stromem se schovává moje neteř.“

Laura v duchu proklela kmen břízy, že je tak štíhlý.

„Pojď sem, drahoušku,“ zavolala na ni Tricia. „Pojd se přidat se k naší oslavě. Doufám, že pro nás tři je to jen první z mnoha.“ Obrátila se k muži a šeptem dodala. „Moje neteř je trochu nesmělá. Radši si jí moc nevšímej.“

A proč by taky měl, když to stejně nikdo nedělá? pomyslela si Laura, která slyšela každé tetino slovo. Pochybovala, že tetin snoubenec bude bez sebe radostí z břemene, jakým je staropanenská neteř. Odlepila se od stromu a vykročila po dlážděné cestě. Měla sto chutí táhnout nohy za sebou a kopat do kamínků jako umíněné děcko.

Starý Fish dorazil k vrbě zároveň s ní. Neznámý si vzal z podnosu skleničku s vínem a otočil se, aby Lauru pozdravil.

Do Laury jako by udeřil blesk. Nevěřícně zírala do jiskřivých šedých očí, které měly barvu mlhy na horách.

Muž se dvorně uklonil a políbil jí ruku, ale ona dál stála jako solný sloup. Nejhorší nebylo, že se dívala do očí Strašlivého

skotského bandity Kirkpatricka. Ani to, že se chystal oženit s její tetou. Nejhorší bylo, že ji vůbec nepoznal.

Tvářil se zdvořile a naprosto lhostejně. Svým prázdným přeslazeným úsměvem ji ranil víc, než kdyby vytáhl pistoli a na místě ji zastřelil.

Tricia se zavěsila jednou paží do strnulé Laury, druhou do svého snoubence a rozzářeně zašveholila: „Vím, že se vy dva budete mít moc rádi.“

Muž cosi zamumlal na souhlas a usrkl klaretu.

„Vy jste to nejdražší, co na světě mám,“ štěbetala dál Tricia,

„Bylo by hrozné, kdybyste se neměli rádi.“

„To by bylo přímo strašlivé,“ zamumlala Laura.

Když muž zaslechl její hlas, zvedl hlavu tak prudce, až mu víno vychrstlo na bílé punčochy a začalo pomalu stékat do bot.

Tricia jim oběma stiskla paže. „Nepochybuju o tom, že spolu budete skvěle vycházet. Můj drahý Sebastian – moje nejdražší Laura,“ představila je.

Jejich pohledy se nad Triciinou parukou setkaly. Oči se i rozšířily a Lauře přeběhl po zádech mráz. Jak je možné, že si zapamatovala magickou přitažlivost těch očí, ale zapomněla nebezpečí skrývající se v jejich kouřových hlubinách?

5

Sebastian nemohl od Laury odtrhnout zrak. „Sebastiane, drahoušku, mohl bys mi, prosím tě, podat máslo?“

Triciin hlas mu byl najednou protivný jako pištění dotěrného komára. Bezmyšlenkovitě jí podal mísu s omáčkou. Všichni přítomní zvědavě zamrkali. Vzpamatoval se, vyměnil mísu s omáčkou za talíř s máslem a chabě se na Tricii pousmál.

„Promiň, zlato. Jsem po té dlouhé cestě trochu roztržitý.“

Měl bych si dávat větší pozor, napomenul se v duchu. Nebylo by nejvhodnější, kdyby si někdo všiml, jak moc mě zajímá to upjaté stvoření naproti. Čert aby vzal Tricii, kdyby aspoň nese-zvala tolik lidí…

Na oslavu Sebastianova příjezdu se na Lindentree sjeli nejen sousedé – baron Blake a jeho věčně se culící dcera Devony – ale i šerif hrabství, sir Arlo Tugbert. Jestli si Triciina neteř pustí pusu na špacír, bude mít šerif při téhle nekonečné večeři mnohem lepší důvod k oslavě než jen naše zasnoubení, pomyslel si Sebastian.

Nimral se v uzené rybě a prohlížel si Lauru zpod závoje dlouhých

řas, které odjakživa nenáviděl.

Podle toho, jak mu Tricia svou neprovdanou neteř líčila, čekal ohyzdné strašidlo s předkusem. Teď nevěděl, co si má myslet. Před očima mu neodbytně vyvstával kouzelný obrázek rozpustilé dívky, zmáčené deštěm a rozesmáté na celé kolo, ale tu teď v chladné a vyrovnané ženě naproti hledal marně. Bylo to, jako by ostré, jasné tahy na perokresbě překryl rozpitý akvarel. Sebastiana to rozladilo.

Mezi prsty bezděky drtil nožku křišťálové sklenky s vínem a sledoval každičký Lauřin pohyb. Snažil se najít aspoň nepatrnou stopu po té druhé dívce; dívce, která ho od oné deštivé noci nepřestávala pronásledovat ve snech.

Laura jedla se sklopenou hlavou, a jak se zdálo, vůbec se nezajímala o bezduchou konverzaci, veselé chichotání a cinkot

stříbrných příborů. Pedantsky si nakrájela rybu na malinké kousky a teprve pak úhledné čtverečky jeden po druhém napichovala na vidličku a zvedala k půvabným rtům. Jedla tak pomalu, že Sebastian v duchu počítal každé její zvyknutí.

Na chvilku odložila příbor, aby si na úzkém nosíku posunula brýle výš. Husté vlasy měla v týle pevně stažené do uzlu. Sebastianovi šla nevýslovně na nervy. Co jí dává právo vypadat jako nějaká panenská guvernantka? Přál si, aby jí mohl rozplést vlasy, prsty je pročísnout a zjistit, jestli jsou doopravdy tak úžasně hebké, jak si je pamatuje.

„Povězte nám něco o sobě, lorde Kerre,“ vytrhl Sebastiana z rozjímání baron Blake. „Podle toho, co o vás vykládá Tricia, musíte být anděl a světec v jedné osobě.“

Sebastian koutkem oka zahlédl, že Laura přestala žvýkat. Odolal nutkání dívat se na ni a soustředil se na barona Blakea. Byl to muž s těžkou spodní čelistí, který vypadal, jako by ho do upjatého obleku někdo vecpal násilím. Na hlavě mu mírně nakřivo seděla paruka připomínající květák a v hlubokých vráskách kolem očí se mu zachytil rýžový pudr.

„Obávám se,“ řekl Sebastian a přinutil se k úsměvu, „že stejně jako většina lidí jsem spíš hříšník než světec. Nedejte se zmást Triciiným přeháněním.“

Tricia ho poklepala po ruce. „Jen nebud tak skromný, hlupáčku.“ Naklonila se nad stůl, aby upoutala pozornost všech kolem.

„Sebastian je skotský lord. Má na Vysočině nádherný hrad, který patří klanu Kerrů už po staletí. Je to romantika sama – vysoké věže, vodní příkop, padací most…“

„Doufám, že i podzemní kobky,“ vložil se do hovoru sir Arlo.

„Bez těch se správný domov neobejde.“ Rozesmál se nad vlastním vtipem, až mu poskakoval ohryzek na krku.

Sebastianův úsměv pohasl. Neměl v lásce anglickou venkovskou šlechtu, natožpak šerify. Navíc mu neuniklo, jak majetnicky ten vysoký mladík odtáhl Lauře židli, jak vlastnické pohledy po ní během jídla vrhá. S gustem by toho protivu propíchl vidličkou.

Tricia našpulila rty. „Marně Sebastiana přemlouvám, abychom na jeho hradě strávili líbánky. Pomůžete mi ho přesvědčit?“

Sebastian jí překryl ruku dlaní. To vždycky tak bez ustání brebentila? žasl v duchu. Ve veselém halasení londýnské společnosti si toho nevšiml. „Ale Tricie, říkal jsem ti přece, že Dunkirk by byl pro tvůj vytříbený vkus příliš neútulný. Strávil jsem roky v cizině a hrad mezitím zpustl. Potřebuje spoustu úprav. Snad se tam vydáme někdy později.“

Tricia ho s neskrývaným obdivem hltala očima. „No nevadí, hlavně když jsem s tebou.“

Laura odstrčila talíř, jako by najednou ztratila chuť k jídlu. Už je to tady, pomyslel si Sebastian. Teď mě udá. Byl jsem blázen, že jsem tu zůstal. Jakmile jsem ji uviděl, měl jsem skočit do kočáru a zmizet.

Laura zvedla hlavu. Silná skla brýlí zakrývala smrtící krásu jejích očí. „Sebastian?“ řekla chladně. „Není to pro Skota neobvyklé jméno?“

Sebastianovi bezděčně ztvrdla čelist. „Moje matka byla Francouzka. Měla ráda Bacha.“

Pohrávala si se skleničkou. „Máte štěstí, že netíhla k Mozartovi.

To byste se jmenoval Wolfgang.“

Sebastianovi to cuklo koutkem úst. I sir Arlo se nervózně uchechtl.

Laura mluvila dál. „A co váš otec?“

„Byl to skotský lord. Jako já.“

Zlomyslně se usmála. „Určitě to byl skvělý člověk. Musel jste ho mít moc rád.“

Čert vem tu holku, zaklel v duchu Sebastian. Měl sto chutí natáhnout se přes stůl a cloumat s ní tak dlouho, dokud z ní nevytřese tu ledovou odměřenost. „Jistě,“ odpověděl polohlasně.

„Všimla jsem si, že kulháte,“ pokračovala. „Zranil jste se?“ Takovou paličatost Sebastian ještě neviděl ani u buldoka.

Naštěstí ho zachránila Tricia, která soucitně mlaskla: „Mého Sebastiana trápí staré zranění z války.“

Laura ho dál probodávala pohledem. „Ze které?“

Cítil, jak mu úsměv tuhne v křečovitou grimasu. „O té jste asi neslyšela. Byla to válka klanů na Vysočině.“

Laura nevinně zamrkala. „Myslela jsem si, že ty jsou od skotského povstání v šestačtyřicátém roce mimo zákon.“

Sebastian už toho měl plné zuby. Nahnul se přes stůl a výhružně se na ni usmál. Jeho skotský přízvuk zesílil. „Není divu, že jste o ní nečetla v novinách. Byla to příšerná záležitost. Všechno začalo jen proto, že jedno neopatrné děvče neudrželo svůj prostořeký jazyk na uzdě.“ Oči mu zajiskřily. „Když ji pak našli uprostřed vřesoviště, uškrcenou vlastními mašlemi…“

Devony Blakeová hlasitě zalapala po dechu, odstrčila od stolu židli potaženou brokátem a zhroutila se v rozechvělou hromádku volánu a krajek.

Tricia okamžitě vyskočila a spěchala k ní. „Ach, božínku! To od nás bylo opravdu moc nešetrné. Víme, že Devony omdlí při sebemenší zmínce o Skotsku, a klidně si o něm povídáme dál a dál.“

Laura se s rozčilujícím klidem vyhnula Sebastianovu podrážděnému pohledu a znovu se pustila do jídla.

Devonin otec si strčil do úst další pořádný kus ryby. „Však ona bude za chvilku v pořádku. Jen jí uvolněte to fiží, ať se jí líp dýchá.“

Zatímco Tricia zápolila s knoflíčky na krajkovém fiží, sir Arlo poklekl a začal Devony ovívat ubrouskem.

Baron se rozmáchl vidličkou, až se kousky ryby rozletěly na všechny strany. „Musíte mojí dceři prominout, lorde Kerre. Vloni zažila nešťastný incident s vaším krajanem. Jeden nestoudný skotský lupič ji unesl a zneužil. Už nikdy nebude taková, jako bývala.“

Devony zatřepotala dlouhými řasami.

Sir Arlo ji soucitně popleskal po zápěstí a dodal: „Byl to ten proklatý Kirkpatrick. Předpokládám, že se zvěsti o jeho odporných zločinech donesly i na Vysočinu.“

Sebastian zvedl sklenku, aby zakryl grimasu. „Ano, slyšel jsem o

něm.“

Sir Arlo si rozzuřeně odfrkl. „Ten nestydatý zloduch si myslí, že

může okrádat slušné lidi a znásilňovat nevinné mladé dívky.“

Sebastian nechtěl brát spravedlivému šerifovi iluze, ale Devony Blakeová v onu noc, kterou spolu strávili, rozhodně nebyla nevinná, natož znásilněná. Začínal chápat, kde Laura přišla ke všem těm povídačkám o něm, a nijak mu to nezvedlo náladu.

Siru Arlovi ztvrdly odhodláním rysy a na okamžik se zdál být skoro hezký. „Přísahám, že než tohle léto skončí, hodím tomu ničemovi na krk oprátku.“

Sebastian odolal nutkání uvolnit si vázanku. Kdyby se Lauře zlíbilo, šerif by mu mohl hodit na krk oprátku ještě před koncem večeře.

Devony těžce vzdychla a napřímila se. Sebastian si lámal hlavu, co na ní kdy viděl, a blahořečil si, že tehdy neodložil masku.

„Hrozně se stydím,“ řekla. „Ale kdykoli slyším o Skotsku, vzpomenu si na tu příšernou noc.“ Zapotácela se, jako by měla omdlít nanovo, a prázdné modré oči se jí zamžily. „Ten muž… Nikdy na něj nezapomenu. Na ty svalnaté paže, neúprosné ruce, žár jeho úst na mých…“

Laura sotva postřehnutelně pohnula loktem a převrhla sklenku. Víno se rozlilo po bělostném ubruse a vodopádem stékalo do Devonina klína.

Devony zaječela. Vyskočila a rázem zapomněla na mdloby. Vyškubla Arlovi ubrousek a začala drhnout červenou skvrnu, která se jí rozpíjela na růžové organtýnové sukni. „Proboha, moje nové šaty! Ty jsi ale nemehlo, Lauro!“

Laura zamumlala něco omluvného a nevzrušeně napíchla na vidličku další sousto.

Zatímco všichni obskakovali hysterickou Devony, Sebastian sáhl po své sklence a naznačil směrem k Lauře ironický přípitek.

V brýlích se jí odrážely plamínky svíček a dodávaly jí neproniknutelný výraz, jako by se teď za maskou skrývala ona. To se Sebastianovi ani trochu nezamlouvalo.

Rozhodl se ji oslovit přímo. „Řekněte mi, slečno Walkerová, jak se to seběhlo, že žijete s tetou?“

Laura chtěla promluvit, ale Tricia byla rychlejší. Zvedla oči od Devoniny sukně, kterou se pokoušela vyčistit, a odpověděla mu sama: „Laura se ke mně přestěhovala, když můj bratr Livingston

/cinřel. Byl to vynálezce. Samozřejmě byl mnohem starší než já,“ dodala rychle.

„Samozřejmě,“ přizvukoval jí baron Blake galantně. „Tricia byla vždycky naše malá holčička.“ S nadějí v očích vrhl významný pohled na svůj prázdný talíř.

Tricia se poslušně vztyčila, dala Devony do péče sira Arla .1 zazvonila na služebnou, aby donesla zákusek.

Sebastian ťukal dlouhými prsty na skleničku. v,Vynálezce. To je zajímavé. Na čem váš otec pracoval?“

Tentokrát Laura ani nestihla otevřít pusu.

„Nebylo to nic zajímavého,“ zatrylkovala Tricia. „Jen samé hlouposti. Muškety. Pistole. Střelný prach.“

Sebastian přestal ťukat. Ozvěna cinkání uvízla v náhlém tichu.

„Než tatínek umřel,“ Laura se rychle vložila do hovoru, „snažil se vyrobit účinnou třaskavou kyselinu, která by nahradila střelný prach.“

„Byl to zajímavý nápad,“ řekl sir Arlo. „Kdyby se mu to povedlo, ušetřilo by mi to pěkných pár malérů se selháním zbraně.‘“

Laura přikývla. „A královské armádě pěkné peníze. Jenže krále Jiřího ten výzkum vůbec nezajímal. Nepochybuju o tom, že kdyby nešlo o třaskaviny, ale o pudr, financoval by tatínkovi kdeco.“

Sebastianovi zahrál na rtech nebezpečný úsměv. „Sám sice dávám přednost meči, ale jedno bych stejně rád věděl. Řekněte, slečno Walkerová – co si váš otec myslel o tom, jak na střelný prach působí voda?“

Lauře se ve tváři objevil dolíček. „Zjistil, že má zvlhčující účinek, lorde.“

Sebastian se opřel a zkřížil ruce na hrudi. „Jistě. Přesně to jsem

předpokládal.“

„Laura dělala otci pomocníka,“ řekl sir Arlo skoro pyšně.

„Skandální činnost pro mladou dívku.“ Tricia si při té vzpomínce přiložila k nosu navoněný kapesníček. „Kdykoli jsem k nim přijela na návštěvu, mělo to ubohé stvořeníčko šaty načichlé sírou a obličej samou šmouhu od uhlí.“

„Od grafitu,“ jemněji opravila Laura.

Tricia ohrnula nos. „Dost řečí o takových hloupostech. Livingston to s těmi svými směšnými pokusy stejně nikam nedotáhl. Nakonec vyletěl do povětří před celým královským dvorem a půlkou Londýna. Nikdy jsem nestyděla tak jako tenkrát.“

Baron Blake zamával vidličkou. „Neměl do té rtuti lít brandy.

Skoda skvělého pití!“

Tricia přikývla. „A rázem bylo po všech nadějích, že by ho mohli povýšit do šlechtického stavu. Nenašli jsme z něj nic než tkaničky do bot a paruku – a to je ten potrhlý popleta nejspíš ani neměl na sobě. Velké štěstí, že se mu Laura zrovna vracela domů pro brýle, jinak by i z ní zbyly leda jehlice do vlasů.“

V Sebastianovi se zvedla vlna znechucení. „Skutečně velké štěstí,“ zamumlal a napjatě sledoval, co Triciina bezcitná slova udělají s Laurou. Myslel si, že její bělostná, téměř průsvitná pleť už nemůže víc zblednout. Ale to se mýlil.

Laura překotně odstrčila židli od stolu. Dokonce i proti sněhobílému ubrusu se vypadaly klouby jejích křečovitě sevřených prstů mrtvolně bledé. „Nějak mě rozbolela hlava. Omluvte mě laskavě, půjdu si lehnout.“

Aniž by čekala na Triciiny námitky, opustila jídelnu. Ve dveřích se málem srazila s boubelatou služebnou, která na stříbrném podnosu přinášela mísu flambovaných třešní naložených v brandy, na nichž tančily modravé plamínky.

Služka jen tak tak zachránila mísu před pádem a obrátila oči v sloup. „Dobrý Bože! Lady Tricie, ta holka bude jednou naše smrt.“

Sebastian čekal, že se Tricia neteře zastane a vyhubuje služebné za to, že si dovolila takovou neomalenost.

Jenže Tricia se sladce usmála. „Mohl byste sfouknout ty plamínky, barone? Vím, že máte třešně moc rád. Jen doufám, že Sebastianovi budou taky chutnat.“

Pod ubrusem pohladila Sebastiana po stehně, ale ten to skoro nevnímal. Pohledem znovu zabloudil k nedojedené rybě a prázdnému dezertnímu talířku naproti.

Vstal tak prudce, až shodil na podlahu ubrousek. „Kdybyste mě omluvili, vážení, musím dohlédnout na kočího…“ Zbytek omluvy se ztratil v nezřetelném mumlání. Sebastian zamířil ke dveřím a cestou vrazil do tlusté služebné tak tvrdě, až zavrávorala.

Chodba byla prázdná. Sebastian zrychlil chůzi a dával si pozor, aby holí neťukal o podlahu. Připadalo mu, že se hladké mramorové dlaždice ve vstupní hale táhnou donekonečna. Pak ale konečně zahlédl štíhlou postavu se sklopenou hlavou a rukou položenou na zábradlí, jak se chystá vyjít po schodech. Kočičí hbitost zloděje se Sebastianovi zase jednou hodila. Sevřel Lauře zápěstí dřív, než vůbec zaslechla jeho kroky.

Otočila se jako na obrtlíku. Oči měla za křehkými skly temné a sklíčené.

Sebastian uvolnil stisk a palcem lehce pohladil místo, kde jí na zápěstí bušil puls.Tolik jí toho chtěl povědět, tolik jí toho potřeboval říct. Jenže vtom si oba všimli starého Fishe, který se s konví v ruce ochomýtal kolem pomerančovníku v květináči.

Veškerá výmluvnost, kterou si Sebastian vypiloval v Londýně, ho naráz opustila. Najednou tu stál neohrabaný a rozpačitý jako školák.

„Váš otec, slečno Walkerová… Je mi to moc líto.“

„Stalo se to už dávno.“ Sevřela ruku v pěst, ale neodtáhla ji.

Sebastian tušil, že pod její ledovou maskou vře vztek. Asi by ji měl varovat, čím se za takové přemáhání platí. I on svůj vztek roky polykal a poslušně přijímal každou ránu – tak dlouho, až nakonec přestal cítit cokoli. Toužil ji přivinout k sobě, přitáhnout si její hlavu na rameno a nechat hořkost, která jí kalí oči, vytrysknout v hojivém balzámu slz.

Když se k nim starý Fish obrátil zády a sehnul se nad květináčem, Sebastian neodolal. Hřbetem ruky pohladil Lauru po tváři. Smetanovou pleť měla hebkou jako samet, přesně jak si pamatoval.

„Některé rány se hned tak nezahojí,“ řekl jemně.

Škubla sebou, jako by ji udeřil. Pohledem zalétla k jeho holi.

„Jako třeba vaše zranění z války?“

Ruka mu ochable sklesla. Laura se odvrátila a popelínová sukně přitom zašustila. „Měl byste se vrátit k hostům, lorde. Snoubenka na vás čeká.“

Vykročila po schodech, záda a ramena rovná jako pravítko. Sebastian zklamaně vydechl. Prudce se otočil a setkal se s chladným pohledem starého Fishe, jehož úzký nos dychtil zavětřit sebemenší stopu skandálu.

Než se majordom stačil ohradit, Sebastian mu vytrhl z ruky konev, obrátil ji dnem vzhůru a zatřepal s ní. Na zem nedopadla ani kapka. Vrátil konev Fishovi. „Ten stromek by možná rostl rychleji, dobrý muži, kdybyste si dal tu práci a občas ho zalil.“

Obdařil majordoma andělským úsměvem, zastrčil si hůl do podpaží a zamířil zpátky k jídelně.

Laura za sebou zabouchla, roztřesenými prsty otočila klíčem v zámku a opřela se o dveře. Hrud se jí zvedala, jako by právě zdolala velehoru, a ne vyšla pár schodů. Několikrát se zhluboka nadechla. Až sem, do ticha jejího pokoje, ji nemilosrdně pronásledovala zvonkohra Triciina veselého smíchu. Nebyla to však teta a bezcitné líčení otcovy smrti, co Lauru zahnalo na útěk. Byl to upřímný soucit v očích Sebastiana Kerra.

Jakžtakž přežila jeho příjezd a cestu k domu, během níž na něm Tricia visela jako klíště. Protrpěla se trapným odpoledním čajem, i když se jí ovocný koláč rozdrobil v ústech na piliny, kdykoli na ni Sebastian pohlédl. A přečkala dokonce i večeři, přestože ji bolelo, když se jeho výraz znenadání změnil z překvapení v cosi, co hraničilo s nepřátelstvím. Ale když se na ni podíval, jako by bolestně

toužil sevřít její ruce ve svých dlaních, maska povznesené důstojnosti se definitivně rozbila.

Přitiskla si ruku na rozpálené čelo. Ani ve snu by ji nenapadlo, že Sebastian bude mít tolik odvahy a pošetilosti, aby za ní šel. Aby ji politoval kvůli tomu, co se stalo jejímu otci. Aby se dotkl její tváře… Laura ze sebe divoce strhla šaty a začala škubat za kostice korzetu tak zuřivě, až je nenapravitelně zohýbala. Neměla nejmenší náladu zazvonit na služku a nechat se svlékat, jako by byla bezvládná

panenka.

Vzedmula se v ní vlna rozhořčení. Co si o sobě Sebastian Kerr vůbec myslí? Kde bere tu aroganci klidně si přijít na tetinu večerní slavnost tak ledabyle oblečený? A bez paruky! Takhle neznatelně si poprášit vlasy pudrem je snad ještě větší drzost než si je nenapudrovat vůbec.

Vztekle mrskla šaty do prádelníku a vytáhla bavlněnou noční košili. Nejdřív si ji oblékla předkem dozadu, pak se nemohla trefit do rukávů a nakonec se marně pokoušela vymotat hlavu. Chrlila ze sebe nepřetržitý proud nadávek. Když konečně objevila výstřih, povolil jí účes, jehlice se rozletěly na všechny strany a popadaly na vybledlý koberec.

Laura si znovu vzpomněla na Sebastiana. Vedle jeho opálené tváře vypadal sir Arlo se svým napudrovaným obličejem jako den stará mrtvola, usmála se v duchu. A hned jí před očima vytanuly další vzpomínky. Sebastianovy kalhoty ke kolenům měly vlastně stejnou barvu jako jeho husté řasy – taky byly černé jako uhel –a neslušně mu přiléhaly ke stehnům. Pohrdl krajkami až na úzký proužek kolem zápěstí. Ale vůbec nejurážlivější byla nenaškro-bená vázanka. Nad těmi měkkými uvolněnými záhyby ještě víc vyniklo, jak provokativně se mu v obličeji střídají city…

Laura vyprostila z vlasů zbylé jehlice a začala si těžký vodopád pročesávat zlatým kartáčem. Když se kartáč zachytil ve zalehaném uzlíku, škubla jím a zvráceně se zaradovala z prudké bolesti. Začala si splétat vlasy do copu, ale pak toho nechala. Copak je v tom nějaký

rozdíl? pomyslela si. Tady mě stejně nikdo nevidí. Narazila si na hlavu noční čepec tak prudce, že jí málem zakryl i oči.

Do paty ji píchla vlásnička, ale Laura to sotva vzala na vědomí. Slepě doklopýtala k posteli. Zatímco Tricia měla masivní mahagonovou postel s vyřezávanými sloupky a vyšívanými nebesy, její malé lůžko bylo z lehkého železa a halil je bílý mušelín. Konce sloupků zdobily květiny z leštěné mosazi.

Laura zalezla pod pokrývku, složila ruce pod hlavu a upírala nasupený pohled na baldachýn. Po chvilce se obrátila na bok a schumlala si pod hlavou polštář. Zmocnil se jí stejně nepříjemný pocit, jako když jí bylo jedenáct a usilovně se pokoušela pochopit, proč tatínek každou ušetřenou penny posílá své „ubohé osiřelé sestřičce“.

„Bud trpělivá, děvenko moje,“ říkával tehdy. „Stačí jediné královo slovo a budeš mít budoucnost zajištěnou. Brzy přijde náš den.“ Laura na ten den ještě pořád čekala.

Zatímco ona a tatínek bydleli v prostém dvoupokojovém bytě v Londýně, Tricia si žila v přepychu na northumberlandském venkově. Nadšeně nakupovala a hned zase odkládala kusy nábytku od Heppelwhitea a se stejnou vervou sháněla nápadníky. Laura se snažila nemít to své krásné tetě za zlé.

Když Tricia tu a tam zavítala do jejich stísněného londýnského bytu, Lauře připadalo, že mezi smrtelníky sestoupila víla v pohádkových šatech. Teta ji vždycky chladnými prsty v síťové rukavičce hladila po tváři, ke zhýčkanému nosíku si tiskla navoněný šáteček a jantarové oči se jí leskly věrohodným soucitem. Vždycky když se Laura vyhřívala na výsluní Triciiny přízně, se snáz smiřovala s tím, že ona sama je hubená, fádní a příliš chytrá.

Ale Sebastianův soucitný dotyk na ni zapůsobil přesně naopak. Převrátila se na břicho. Soucit je příliš mírný výraz, pomyslela si zatrpkle. Spíš by se tomu dalo říct politování.

Na příjezdové cestě zarachotila kola kočáru. Tricia se venku loučila s hosty a její melodický hlas dolétl otevřeným oknem až do Lauřina pokoje.

Teď může Devony Blakeová odjet domů a snít o svém tajemném banditovi s neúprosnýma rukama a horoucími rty, povzdechla si Laura. A Tricia, ta může víc než jen snít… s mužem daleko tajemnějším, než tuší.

Kéž bych tu měla aspoň kotě, jenže to nejspíš venku na zahrádce honí měsíční paprsky a sní o kočičích vílách. Proč by mi mělo být nablízku, když ho potřebuju? Copak se to dá čekat od zvířete s tak zrádným jménem, jako je Sebastian? Zvlášť když je to mužský!

Na schodech zaskřípalo prkno. Laura si přetáhla pokrývku přes hlavu, ale i tak zaslechla tlumený šepot a chichotání, které náhle v půli ustalo. Radši nechtěla ani pomyslet, co spolu ti dva dělají. Pak klaply dveře a dům se ponořil do ticha.

Laura ležela bez hnutí, dokud jí nezdřevěněly nohy a neunavilo ji dýchat těžký vzduch pod přikrývkou. Jak se mě ten bídák opovažuje litovat, rozhořčila se v duchu a odhodila pokrývku.

Vstala a přešla pokoj. Koberec křižovaly pruhy měsíčního světla, jako by pronikaly mřížemi na vězeňském okně. S nařase-nými závěsy si pohrával svěží větřík. Lauřin neklid každou vteřinou rostl. Sebrala knihu a mrštila s ní o podlahu. Pak zvedla hliněný džbánek. Byl prázdný.

To je služkám podobné, že ho zapomenou naplnit, vztekala se. Triciin hrnek je nepochybně plný křišťálové studené vody. Starý Fish do něj nejspíš pro radost Její Výsosti vlastnoručně nasekal led.

Zničehonic jí vyschlo v hrdle, jako by prošla pěšky celou Saharu. Zaťala zuby. Copak jsem vězeň? rozzuřila se. Přece nebudu nadosmrti trčet v ložnici jen proto, že je teta tak pošetilá a chystá se vdát za lupiče!

Oblékla si župan, vystrčila hlavu ze dveří a rozhlédla se na obě strany. Dlouhá chodba byla prázdná. Ve skleněném svícnu plápolala svíčka a vrhala matnou zář na nablýskanou cedrovou podlahu. Starý Fish vždycky nechával aspoň jednu svíčku hořet kvůli své paní, protože Tricia nesnášela tmu.

Laura se plížila halou, a jak ji opouštěla zuřivost, ubývalo jí i odvahy. Doby, kdy se chodila napít k tetě do pokoje, jsou jednou provždy tytam. Kdo ví, jak vulgární výjev by ji teď mohl přivítat.

Na vrcholu schodiště se Laura skrčila a nakukovala skrz sloupky zábradlí. Prsty se jí bezděčně sevřely kolem chladného tepaného kovu. Ve vstupní chodbě si měsíční svit pohrával se stíny. Svíčka, která dohořívala v salonu, zalévala slabým světlem kousek mramorové podlahy. Laura napínala uši, ale slyšela jen tajemné vrzání a skřípění, jež se ozývá v každém domě, který je ponechán tichu noci.

Pomalu se plížila dolů a mahagonové zábradlí ji studilo do dlaně.

Sestoupila z posledního schodu a zamířila k vlídnému útočišti kuchyně. Jenže vtom odkudsi vystřelila svalnatá paže, neúprosně ji sevřela kolem pasu a přimáčkla k pevné mužské hrudi. Na ústa se jí přitiskla čísi ruka a umlčela ji dřív, než stačila vykřiknout.

6

Laura čekala, kdy se ocelová paže posune od jejího pasu výš a stiskne jí hrdlo. Přímo slyšela rozhovor, který se ráno odehraje mezi Tricií a jejím snoubencem.

Zamračený Sebastian se bude tvářit patřičně kajícně: „Je mi to hrozně líto, cukroušku. Spletl jsem si ji se zlodějem a omylem jsem ji uškrtil.“

Tricia ho vesele poklepe po paži vějířem. „Ty hlupáčku! To je ale mrzuté! Nenadělals přitom nepořádek, vid? Tu mramorovou podlahu mám teprve od února.“

Pak ale Lauře začalo pomalu docházet, že jí Sebastian nechce ublížit; že ji chce jen přimět, aby se přestala horečně bránit. Svíral ji jemně a z jeho dotyku čišelo nevyslovené přání nepoužít víc násilí, než je nezbytně nutné. Zatáhl ji do stínu pod schodištěm a zády se vzepřel o zed. Bezmocně se na něj skulila a boky narazila na jeho svalnatá stehna, takže se musel doširoka rozkročit, aby udržel rovnováhu.

Na tváři ji zašimral jeho dech vonící po tabáku a brandy. „Ticho, děvče. Nic ti neudělám. Když nebudeš ječet a kroutit se, pustím tě. Přísahám.“

Přestala se vzpouzet. Cítila, jak v Sebastianovi povolilo napětí. Přesto ji však nepouštěl – jednou rukou ji dál tiskl pod ňadry a druhou dlaní jí držel ústa. Uvěznil ji v objetí podobném nebezpečné hedvábné pavučině a žárem svého těla ji dočista omámil. Když zabořil tvář do jejích rozpuštěných vlasů, pochopila, že se bála něčeho úplně jiného, než čeho by se bát opravdu měla. Se slibem, že

jí nic neudělá, se nejspíš ukvapil – vždyť jí dál působí bolest, sladkou a osudnou zároveň.

Konečně pustil její ústa, ale předtím ještě dráždivě prodlel prsty na rtech.

Rozechvěle se nadechla a pokusila se posbírat cáry své

důstojnosti. „Byl bys tak laskav a dal ty ruce pryč?“

Než to Sebastian udělal, lehounce jí zavadil rty o holé rameno – anebo se jí to snad jen zdálo? „Jak si dáma přeje.“

Chtěla o krok ustoupit, ale roztřesená kolena ji zradila. Kdyby ji nezachytil, byla by upadla. Narovnala si noční čepec a otočila se k němu.

Opíral se o vyřezávané obložení, paže měl zkřížené na hrudi a jeho tvář tonula v hlubokém stínu. Laura si v pruhu jasného měsíčního světla, které se dovnitř linulo okénkem nade dveřmi, najednou připadala jako nahá. Vycítila, že přejíždí pohledem po jejím tenkém bavlněném županu, a zachvěla se, ačkoli noc vůbec nebyla chladná.

„Už jsem si myslel, že se tě nedočkám,“ řekl.

„Nechci tě zklamat, lorde Kerre, ale kvůli dostaveníčku s tebou jsem dolů nepřišla.“

„Víš to jistě? Anebo zase lžeš sama sobě? Když jsi mě doprovázela do té chýše, taky sis nebyla dvakrát jistá svými důvody.“

„To ty jsi ohledně mých důvodů neměl jasno, ne já.“

Sebastian popošel blíž, takže na něj dopadl měsíční svit. Jestliže se Lauře zdálo jeho oblečení u večeře neslušné, teď jí vzal svým nedbalým zevnějškem dech dvojnásob. Byl bez kabátu, bílou košili měl napůl rozhalenou a chloupky na hrudi mu postříbřila měsíční zář. Rozpletené vlasy mu volně splývaly kolem obličeje a slušelo mu to víc, než si Laura byla ochotna připustit. Bezděčně o krok ucouvla.

Obcházel ji jako zlatohnědý panter. „Jsi chladnokrevná. To oceňuji u mužů.“

Rozhodla se tu úmyslnou urážku přeslechnout. Prohlížela si mramorové dlaždice, jako by je nikdy předtím neviděla.

„Byla bys dobrá ve farau,“ pokračoval. „Ale vsadím se, žes to nikdy nezkusila.“

„Ovšemže ne.“ Zvedla hlavu a pohlédla mu do očí. „Ale ty to nepochybně řadíš mezi své četné dovednosti – hned vedle přepadání pocestných a schovávaček pod schody.“

„Nezapomeň na podvádění při whistu. Proč jsi tedy šla dolů? Pro dezert?“ Ironickým úsměvem ji přiváděl k zuřivosti.

„Myslela jsem si, že třeba potřebuješ poradit, kde schováváme stříbro,“ odsekla.

„Ale ale, šelmička cení zoubky. Ty vážně věříš, že jsem přišel na Lindentree kvůli tomu? Abych tvoji tetu okradl?“

Kdyby to tak bylo, Laura by byla štěstím bez sebe. „Ne. Věřím, že se s ní chceš oženit.“ Z jejího hlasu se vytratil štiplavý tón.

Sebastian jí chvíli strnule zíral do očí, jako by ho omráčila. Zvedl ruku, aby se dotkl její tváře, ale pak ji nechal klesnout. „Proč sis nevzala ty svoje zatracené brýle? Takhle jsi mohla v té tmě spadnout a ublížit si.“ Když přecházel ke stolu, Laura si všimla, že kulhá víc než předtím. Vzal do ruky porcelánovou sošku pastýřky a chabě se zasmál. „Beztak je to jen tvoje vina. To tys mi přece říkala, že by ti bylo líto, kdyby mě pověsili. To tys mi doporučila, že bych si měl dopomoci k penězům počestnějším způsobem.“

„Třeba tak, že si vezmeš bohatou ženu?“

„Proč ne?“ Hezkými dlouhými prsty hladil křehký porcelán.

Laura přemýšlela, jestli odhaduje jeho cenu. „Je to sice otřepaná, ale společensky přijatelná metoda, jak přijít k bohatství.“

„Máš toho s Tricií společného víc, než jsem si myslela.“ Laura přešla do kruhu světla, které vrhala svíčka ze salonu, a zase zpátky a zuřivě se mračila. Záhyby županu se jí vlnily kolem lýtek. „Tricia si taky vždycky bere boháče. A proto ať dělám, co dělám, nechápu, že si teď chce vzít zrovna tebe.“

Otočila se zpátky k Sebastianovi. V přísvitu měsíce vypadal jako rozcuchaný pohanský bůh. Tváře se jí rozhořely, protože si v tu chvíli uvědomila, že plácla nebetyčnou hloupost. Vždyť důvod Triciina výběru byl nad slunce jasnější – mnohem jasnější než

stříbřité světlo, které Sebastianovi zalévalo tvář. Tricia konečně našla muže hezčího, než je sama.

Sebastian pokrčil širokými rameny. „Zalhal jsem jí, že mi Dunkirk pořád patří. A taky mi brzy patřit bude. Když si vezmu bohatou anglickou hraběnku, ani MacKay mi v tom nezabrání. Ještě pár přepadení a budu mít dost peněz, abych Tricii udržel v domnění, že jsem boháč – tedy aspoň do svatby.“

Laura úmyslně zachovala lehký tón. „Proč vůbec svatba? Proč si šlechtický titul prostě nekoupíš? Ministerský předseda je rozdává jako housky na krámě. Stačí jen vykázat roční příjem deset tisíc liber.“

„A co bych měl podle tebe uvést jako svoje povolání? Lupič?

Proslulý zločinec?“

Proti své vůli se usmála. Sklonila hlavu, aby to nezahlédl. „Od Tricie to není špatný tah, přidat ke své sbírce francouzských hrabat a rakouských baronů skotského lorda.“

„A co kdyby tušila, že jsem jen zavržený skotský lord zbavený titulu?“

„Pokud bys zachránil rodinnou pokladnici, bylo by jí to fuk. Čím zavrženější, tím lepší. Tricia miluje ztracené případy.“

Sebastian ji nečekaně vzal za bradu. Laura se zachvěla, jak ji zaskočil dotyk jeho teplých prstů!

„Tak tohle si o mně myslíš?“ zeptal se. „Že jsem ztracený

případ?“ Pozorně si prohlížel její tvář, až se zastavil u rtů.

Lauřin úsměv pohasl. „Je mi jedno, co jsi zač.“

S těmi chladnými slovy se odvrátila a roztřesenýma rukama sevřela sukni županu.

Když vykročila po schodech, chytil ji za paži. Z jeho stisku čišelo cosi velmi blízkého zoufalství. „Nikdy by mě nenapadlo, že bych se s tebou mohl setkat v domě, jako je Lindentree.“

Nedokázala se mu podívat do očí. „A mrzí tě to?“

„To je přece jedno. Prostě jsem doufal, že už mi nikdy nepřijdeš na oči.“

Když se jemně vymanila z jeho sevření, neprotestoval. Teprve v bezpečí za zavřenými dveřmi své ložnice si Laura uvědomila, že jí po tvářích stékají slzy.

Sebastian vstal za rozbřesku, aby si stačil prohlédnout spící dům. Hrobové ticho a prázdný modrý pohled porcelánové pastýřky ho však brzy vyhnaly ven do pečlivě udržovaných zahrad. Už za pár týdnů mi tyhle zahrady budou říkat pane, pomyslel si.

Posadil se na mramorovou lavičku a díval se, jak se rozednívá. Šedý odstín nebe pomalu přecházel do růžového a pak do azurové modři. Na stéblech svěží zelené trávy se třpytily krůpěje rosy. Z leštěných dlažebních kamenů opodál vyrůstal štíhlý iónský sloup. Byl to sloup, který nikam nevedl a nic nepodpíral a Sebastianovi připadal jako dokonalé vtělení všeho, co mu na zahradách v Lindentree vadilo. Jsou krásné, ale k ničemu. Zrovna jako jejich paní.

Když Tricii před pár měsíci potkal v Londýně, zdálo se mu, že je to ideální milenka – zábavná, žhavá v posteli, bohatá, ovdovělá a navíc s úctyhodnou sbírkou šlechtických titulů. Učil se od ní společenskému chování a využíval svého vrozeného nadání, aby od ní pochytil kultivované vyjadřování. Byla prostě milenkou, jaká by dělala čest každému džentlmenovi.

Jenže Sebastian džentlmen nebyl. Bylo mu jasné, že je jen věcí času, než se na nějakém večírku setká s Killianem MacKayem –a pak se všichni dozvědí, že je všehovšudy obyčejný bastard a k tomu zloděj. Jestli chce uniknout ďArtanovi a natrvalo si zajistit budoucnost a náležité společenské postavení, nepotřebuje milenku. Potřebuje manželku.

Sebastian vstal z lavičky. Podráždění ho řezalo jako ostří nože a

měl pocit, že se mu zahrady svým poklidem vysmívají.

V každém zákoutí, v každém ohybu cestičky stály ozdobné mřížky, po nichž se pnuly snítky rozkvetlého zimolezu. Když Sebastian k jedné došel, utrhl křehký kvítek a uštípl mu koneček. Jazykem zachytil zlatý korálek nektaru.

Zavřel oči a nechal se unést sladkou vzpomínkou na Lauřiny rozpuštěné vlasy. Šálily ho smysly, anebo opravdu voněly prchavým dechem zimolezu? Nepotřeboval bohatou fantazii, aby si živě vybavil, jak mu Laura minulou noc zmalátněla v náručí. Ani skromný župan nemohl zakrýt její půvabné křivky. Nejradši by ji k sobě tiskl celou noc.

Otevřel oči. Včera nelhal – opravdu doufal, že mu už nikdy nepřijde na oči. Protože Laura Walkerová je pro něj nebezpečná, mnohem nebezpečnější, než dědeček tuší. V sázce není jen náklad střelného prachu a zvolení toho starce do Dolní komory Parlamentu. Na tom, jestli bude mlčet, závisí celá Sebastianova budoucnost. Bezděčně sevřel ruku v pěst. Chci ji mít z krku.

Při vzpomínce na ďArtanův mrazivý příkaz mu potemněly oči. Ještě nikdy se nestalo, že by dědečka úmyslně neposlechl. S otcem to bylo jiné – tomu se odjakživa klidně smál do očí, protože věděl, že mu nehrozí nic horšího než zlomené žebro nebo rozbitý nos. U d’Artana však člověk nikdy nevěděl, čeho se může nadít.

Sebastian rozevřel pěst. Do kousků rozdrceného kvítku se opřel vítr a roznesl je na všechny strany.

Dveře jídelny se rozletěly. Sebastian už podvanácté zvedl oči, jen aby se mu zase dostalo pohledu na seschlou tvář starého Fi-she. Se stěží potlačovanou zuřivostí se vrátil k míchaným vajíčkům.

Když před chvílí požádal, aby dostal snídani dřív, narazil na hráz mrazivé neochoty.

„Hraběnka nikdy nesnídá před polednem,“ ohradil se Fish.

„To je sice hezké,“ opáčil Sebastian, „jenže já bych chtěl něco k jídlu teď. Poledne bude až za pět hodin.“

Majordom si odfrkl a významně pohlédl na hodiny na krbové

římse. „Možná bych vám mohl do pokoje přinést čokoládu.“

Sebastian nebyl zvyklý poroučet sluhům. Jamiemu by za takovou drzost vynadal nebo by ho rovnou vytahal za uši, ale u starého majordoma byl na rozpacích. Když si však představil, jak by se Fish zatvářil, kdyby vytahal za uši jeho, zacukalo mu v koutcích úst. Zdvořile se usmál. „To je skutečně laskavá nabídka, ale přesto

myslím, že budu radši snídat v jídelně.“ Na chvíli se odmlčel a pak dodal: „Každé ráno.“

Starý Fish sice ohrnul svůj aristokratický nos, ale na znamení kapitulace se uklonil.

Sebastian se usadil na konci dlouhého stolu z třešňového dřeva. Byl smířen s tím, že nejspíš dostane ovesnou kaši od včerejška. Jenže Fish si zřejmě umínil, že bude mít poslední slovo, a tak Sebastianovi nezbylo než odevzdaně přihlížet, jak před ním defiluje chod za chodem. Po horkých čajových koláčcích s medem následovala čerstvá ryba a chlazené máslo ozdobně tvarované do růžiček. Vedle hromady jahod a džbánu husté smetany se leskly tlusté plátky slaniny. I Drobeček by nejspíš měl co dělat, aby se s takovou hostinou vypořádal. Sebastianovi příliš pozdě došlo, že vlastně vůbec nemá hlad.

Nimral se ve vajíčkách a mimoděk odhadoval, jakou cenu mají stříbrné svícny a ohřívací mísy. Kdykoli se otevřely dveře, zalétl k nim pohledem, jako by tam pouhou silou vůle mohl přičarovat vytouženou dívčí postavu.

Starý Fish mu postával po boku. „Budete si přát ještě něco, pane?“

Sebastian odložil nůž, protože si právě s rozladěním uvědomil, že ho celou dobu používá místo vidličky. Ta se nedotčená leskla ve sněhobílých záhybech ubrousku. „Myslím, že je to všechno.“ Odkašlal si. „Řekněte mi, Fishi, snídá někdy slečna Walkerová v jídelně?“

Majordom stiskl tenké rty do opovržlivé linky. „Ne. Nevidím žádný důvod, proč se snídaní pro slečnu Walkerovou obtěžovat služebnictvo. Sama si bere v kuchyni koláč a nosí si ho do knihovny.“ Odfrkl si. „Měl bych dodat, že je to od ní velmi ohleduplné.“

Co je to za podivnou domácnost, kde se sluhové neobtěžují starat o pohodlí svých pánů? rozčílil se Sebastian. Měl sto chutí osobně

„obtěžovat“ každého, kdo se opováží tvrdit, že Laura nestojí za to, aby se pro ni vařilo. Kolikrát už se asi obešla bez snídaně i bez

hřejivého ohně, jen aby byla „ohleduplná“? Až budu pánem na Lindentree já, nebude jí chybět nic, umínil si. Dohlédnu na to.

„Už byla slečna Walkerová dnes ráno v kuchyni?“ zeptal se majordoma.

„Skoro před hodinou.“

Sebastian vstal od stolu tak překotně, až shodil nůž, který s cinknutím spadl na podlahu. „Dobře. To je všechno, děkuji vám.“ Spěchal ke dveřím. „Ta ryba byla výborná,“ utrousil přes rameno k pohoršenému Fishovi. „A máslo taky. Jak to děláte, aby ty hrudky vypadaly jako růžičky?“

Zmizel, než se starý Fish zmohl na odpověď.

Když došel klenutou chodbou ke knihovně, kterou objevil už ráno, zjistil, že jsou vyřezávané dveře zavřené. Vtom se zpoza rohu vynořila prozpěvující služebná s náručí prádla. Sebastian automaticky vklouzl za závěs do výklenku. Vystoupil z úkrytu, až když zmizela, a rozpačitě si urovnal kabát. Až budu pánem na Lindentree, musím s tím schováváním přestat, pokáral se v duchu. Chovám se jako nějaký druhořadý francouzský špión. I když co jsem jiného? Teprve Triciino bohatství mi přinese svobodu.

Otevřel dveře knihovny. Když uviděl Lauru, unikla mu kletba, nad níž by se i Drobeček začervenal.

Dívka prudce zvedla hlavu a oči se jí polekaně rozšířily.

„Promiň,“ omluvil se. „Ukopl jsem si palec.“

Nebyla to pravda. Zaklel, protože to kouzelné stvoření z minulé noci zase zmizelo, jako by křehká vzpomínka, která ho celé ráno pronásledovala, nebyla nic než pouhý sen. Rozpuštěné vlasy, noční čepec nakřivo, jemné rysy tváře orámované krajkou – to všechno bylo pryč, jako by to nikdy neexistovalo. Sebastiana napadlo, že možná má co do činění s dvojčaty s dábelským smyslem pro humor. Srdce se mu sevřelo spíš smutkem než hněvem.

Laura měla vlasy stažené do tak pevného uzlu, až z toho i Sebastiana samotného rozbolela hlava. Na špičce nosu jí seděly brýle a její obličej vypadal utrápeně. Když spatřila Sebastiana, rychle

spustila nohy z ušáku a smetla z šedé mušelínové sukně zbloudilý drobeček.

Zavřel dveře. „Potřebuju s tebou mluvit. Nebude nás tu nikdo rušit?“

S očividnou nechutí odložila knížku. „Snad ne. Pochybuju, že Tricia vůbec ví, kde je knihovna.“

Zamračil se. „Jak dlouho že tu bydlí?“

Laura zamžourala přes okraj brýlí. „Deset let.“

Sebastian si přitáhl brokátový taburet a usedl jí k nohám. V knihovně bylo útulno, vonělo to tu kůží a starými knihami. Dvě velká křídlová okna shlížela na louku posetou žlutými pryskyřníky. Byla to úleva, vidět z okna něco přirozenějšího než pečlivě sestříhaný trávník a sochy řeckých bohů, před jejichž potměšilým pokukováním nebylo úniku.

Když teď konečně našel Lauru, slova ho opustila. Podíval se na knihu, kterou četla, a kysele se ušklíbl. „Sur la combustión en general?“

Zakryla knihu rukou. „Monsieur Lavoisier sdílel mnoho tatínkových názorů ohledně třaskavin.“

„Nevěděl jsem, že pokračuješ v otcově výzkumu.“

„Taky že ne.“ Zvedla hromádku dopisů nakupených za židlí.

„Zato tihle pánové ano. Každý týden mě pošťák zasypává jejich prosbami. Chtějí otcovy zápisky, vzorce. Ale já jim nemůžu pomoct, protože nevím, kde tatínek ve svých výpočtech udělal chybu.“ Slabě se zasmála. „Někteří z nich dokonce žádají o peníze.“

Sebastian se na hromádku dopisů zamračil. „Hnusná sebranka, co?“

„Naštěstí je jich čím dál tím míň. Těsně po otcově smrti to bylo mnohem horší. Objevovali se Tricii u dveří, zastavovali mě cestou do kostela…,“ povzdychla si Laura. „Nemůžu si pomoct, ale napadá mě, kde všichni ti nadšenci byli, když tatínek sháněl peníze na vlastní pokusy?“

Sebastian by ji rád pohladil, ale spokojil se s tím, že se dotkl omšelého hřbetu knihy. Rozhostily se dlouhé minuty ticha. Pak

začali oba najednou mluvit, naráz přestali a znovu upadli do rozpačitého mlčení.

„Mluv ty,“ řekl konečně.

Položila si ruce na kolena. „Já ne. Ty.“

Sebastian si natáhl dlouhé nohy. „Proč jsi mě neprozradila?“

Nasadila odměřený výraz. „Když je Tricia tak pošetilá, že si chce vzít lupiče, je to její věc. Kdo jsem já, abych jí to rozmlouvala?“

„A kdo jsi? Na to se sám sebe ptám od chvíle, kdy jsem tě potkal.“

„Obávám se, že by tě odpověď zklamala.“

Laura si sundala brýle a složila je do kapsy. Splnila tak Sebastianovi tajné přání – právě proto si předtím přisedl tak blízko. Všiml si, že má na jemné kůži pod očima temné stíny, jako by také špatně spala. Oči jí však pořád zářily jako ametysty. Byl okouzlen pohledem na čistě řezané rysy její půvabné tváře a nedokázal od ní odtrhnout zrak.

„Jsem ráda, žes mě vyhledal. Sama jsem tě chtěla poprosit o slyšení, ale netušila jsem, že vstaneš tak brzy.“ Vyhnula se mu pohledem. „Teta skoro nikdy nevstává před polednem. Nenapadlo by mě, že touhle dobou už bude vzhůru… nebo že budeš vzhůru ty, nebo…“

Nad smutkem v jejím hlase mu srdce usedalo, a tak se slitoval:

„Nemám ponětí, jestli je Tricia vzhůru, nebo ne. Vyžádal jsem si ložnici v západním křídle.“

Setkala se s jeho pohledem. V očích se jí zračil nejistý údiv a Sebastian si najednou připadal jako mizera. Sice měl opravdu ložnici v západním křídle, ale Tricii si držel od těla pod záminkou, že by svými milostnými hrátkami kazili její mladou neteř. Tricia i Laura by nejspíš padly do mdlob, kdyby tušily, jak moc ji kazit chce.

Laura si úmyslně odkašlala a Sebastiana se znovu zmocnil nepříjemný pocit, jako by ho čekal přijímací pohovor s guvernantkou.

„Chtěla jsem se s tebou sejít, lorde…“

„Sebastiane,“ přerušil ji.

„… abych tě ujistila, že udělám vše, co je v mých silách, abych pro tebe s tetou nebyla po svatbě přítěží. Nevím, jestli už ti to teta říkala, ale umím docela dobře vést rodinné účty. A můžu dohlížet i na další nudné povinnosti, které souvisejí se správou panství. Ty s Tricii tak aspoň budete mít čas chodit do společnosti, na plesy a hony, abyste se pobavili.“ Sklonila hlavu a Sebastianův pohled znovu utkvěl na jejím pečlivě uhlazeném účesu. „I když se za to trochu stydím, musím připustit, že se mi nedostává patřičné autority u sluhů. Naštěstí všichni obdivují Tricii, a dokonce i ti nejlínější udělají všechno, oč je požádá.“

Sebastian na ni zůstal ohromeně zírat a nezmohl se ani na slovo.

„Taky jsem docela zběhlá v šití. Mohu se postarat o drobné opravy, takže na podřadnější práce nebudete muset shánět švadlenu.“ Sebastian ji chtěl přerušit, než se ujme i místa komorné, ale nezmohl se ani na slovo. Mimoděk ho napadlo, co by asi řekla, kdyby jí nabídl místo své milenky. Ale ne, to by bylo příliš laciné. A

příliš kruté.

Když nijak nereagoval, Lauřin hlas se zachvěl. „Pokud si to budete přát, vezmu si na starost i čistotu.“

„Čeho? Mých pistolí?“

Vypadlo to z něj dřív, než se stačil zarazit. Vyčítavě si ho změřila, jako by jí ten žert vůbec nepřipadal zábavný. Zaťala prsty do sukně. „Lindentree je jediný domov, který mám. Jsem tetě vděčná, že mě k sobě vzala, když můj otec…,“ na kratičký moment zaváhala,

„… vyletěl do povětří.“

Ta poníženost Sebastiana zabolela. Zhoupl se na taburetu a zkoumavě se na Lauru zahleděl. „A co vdavky? Copak ty se nechceš vdát?“

Chladně mu pohlédla do očí a promluvila bez sebemenší známky lítosti. „Je mi dvacet. Za svůj život jsem dostala dvě nabídky k sňatku. Ale oběma těm pánům jsem to dokázala během pěti minut rozmluvit. Kdyby mě doopravdy milovali, tak by se mi to přece nepovedlo.“

Taková do očí bijící upřímnost Sebastiana odzbrojila. Ochromil ho příliv soucitu. „A tobě se tenhle život líbí? Opravdu to chceš? Zít bez manžela? Bez vlastního domova? Bez dětí?“

Plaše sklopila hlavu. „Musím přiznat, že děti mám ráda. Kdysi jsem doufala, že jednou třeba budu mít svoje vlastní.“

Sebastian vstal a přešel k oknu. Nechtěl, aby si v jeho očích přečetla, jak ochotně by se otcem jejích dětí stal on sám. Slepě zíral do letního rána a křečovitě zatínal pěsti, až se mu nehty zarývaly do dlaní.

Když konečně promluvil, jeho hlas zněl odměřeněji, než měl v úmyslu. „Nemusíš si dělat starosti. Lindentree zůstane tvým domovem, jak dlouho si budeš přát.“

Slyšel zašustit sukni, ale nevěřil si natolik, aby se Lauře postavil tváří v tvář.

„Díky. Věřím, že toho nebudeš litovat.“

Dveře za jeho zády se otevřely a zase zavřely. Sebastian přitiskl čelo k okenní tabulce prohřáté sluncem, vyveden z míry tím, co se odehrálo. Přišel přece do knihovny, aby Lauru přiměl mlčet o jeho pravé totožnosti. Čekal, že jí bude muset lichotit, vyhrožovat, nebo ji třeba i prosit. A místo toho ona prosila jeho – prolhaného, zlodějského a skrznaskrz zkaženého darebáka, aby jí ponechal aspoň kousíček místa v jejím vlastním domově.

Co je to za ženu? A proč ji nedokážu pustit z hlavy? ptal se sám sebe a oči se mu zúžily odhodláním. Se štěstím a trochou šarmu tomu snad přijdu na kloub… Sáhl do kapsy a vytáhl jednu z perlových jehlic do vlasů, které u sebe od jejich prvního setkání neustále nosil. Mnul ji mezi prsty a znovu jako by slyšel kouzelné šumění letního deště.

7

Laura se opřela ramenem o dveře a vcouvala do knihovny. V jedné ruce držela ovocný koláček, druhou se pokoušela obrátit list v knížce. Když byla bezpečně uvnitř, zabouchla nohou dveře. Tichem se rozléhalo lehké pochrupování. Laura zkameněla a srdce se jí rozbušilo na poplach. Jak se otáčela, koláček jí vyklouzl z prstů a s plesknutím přistál na naleštěné dřevěné podlaze.

V ušáku se rozvaloval Sebastian. Nohy v bílých punčochách měl opřené o taburet, hlavu zakloněnou a ústa pootevřená. V klíně se mu válela knížka a už mu stihla pomačkat úhledné záhyby na světle hnědých kalhotách.

Laura věděla, že by měla seškrábnout koláček rozplácnutý na podlaze a tichounce se odplížit. Vždyť v tomhle domě bude Sebastian Kerr brzy pánem. Pokud se rozhodl připravit ji o ranní azyl v bezpečném přístavu knihovny, má na to plné právo. Ale šikmé sluneční paprsky, které ho zalévaly zlatou září, ji přitahovaly jako magnet. Jen na vteřinku, zařekla se. Jen abych ukojila tu svoji příšernou zvědavost a zjistila, jaká knížka zajímá proslulého banditu.

Po špičkách k němu přistoupila. Křehké světlo utkalo kolem Sebastiana bílozlatou pavučinu. Vypadal jako pohádkový princ z dávných dob, který čeká, až někdo polibkem zlomí zlé kouzlo, jež ho spoutalo. Mimovolně se k němu sklonila a pootevřela rty. Vtom se spáč nepatrně pohnul a Laura se v duchu důrazně napomenula. Je to přece tetin snoubenec. A muž jako každý jiný, žádný princ. Oddávat se takovým dětinským fantaziím je hloupost.

Vědomě se soustředila na jeho nedostatky – na to, jak se slabě zajíkne při každém zachrápání, na bledou jizvu pod bradou. Sklonila se ještě níž. Vždyť ani zuby nemá perfektní! Na předním má ulomený růžek.

Znovu se pohnul. Laura se málem rozesmála při představě, že by se vzbudil a uviděl ji, že mu zírá do pusy jako koňský hand-líř.

Vyprostila z jeho klína knížku a hned ji poznala, ani se nemusela dívat na titulní stránku. Bylo to proslulé Lavoisierovo dílo o střelném prachu – táž kniha, se kterou ji Sebastian přistihl předchozího dne. Všimla si, že než usnul, prokousal se stěží na druhou stránku.

Lauřino prvotní překvapení se změnilo v bezmocný vztek. Knížka jí vyklouzla ze strnulých prstů a s tupým žuchnutím dopadla na perský koberec. Jak dlouho už tu ten chlap asi leží a čeká na mě? rozčilila se. Měl by přece být se svou snoubenkou. Copak má právo kazit mi ráno? Vetřít se do mojí knihovny, zabrat mi židli a knížku? Copak mě nikdy nenechá na pokoji, copak chce pošpinit úplně všechno, na čem mi záleží? Rozhořčeně si ho měřila pohledem a proti své vůli si všimla půvabného vějíře tmavých řas. Proč jen spící lidé vypadají tak strašně zranitelně?

Popošla kousek stranou mimo koberec a schválně upustila tlustý svazek. Dopadl na parkety s hromovou ranou, která se knihovnou rozlehla jako výstřel z děla.

Sebastian vyletěl z křesla a zajel si rukou k pasu. Laura nevěděla, jestli se má rozesmát, nebo zastydět, když jí došlo, že hledá svou pistoli. Blýskl po ní divokým pohledem.

Laura bezelstně zamrkala jako nevinnost sama. „Je mi to hrozně líto. Neměla jsem tušení, že jsi tady.“

Sklesl zpátky do křesla a prohrábl si rozcuchané vlasy.

„Panebože, holka. Připravilas mě nejmíň o deset let života.“

Tak zlé to nebude, ještě pořád mu to myslí, ušklíbla se v duchu, když viděla, jak se nenápadně snaží zakopnout pojednání o střelném prachu hlouběji pod židli.

Klekla si, aby sebrala knížku, kterou upustila. „Nechtěla jsem tě rušit. Hned zase jdu.“

„Ne!“

Zůstala na něj překvapeně zírat.

Sebastian rozpačitě žmoulal lem kabátu, protože si uvědomil, jak zoufale jeho příkaz zněl. „Zůstaň tady, prosím. Je tu dost místa pro nás oba.“

Laura pochybovala, že by pro ně oba bylo dost místa třeba i v obrovském římském Koloseu. Než však stačila něco namítnout, Sebastian si dřepl vedle ní. Ucítila, jak o ni přitom zlehka zavadil kolenem.

Zvedl její knížku a teatrálně se zapotácel, jakoby pod tou tíhou. Přečetl nahlas titul a zaškobrtal přitom o nezvyklou latinu. „Isaac Newton: Philosophiae naturalis principia mathematica.“ Vrátil svazek Lauře. „To jsem rád, že sis po ránu vzala lehčí čtení. Už jsem se začínal bát, že si neužiješ ani kapku legrace.“

Ušklíbl se. Laura si zase všimla jeho uštípnutého zubu a podivila se, že mu ta nedokonalost nijak neubírá na kráse. Kupodivu jí připadal o to přitažlivější. Věděla, že by měla utéct, než se usměje a podmaní si ji docela.

Přitiskla si knížku k hrudi jako štít a začala plácat, co jí slina na jazyk přinesla. Dělala to vždycky, když byla nervózní. „Víš, Newton je vážně fascinující. Principia nastiňuje jeho teorii, že síla přitažlivosti mezi dvěma tělesy je přímo úměrná…“

Hlas jí odumřel. Nedokázala vnímat nic jiného než čistou vůni Sebastianových vlasů a půvabný pohyb jazyka, jímž si pomalu olízl horní ret.

Povytažením obočí ji vyzval, aby pokračovala.

Překotně vstala. „Ale to tě přece nemůže zajímat.“

Taky se napřímil. „To jsi na omylu, Lauro. Zajímá mě to –a moc.“

„Ne, určitě ne.“ O krok ucouvla. „Já… já jsem nudná. Každý to

říká.“

„Nesmysl. Mně Nortonovy teorie připadají úchvatné.“

„Newtonovy,“ opravila ho a znovu o krok ustoupila. Zády narazila do zavřených dveří.

Sebastian se natáhl po knize a zaťal prsty do koženého hřbetu, jako by tím mohl Lauru zadržet.

Najednou měla chuť v knihovně zůstat. Nebylo to jen povážlivým kouzlem, jímž ji spoutávala Sebastianova fyzická přítomnost; zavinila to hlavně něžná vážnost, která se mu objevila v očích. Laura by hrozně ráda věřila, že si s ní opravdu chce sednout mezi všechny tyhle knihy, smát se a povídat si o všem možném, jako to dělávali s tatínkem. Když ale zvedla oči, uviděla, že Sebastianův pohled neutkvívá na knize, ale na jejích rtech.

Po obličeji se jí rozlila podivná horká vlna. Tápala za sebou po klice. „Možná někdy jindy.“

O krok ustoupil, jako by vycítil, že na ni příliš naléhá. „Přijd zítra ráno, ano? Popovídáme si…“

Do tváře se mu najednou vkradl zvláštní výraz. Laura sledovala, jak pomalu sjíždí očima ke své neobuté noze. Stál přímo uprostřed ovocného koláčku. Do neposkvrněné bílé punčochy se mu vpíjela malinová šťáva.

Laura si přitiskla ruku k ústům, aby ztlumila smích. Tricia jí vždycky vyčítala, že se směje hlasitě, vulgárně a plebejsky jako nějaká londýnská cuchta. Sebastianovi to v očích pod sklopenými řasami nebezpečně zablýskalo. Otevřela dveře, protože usoudila, že nejrozumnější bude dělat, jako by si nevšimla, že jí šlápl do snídaně.

„Možná zítra.“ S přehnanou uctivostí se mu uklonila. „Přeji

příjemný den, pane.“

Opětoval úklonu tak elegantně, že by právem sklidil obdiv v kterémkoli londýnském salonu. „I já ti přeji příjemný den, Lauro.“

Laura bojovala se záchvatem smíchu. Vycouvala z knihovny, za dveřmi se otočila a jako šíp vystřelila do zahrady. Tam se opřela o zed, zvedla si k ústům cíp sukně a zplna hrdla se rozesmála.

Sebastian seděl u umělého jezírka, rukou čeřil chladivou vodu a pozoroval zlaté rybičky. Jedna po něm chňapla a štípla ho do palce. Znechuceně vytáhl ruku z vody, vstal a opřel se o zábradlí. Do zad ho pálilo polední slunce a lepilo mu batistovou košili k tělu. Toužil si aspoň rozplést copánek a nechat teplý vánek, ať mu provívá vlasy.

Opodál na bowlingovém trávníku zahlédl barona Blakea, jak na

něj mává krocaním stehýnkem. Sebastian přemítal, jestli za dvacet let

taky skončí takhle – tlustý, jako neohrabaný a omezený ťulpas, jemuž ke spokojenosti stačí, že si přes den hraje s jinými přerostlými dětmi a v noci se učí nové, rafinovanější způsoby, jak řasit vázanku. Otřásl se odporem.

„Je ti zima, drahoušku? Mám říct Fishovi, aby ti přinesl kabát?“ Sebastian se málem otřásl ještě jednou, protože Triciino zatrylkování mu přejelo po páteři jako mráz. Co je to za pitomou otázku? naježil se. Nejspíš jen další záminka, jak mě nacpat do kabátu.

Ohlédl se po své snoubence, která se opodál spolu se starým Fishem probírala v dopisech. Teprve před chvílí vstala z postele. Ještě si ani nesundala župan, ale už se stihla dokonale nalíčit a nasadit si nepostradatelnou paruku. K hrudi se jí lepilo zpocené fiží. Sebastian si poprvé všiml, že jí pod bradou visí uvolněné záhyby kůže. V londýnských salonech a v její ložnici je předtím vždycky milosrdně skrylo lichotivé světlo svíček. Po Triciině namalované tváři stékaly pramínky potu a zanechávaly za sebou lesklé stružky rozpuštěného pudru. Pocítil bodnutí soucitu smíšeného s podrážděním. Pod tou parukou musí být pořádně dusno.

„Díky, drahoušku, ale kabát nechci,“ řekl a přinutil se k

příjemnému úsměvu. „Není mi zima.“ Zahihňala se. „Možná se o tebe otřela smrt.“

To leda doga, pomyslel si a zabloudil pohledem k Borisovi, který pobíhal po trávníku pod terasou a rozháněl pávy.

Tricia poslala Sebastianovi vzdušný polibek a vrátila se k dopisům. Sebastian se setkal s majordomovýma očima a napadlo ho, že ten kabát bude možná přece jen potřebovat. Z mrazivého pohledu starého Fishe by dostal zimnici i ledovec.

Sevřel zábradlí. Se smrtí si na Lindentree nemusí dělat hlavu. Jediné, co ho tady může zabít, je nuda. A nudil se nesnesitelně. Každé ráno vstával v pět a vysedával v knihovně, ale nebylo to k ničemu, protože Laura se tam od jejich posledního setkání neukázala. Prokousával se aspoň pojednáním o střelném prachu a doufal, že v něm třeba objeví nějaký klíč k Lauřině povaze. Jelikož nebyl zvyklý

číst, dostal se sotva na padesátou stránku, ale bylo to marné úsilí. Neobjevil nic.

Po trávníku se neohrabaně motal baron Blake a vysával z krocaní kůstky poslední kapky šťávy. Odpoledne se před Sebastianem táhlo donekonečna. Čaj. Bowling. Odpolední svačina. Usrkávat brandy a přitom poslouchat, jak Tricia buší do svého nového klavíru. A pak večeře. Není divu, že je baron tak posedlý svým zažíváním. Vždyť minulý týden sestával veškerý jejich život jen z nekonečné přehlídky jídel, tu a tam přerušené nějakým tím honem nebo plesem. Sebastian zažíval a rychle si hřbetem ruky zakryl ústa.

Tichem najednou zaduněla ohlušující rána, která roztřásla tabulky v oknech.

Sebastian se otočil jako na obrtlíku. „K čertu, co se to…“

Tricia mrštila hromádkou dopisů na stůl. „Ta zatracená holka! Já ji varovala!“

Rozzlobeně vyrazila k domu. Pochodovala dlouhou chodbou do východního křídla a sukně se jí vlnila kolem nohou. V patách jí jako oddaný pejsek poklusával starý Fish. Sebastian je v bezpečné vzdálenosti následoval a nepřestával žasnout nad náhlou proměnou Triciina chování.

Z kuchyně se valila oblaka černého dýmu. Tricia si přitiskla k nosu kapesník, odhodlaně se vrhla doprostřed pohromy a rukou rozháněla kouř. Starý Fish zůstal stát v pozadí opřený o dveřní rám. Když se dým rozplynul, odhalil podívanou na tak neuvěřitelný chaos, že se Sebastian neubránil úsměvu.

Celá kuchyň byla pocákaná kusy těsta. Ulpívaly na popraskaném skle v oknech, bílými puntíky pokrývaly cihlový krb a jako pentle visely ze sušáku na bylinky. Železné dveře trouby visely nakřivo a vevnitř plamínek ohně olizoval spečené hrudky. Všude kolem se v děsivém nepořádku válely rozházené mísy, lžíce a tácy. V rohu se krčily dvě služky a kašlaly do zástěr. Na stole trůnil kocourek Sebastian a lízal z rozbitého džbánku smetanu.

A uprostřed vší té spouště stála Laura. Zástěru měla umazanou od sazí, vlasy rozježené na všechny strany a brýle poprášené moukou. Sebastian se málem rozesmál, ale cosi v jejím postoji ho zarazilo.

Nervózně si prolamovala prsty a ztěžka polykala, jako by jí v krku vězel balvan hrůzy. Přesto se zmohla na slabý úsměv. „Dobré odpoledne, tetičko.“

Sebastiana si vůbec nevšimla. Vklouzl proto do úzkého výklenku mezi špižírnou a kredencí, aby ji ušetřil rozpaků ze své přítomnosti.

„Já za to nemůžu, paní.“ Šlachovitý kuchař popošel kupředu a mával válečkem na nudle. „Ta holka se sem vetřela, když jsem si dával odpoledního šlofíka.“

Tricii se vzteky třásla paruka a Sebastian si najednou uvědomil, že by bez ní byla mnohem menší než Laura. „Kolikrát už jsem ti zakázala používat kuchyň k těm tvým příšerným pokusům!“

„Je mi to moc líto. Nemyslela jsem…“

„Samozřejmě, že jsi nemyslela. Nemyslela jsi na to, kolik stojí nechat přivézt tahle okna z Londýna, že ne? Ani na to, jak stihneme opravit kamna do zítřejšího večírku. Tohle už je pátá trouba, kterou jsi zničila, ty holka bláznivá!“

Sebastian se díval, jak Laura neklidně žmoulá zástěru, a zaťal ruce v pěst. Starý Fish diskrétně poodešel, ale jen natolik diskrétně, aby mu neuniklo ani slovo.

Tricia si založila ruce v bok a rozhlížela se po zpustošené kuchyni. Mašle na živůtku se jí divoce zvedaly. Naneštěstí právě v tu chvíli zvedl kocourek Sebastian hlavičku od své hostiny a otřepal se, až mu od vousků odletovala smetana. Žluté kapičky pocákaly Triciinu saténovou sukni.

Tricia ze sebe vypravila nesrozumitelné zaječení a pak se rozkřičela: „Jak se opovažuješ pustit tu chlupatou příšeru do mojí kuchyně!“ Napřáhla ruku.

Laura popadla kotě a přitiskla si je k hrudi. Triciina ruka zůstala viset ve vzduchu a rudě nalakované nehty z ní trčely jako drápy.

Sebastian zatajil dech. Šokovalo ho, jak se obrázek před jeho

očima roztříštil do bodavých střepů vzpomínky. Kolikrát se sám

účastnil takové scény, ochromený strachem a zoufalstvím… Vrátil se do skutečnosti a zúžil oči. Už přece není dítě. Ať ho to stojí zasnoubení, bohatství i budoucnost, ale jestli se Tricia odváží vztáhnout na Lauru ruku, ukáže jí, proč mu nepřátelé říkají Strašlivý.

Laurina tvář byla bělejší než sníh, ale ruce, jimiž svírala kotě, se jí netřásly. Celila tetinu zuřivému pohledu se vzdorně zvednutou bradou a nehnula ani brvou.

„Byla to nešťastná náhoda,“ řekla.

Tricia pomalu spustila ruku. „Ty a tvůj otec je přitahujete jako magnet, co?“

Odvrátila se, takže nepostřehla, jak sebou Laura trhla. Zato Sebastianovi to neuniklo. Vmáčkl se hlouběji do stínu.

„Přece po mně nemůžete chtít, abych uklízel ten nekřesťanskej binec,“ protestoval kuchař.

„Po vás to samozřejmě nechci,“ utrousila Tricia přes rameno.

„Ten binec nadělala moje neteř, takže si ho taky uklidí.“

Kuchař vrazil se škodolibým uspokojením Lauře do dlaně váleček a služky se chichotaly do zástěr. Tricia odplula z kuchyně se zástupem svých obdivovatelů v patách. Odkudsi se vynořila Fishova ruka a přibouchla dveře tak prudce, že ze sušáku na bylinky spadla hrouda těsta a přistála Lauře ve vlasech.

Laura s povzdechem postavila kotě na stoličku a rozhlédla se po kuchyni. Rukou od mouky si otřela těsto z vlasů. Z toho drobného gesta byla sklíčenost patrnější, než kdyby se rozplakala nebo začala klít. Sebastian už neovládl bolest, kterou cítil v srdci, a vystoupil z úkrytu.

Když ho Laura spatřila, pokusila se skrýt leknutí za zamračený výraz. „Kde se tu bereš ty?“

Usmál se. „Nezapomeň, že mám na schovávačky zvláštní talent.“

„Ještěže mi to občas připomeneš, jinak bych na to určitě zapomněla.“

Sebastian začal otvírat okna, aby průvan vynesl zbylé chomáče dýmu. „Zdá se, že moje nastávající je trochu vznětlivá.“ Poslední okno rozrazil s větší silou, než bylo třeba, a popraskané sklo se

vysypalo na podlahu. „Sakra! Jsem to ale nemehlo!“ Zakabonil se, ale kajícné to nebylo ani trošku.

Laura posbírala střepy rozbitého džbánku do zástěry. „Tricia není tak špatná, nemůžeš jí to zazlívat. Vážně to byla pátá trouba.“

„Co jsi dělala za pokus?“ Prohlížel si stůl poprášený moukou a mísu nechutné patlaniny, která stála Lauře u lokte, a lámal si hlavu, jak ji ohromit něčím, co vyčetl v její oblíbené knížce. „Třas-kavinu z kukuřice? Nějaký detonátor?“

Povzdechla si a tváře jí zrůžověly. „Čajové koláčky. Dělala jsem

čajové koláčky.“

„Čajové koláčky?“ Kdyby nevypadala tak schlíple, musel by se rozesmát.

S novou vervou začala seškrabovat těsto ze stolu. „Zdá se, že vaření je jediný druh chemie, se kterým si nevím rady. A to jsem se tolik snažila… Poleva se mi docela povedla.“

Nabrala trochu na prst, ochutnala a uznale mlaskla. Sebastianovo srdce se při tom pohledu rozbušilo jako zvon. Dostal chuť naklonit se a slíznout sladký kousíček, který Lauře ulpěl v koutku úst. Dobře věděl, že hlad, který cítí, má s čajovými koláčky pramálo společného. Kdyby jen tušila, jak nebezpečné je pokoušet vyhladovělého muže!

Neodolal pokušení. Malíčkem jí otřel rty a pak si ho olízl. Lauře se rozšířily oči.

Sebastian spokojeně zamrkal. „No ne! Možná přece jen nejsi tak špatná kuchařka.“

Sladkost, kterou cítil na jazyku, nebyla ničím ve srovnání s úsměvem, jímž ho obdařila. „Nesmím zapomenout, že na lhaní máš taky zvláštní talent.“

Natáhl ruku a sundal jí brýle. V jejích očích se zračila jen mírná obezřetnost. Byla by stejně povolná, kdybych jí vytahal z vlasů jehlice, zabořil do toho hedvábného vodopádu prsty a políbil ji? přemítal.

Otřel její brýle o rukáv košile, až na batistu zůstal moučný poprašek. Pak jí je jemně posadil zpátky na nos a předstíral, že si nevšiml, jak rozechvěle se nadechla.

Sáhl za ni a sundal z dřevěného háčku zástěru. „Radši bychom se měli pustit do práce, jestli chceme dát tu kuchyň do pořádku, než začne Triciin večírek.“

„Nemusíš mi pomáhat.“

„Tys mi taky nemusela pomáhat. Ale kdybys to neudělala, byl bych teď nejspíš mrtvý nebo zmrzačený. Podala bys mi to koště?“

Poslechla. Nedokázala úplně potlačit úsměv. „V zástěře ti to náramně sluší. Škoda, že tě nevidí Drobeček.“

„Třesu se, když na to jen pomyslím. Pusť se do té polevy. Byla by škoda, kdyby taková dobrota přišla nazmar.“

Mrkla do mísy a schlíple se pousmála. „To by tedy byla.“

Starý Fish se zastavil před kuchyňskými dveřmi. Položil kostnaté prsty na kliku, ale pak se zamračil a přitiskl k leštěnému dubovému dřevu ucho. Zevnitř k němu tlumeně dolehl akord dvou hlasů, slabé cinknutí a mužský smích. Co tam drzá žába zase vyvádí?

Zhluboka se nadechl a rozrazil dveře. U spíže se kmitlo cosi bílého. Uprostřed kuchyně stála Laura s koštětem v ruce.

Zamrkala. „Co pro vás můžu udělat, Fishi?“

Promluvila lhostejně, málem podřízeně, ale Fishovi bylo jasné, že se mu vysmívá. Pronikavým pohledem zkoumal kuchyni, která jen zářila čistotou. U Lauřiných nohou stálo dřevěné vědro plné vody. Stůl, podlaha i stěny byly dokonale vydrhnuté, dokonce ani dveře trouby už nevisely nakřivo. Jedinou známkou nedávné zkázy byla díra zející tam, kde měla být okenní tabulka. Skrz ni dovnitř povíval svěží větřík a ze sušáku na bylinky roznášel po kuchyni ostrou vůni máty.

Fish vztáhl ruku ke dveřím do spíže. Než se stačil dotknout kliky, dveře se pootevřely a zevnitř vyklouzl kocourek Sebastian. Důstojně si vykračoval a tvářil se, jako by mu celá kuchyň patřila.

Starý Fish ucouvl a pohoršené zafuněl. „Pokud vím, teta vás žádala, abyste odtud to zvíře odklidila.“

„Díky, že jste mi to připomněl, Fishi. Byl byste tak laskav a vzal ho do zahrady?“

Než mohl něco namítnout, Laura mu posadila kocourka na rameno a s veselou písničkou na rtech odkráčela. Kotě zaťalo drápky do Fishova kabátu a povýšeně si ho změřilo. Fish se na kocourka zamračil a pak s touhou v očích zalétl pohledem k vědru s vodou. Ale ne, to nejde. Tohle by jen tak nevysvětlil.

Utrápeně vzdychl, vyprostil kočičí drápky z kabátu a zamířil na zahradu. Svíjejícího se tvorečka držel štítivě na délku paže od sebe.

Na tu naoko spořádanou slečinku si budu muset pořádně posvítit, umínil si. Pravidelnými návštěvami kostela mě nezmate.

Žádná slušná mladá dáma by se přece nešťourala v tak pohanské vědě, jako je chemie. Jestli ta malá barbarka nebude pod dohledem, určitě se začne babrat v něčem ještě ohavnějším. Přece nedopustím, aby její pošetilost poskvrnila pověst mé paní.

Fish se kradmo ohlédl, otevřel nejbližší okno a vyhodil kotě ven. Laura se uvelebila v sametových polštářcích na okenním sedátku.

Kocourek Sebastian se jí v klíně překulil, nastavil jí chlupaté bříško a dožadoval se pozornosti. Roztržitě ho pohladila, ale myšlenkami bloudila úplně jinde.

Za otevřeným oknem vládla teplá letní noc. Červen se chýlil ke konci a pomalu přecházel v dusivé horko července. Vlahý vánek zanášel do pokoje opojnou vůni jasmínu a pohrával si s pramínky Lauřiných vlasů, které se jí uvolnily z copu. Z křídla domu, kde bydlelo služebnictvo, se linulo světlo a rozbíjelo temnotu v útulné zářivé čtverce.

Nocí pronikl výbuch smíchu a pak písnička, kterou sborově hulákaly opilé hlasy. Lauře se rty zvlnily smutným úsměvem, když poznala nejnovější popěvek zvěčňující milostná dobrodružství Strašlivého skotského bandity Kirkpatricka. Kdyby tušili jen půlku toho, co já, povzdechla si. Ráda by sešla dolů a nepozorovaně se přidala k jejich veselí.

Všechna okna kromě její ložnice a pokojů služebnictva byla černá jako nejčernější noc. Sebastian a Tricia ráno odjeli na ples do

durhamského hrabství, doprovázeni rachocením kol a veselou zvonkohrou Triciina loučení. Vrátí se nejdřív se svítáním, jestli ne později.

Paní na Lindentree strávila uplynulé tři týdny v cyklonu společenských aktivit, protože se rozhodla představit svého snoubence každému baronovi, hraběti a vévodovi v northumberlandském hrabství. Když s tím byla hotova, začala dobývat hrabství sousední. K její radosti se Sebastian brzy stal hlavním tématem veškerého klábosení – jeho elegantně nedbalé oblečení, bronzová pleť a skandální fakt, že odmítá paruku i pomádu na vlasy.

Hned na prvním plese pohoršil půlku Northumberlandu. Nejdřív s vážnou tváří vyslechl, jak jistý naparáděný markýz podrobně líčí složitý postup, který používá, když si pudruje paruku ostříhanou na ježka. Pak vzal dotyčného za loket a prohlásil, že živý ježek by vyžadoval mnohem míň péče a byl by rozhodně hezčí. Když doma Tricia tuhle historku vyprávěla, Lauře zaskočilo, až vyprskla čaj a musela s omluvou odejít od stolu.

Než uplynuly dva týdny, odkládání paruk se stalo ohromně módní záležitostí. Dokonce i vetchý vévoda z Poitmontu se odvážil přijít na odpolední dýchánek jen tak s holou hlavou lesknoucí se jako dětský zadeček. Když ho uviděla manželka, padla do mdlob a přitom jí spadla vlastní ozdoba hlavy. Ukázalo se, že i vévodkyně má hlavu holou jako koleno, olysalou od těžkých paruk, které nosí už skoro půl století.

Někteří mladší muži začali nastavovat tváře slunečním paprskům. I sir Arlo se při své poslední návštěvě ostýchavě předvedl s nažloutle opálenou kůží, aby na Lauru udělal dojem.

Při té vzpomínce si Laura povzdechla. Sir Arlo v poslední době neměl na návštěvy Lindentree moc času. Kolem skotské hranice se totiž zase začaly množit přepady.

Troufalost Strašlivého Kirkpatricka rostla den za dnem. Šeptalo se, že brzy nejspíš přestane loupit na cestách a vrhne se na samotná panství. Při pouhé zmínce o jeho jménu služebná, která servírovala čaj, upustila tác s porcelánem a propukla v pláč, za což si vysloužila

vyhubování od Fishe a facku od Tricie. Naštěstí si nikdo nespojoval banditovo řádění s častými cestami lorda Ker-ra do Edinburghu, odkud dohlížel na své panství na Vysočině.

K Lauře se Sebastian choval neobyčejně pozorně. Co chvíli na ni naléhal, aby si s ním zahrála whist anebo navštívila ples v sousedním hrabství. Každé ráno teď s sebou brala do knihovny dva koláče, protože věděla, že ho tam najde, jak hloubá nad knihou nebo třídí došlé dopisy a odděluje prosby o peníze od těch, které se opravdu zajímají o práci jejího otce.

Venkovské šlechtě možná připadal zajímavě neotesaný, ale s ní jednal vždycky slušně, ba dokonce laskavě. Odvděčovala se mu tím, že mu při večeři nenápadně přistrčila vidličku, když nepatřičně sáhl po noži, nebo si varovně odkašlala, když bezmyšlenkovitě zvedl karafu s brandy a nesl si ji k ústům.

Předchozí večer se Sebastian, Tricia a ona sešli v salonku jako spořádaná rodinka. Tricia trůnila u klavíru, vyťukávala jakousi

melodii a falešným sopránem prozpěvovala. Když Laura zvedla oči od vyšívání, uviděla, že Sebastian přes okraj sklenky s brandy hledí kamsi do neznáma. Oči měl přimhouřené, jako by se marně rozpomínal, kam cosi založil. Připomnělo jí to otce – i ten se rváříval stejně ztraceně, když si nemohl vzpomenout, kde zrovna nechal paruku. Z toho zmateného, přimračeného výrazu ji píchlo u srdce. Přistihla se, že i Sebastianovi by hrozně ráda pomohla najít, co ztratil. Znervóznilo ji to tak, že se radši omluvila a odešla. Ve spáncích jí už zase bušila bolest hlavy, která ji poslední dobou nepřestávala sužovat.

Vtom Lauřiny úvahy přetrhlo rytmické cinkání a vrátilo ji zpět do teplé letní noci. Některého sluhu nejspíš napadlo, že boucháním lžíce o konvici dodá oplzlému sborovému zpěvu lesk. Najednou venku zaslechla podezřelý šramot. Že by starý Fish? napadlo ji. Vyklonila se z okna a nastražila uši.

Z temnoty se znenadání vynořil skřítkovský obličej.

Laura zaječela. Také skřítek vyvřískl hrůzou. Kocourek Sebastian naježil srst a zaťal drápky do Lauřiny noční košile, pak se dal na úprk

a zanechal jí na stehně dlouhé škrábance. Uskočila od okna. Strašidelný zjev zmizel, jako by mu jakási neviditelná ruka odstřihla křídla.

Z keřů venku se ozvaly podivné rány, škrábání a potom série kleteb pronášených s tak silným skotským přízvukem, že jim skoro nebylo rozumět.

Laura popadla z toaletního stolku jehlici do vlasů a připlížila se k oknu. Vystrčila hlavu směrem, kde šustily větvičky, a oháněla se jehlicí jako malou dýkou.

Vtom se lesklé lístky rozletěly na všechny strany a záhadný skřítek se s triumfálním zaskřehotáním znovu vynořil.

„Věděl jsem, že seš to ty! Sice mi řek, že se mám držet dál vod domu, jenže já tě ze stájí viděl a přísahal bych, že seš to ty.“

Ucouvla před tím podvyživeným pihovatým stvořením.

„Jamie,“ zašeptala s hrůzou.

8

„Jojo, děvče, Jamie Graham. Osobně.“ Oříškové oči se mu nebezpečně zúžily. „Zdá se, že už vidíš líp než dřív, co?“

Laura couvla. „Byla jsem v Londýně na operaci.“ Lhala mizerně a oběma to bylo jasné.

Vyděsila se, když přehodil hubenou nohu přes parapet a seskočil do její ložnice, kam kromě otce ještě nikdy žádný muž nevkročil. Polekaně si přitáhla noční košili k tělu.

„To tedy musel bejt zázrak,“ řekl. „Seš katolička?“ Zahrozil na ni kostnatým prstem. „Že by ti kněz nacákal do vočí svěcenou vodu? Nikdo nesmí tvrdit, že Jamie Graham nevěří na zázraky. Dyť můj vlastní táta je pastor.“

Překvapením zapomněla na strach. „Tvůj otec že je pastor?“

„Jo.“ Poťouchle po ní pokukoval. „Copak to na mně není poznat?“

„Ale ano,“ pípla nesměle. „Tušila jsem to hned, jak jsme se setkali.“

Oprášil si z kalhot špínu a listí rovnou na Lauřin čisťounký koberec. „Zatracený keře!“

Dotčeně se napřímila. „Škoda, že to nejsou růže. To by ti patřilo

– za to, že špehuješ dámu.“

Jamie si z jejího pobouření nic nedělal. Šibalský obličej se mu rozzářil úsměvem. „Máš to tu pěkný.“ Vyděšeně pozorovala, jak sebou plácnul na postel, přehodil si nohu přes nohu a založil si ruce pod hlavou, jako by se tam chtěl ubydlet. „Vážně, moc pěkný –“

Zkusmo bouchl do matrace, pak vyskočil na nohy a zapéroval. Po jeho botách zůstaly na ložním prádle špinavé šmouhy. Laura popadla

polštář, oprášila ho a přitiskla si ho k sobě. Rozšířenýma očima sledovala, jak Jamie poletuje po pokoji jako potrhlý ra-rášek.

Sebral zlaté zrcátko a ze všech úhlů zkoumal svůj liščí obličej. Pak sešpulil rty, poslal svému obrazu vzdušný polibek a zase zrcátko odhodil. Popadl kartáč a pročísl jím svoje vrabčí hnízdo. Laura bezmocně zaúpěla nevolí. Jamie převracel kartáč v rukou a s prohnaným úsměvem si ho prohlížel. „Řek bych, že stojí pěknejch pár šupů.“

„Nezajímá mě, co bys řekl,“ odsekla. Zoufale chtěla dostat to

příšerné stvoření pryč ze své ložnice.

Narazil si na nos její brýle a za uši si nacákal růžovou vodu.

„Zenskejm se líbí, když chlap hezky voní, že jo? Aspoň Sebastian to tvrdí.“ Střelhbitě se otočil na taburetu. „Ten si panečku žije! Dvě krásný holky pod jednou střechou. Do kterýho pokoje chodí v nocí dřív? K tobě, nebo k ní?“

Laura se přestala třást. Nejradši by Jamieho zapíchla jehlicí do vlasů, kterou ještě pořád svírala v ruce. Měl štěstí, že místo ní nedržela nabitou pistoli. „Pochybuju, že měl Sebastian na mysli růžovou vodu. Opustil bys prosím můj pokoj?“

Jamieho uličnický úšklebek se vytratil. Vstal a pokrčil hubenými rameny. „Nikdo si nesmí myslet, že se Jamie Graham nesnaží utěšit osamělou dámu. Říkal jsem si, že ti třeba bude smutno, když Sebastian někde bloumá s tou druhou.“

Zpod řídkých rezavých řas po ní vrhl ublížený pohled a vyrazil k oknu.

„Počkej!“ Lauru samotnou překvapilo, že v ní zvědavost zvítězila nad vztekem a strachem. Jenže tak dobrá příležitost dozvědět se něco o tetině záhadném snoubenci už se jí třeba podruhé nenaskytne.

„Jmenuje se opravdu Sebastian Kerr?“

Jamie zase pokrčil rameny. „Jo. Ale my mu říkáme Kirkpatrick. Nebo prostě Kirk.“ S povzdechem se uvelebil na okenním sedátku.

„Proč pokaždý, když sem v ložnici u ňáký holky, musím akorát vodpovídat na votázky vo něm?“ Fistulí napodobil ječivý ženský hlas. „Jakou barvu má rád? Co rád jí? Co ho baví v posteli?“ Odfrkl

si. „Kdybych měl páru, co s ženskejma v posteli dělá, letěly by na mě taky.“

„Asi ho dvakrát nepotěší, až se dozví, žes tu byl,“ nadhodila sladce Laura.

Zareagoval na tu skrytou výhrůžku bezstarostným úšklebkem.

„Byls někdy u něj doma na Vysočině? Na Dunkirku?“

„Jo. Jednou v noci jsme se tam s Drobečkem schovali.“

„Jak to tam vypadá?“

Jamie při té vzpomínce potřásl hlavou. „Polorozpadlá díra na samým konci světa.“

Laura se usadila se zkříženýma nohama na koberci. Pořád k sobě tiskla polštář. „Jestli je Dunkirk taková díra, tak proč riskuje všechno, jen aby ho získal zpátky?“ To, co ji doopravdy tížilo, zůstalo nevyřčeno: Proč si kvůli tomu dokonce vezme Iridii

„Protože ho nechce nechat v rukou toho smradlavýho grázla MacKaye. MacKayové a Kerrové jsou zapřísáhlí nepřátelé už vod masakru u Cullodenu. Sebastianova máma sem cestovala celou tu dálku z Francie, aby se vdala za MacKaye. Jenže Sebastianův táta ji unesl. MacKay mu přísahal pomstu, a když Brendan Kerr natáh bačkory, sebral Dunkirk. Sebastian byl tehdy eště kluk, nemoh mu v tom zabránit.“

„Znal jsi Sebastianova otce?“

„Ne.“ Jamie se otřásl. „Ale Drobeček mi vo něm vyprávěl. Byl to ten nejmizernější parchant, jakej kdy chodil po zemi. Všimla sis tý jizvy, co má Sebastian pod bradou?“

Pomalu přikývla. Nijak netoužila připomínat Jamiemu, jak blízko byla Sebastianovi tehdy v té chýši.

„To je vod tátova prstenu. Praštil ho, protože si Sebastian na mámině pohřbu dovolil uronit slzu. Chlapi prej nebrečej… A to ten kluk byl ještě skoro mimino!“

Laura bezmyšlenkovitě kroutila polštářem. Hrdlo se jí sevřelo nebezpečným citem. N

„Hele, holka,“ Jamieho hlas zněl překvapivě vlídně. Zvedla k němu oči a zamrkala, aby potlačila slzy.

Naklonil hlavu ke straně a prohlížel si ji. „Tam v tý chatrči Drobeček nechápal, co na tobě Sebastian vidí. Nejseš zrovna jeho typ, jestli víš, co tím myslím. Ale já už to teď trochu chápu. Nejseš tak špatná. Když jsem tě tu uviděl, nejdřív jsem si myslel, že si chce vzít tebe, abys ho nepráskla. Bylo by to chytrý.“

Zatvářila se zamyšleně.

Jamie se vyhoupl z okenního sedátka na římsu. „Holka, prostě si na něj radši dávej bacha.“

Laura vstala a polštář jí vypadl z rukou. Sotva postřehla, že se jí o kotník otřelo kotě. „Proč?“

„Znáš to přísloví, že zvědavost zabila kočku?“ Přejel si ukazováčkem po krku.

Bezděčně sjela pohledem ke kotěti. Když znovu zvedla oči, okno bylo prázdné a Jamie pelášil přes trávník pryč. Laura dlouho jen tak stála, hleděla do prázdna a chvěla se v teplém nočním vánku.

9

Zpoza okna se ozvalo podivné ťukání. Laura v posteli ztuhla a zatajila dech. Ťuk. Ťuk. Ťuk. Zatínala prsty do pokrývky a bojovala s pokušením přetáhnout si ji přes hlavu. Proboha, jen ať to není Jamie, prosila v duchu. Dvakrát za týden, to snad ne. Ťukání ustalo. Převrátila se na bok a doufala, že to byl jen sen.

Vtom na sklo narazila sprška kamínků a okenní tabulka se s řinčením vysypala. Venku někdo tlumeně zaklel. Laura seskočila z postele, opatrně překročila střípky rozbitého skla a po špičkách přeběhla k oknu.

Vykoukla ven.

Dole na trávníku stála v kaluži měsíčního světla známá postava.

„Však tiše! Co to svítá nade mnou? V tom okně je východ a Laura je slunce.“

Ucukla za závěs. To je snad opravdu jen sen, pomyslela si. Co jiného může být bandita z Vysočiny, který mi v noci pod oknem recituje Shakespeara?

„Vyjdi, slunce, a zahub žárlivou…“

Rychle vysunula trosky okna, protože Sebastianův jevištní šepot by dokázal probudit i Triciiny mrtvé manžely v rodinné hrobce. „Pst! Copak ses úplně zbláznil, Sebastiane? Ještě slovo, a jdu vzbudit tetu!“

Pod vyčítavým pohledem, kterým po ní šlehl, by se i kámen začervenal.

Lauře se zastavil dech. Už zapomněla, jak moc mu to sluší ve skotském kroji. Šerpou opásaný kilt ladil s černozelenými tarta-

novými podkolenkami. Nařasený pléd mu na rameni spínala stříbrná brož.

Zamračila se, když jí došlo, jak nepatřičný je takový oděv na Lindentree. „Co tady děláš? Máš být přece v Edinburghu.“

Posměšně se uklonil a lehce se přitom zapotácel. „Zaskočil jsem do Anglie vzdát hold králi Jiřímu.“

Vyklonila se z okna. „Nedělej si legraci. Co kdyby tě tu takhle oblečeného našla Tricia? Anebo sir Arlo?“

„Nejspíš by po mně zase střílel.“

Laura užuž chtěla přirazit okno, ale strnula uprostřed pohybu. Na mysli jí vytanulo Jamieho varování. Není to past? napadlo ji. Na Lindentree jen já jediná znám Sebastianovu pravou totožnost. Jít za ním sama ven uprostřed noci, to bych byla blázen.

Znovu vystrčila hlavu z okna a chystala se ho nevybíravě poslat pryč.

Obdařil ji pokřiveným úsměvem rozcuchaného anděla.

„Potřebuju tě, Lauro.“

Hodila na sebe župan a bez ohledu na střep, který ji řízl do nohy,

běžela ke dveřím.

Letěla přes orosený trávník, župan za ní divoce vlál a do očí jí padal noční čepec. Každou chvilku zakopla o nějaký keřík a v duchu nadávala, že si zapomněla brýle. Když zahnula za roh, srdce se v ní zastavilo, protože pod jejím oknem už nikdo nestál. Stříbrný měsíční svit zaléval jen opuštěný trávník.

Muselo se mi to všechno jen zdát, pomyslela si. Až se podívám na sebe, nejspíš zjistím, že tu náměsíčně pobíhám jen v noční košili.

Pro jistotu překontrolovala, co má na sobě, a uklidnilo ji, když uviděla záhyby županu.

Vtom se odkudsi zepředu ozval tlumený zvuk. Laura popošla blíž. Sebastian se zdánlivě nedbale opíral o železnou mříž obrostlou zimolezem. Paže zkřížené na hrudi, do obličeje mu padaly pramínky rozpuštěných vlasů a stříbřitě se leskly. I v matném svitu měsíce Laura viděla, že je smrtelně bledý.

Pokusil se udělat krok směrem k ní, ale nohy se pod ním podlomily. Zavrávoral. Zatápal po mříži, aby se jí přidržel, a oči mu zmizely pod závojem dlouhých řas. Jak hledal oporu, Laura na bělostné košili pod plédem na okamžik zahlédla tmavou, rozpíjející se skvrnu.

Bez zaváhání strhla z hlavy čepec a přitiskla ho k ráně. Hlas jí strachy zdrsněl. „Ty blázne! Tos tu chtěl takhle stát, dokud nevykrvácíš k smrti?“

„Napadlo mě to. Měla bys výčitky svědomí, kdyby Boris ráno

přivlekl ke vchodu moje bezvládné tělo?“

„Vůbec ne. I když by mi to možná zkazilo chuť k snídani.“

Tiskla mu sežmoulaný kus látky k hrudi a v duchu se modlila, aby si nevšiml, jak se jí třesou ruce. Vyděsilo ji, kolik krve do čepce vsakuje.

Sebastianovi se opilecky pletl jazyk. „Taková škoda. Smutný osud pro prvotřídní čepeček. Strašně ti slušel.“

Roztřásl se a Laura pochopila, že to nebyl alkohol, co mu rozmazalo řeč a pokřivilo tvář přihlouplým úšklebkem. Byla to bolest, kterou se ze všech sil pokoušel skrýt.

V očích ji zaštípaly slzy. Rychle sehnula hlavu, aby je neviděl.

Zvedl si koneček jejího těžkého copu ke rtům. „Vlastně to ani

tak moc nebolí. Kulka mě jen škrábla. Horší je ta spálenina od střelného prachu.“

Neodvážila se mu podívat do očí. „Jen kousíček a bylo to přímo do srdce.“

„To těžko. Srdce jsem nechal tady.“ Hlas se mu zlomil. Položil jí hlavu na rameno a opřel se o ni.

„Musíš se schovat. Někam, kde je to bezpečné.“

Když se o ni opřel, zakolísala pod jeho vahou. Pomohla mu protáhnout se vysokým oknem do salonku a sama vlezla za ním.

„Ke mně do pokoje ne,“ varovně zavrtěl hlavou Sebastian a stěny pokoje se kolem něj roztočily. Znovu se zapotácel jako opilý. „U mě to není bezpečné. Tricia má ve zvyku přilétat v noci na návštěvu…,“ zatřepotal rukama, „.. jako netopýr.“

Laura nevěděla, jestli se má rozesmát, anebo ho za trest nechat,

ať upadne.

V celém domě znala jen jediné místo, kam kromě ní nikdy nikdo nevkročí. Svou ložnici. Tam je tak dokonalý pořádek, že dovnitř ani služky nepáchnou, pokud je sama nezavolá.

Jakmile strčila do dveří, z pokoje vyklouzla šedivá kulička, otřela se jí o nohy a tázavě zamňoukala. „Pst,“ sykla na kotě Laura. Dovlekla Sebastiana k posteli, ten se zhroutil obličejem dolů do pomačkaných pokrývek a vydechl úlevou. Pomohla mu na polštář a poodešla, aby zapálila svíčku.

Když se otočila, Sebastian zápolil s přezkami na botách.

Zachytila ho právě včas, aby se nesesunul k zemi. „Co to proboha

děláš?“ obořila se na něj.

„Zouvám se. Přece ti neušpiním to krásné povlečení.“

Vtiskla ho zpátky do pokrývek. „Neblázni. Na povlečení mi nezáleží, ani co by se za nehet vešlo.“

Vyčítavě na ni zahrozil ukazováčkem. „Kdybys nikdy žádné neměla, tak by ti na něm záleželo.“

Laura mu naoko rozzlobeně urovnala polštář. Pak si klekla vedle postele a začala mu stahovat boty. „Až budeš pánem na Lindentree,“ řekla úmyslně lehkým tónem, „koupíš mi povlečení, kolik budu potřebovat.“

„S radostí. Saténové. Hedvábné. Už jsi někdy spala v čínském hedvábí? Je to jako ustlat si na obláčku.“

Upustila botu na podlahu a cítila, jak jí do tváří stoupá žár. Bála se setkat se Sebastianovýma očima. Co kdyby se v nich zrcadlily tytéž nebezpečné představy, jaké při těch slovech vytanuly na mysli jí? Změť dvou těl, zmítajících se v hedvábných obláčcích… Vtom horečnou vidinu zchladila ledová sprcha. O orientální posteli tonoucí v záplavě čínského hedvábí přece mluvila Tricia; horovala pro tu úchvatnou novinku, kterou si pořídila do svého londýnského domu. Lauru bodl osten žárlivosti.

Popadla Sebastiana za nohy a hodila je na postel, až sebou škubl bolestí. „Nikam nechod. Hned jsem zpátky.“

Jako šipka prolétla spícím domem do kuchyně. Když našla, co potřebovala, přeběhla do jídelny. Zběsile se prohrabovala mahagonovým příborníkem, až konečně objevila hraničku lněných ubrousků. Věděla, že je Tricia postrádat nebude – erb, který na nich byl vyšitý, patřil kterémusi dávno zapomenutému manželovi. Užuž se obracela k odchodu, ale pak zaváhala. Chtělo by to laudanum, blesklo jí hlavou. Tricia u sebe v ložnici nějaké má, ale jít za ní by bylo příliš nebezpečné. Bude muset stačit whisky.

Popadla z příborníku karafu a rozběhla se zpátky ke schodům.

V ložnici za sebou přibouchla dveře a opatrně otočila klíčem v zámku. Sebastian se opíral o polštář. Oči měl ostražité, i když zastřené bolestí. Bezmyšlenkovitě hladil kotě, které se mu uvelebilo mezi koleny.

Laura si k němu klekla, odložila přinesené věci na zem a přinutila se k nejistému úsměvu. „Podíváme se na to rameno?“

Ještě než to dořekla, objevila se v Sebastianově ruce malá dýka, kterou bleskurychle vytáhl z podkolenky. „Košili klidně rozřízni, ale pléd ne, prosím. Je to pléd Kerrů, jediný, který mám.“ Vyhodil dýku do vzduchu, chytil ji za čepel a rukojetí napřed ji podal Lauře.

Ta ztěžka polkla a sáhla po ní. Kolik nic netušících protivníků už asi tahle zákeřná zbraň schovávaná v podkolence odklidila horalům z cesty? napadlo ji. Rukojeť byla ještě teplá, jak se opírala o Sebastianovo lýtko.

Rozepnula mu brož na rameni a dávala pozor, aby tlustým špendlíkem nepotrhala tartán. Cítila, že ji Sebastian upřeně pozoruje. Začala mu svlékat pléd a teprve teď si uvědomila, jak obnošený a chatrný ten kus oděvu je. Držel pohromadě jen díky pevné tkanině a Sebastianově láskyplné péči. Ale vždyť je to přece jedno, pomyslela si. Až se ožení s Tricií, pořídí mu manželka tartanu, kolik si bude přát.

Vjel do ní vztek, takže rozřízla košili s větší vervou, než zamýšlela. Sebastian sebou trhnul. Vzpomněla si, že mu na otupení

bolesti přinesla whisky. „Na, dej si trochu, než budeme pokračovat.“

Přidržela mu u rtů karafu.

Napil se a kapka jantarové tekutiny mu stekla po bradě. Laura ji setřela. Prsty přitom krátce prodlela na jeho rtech.

„Možná by sis měla taky trochu dát,“ řekl. „Zklidnilo by ti to ruce.“

Provinile k němu zvedla oči a setkala se s výsměšným pohledem. Nepochybovala, že Sebastian ví stejně dobře jako ona, proč se jí ruce třesou – že to vůbec není kvůli jeho zranění.

Odlepila mu z ramene krví nasáklou látku. Rána sama o sobě byla sotva víc než hluboký škrábanec se zvrásněnými okraji. Když však spatřila ošklivou spáleninu od střelného prachu, která mu sežehla hrud a rameno dočerna, tichounce vydechla soucitem.

Zvedla hliněný hrnec. „Máslo a žloutky. Podle Ambroise Pa-réa je to výborný lék na spáleniny od střelného prachu. A tatínek to říkal taky.“

„Tvůj tatínek byl opravdu moudrý člověk.“

„Moudřejší, než si většina lidí myslela.“ Namočila do směsi ubrousek a přiložila ho na ránu. Sebastianovi se pod tím chladivým dotykem stáhly svaly.

„Zvedni se trochu,“ nařídila mu Laura.

Poslechl. Sklonila se k němu, ovinula ho oběma rukama a kolem těla mu omotala provizorní obvaz z ubrousků. Na stehně ho zašimral její cop, a než se znovu napřímila, na okamžik ucítil, jak se mu ňadry otřela o hrud.

Sklopila oči a pod chloupky na Sebastianových prsou zahlédla staré, dávno zahojené škrábance a jizvy. Přišel k nim stejně jako k té jizvě pod bradou? přemítala.

Radši zaměstnala ruce skládáním zbylých ubrousků. „Jak chceš tohle utajit před Tricií?“

„To nebude problém. Už hezky dlouho mě neviděla bez košile.“ Skepticky se po něm podívala. „Po svatbě tě uvidí.“

Neklidně se zavrtěl a zvedl oči k baldachýnu. „Tenhle pokoj je přesně takový, jak jsem si ho představoval. Bělostný, strohý, všechno na svém místě. Žádná přetvářka. Elegantní, a přitom jednoduchý.“

„Jako já?“

Pousmál se. „O tobě nikdo nemůže říct, že jsi jednoduchá.“

Kotě se překulilo a šťouchlo Sebastiana hlavičkou do stehna. Laura kocourka pohladila. „Má tě moc rád. Možná bych ho měla přejmenovat, abych předešla zmatkům.“

„Možná bys měla,“ řekl a do hlasu se mu vloudil podivný tón.

„Sebastian je beztak hloupé jméno.“

Vzhlédla a chtěla něco namítnout, ale viděla, že Sebastian má zavřené oči a pomalu usíná. Únava a bolest mu prohloubily rýhy kolem úst. Paže si v odvěkém obranném gestu založil na hrudi.

Laura mu jemně zastrkala přikrývku pod ramena. Nic se nestane, když ho nechám hodinku, dvě prospat, usoudila. I tak budu mít dost času propašovat ho pryč, aniž bych riskovala, že ho Tricia objeví. Tiše seděla vedle něj, dokud jeho nepravidelný dech nepřešel do rytmu neklidného spánku.

Opatrně, aby ho nevzbudila, přešla po špičkách pokojem a zhasla svíčku. Pak roztáhla závěsy a pustila dovnitř křehký měsíční svit. Vrátila se, sedla si na okraj postele a provinile se těšila z čiré radosti, že se na Sebastiana může dívat. Husté řasy mu zastiňovaly tvář a najednou vypadal bezbranně – ostří obezřetnosti, které jeho rysy nikdy neopouštělo, když byl vzhůru, se spánkem otupilo. Zničehonic slabě zasténal. Přitiskla mu dlaň na čelo, aby zjistila, jestli nemá horečku, a přitom mimoděk odhrnula zcuchaný pramínek vlasů.

Hned ale ucukla, jako by se spálila. Nemám právo dotýkat se ho, pokárala se v duchu. Je přece Triciin. Mně patří jen v ukradených chviličkách uprostřed noci.

Zívla, protože i ji zmáhala ospalost. Na kratičký okamžik zaváhala, ale pak se stočila do klubíčka vedle Sebastiana a přitiskla se k jeho teplému boku.

Otec ji něžně hladil po vlasech. Asi zase jednou čekala, až skončí se svými pokusy, a usnula na koberci u krbu. Zachumlala se hlouběji do svého teplounkého útočiště a vychutnávala si konejšivé doteky.

Pak se úplně probrala a s nemilosrdnou jistotou jí svitlo, že ji nehladí otec, ale Sebastian. Ve spánku se svezla níž, takže mu teď hlavou spočívala v klíně. Měkké záhyby ošumělého plédu ji příjemně hřály.

Ze všech sil se pokoušela dál dýchat pravidelně a zhluboka, protože nechtěla, aby si všiml, že už nespí. Vůbec se nepamatovala, kdy se jí někdo naposledy dotýkal s takovým citem. Tricia ji občas štípala do tváří, aby do nich vehnala barvu, nebo jí nalíčenými rty posílala vzdušné polibky. Ale ani na chvilku přitom nezapomínala, že si nesmí pocuchat paruku a setřít pudr. Její láska byla jen stínem opravdového citu – samý styl a žádná podstata. Laura by se tetu nikdy neodvážila obejmout, aby se jí Tricia náhodou pod rukama nerozsypala v hromádku pudru, kterou rozfouká vítr.

Zato Sebastianův dotyk byl kouzelně prostý. Nic od ní nežádal, na nic se neptal; jako by byla dítě nebo kotě, které se k němu důvěřivě tulí. Jak to, že dokáže být tak něžný? žasla. Vždyť sám v životě zakusil něhy tak málo… Ležela bez pohnutí a ani nedutala. Trochu ji sice hryzalo svědomí, ale chtěla si uložit do paměti, jaké to je být hýčkána. Teprve když nebe zesvětlalo sedavým rozbřeskem, zvedla se, protože věděla, že Sebastian musí pryč, než vstanou ostatní.

Jeho otevřené oči byly zastřené a zádumčivé jako úsvit.

Užuž otevírala pusu, aby promluvila, ale položil jí prst na rty a vřele se usmál. „Vždycky jsem si přál mít někoho, o koho bych se mohl starat.“

Přitáhl ji k sobě a políbil. Ten polibek byl bolestně jemný, okořeněný hořkosladkou pachutí whisky, která mu ulpěla na jazyku. Laura zabořila prsty do jemných chloupků na jeho hrudi.

Venku nakřáplé zakokrhal kohout.

Laura se poděšeně zadívala na rozednívající se nebe. „Musíš jít!“

Odmítavě ohrnul rty. U někoho jiného by to působilo jako trucovité gesto, ale Sebastian přitom vypadal nebezpečně. „Nevím, nevím. Nebylo by zábavné vidět, jak se zatváří Tricia, až nás tu takhle najde?“

Ještě pořád byla napůl omámená zakázaným ovocem jeho polibku, ale snažila se nedat to najevo. Rychle se vymotala z plédu.

„Rozhodně by nebylo zábavné vidět, jak se zatváří kat, až tě povede k šibenici.“

Sebastianův výraz strnul, jako by mu na obličej spadla maska.

„No tak dobře. Půjdeme k Jamiemu na seník. Nikoho tam nepouští, protože tam schováváme kořist. Slíbil, že každému vetřelci vlastnoručně uřeže uši.“

Laura si upravila župan a přetáhla Sebastianovi přes ramena zbytky košile. Pak opatrně vykoukla z pokoje. Projednou byla ráda, že je Tricia tak ledabylou paní domu – většina sluhů vstávala až dlouho po rozbřesku.

Plížili se tichým domem. Když vyšli na terasu, ucítila, jak se jí Sebastianova paže sevřela kolem ramen. „Co se děje?“ zašeptala.

„Mohla bys mi přinést tu whisky? Když budu trčet v tom brlohu odkázaný jen na Jamieho společnost, budu ji potřebovat.“

Pomohla mu opřít se o Diovu sochu a utíkala zpátky do pokoje pro whisky. Na nočním stolku ležela zapomenutá Sebastianova dýka. Sebrala ji a zastrčila do kapsy županu. Potom se znovu rozběhla dolů a brala schody po dvou, protože z kuchyně zaslechla první známky života.

Společně vklouzli do temné stáje. Jeden z ospalých koní se po nich ohlédl a zvědavě zaržál. Zatímco se Sebastian opíral o dřevěné stání, Laura vyšplhala po hrubém žebříku do Jamieho doupěte.

Rozespalý Jamie automaticky vyškubl zpod hlavy pistoli a namířil na ni.

Ucouvla a zvedla ruce. „Sebastian potřebuje, abys mu pomohl.

Postřelili ho.“

Jamie vyskočil a od plic zaklel. Lauře zčervenaly uši, když jí došlo, že je úplně nahý. Jejím krátkozrakým očím se sice jevil jako jediná rozmazaná skvrna, ale přesto se otočila se jako na obrtlíku a stydlivě si připlácla ruce k obličeji.

„Já toho troubu varoval, aby nechodil sám!“ mumlal si pro sebe Jamie.

Jukla po něm mezi prsty a uviděla, že si už stačil natáhnout obnošené kalhoty.

„Stejně je to všecko jenom tvoje vina,“ dodal.

„Moje vina?“ ohradila se. „Já ho přece nepostřehla!“

„Ale můžeš za to.“ Kostnatou prackou ji popadl za ruku a táhl k žebříku. „Drobeček měl pravdu. Co tě Sebastian potkal, chová se jako blázen. Kdyby mě vzal s sebou, já bych tomu grázlovi, co ho postřelil, dal co proto.“

Ze zatuchlé temnoty se ozval Sebastianův sametový hlas. „Jenže to by Tricii na večírcích chyběl do počtu.“

Jamie si odplivl. „No jasně. Byl to Tugbert, že jo? Zatracený šerifové! Vodporná pakáž!“

Laura si znovu přehodila Sebastianovu paži přes ramena a Ja-mie ho podepřel z druhé strany. Společnými silami dopravili zraněného nahoru na seník a uložili na úzkou hromadu slámy, která Jamiemu sloužila za postel.

Zatímco Laura zastrkávala Sebastianovi pléd pod ramena, lamie jako žárlivý buldok pobíhal kolem, úzké rty sevřené v dětinském vzdoru.

„Drž ho v teple,“ poručila.

„Dalas mu aspoň opium?“

„Samozřejmě,“ odsekla. „Schovávám si ho hromadu pod postelí, hned vedle vodní dýmky.“

Jamie zamumlal cosi nesrozumitelného.

Laura ucítila, jak ji něco ostrého píchlo do stehna. Vzpomněla si na dýku, sáhla do kapsy a podala ji Sebastianovi: „Málem jsem ti ji zapomněla vrátit.“

Jamie si odfrkl. „Proč jsi mu rovnou nevykuchala srdce a nevodnesla si ho jako suvenýr?“

Sebastian ho zmrazil pohledem. Ještěže si to s ním momentálně nemůže vyřídit jinak, pomyslela si Laura, která nijak netoužila mít na krku dalšího zraněného. Jamie znechuceně sešplhal po žebříku a Laura vstala. Věděla, že by měla odejít, ale nechtělo se jí nechat Sebastiana v rukou toho hulvátského nevychovance.

Spánek a whisky otupily Sebastianovu bolest a vrátily mu do očí jiskru. Nad sněhobílými obvazy vynikla zlatavá barva jeho pleti. Uličnicky se ušklíbl a nabídl Lauře karafu.

Rozesmála se. „Teď opravdu vypadáš jako stoprocentní darebák.“

„Nemohla bys pro mě ukrást ještě doutník? Pak už by mi ke štěstí nechybělo vůbec nic.“

Kouřové oči mu znovu zastřel stín a Lauře bylo jasné, že mu ke štěstí přece jen ještě něco chybí.

Otvorem na podávání sena bylo vidět, jak se nebe pomalu zbarvuje dozlatova.

Zvenčí foukal mírný vánek a čechral Sebastianovi vlasy. „Ani ses nezeptala na svého oddaného nápadníka,“ nadhodil zničehonic.

„Nápadníka?“ zopakovala po něm nechápavě. Pak jí ruka vyletěla k ústům. „Panebože! Tys zabil sira Arla?“

Povzdechl si. „Bohužel ne. I když jsem mohl. A asi toho budu do smrti litovat.“

Zadívala se mu do tváře, fascinována tím věcným tónem. „Tak proč jsi to neudělal?“

Pohrával si se záhyby kiltu. „Bál jsem se, že by sis o mně zkazila mínění.“

„To je ale hloupý důvod, proč někoho nechat naživu!“ Pobaveně vytáhl obočí.

Rychle mu to začala vysvětlovat. „Nechci říct, žes ho měl zabít. Ale měls ho nechat naživu z lepšího důvodu. Protože je milý. Nebo protože by pro něj truchlila matka. Nebo prostě proto, že nejsi člověk, co jen tak zabíjí lidi.“

„Anebo je okrádá? Bere si ženy pro peníze? Svádí jejich panenské neteře?“ Upíral pohled na karafu s whisky. Paprsky vycházejícího slunce se na broušeném skle lámaly do jantarových krystalů.

Když Sebastian znovu promluvil, jeho nečekaně vážný tón Lauru zarazil. „Co ty víš, co jsem za člověka, Lauro? Lituju, že jsem si tě tehdy v té chatrči nevzal. Lituju, že nečekáš moje dítě. Pak už by ani jeden z nás neměl na vybranou.“ Zašplouchal karafou, pořádně si lokl a otřel si ústa hřbetem ruky. „Takový jsem já.“

Ze dvora zaletěl dovnitř pronikavý hlas. „Fishi, ty ses musel úplně zbláznit! Tu whisky jsi snad vypil sám.“

Ochromená hrůzou se Laura setkala se Sebastianovýma očima.

„Dobrý Bože! To je Tricia!“

10

S ranním větrem zaletělo do stáje kňourání starého Fishe.

„Urážíte mě, hraběnko. Já zásadně neholduji alkoholu. Měla jste tu holku vidět! Bylo to skandální. Plížila se v noční košili a dokonce neměla ani čepec!“ Hlas se mu třásl pobouřením, jako by oznamoval, že Laura byla nahá. „Popadla whisky a hnala se přes trávník jako nějaká nestydatá…“ Zbytek naštěstí nebylo slyšet.

„Ve snu by mě nenapadlo, že ten starý chlípník má tak živou

představivost,“ zašeptal Sebastian.

Dívali se jeden na druhého, ochromeni přibližujícími se hlasy.

Na žebříku se vynořil Jamie. Oči se mu divoce leskly. Chytil Lauru za ruku a táhl ji za sebou dolů. Vzepřela se, takže musel zastavit.

„Polez, ty žábo praštěná! Copak chceš, aby přišli sem?“

„Ne, jistěže ne! Ale co mám říct?“

Jamie jí nedal čas na rozmyšlenou. Dovlekl ji k žebříku a strčil dolů tak neurvale, že minula tři příčky. S poškrábanými lýtky přistála v seně, zrovna když do zatuchlé stále vešli Tricia a Fish.

Otočila se tváří k nim a oči se jí provinile rozšířily. Z copu jí na všechny strany trčely divoce rozházené pramínky vlasů. Otevřela pusu, ale nevyšel z ní ani hlásek. V hlavě jí pořád hřmělo Sebastianovo chladnokrevné doznání: Co ty víš, co jsem za člověka? Lituju, že jsem si tě tehdy v té chatrči nevzal. Lituju, že nečekáš moje

dítě… Ruka jí vylétla k hrudi. Proboha, proč prostě nedokážu omdlít? pomyslela si hořce. Jak tak zírala na tetu a starého Fishe, majordomovy vypoulené oči najednou povylezly z důlků. Ještě kousek a vypadnou mu a skutálejí se do sena, blesklo jí hlavou. Ohlédla se směrem, kam se Fish díval, a pochopila důvod jeho zděšení.

Ze seníku právě seskočil Jamie a přistál na všech čtyřech jako kočka. „Kam běžíš, broučku?“ zašklebil se na ni. „Vždyť zrovna začínala príma zábava.“

Položil jí šlachovitou paži kolem ramen. Starý Fish si významně odkašlal.

Jamie zvedl oči, jako by si teprve teď všiml nově příchozích. „Ze se nestydíš, pusinko. Neřeklas mi, že máme hosty.“

Rezavé vlasy měl rozčepýřené, byl do půl těla nahý a horní tři knoflíky na kalhotách měl rozepnuté. Lauře se do tváří vhrnul ruměnec a znovu si v duchu posteskla, že omdlít by vůbec nebylo k zahození.

Jamie se zapotácel, až z karafy, kterou držel v ruce, vyšplíchla whisky. S drzým úsměvem si měřil Triciino nefritově zelené negližé. Stydlivě si stáhla úbor u krku a zčervenala jako pivoňka. Laura jen zírala s otevřenou pusou a nezmohla se ani na slovo. Jamieho proměna ji tak ohromila, že na chvíli úplně zapomněla na vlastní rozpaky. Možná, že moc krásy nepobral, ale vyzařovalo z něj sebevědomí a nepřehlédnutelná smyslnost.

Tricia ho přímo hltala očima. Laura si připadala neviditelná. Všimla by si teta vůbec, kdybych se zavrtala do sena a navždycky v něm zmizela? napadlo ji.

„Je ti doufám jasné,“ zatřepotala Tricia řasami, „že bych si o tomhle hříšku měla promluvit s tvým pánem?“

K Lauřinu údivu Jamie padl před Tricii na kolena a zvedl si její ruku ke rtům. „Jsem jen ubožák, moje paní. Nemám kam jít. Copak byste dopustila, aby mě můj pán poslal pryč s prázdnou kapsou…“ Laura by skoro přísahala, že Jamieho jazyk vystřelil a na vteřinku se

dotkl Triciiny ruky, „… a s prázdným žaludkem? Strašně moc se vomlouvám.“ Znělo to lecjak, ale určitě ne kajícně.

Tricia sešpulila rty a potřásla hlavou, až rozvlnila záplavu stužek na svém vysokánském saténovém čepci. Lauru zase jednou napadlo, že teta určitě spává v paruce. „Budu o tom muset popřemýšlet. Možná se mi podaří lorda Kerra přesvědčit, aby se smiloval, až bude rozhodovat o tvém osudu.“

Zdušený zvuk přicházející shora ze seníku Lauře připomněl, že lord Kerr o Jamieho osudu rozhoduje už teď. Znovu zrůžověla.

Tricia proplula stájí jako královna a zastavila se před svou neteří. Laura rozpačitě upírala zrak na krajky na tetině hrudi, aby se jí nemusela podívat do očí. Hluboce se styděla, protože spáchala mnohem horší hřích než jen domnělý flirt s Jamiem. Zamilovala se do tetina snoubence. Až budou mít ti dva po svatbě, najde se pro ni přiléhavé označení i v Bibli – cizoložnice.

Čekala, že na ni Tricia začne ječet, vlepí jí pohlavek nebo ji rovnou pošle, ať si sbalí svých pět švestek. Jamie se opíral o dřevěný sloup, paže měl zkřížené na nahé hrudi a šklebil se. Očividně se jejími rozpaky bavil skoro stejně jako starý Fish. Nahoře na seníku vládlo napjaté ticho.

Tricia vzala Lauru jemně za bradu a zvedla jí obličej. Stájí se rozlehl její zvonivý smích. „No ne, ty malá potvůrko! Kdo by to byl do tebe řekl? Moje malá Laura a Sebastianův kočí!“

V očích jí potěšené jiskřilo. Vřele si přitáhla Lauru do náruče a ta zůstala v jejím objetí ochable viset s očima rozšířenýma nevěřícným úžasem. Jamie ohromeně vrtěl hlavou. Starý Fish otevíral a zavíral pusu jako kapr na suchu.

Nebylo nejmenších pochyb o tom, že z Triciina hlasu zaznívá pýcha. Vedla Lauru ke dveřím a vesele švitořila: „Tak pojď, ty zlobivé dítě! Máme si hodně co říct. Měla jsi za tetou přijít dřív. A já myslela, že tě zajímají jen ty tvoje staré, zaprášené knihy!“ Než vykročily do probouzejícího se rána, ještě vrhla přes rameno koketní

pohled na Jamieho. „Od mužů se můžeš naučit, co potěší muže, ale jen od ženy se dozvíš, co potěší tebe.“

Když vyšly ze dveří, Laura se odvážila ohlédnout. Z otvoru na seníku se vykláněl Sebastian a zaujatě poslouchal.

„Nemysli si, že tě odsuzuju, zlatíčko,“ pokračovala Tricia. „Na podomcích a čeledínech si brousila drápky většina žen, co znám. Ale měla by ses naučit, jak předejít nehodám. Bylo by nesmírně trapné vysvětlovat, jak…“

Lauře se rozhořely tváře do nachová a Tricia si milosrdně uvědomila, že jim jde v patách starý Fish a bezostyšně natahuje uši.

Lehounce majordomovi pokynula ručkou. „Přineste nám ke mně do pokoje čokoládu, Fishi.“ Laura se přikrčila, když ji Tricia mateřsky přivinula k sobě. „Ještěže je můj Sebastian zrovna v Edinburghu. Aspoň budu mít čas nějak ho na to připravit. Víš, má vůči tobě hrozně ochranitelský postoj. Myslím, že jsi pro něj mnohem víc než jen neteř.“

Lauře přejel po páteři mráz. Tricia to ví, pomyslela si zděšeně.

Ach, dobrý Bože, ona to ví!

Teta se přimračila. „Myslím, že jsi pro něj spíš jako dcera.“

Někde za nimi se ozvalo uchechtnutí, které se vzápětí změnilo v přidušený kašel. Tricia se otočila na podpatku právě ve chvíli, kdy se poklop na otvoru seníku s bouchnutím zavřel.

Tři dny poté si Laura četla ve svém pokoji, když někdo zaklepal.

Přes dveře k ní dolehlo aristokratické odfrknutí starého majordoma.

„Lord Kerr žádá, abyste přišla do pracovny.“

„Dobře, Fishi.“

Uhladila si sukni bledě zelených šatů z lesklého hedvábí a nasadila si brýle. Mrkla na odraz v zrcadle, zase si brýle sundala a strčila je do kapsy. Z pevného uzlu vytáhla dva pramínky vlasů a spustila je podél obličeje. Pak vzdychla. Ať dělá, co dělá, stejně má příliš špičatý nos a příliš velké oči.

„Marnost nad marnost, všechno je marnost,“ zamumlala k obrazu v zrcadle.

Počkala u dveří, až dozní Fishovy šoupavé kroky, a vykročila do chodby. Sotva došla k pracovně, dveře se rozletěly a vynořila se teta. Když uviděla Lauru, rychle za sebou zabouchla a povzbudivě jí stiskla ruce ve svých pěstěných dlaních. „Odvahu, dítě moje,“

zašeptala. „Prosila jsem ho, aby k tobě byl vlídný.“

Pak zmizela v oblaku gardéniové vůně a ponechala neteř osudu. Sebastianova vlídnost je to poslední, co potřebuju, pomyslela si Laura a otevřela dveře.

Ze Sebastiana nebylo vidět nic než plavé vlasy, oblaka dýmu a nablýskané jezdecké boty spočívající na okenním parapetu.

Odkašlala si. Hbitě se otočil a vytáhl z úst tenký doutník. „Dobrý večer, slečno Walkerová.“

Udělala pukrle. „Dobrý večer, strýčku Sebastiane.“

Zacukalo mu to koutky úst. Zhluboka nasál kouř a vydechl obláček modravého dýmu. Pak pokynul ke kožené židli u psacího stolu a Laura se posadila.

Prohraboval se hromadou papírů a výrazné obočí se mu stáhlo do přísné linky. „Slečno Walkerová, vaše teta mě požádala, abych s vámi promluvil o jistém porušení společenských pravidel, k němuž došlo na Lindentree během mé nedávné nepřítomnosti.“

„Co máte na mysli, pane?“

Sebastian dál upíral pohled na hromadu papírů. „Mám na mysli ukradenou karafu skotské whisky. Pokud budete chtít v budoucnu zásobovat sebe nebo své pánské společníky alkoholem, přijďte za mnou a já vám jej přidělím.“ Podíval se na ni a v očích mu zajiskřilo.

„Vaše teta se nesmírně trápí morálním selháním, které z vás udělalo zloděje ve vlastním domě.“

Už neudržel vážnou tvář. Rozesmál se, až se mu svalnatá ramena otřásala a do očí mu vstoupily slzy.

Laura plná vzteku pobouřeně vyletěla ze židle. „To je celá ona! Pokárá mě za krádež whisky, ale ne za flirtování s kočím!“ Dlouhými kroky přecházela po pracovně a sukně jí šustila. „Poprvé v

životě se na mě moje drahá tetička podívala, jako by na mě byla pyšná!“

Sebastian se zase rozchechtal. Laura se k němu otočila a bouchla pěstmi o stůl. „Jen se směj! Ty nemáš pověst na cucky. Na tebe starý Fish neohrnuje nos, jako bys byl Jezabel a děvka babylónská v jednom!“

Sebastian si přitiskl ruku k ústům v předstírané hrůze. „Slečno Walkerová, váš slovník mě šokuje!“

„Potom, co jsem absolvovala Triciino školení, bych tě mohla šokovat i ledasčím jiným.“

S nelíčeným zájmem se napřímil. „Bylo to moc zlé?“

„Příšerné. Na něco takového mě nepřipravila ani tatínkova Icones anatomicae.“ Ztlumila hlas do chraplavého šepotu. „Poučila mě o věcech, ze kterých by se ti zježily vlasy na hlavě.“

Ovíval se stohem papírů. „Vážně? Pokračuj. Víš, měla by ses rozčilovat častěji. Sluší ti to. Z očí ti srší blesky, tváře máš jako růžičky… Úžasná změna proti té mojí poslušné, bledničkovité neteři.“

Laura si sedla na kraj stolu. „Neteři? Tos mě tedy ranil. Tricia se zapřísahala, že jsem pro tebe…“

Sborově dokončili: „… spíš jako dcera!“

Lauru přešel vztek a také se na celé kolo rozesmála. Vyškubla Sebastianovi z ruky papíry a praštila ho jimi po hlavě.

„Smiluj se,“ zaprosil. „Měj ohledy ke zraněnému, ano?“ Zvedl ruku, ale na to, aby se bránil, byl příliš zesláblý smíchy.

Pustila papíry. „Promiň, já zapomněla. Co dělá rameno?“

„Už je to mnohem lepší. Máslo a vajíčka udělaly zázraky. Nic by mi nescházelo, jen kdyby si mě teď Boris nepletl s čajovým koláčkem. Pořád mě očuchává a olizuje se. Ale po třech dnech v Jamieho společnosti má i Boris něco do sebe.“

Jeden z papírů se snesl na zem. Laura se ohnula a sebrala ho. Podívala se na něj a její úsměv rázem pohasl. „Předsvatební

maškarní ples?“ Vrátila pozvánku Sebastianovi. „Skutečně úchvatné!“

Sebastian uhladil smetanový papír. „A skutečně originální. Jak asi Tricia přišla na tak geniální nápad? Možná ji inspirovalo těch deset maškarních plesů, které jsme navštívili minulý měsíc…“

Laura vytáhla z kapsy brýle a nasadila si je. „Mělo by tě to těšit,“ řekla a z jejího hlasu čišel arktický mráz. „Potrpíš si přece na masky.“

Obrátila se k odchodu.

„Stejně jako ty.“

Laura se na okamžik zarazila. Neohlédla se, ale i tak věděla, že Sebastian se už nesměje. S vypětím všech sil udržela hrdě vzpřímený postoj, dokud nevyšla z pracovny a nezabouchla za sebou dveře.

Opřela se o dubové obložení a nevšímala si toho, že ji vyřezávané dřevo tlačí do zad. Z pracovny se nic neozývalo. Lauru pálily v očích slzy. S úžasem si uvědomila, že to nejsou slzy bezmoci, ale slzy hněvu. Osvobozujícího hněvu. Rozléval se jí v žilách a odplavoval z ní melancholii, která ji hrozila pohltit.

Strhla si brýle. K čertu s Tricií!

Tricia. Odjakživa pořád jen Tricia. Oslnivá, zábavná, rozmarná Tricia. Laura prostě musí chápat, že Tricia potřebuje peníze víc než oni s tatínkem. Tricia je sirotek. Tricia nemá nikoho. Laura a tatínek se spokojí se svými knihami a jeden s druhým. Laura to přece chápe. Laura je taková hodná holčička.

Zaťatou pěstí si setřela slzy. Už ji unavovalo chápat. Už ji unavovalo být hodná holčička. Být hodná holčička znamenalo navždy se vzdát Sebastiana a jeho něžných úst.

Z piedestalu potaženého sametem se na ni šklebila mramorová busta Platona. Laura jí narazila na nos svoje brýle a zamířila k pokoji. Cestou si vztekle vyškubávala z vlasů jehlice.

Příštího dne se Laura vydala za Jamiem. Z dálky spatřila ve výběhu pro koně jen beztvarou rozmazanou skvrnu, ale postupně

rozeznala obrysy mužské postavy, jejíž vlasy ve slunci zářily jako měd. Laura si před oslnivým jasem zastínila oči. Muž, na němž svaly a šlachy jen hrály, zápolil s velikým rudohnědým koněm. Když přišla blíž, poznala, že je to roční klisnička, kterou Tricia věnovala Sebastianovi jako dárek k zásnubám. Laura doufala, že k rozdávání svatebních dárků už nedojde.

Opřela se o ohradu. Vzduch byl nehybný, vlhký a dusný. V úmorném vedru jí po těle stékaly stružky potu a lepily jí těžkou damaškovou sukni k nohám.

Jamie přitáhl řemen, na kterém vodil poplašenou klisnu dokolečka, a pobídl zvíře do klusu. „Ahoj, puso,“ prohodil, ale jeho tón zněl odměřeně. „Jaks mě mohla nechat tak dlouho čekat? To mi chceš zlomit moje hrdý srdce?“

Slehla po něm káravým pohledem. „Nezdálo se mi tak hrdé, když jsi onehdy ráno slintal tetě u nohou.“

„Žárlíš, zlatíčko?“

Mlaskl a nohatá klisnička k němu přiklusala. Neklidně se vzpínala a tancovala, ale Jamie ji poplácal a zkušeně uklidnil. Když se přestala chvět a otřela mu nozdry o rameno, přehodil jí přes krk ohlávku.

„Umíš to s ní,“ řekla Laura.

„Nikdo nesmí říct, že Jamie Graham neví, jak něžně uklidnit dámu. Cos čekala? Bič?“

Pokrčila rameny. „Někteří lidé berou výraz ‚zkrotit koně‘ až příliš doslova.“

„Některý lidi sou hlupáci.“ Otočil se k ní zády a začal klisnu

hřebelcovat. Tiše si pohvizdoval, ale rysy měl napjaté.

Aniž se Laura starala o punčochy, vyšplhala na nehoblované břevno ohrady a usadila se na něm. „Ty mě nemáš moc rád, Jamie Grahame, že?“

Nedal najevo, že by ji vůbec slyšel, a dál pravidelnými pohyby kartáče hřebelcoval koně.

Zhluboka se nadechla. „Potřebuju tvoji pomoc. Chci Sebastiana.“

„K tomu nepotřebuješ mě. Jdi si rovnou za ním. Nikdy nevodmítne posloužit dámě.“

Zrudla. Dívala se do země a pohrávala si se záhyby sukně.

„Takhle jsem to nemyslela.“ Namáhavě hledala slova, jakákoli slova, která by jí ponechala aspoň poslední cáry důstojnosti. „Chci, aby o mě stál.“

„Do háje s tím vším!“

Jamie odhodil kartáč a ten s tupým úderem narazil do ohrady.

Laura sebou trhla. Klisna využila nečekané svobody a odklusala.

Jamie se otočil k Lauře a v očích mu blýskalo. „Napadlo tě vůbec někdy, ty zatracená lady Walkerová, nebo jak se vy fajnoví lidi oslovujete, že bejt tady se mnou není zrovna nejbezpečnější?“

Ve vzduchu viselo nehybné vedro, ani stéblo trávy se nepohnulo. Laura se rozhlédla kolem. Louka byla opuštěná. Dokonce i cihlové komíny domu se skrývaly mimo dohled za mírnou vyvýšeninou.

Svaly na Jamieho paži se napjaly. „Možná nejsem velkej, ale mám sílu. Ten tvůj krček bych zlomil dvěma prsty.“ Luskl palcem a ukazováčkem, aby jí předvedl, jak snadné by to bylo. „Když je Sebastian takovej trouba, že tě eště nezabil, tak bych to měl udělat já.“

„Zabít mě?“ I Lauře samotné ten hlas zněl, jako by přicházel z velké dálky. „Proč by mě měl Sebastian zabíjet?“

„Protože stačí jediný tvoje slovíčko a všichni se budeme houpat na šibenici. Ptáčci si štěbetaj, že někdo za každou cenu chce tvoji hlavinku. A Sebastian musí poslouchat rozkazy jako každej jinej.“

Slunce před Lauřinýma očima pobledlo. „Nevěřím ti. Takhle bys žertovat neměl. Je to kruté.“

„Krutý?“ pohrdavě si odfoukl. „Posledních pár tejdnů jsem tě pozoroval. Nedá se říct, že bys toho chtěla zrovna moc. Pravda je to nejmenší, co ti můžu nabídnout.“ Vrazil si ruce zaťaté v pěst do kapes. „Nemusíš se bát. Sebastian je dobrej. Když to pude, udělá to rychle a bezbolestně.“

Může to být rychlé, pomyslela si, ale na to, aby to bylo bezbolestné, je už příliš pozdě.

Seskočila na zem a modlila se, aby se pod ní nepodlomila kolena.

„Takhle nehorázné lži sis vymýšlet nemusel, Jamie. Chápu, že mi nechceš pomoct, ale stačilo prostě říct ne.“

„Věř si, čemu chceš, holka. Jen si dávej bacha.“

Tiše mlaskl a klisna k němu přiklusala. Zabořil jí tvář do hebké

hřívy a díval se, jak Laura odchází k domu.

Slunce pálilo Lauru do šíje. Její boty šustily suchou travou. Ani nepamatovala, kdy naposledy pršelo. Nebo snad ano? Pevně zavřela oči a skoro se zapotácela. Když je otevřela, pálily ji stejně jako sluneční žár.

Jamie určitě lhal. Nejdřív si to řekla jen v duchu, pak nahlas a hned se cítila o trochu líp. Ten mrňavý grázlík žárlí, dodala si pro sebe. Žárlí, protože o mě Sebastian stojí, to je všechno. Víš to tak jistě? našeptával jí tichý vnitřní hlas. Ten hlas dobře znala. Byl to hlas, který jí připomínal, že je příliš stará na to, aby si mohla dovolit plýtvat časem na plané snění o manželovi a dětech. Hlas, který ji ukolébával ke spánku, kdykoli se uprostřed noci probudila zamotaná v pokrývkách s tělem rozbolavělým bezejmennou touhou a tvářemi mokrými od slz. Hlas, který ji udržoval při smyslech a v bezpečí tím, že hned v zárodku zhasil všechny její sny a touhy.

Drápala se do kopce. Byla si stoprocentně jistá, že Jamie lhal. Koneckonců když byl Sebastian zraněný, přišel za ní. Za ní – ne za Jamiem nebo Tricií.

A proč by nepřišel? dotíral ten vnitrní hlas. Zvlášť když už tu dlouho nepobudeš, abys ho mohla zradit. Ale vždyť mi řekl, že mě chce.

Mluvil o tělesné touze, ne o lásce. Takové potřeby má kdejaký býk na louce. Proč by tě nechtěl? Proč by neukojil svůj chtíč na tobě místo na nějaké prostořeké služce? Nebudeš naživu tak dlouho, abys mu dělala trapné scény.

Laura se v duchu okřikla. Bojovala sama se sebou, aby umlčela toho neodbytného démona rozumu. „Sebastian se ke mně vždycky choval pozorně,“ řekla nahlas a nevšímala si zvědavého pohledu zahradníka, který opodál zaléval živý plot.

Copak existuje lepší způsob, jak tě mít na očích, než se kolem tebe pořád ometat? Copak existuje lepší způsob, jak najít tvoje slabé místo, počkat si na vhodnou chvíli a umlčet tě navždycky?

Všechny výkřiky rozumu se spojily v jedinou zničující pravdu.

Laura se zarazila uprostřed kroku.

Kdyby zase vybuchla trouba a ona náhodou stála hned vedle, copak by to někomu připadalo podezřelé? A překvapilo by snad někoho, kdyby se otrávila některým ze svých kuchařských výtvorů? Sebastianovi by to ve smutku moc slušelo. V ponuré černi by dokonale vynikly jeho zlaté vlasy. Mířila přes trávník k domu a zatínala nehty do dlaní.

Sebastiana usvědčovala jeho vlastní slova, jestli uvidíš, jak vypadám, tvůj život nebude stát za zlámanou grešli ani mně, ani mým mužům. Navzdory horku ji zamrazilo až do morku kostí.

Sebastian. Ten krásný, ohleduplný Sebastian. Tisíce drobných laskavostí se rozpadly v prach a zanechaly jí na jazyku hořkou pachuť. Sebastian, jak jí podává knihu, na kterou sama nedosáhne. Sebastian, jak svou malou dýkou něžně zkracuje drápky kotěti. Sebastian, jak ji škádlí, bere jí mísu s polevou a loudí poslední sousto tím svým lenivým, milým úsměvem.

Kdepak milým, opravila se trpce. Falešným. Setřela si slzu, než jí mohla skanout po tváři. Ať mě třeba zabije, ale k pláči mě ne-donutí, zapřísahala se. Sebastian Kerr mi za slzy nestojí.

Rozrazila vstupní dveře. Sotva vešla dovnitř, Sebastian se vynořil ze salonku.

Zvedl oči od knihy, kterou držel v rukou, a usmál se. „Tady jsi. Čekal jsem na tebe. Myslím, že jsem v téhle knize našel něco zajímavého o vlastnostech rtuti. A tohle ti dneska přinesl pošťák.“

Vytáhl nažloutlou obálku, která byla zastrčená mezi stránkami knihy.

„Asi bys to měla co nejdřív otevřít, vypadá to důležitě.“

Zůstala bezmocně stát, protože ji svou dobrou náladou zaskočil. Navíc mu to hrozně slušelo. Zase jednou odhodil boty, košili měl nedbale zmačkanou a vlasy rozpuštěné. Byl vtěleným pokušením, zakázaným a neodolatelným.

Srdcem jí jako nůž projela palčivá bolest. Že je ale dokonalý herec! rozhořčila se. Už to dál nesnesla; chtěla mu ublížit stejně, jako on ubližuje jí. Divoká vášeň zmizela za ledovým závojem.

Změřila si ho od hlavy k patě a rty se jí zvlnily úsměvem plným mrazivého opovržení. „Možná by sis měl dojít pro boty. Jestli se tu budeš potulovat v tomhle úboru, každý na Lindentree se brzy dozví, že nejsi nic než obyčejný venkovský balík.“

Jeho úsměv se vytratil a ruce mu sklesly. Lauře se stáhlo srdce lítostí, když viděla, že se mu tváří mihl zmatek a ryzí bolest. Obojí však zmizelo tak rychle, že to docela dobře mohlo být jen zdání. Vzápětí měl Sebastian v očích něco úplně jiného – temný a obezřetný výraz. Vykasala si sukni, ale on se ani nepohnul.

Aby se dostala ke schodům, musela projít těsně kolem něj. Přitom se nechtěně otřela ňadry o jeho pevnou hrud. Nevybíravě ji popadl za zápěstí, přitáhl k sobě a pozorně zkoumal její tvář.

Zpříma se mu zadívala do očí. Bála se, aby nezaslechl, jak divoce jí buší srdce, jak bouřlivě jí proudí krev v žilách. Čišela z něj taková hrozba, že čekala, že ji přitiskne ke zdi a přímo tady v hale uškrtí.

Vtom oba zaslechli výmluvné zavrzání židle. Laura s předstíraným klidem zavolala směrem k jídelně: „Dnes budu večeřet ve svém pokoji, Fishi. Hrozně mě bolí hlava.“

Sebastian ji okamžitě pustil. Jak stoupala po schodech a do zad ji pálil jeho upřený pohled, najednou si uvědomila, že vlastně vůbec nelhala. Hlava ji bolela stejně úporně jako srdce.

11

„Sebastiane, přítelíčku, jste na řadě.“

Sebastian odtrhl oči od okna a roztržitě se zadíval na kyklopa s nestvůrně rozmazaným okem, který seděl naproti němu. Stěží potlačil nával znechucení.

Baron Blake spustil z oka lorňon, který nosil na zlatém řetízku kolem krku, a dodal: „Dávat pozor, chlapče, to je klíč k úspěchu, když hrajete s tak krásnými a inteligentními stvořeními jako my teď.“

Devony se zahihňala a Tricia mlaskla jazykem o zuby. Tenhle její zvyk Sebastiana čím dál víc dráždil. Začínal koketovat s myšlenkou, že až to Tricia udělá příště, uškrtí ji šňůrou od závěsu.

Křečovitě se usmál a vynesl kartu. „Promiňte, barone. Dnes odpoledne nějak nejsem ve své kůži. Ale ujišťuji vás, že půvaby našich společnic za to nemohou.“ Podle jeho názoru se totiž o žádných půvabech mluvit nedalo.

Devony se pokoušela vynést kartu a nerozsypat přitom ostatní, což nebylo jen tak, protože karmínově nabarvené nehty měla dlouhé jako dýky.

Tricia poklepala Sebastiana po ruce vějířem. „Taky doufám, že to není naše vina.“ Mrkla na Devony. „Kdyby ano, to bychom to vyhrály.“

Při tom ubohém dvojsmyslu se obě zvonivě rozesmály a Devony

přece jen rozsypala karty. Baron Blake se rozchechtal, až ho popadl

prudký záchvat kašle. Div ho neraní mrtvice, pomyslel si Sebastian. Napůl doufal, že se to stane.

Vtom za dveřmi zaslechl lehké kroky a pln naděje zvedl hlavu.

Ale byla to jen služebná, která přišla vyčistit mosazné plivátko.

Sebastian skryl zklamání za tak zachmuřený výraz, že se služka radši zase otočila a zmizela v chodbě. Kdy konečně přestanu při každém kroku, při každém zamumlání doufat, že se objeví Laura? povzdechl si rozmrzele.

Minulý týden spolu nestrávili ani minutu o samotě, tak úspěšně se mu vyhýbala. Z pokoje vycházela vždycky jen k obědu a k večeři. Pokud se Sebastianovi vůbec podařilo zachytit přes stůl její pohled, vyčetl v něm tak trpké obvinění ze zrady, že ho píchlo u srdce. Každičké ráno marně přecházel sem a tam knihovnou a poslouchal dutou ozvěnu vlastních kroků. Dnes už to nevydržel, zalezl zpátky do postele a povaloval se tam až do oběda. Jenže když vstal, byl ještě zlenivělejší a podrážděnější než předtím.

Pod hracím stolem se mu Devony už potřetí otřela okrajkovaným střevíčkem o lýtko. Druhou nohu mu kotníkem zachytila Tricia. Sebastian měl pocit, že ho vězní šlahouny zákeřné liány, která se ho snaží vtáhnout pod stůl, kde mu chystá příšerný osud.

Zlacené hodiny na krbové římse odtikávaly nekonečné minuty. Devony posbírala karty, prohrabávala se jimi a jako obvykle se celou věčnost rozhodovala, jak má hrát. Sebastian si bezděčně povolil vázanku.

Zdálo se mu, že je v tomhle nesnesitelně zjemnělém salonku polapen už po staletí. Na veškerém zařízení se neomylně podepsala Triciina ruka – ať už to byly křehké porcelánové Múzy na pozlacené krbové římse, drobné růžičky vyšité na brokátových polštářcích nebo éterické linie čajového stolku od Sheratona. Sebastian si připadal jako nemotorný obr v domečku pro panenky. Lidé kolem jako by se scvrkli a při nevydařené napodobenině čajového dýchánku se proměnili v loutky.

Děsil se, že zpanikaří. Svatba se každým dnem blížila a spolu s ní i chvíle, kdy se stane pánem na Lindentree. Pak uvízne v tomhle miniaturním světě navěky a už pro něj nebude úniku. Mimoděk zalétl pohledem ke dveřím. Měl sto chutí vyběhnout po schodech a vytáhnout Lauru za ten její přísný, připlácnutý uzel ven z pokoje. Jestli chce vidět, jak se chová obyčejný venkovský balík, pak jí to přisámbůh s největší radostí ukáže!

Po stole se válely prázdné čajové hrníčky. Sebastian se na ně nevraživě zahleděl. Nenáviděl čaj. Dychtil po džbánku studeného piva, vychlazeného v ledové vodě křišťálového horského potoka. Toužebným pohledem zabloudil k oknu.

Zahradu zalévala jasná sluneční zář, tím oslnivější, že od čáry obzoru připlouvaly zlověstné černé mraky. Otevřenými okny vanul dovnitř nezbedný větřík.

Vtom se u živého plotu cosi mihlo. Ze sestříhaných tisů seskočila chundelatá šedá kulička a jako šipka prosvištěla kolem okna. Za ní se jako mohutný šedý stín ploužil Boris. A nakonec se z keřů vynořila Laura. Utíkala za psem a černé šaty i rozpuštěné vlasy za ní divoce vlály. V jednu chvíli si přišlápla lem dlouhých šatů a málem upadla.

Sebastian napůl vstal ze židle a zmateně se rozhlédl po ostatních. Devony nevzrušeně bubnovala nehty o stůl. Baron otevřel stříbrnou krabičku a baňatým nosem vtáhl šňupec tabáku.

Sebastian nevěděl, jestli má věřit vlastním očím. „Viděli jste to taky?“ vyhrkl.

Tricia se ovívala vějířem karet. „To si jen Laura vyrazila na odpolední procházku.“

Devony zamyšleně poklepávala kartami o sebe. „Dnes je na procházku krásný den.“

„Nic nemá na zažívání blahodárnější účinky než každodenní pohyb,“ prohodil baron Blake a hlučně se vysmrkal do krajkového kapesníku.

Sebastian pomalu klesl zpátky na židli. Není divu, že si Laura občas připadá neviditelná, pomyslel si. Vždyť se všichni chovají, jako by byla vzduch.

Díval se, jak se proplétá mezi keři na vzdáleném konci zahrady a mizí za řadou líp lemujících trávník. Pak odtrhl zrak od okna a vrátil se ke kartám, jen aby zjistil, že je vzteky nadobro pomačkal.

„Dáte si ještě čaj, pane?“ Starý Fish k němu natahoval ruku v rukavičce a strkal mu pod nos stříbrný tác.

„Ne!“ vyštěkl Sebastian mnohem příkřeji, než měl v úmyslu.

Starý Fish popotáhl a dal jasně najevo opovržení vůči džentlmenovi, který má tu drzost odmítnout čaj. „Dobrá, pane. Snad později.“

Sebastian majordomovi stiskl paži, až se podnos povážlivě zakymácel. „Ani teď, ani později. Ani dnes večer. Ani zítra ráno. Už nikdy. Už nikdy žádný čaj.“

Fishova i tak bledá tvář ještě zesinala. Sebastian si uvědomil, že i ostatní na něj užasle zírají, jako by byl sám ďábel. Zápasil s absurdním nutkáním podívat se, jestli už mu náhodou nerostou kopyta a rohy.

Vstal a odhodil zubožené karty. „Omluvte mě. Rozbolela mě noha. Půjdu si zdřímnout.“

Přinutil se přitisknout rty k té napudrované masce, kterou Trida nazývala svou tváří, a odešel. Dal si přitom záležet, aby napadal na nohu víc než jindy. Když se za ním ozvalo soucitné mlasknutí, znechuceně se otřásl.

Jakmile měl Sebastian jistotu, že na něj ze salonku není vidět, zapíchl hůl do květináče s pomerančovníkem. Pak otevřel dveře a vykročil přes trávník. Dával si pozor, aby se velkým obloukem vyhnul oknu salonku.

V zahradách nebylo po Lauře ani památky. Sebastian prošel lipovou aleji a s úlevou nechal za zády sestříhané trávníky a mramorové sochy. Konečně se kolem něj prostírala divoká krajina,

po které tak toužil. Vysoká stébla trávy před jeho očima ožívala, jak je čechral a hladil vlahý vánek, a v jejich svěží zeleni zářily žluté pryskyřníky a modré chrpy. Sebastian zatoužil jít pořád dál a nezastavovat se, dokud Lindentree i jeho paní nespolkne země.

Sluneční kotouč pohltily temné mraky a louka se ponořila do hlubokého stínu.

„Lauro!“ V tichu, které rušil jen vzdálený šepot větru, zněl Sebastianův výkřik slabě a stísněně.

Sluneční paprsky si zase prorazily cestu mračny a zalily louku zlatou září. Sebastian si zastínil oči a zahleděl se k obzoru, kde se v modravém oparu rýsoval hustý borový les. Vyrazil k němu, zlákán příslibem chladivé úlevy, která by uhasila jeho palčivý neklid. Když vkročil mezi stromy, dolehl k jeho otupělým smyslům vytrvalý cvrkot cvrčka a pronikavá vůně borovic. V korunách šuměl vítr a dlouhé větve vonící pryskyřicí se pohupovaly v hypnotizujícím rytmu.

Do Sebastianovy duše pomalu vstupoval kýžený poklid, ale dlouho se z něj netěšil. Kouzlo přírody zničehonic prolomil úpěnlivý ženský pláč, který přehlušil všechny hlasy lesa.

Sebastian se protáhl pod nízkou větví a na hladké skále vybíhající nad hladinu malého rybníčka spatřil Lauru s obličejem zabořeným v dlaních. Srdce se mu zběsile rozbušilo. Klekl si k ní a něžně se dotkl jejího otřásajícího se ramene. „Copak je, holčičko? Co se stalo?“

Zvedla hlavu a sluneční paprsky jí pohladily útlé hrdlo. Ve tváři se jí zračila hrůza a na tmavých řasách se třpytily korálky slz. „Přišla jsem pozdě.“ Ukázala za sebe přes okraj skaliska. „Ach Sebastiane!“

Vrhla se mu do náručí, až skoro ztratil rovnováhu. Neměl ponětí, jestli její vášnivé zvolání patřilo jemu nebo kotěti, ale bylo mu to jedno. Vnímal jen nekonečné potěšení z toho, že mu její štíhlé prsty tisknou kabát.

Srdceryvně mu stkala do vázanky. Vzal její tvář do dlaní a pohlédl naznačeným směrem. U zarostlého břehu rybníka trčely z bahna chumáče hrubé šedé kožešiny. Najednou se mu rozbřesklo.

„Lauro, kde máš brýle?“

Když slyšela ten věcný tón, překvapeně ztichla. Pak špitla: „Asi na toaletním stolku. Zapomněla jsem je. Než jsem vyběhla ven, zrovna jsem se oblékala k čaji.“

Sebastian si nemohl nevšimnout, že zapomněla i korzet. Skandální hebkost ňader, která se mu tiskla k hrudi, mu brala dech a působila závrať.

Laura si otírala oči jeho vázankou. „Branka zahrady byla otevřená jen pár minut. Neměla jsem tušení, že Boris není uvázaný. Můj ubohý, drahý Sebastian,“ zamumlala. „Takové neštěstí…“

„Vážně neštěstí pro tu ubohou veverku,“ řekl Sebastian suše. Zvedla k němu doširoka rozevřené oči a on se neubránil úsměvu.

Pomalu se otočila, přimhouřila oči do zářivých fialkových štěrbin a zadívala se na rybník. Právě v tu chvíli vylétl zpoza stromu kocourek Sebastian se zády nahrbenými do oblouku a v patách se mu hnal Boris. Pes ledabyle vyštěkl a chňapl po kotěti. To zaprskalo jako malinkatý démon, uskočilo a seklo po něm chundelatou pacičkou. Na Borisově čenichu se zaleskly kapky krve. Zakňučel bolestí a s ocasem staženým mezi tlusté nohy zmizel v lese. Kotě se překulilo na bok a začalo si drsným růžovým jazýčkem čistit kožíšek.

Sebastian se z plna hrdla rozesmál.

„A já se bála, že ho Boris sežral…“ I Laura se rozesmála úlevou,

ačkoli jí po tvářích ještě pořád stékaly slzy.

Sebastian jí je otřel. „Kotě by ti sežral spíš baron Blake než tenhle zbabělý moula. Zrovna včera jsem viděl, jak při čaji pokukuje po pávech.“

V novém návalu smíchu padla Laura Sebastianovi kolem krku. Objal ji kolem pasu, přitiskl k sobě a zlehka políbil. Příliš pozdě si oba uvědomili, že jeho objetí rozhodně není strýčkovské.

Když se Sebastianovy rty dotkly Lauřiny tváře a okusily hebkost její nenapudrované pleti, věčnost minulého týdne se rázem rozplynula. Laura pevně zavřela oči, jako by ten dotyk chtěla sama sobě zapřít, a bezmocně se pěstmi vzepřela proti jeho ramenům.

Vtiskl jí polibek na hedvábné řasy a na jazyku ucítil štiplavou chuť slz. Vnikl do jejích úst, aby tu palčivost utišil, ale tím se v něm jen roznítil jiný plamen – pomalý, vytrvalý žár ve slabinách. Objal Lauřiny boky a vtiskl je do bolavé kolébky svých stehen. Už mu nestačilo být uvnitř jejích překrásných úst. Chtěl být úplně uvnitř ní, všude.

Dobrý Bože, pomyslel si. Beznadějně se do téhle roztomile nezkušené panenky zamilovávám.

Zabořil obličej do měkkého útočiště jejího hrdla. „Tolik jsi mi chyběla, holčičko.“

Na dlouhou chvíli se rozhostilo ticho.

Pak ho Laura zničehonic odstrčila a vyskočila na nohy, jako by šlápla na špendlík. Pohodila hlavou a těžká hříva vlasů se jí rozvlnila po ramenou.

Sebastian vstal, stále rozechvělý touhou. „Jediný pohled na tvoje vlasy a všem v Londýně by bylo jasné, proč pudr a paruky vycházejí z módy.“

Jenže Lauře čišela z očí temná hrůza. „Tys mě sledoval!“ obvinila

ho.

Pohnul se směrem k ní, ale ona ucouvla.

Sepjal ruce za zády a dal si záležet, aby vypadal jako nefalšovaný

džentlmen. „Když jsem viděl, jak utíkáš pryč, přirozeně jsem o tebe dostal strach. Je ironické, že ti to musím připomínat zrovna já, ale po venkově se potulují lupiči. Neměla bys chodit ven bez doprovodu.“

„A je ironické, že ti to musím připomínat zrovna já, ale lupiči se potulují i po tetině salonu. Takže člověk si nevybere. Mohl bys mi třeba shodit na hlavu Platonovu bustu, co říkáš, lorde Kerre? Jen by se přitom nadělalo trochu víc nepořádku, než kdybys mě utopil.“

Sebastian nechápal, o čem to Laura mluví. Zabloudil očima k trojúhelníku obnažené pleti ve výstřihu jejích šatů a pak sjel dolů k prstům, které jí vykukovaly z roztrhaných punčoch. „Mrazí mě při pomyšlení, co by s tebou muži jako já mohli udělat, kdyby tě zastihli takhle bezbrannou.“

Ušklíbla se. „Spíš naopak. Myslím, že tě to pomyšlení hřeje –

strýčku Sebastiane,“ dodala s čirou zlomyslností.

Zamračil se. „Za koho mě máš? To jsem podle tebe takový lotr?“

Lauru podráždilo, že krátký pohled na Sebastianovu hezkou tvář a jeden jeho uličnický polibek stačí, aby dočista ztratila hlavu. Ještě se mu nakonec začnu omlouvat, že ho provokuju, rozzlobila se. A přitom je to jen obyčejný vrah.

Rysy jí ztvrdly odhodláním, ale přesto se od něj radši odvrátila, než promluvila: „Podle mě jsi ten nejmizernější lotr. Jestli si chceš hrát na milujícího strýčka a oddanou neteř, najdi si jinou protihráčku. Nějakou husičku, kterou bys učil podvádět ve whistu a houpal ji na kolenou, než jí vrazíš nůž do zad.“

Vklouzl jí rukou pod vlasy a pohladil ji po šíji. Laura se zachvěla.

Jakákoli surovost by jí byla milejší než tahle smrtící něha.

„Strašně rád bych tě houpal na kolenou,“ zamumlal, „nebo kdekoli jinde, když na to přijde.“

Pod jeho jemným pohlazením se Lauře prudce zrychlil tep.

Nepochybovala, že to Sebastian postřehl.

Pokusila se mu vykroutit. „Přestaň! Hnusí se mi, když jsi laskavý.“

Hřejivou mlhou citů k němu konečně pronikl význam jejích slov. Sevřel jí předloktí a obrátil ji čelem k sobě. „Tak co mám dělat? Uškrtit tě tvojí vlastní punčochou?“

Přes tenký bavlněný rukáv cítila spalující žár jeho dlaně. Už nedokázala skrývat panický strach, který jí roztřásl rty.

Sebastianovi sklesly ruce podél těla a oči mu ztemněly do hrozivého odstínu bouřkových mraků ženoucích se oblohou. „Pro Boha živého! Vždyť to byl jen vtip! Co jsem ti udělal, že se mě tak bojíš?“

Popadl ji bezmocný hněv. „Ještě nic. Ale vím, že to máš v plánu. Nad tím mým dojemným proslovem, že ti nechci být na obtíž, ses musel válet smíchy. Moc dobře víš, že nebudu žít dost dlouho, abych byla komukoli na obtíž.“ Jak mluvila, ustupovala dozadu a

nevědomky se blížila k převislému okraji skály a hlubokému rybníku dřímajícímu pod ní. „Ale nejvíc mi pění krev, že nemáš dost cti, abys ses k tomu, že mě chceš vidět mrtvou, aspoň přiznal. Vlastním mužům namlouváš, že mě chce zabít někdo jiný. A zatím to chceš jen ty sám!“ Patou se dotkla kraje skály.

Sebastian se k ní vrhl. Laury se zmocnil děs. Prudce se otočila, aby se dala na útěk.

Příliš pozdě jí došlo, kde stojí. Šlápla do prázdna a pak se střemhlav zřítila do ledové vody.

Rybník ji vtáhl do svých hlubin. Leknutím otevřela ústa a dovnitř jí vnikla voda. Zoufale se pokoušela dostat nad hladinu. Odírala si prsty o kluzkou skálu a sukně se jí lepila k nohám. Kolem kotníku se jí obtočilo slizké chapadlo vodních řas. Chtěla se ho zbavit, ale jak po něm chňapla, strhla si o kamenný výstupek nehet a rukou jí projela palčivá bolest. Panika, která jí stahovala hrdlo a nedovolovala vydechnout, propukla plnou silou. Laura se začala šíleně zmítat a provazce řas se jí přitom obtočily kolem nohou ještě pevněji.

Tělo jí pozvolna ochabovalo a zaplavila ji podivná úleva. Se zakloněnou hlavou plula v náručí řas, matně vnímala mihotavou hru paprsků tančících na vodní hladině, až nakonec celý svět zešedl do barvy Sebastianových očí.

12

Černý mrak spolkl slunce a neviditelnou rukou zdusil jeho teplo. Oblohu rozčísl první blesk. Sebastian stál jako přimražený a strnule zíral na rybník pod sebou.

Lauřin pád rozvířil temnou hladinu. Z hlubiny stoupaly stříbřité bublinky. Sebastianovou myslí jako vzdálené burácení hromu duněla ďArtanova slova: Chci ji mít z krku. Něco jednoduchého. Pád z koně. Nehoda při lovu. Však ty víš, jak takovou věc zařídit. Zčeřená vodní hladina se pomalu zklidnila a znovu se změnila v nehybné, indigově černé zrcadlo.

„Lauro?“ Zašeptání se mu vrátilo dutou ozvěnou. Kdesi za rybníkem se rozezpívala rosnička.

Sebastian si horečně strhl boty a znovu vykřikl Lauřino jméno. Hlas mu zdrsněl rostoucí panikou. Les soucitně zavzdychal a větrem zmítané stromy zaskřípaly odpověď, ale v hlubinách rybníka panovalo hrobové ticho. Bylo by tak snadné otočit se, vrátit se domů a předstírat, že tady nikdy nebyl…

Zaklel, serval si kabát a po hlavě se vrhl ze skály. Hladina se nad ním neslyšně zavřela. Tápal kolem sebe v kalné vodě, až konečně nahmatal cosi dlouhého a hebkého. Zatáhl. Povolilo to a v ruce mu zůstal křehký trs vodních rostlin obalených bahnem. Vtom zahlédl matný bělavý zákmit a srdce se mu rozbušilo novou nadějí.

Bleskurychle se vrhl směrem, kde bělavý obláček vítězil nad nemilosrdnou temnotou. Oběma rukama křečovitě sevřel chladnou, bezvládnou paži. U pasu se Lauře vzdouvala látka sukně a vlasy se jí

vznášely kolem tváře jako hedvábná pavučina. Oči měla pevně zavřené a řasy přitisknuté k tvářím jako vějíře kapradin.

Sebastian trhl její paží. Nic. Z plic se mu vytrácely poslední doušky vzduchu a vodní říše kolem něj pomalu šedla. Zoufale sjel rukou po Lauřině noze, až našel chapadlo vodních rostlin, které se jí zařezávalo do kotníku. Z posledních sil za řasy škubl, přerval je a napůl tlačil, napůl táhl Lauru k hladině. Její hlavu vystrčil nad vodu dřív než svou vlastní.

Na hladinu rybníka zapleskaly první dešťové kapky. Sebastian lapal po dechu a žaludek se mu stahoval nevolností. Na kratičký okamžik se vyděsil, že omdlí, oba klesnou zpátky ke dnu a beze stopy zmizí v temných vodních hlubinách. Vzhlédl. Nad nimi se tyčil nepřístupný skalní převis jako černý stín proti potemnělému nebi. Bylo mu jasné, že tudy se ven nedostanou.

Sebral zbytky sil a přiměl vzpírající se svaly k pohybu. Zamířil k opačnému břehu s paží zaklíněnou kolem Lauřina krku, aby dívku udržel nad hladinou i ve chvílích, kdy se mu voda přelévala přes hlavu. Bojoval o každé nadechnutí a břeh mu připadal nekonečně daleko. Konečně narazil chodidlem na houbovitý polštář bahna. Brodil se šustícím rákosím a vlekl Lauru na pevnou zem. Tam opatrně položil její bezvládné tělo do trávy.

Odhrnoval jí z obličeje pramínky mokrých vlasů, třel jí zsinalé ledové tváře a zoufale ji prosil, aby neumírala. Vlastní hlas mu zněl cize, když se modlil k Bohu, jehož už tak dávno opustil. Roztrhl Lauře živůtek šatů, aby viděl, jestli dýchá. Její hrud se však ani nepohnula. Z rozbolavělého hrdla se mu naráz draly kletby i prosby. Popadl Lauru za ramena a divoce s ní zatřásl. Hlava se jí ochable zvrátila dozadu. Se zoufalým zaúpěním přitiskl čelo k jejímu hrdlu.

Vtom ve vlasech ucítil slaboučké zašeptání dechu. Pomalu zvedl hlavu a s radostným úžasem pozoroval, jak se Lauře křečovitě zachvívá hrudník. Zalapala po dechu a drásavě se rozkašlala, až se celé její tělo otřásalo.

Sebastian jí podpíral hlavu, dokud nedobojovala zápas s vodou v plicích. Pak se mu zhroutila do náručí a on ji něžně kolébal a šeptal její jméno v tichém díkůvzdání. Líbal ji na nos, na tváře a na uši, jako by se chtěl ujistit, že v temném světě na pokraji smrti neztratila ani jediný z rysů, jež jsou mu tak drahé. Třesoucíma se rukama ji hladil po vlasech. Spočívala mu v náručí jako dítě, oči měla stále zavřené, ale do tváří se jí už začínala vracet barva. Při každém nadechnutí se jí zlehounka pootevřely rty.

„Moje zlatá holčičko, málem jsem tě zabil,“ zašeptal.

Očima hltal každý nepatrný pohyb jejího hrudníku a nemohl se nabažit toho zázraku, že Laura zase dýchá. Proti své vůli si všiml, jak se jí promáčená košile lepí k něžným křivkám prsů. Zmocnil se ho pocit, na který nebyl připraven. Mimoděk uchopil její půvabně zaoblené ňadro do dlaně a připadal si přitom jako zloděj, jímž také byl.

Sklonil se k ní a zlehka ji políbil. Nechtěl nic než smísit svůj dech s jejím, aby si potvrdil, že Laura opravdu žije. Rty měla ledové. Hřál je svými, dokud se pod tím hedvábným žárem nepo-otevřely. Pak vklouzl jazykem dovnitř, do překvapivého tepla, které splynulo s jeho vlastním. Lauřin jazyk se pohnul a vyšel jeho dotyku vstříc s nevinným kouzlem, které jím otřáslo. Projelo jím vzrušení.

Rozechvělými prsty hladil přes tenkou bavlněnou látku její ňadro. Bradavka ztvrdla a ta neklamná známka Lauřina zmrtvýchvstání se mu zabodla do srdce jako dýka.

Rytmus jejího dechu se nepatrně změnil. Sebastian instinktivně zvedl zrak a setkal se s jejíma očima. Byly temné, zářivé a plné úžasu, který mu zastavil ruku uprostřed pohybu. Cítil, jak se provinile červená, a nenáviděl se za to. Nebyl si jistý, čím Lauru urazil víc – jestli tím, že ji skoro nechal utopit, anebo tím, že využil její bezmoci a zacházel s ní jako s obyčejnou lehkou holkou.

Čekal, že ho odstrčí a do očí se jí vkrade němá výtka. Liják zesílil. Lepil mu vlasy k hlavě, stékal po tváři a rozmazával svět před očima.

Laura vztáhla ruku a jemně Sebastianovi setřela déšť z řas.

To něžné gesto dokonalo jeho pád do sladkého opojení. Přitáhl si Lauru k sobě a svíral tak pevně, až ho rozbolely paže. Na krku ucítil objetí jejích drobných rukou. Zvedl ji a donesl do úkrytu pod převislé větve vrby. Zelené lístky je zahalily lesklým baldachýnem a ztlumily déšť v jemné mrholení. Stále ji držel v náručí a obličej tiskl k jejímu rameni. Bál se ji pustit na zem, aby mu neutekla.

„Sebastiane…“

Jeho jméno jí splynulo ze rtů jako sametové pohlazení. „Copak?“

„Pod stromem bychom se schovávat neměli. Mohl by nás zasáhnout blesk.“

Zatočil se s ní dokola a rozesmál se štěstím. „Moje vždycky tak praktická Laura!“ Postavil ji na nohy, vzal její tvář do dlaní a zadíval se jí hluboko do očí. „Pro mě už je stejně pozdě. Mě už zasáhlo něco mnohem silnějšího než blesk.“

Políbil ji. Zachvěla se a tentokrát to nemělo nic společného se zimou.

„Ani nevíš, jak moc jsem toužil vzít tě do náručí,“ řekl a každé slovíčko zdůraznil něžným polibkem. Jeho rty za sebou zanechávaly žhavou stopu. „Přimět tě, abys odhodila tu masku upjaté a spořádané slečny, za kterou se schováváš.“

Zabořila mu prsty do mokrých vlasů a rty přejížděla po lehkém strništi, které mu na tvářích vyrašilo od rána, kdy se naposled oholil. Ten dotyk, drsný i hebký zároveň, ji vzrušoval. Samotnou ji děsilo, jak hladově touží ochutnat celé jeho tělo.

Zoufale vydechla: „Radši jsi mě měl nechat utopit. Bylo by to milosrdnější.“

Upřel na ni zkoumavý pohled. „Jamie tě varoval, je to tak? To se dalo čekat. Moc si tě oblíbil.“

Přerývaně se zasmála. „Když jsme se naposled potkali, vyhrožoval, že mi zlomí vaz. Radši si ani nepředstavuju, jak by mi dal najevo, že mě v oblibě nemá.“

„To je celý Jamie. Čím víc tě má rád, tím nevrleji se tváří. Když se jednou o Vánocích nechal unést radostnou náladou, myslel jsem, že mě zastřelí.“ Odhrnul cár živůtku, přitiskl rty k Lauřině rameni a nenasytně z její kůže slíbával dešťové kapky. „Nikdy bych ti neublížil. Jsi blázínek, když jsi tomu uvěřila.“

Odstrčila ho od sebe a o krok ucouvla. Sebastian stmul.

„Vždyť mi ubližuješ! A to, co děláš teď, je bláznovství. Copak jsi zapomněl, že se ani ne za týden oženíš s mojí tetou?“

V návalu zoufalství ji přimáčkl ke kmeni vrby. „Přece nedovolíme, aby nás rozdělila taková maličkost.“

Oči se jí rozšířily. Využil momentu překvapení, znovu ji objal a drtil jí ústa temným polibkem, který se od toho u rybníka lišil tak, jako se smrt liší od mdlob. Jeho rty byly pevné a neústupné; dožadovaly se odpovědi, na niž Lauru nepřipravila žádná kniha. Uposlechla tu němou výzvu a otevřela ústa. Její tělo jako by se rozplývalo a tálo pod tvrdými svaly, které ji tiskly ke kmeni vrby.

Sebastian ji hladil po zádech, pak sjel rukama níž, uchopil její boky a s divokou silou je přimáčkl ke svým. Promočená látka kalhot a šatů mezi nimi tvořila jen křehkou bariéru. Lauře se vlila do žil neznámá sladkost a ochromila ji strachem a rozkoší. Cítila, jak sklouzává podél kmene, jak se propadá do temné propasti vášně a slastného odevzdání, kam ji s sebou Sebastian stahuje. Věděla, že jestli se teď společně svezou k zemi, už se jí nikdy nepodaří vymanit z jeho vůle.

Sevřela ruce v pěst a vší silou se proti němu vzepřela. Hrud měl pevnou jako skála. Hleděl na ni zpod sklopených řas a ani se nepohnul. Laura věděla, že ho od nepříčetnosti dělí jen krůček, že mu chybí málo, aby ji strhl na zem bez ohledu na její souhlas či nesouhlas. Dlouho zaznívalo do ticha jen pleskání dešťových kapek ve větvích a Sebastianův drsný dech svědčící o tom, jak úporný vnitřní boj o sebeovládání svádí.

Lauře po tvářích tiše stékaly slzy. Sebastianovo sevření povolilo.

„Víš vůbec, co se mnou děláš?“ zeptal se. „Působím ti nepříjemnosti?“ Odvrátila oči. „Chvilkové tělesné nepohodlí?“

Oběma dlaněmi udeřil do kmene stromu. „O tom, co se mnou děláš,“ vyčetl jí hořce a jeho skotský přízvuk nápadně zesílil, „v knížkách o anatomii nepíšou. Lámeš mi to moje proklaté srdce. A to jsem ani nevěděl, že nějaké mám.“

Protáhla se pod jeho paží. „Sebastiane, prosím tě… Zachovala jsem se špatně. Oba se chováme špatně. Tohle nemůžu Tricii udělat. Byla ke mně laskavá. Dala mi domov.“

Opřel se o strom. „A co láska, Lauro? Dala ti lásku?“

Na to neměla odpověď, a tak vyklouzla zpod vrbového baldachýnu. Sebastian odhrnul závoj větví a vyšel za ní. Stanuli proti sobě tváří v tvář uprostřed řinoucího se deště.

„Je mi líto, že tě musím zklamat,“ řekla, „ale já nejsem kus majetku, který ti s tetiným panstvím spadne do klína. Je mi jasné, že jsi zvyklý brát si, co se ti zlíbí, ale všechno mít nemůžeš.“ Znovu se zachvěla a Sebastian ji bolestně zatoužil obejmout. „Prosím tě, drž se ode mě zpátky. Kvůli tetě se budu chovat zdvořile, ale jestli se ke mně ještě jednou přiblížíš nevhodným způsobem, nezbude mi než jí o tobě říct pravdu.“

Sebastian věděl, že to Laura míní smrtelně vážně. Ve zbělelých kloubech na rukou i v bolestně strnulém držení jejího těla vyčetl pevné odhodlání.

Nervózně si stočila vlasy do uzlu, ale pak se zarazila, protože jí došlo, že je nemá čím zachytit. Sebastian sáhl do kapsy a vytáhl malý tartanový balíček. Beze slova jí ho podal a ona ho rozechvělými prsty rozbalila. V cáru vlny, který mu byl tak drahý, odpočívalo pět stříbrných jehlic zdobených perlami.

„Spletla ses ve mně,“ řekl zahořkle. „Já vím, že všechno mít nemůžu. Pochopil jsem to už dávno. Ale copak aspoň jednou v životě nemůžu dostat to, po čem doopravdy toužím?“

Z hrdla se jí vydral zoufalý vzlyk. Otočila se, zvedla ucourané kotě a rozběhla se loukou – štíhlá postava s bosýma nohama a s rozpuštěnými vlasy, uhánějící, jako by jí šlo o život.

Sebastian pomalu uvolnil zaťaté pěsti. Proudy vody, které se lily ze zachmuřeného nebe, mu stékaly do očí. Lauru pohltila opona deště a on osaměl s výsměšným burácením hromu.

Starý Fish vytáhl hůl z květináče s pomerančovníkem a znechuceně si odfrkl. Držel ji štítivě mezi dvěma prsty, jako by to byl had. Kdyby bylo na něm, použil by ji na podpal.

Opřel hůl o stolek a začal se probírat hromádkou dopisů. Vtom se vstupní dveře rozletěly a Fishe do obličeje udeřil ledový poryv větru. Nevraživě se ošil.

Dovnitř vběhla Laura a ramenem za sebou přirazila dveře. V náručí se jí tulilo mňoukající stvoření, ze kterého kapala voda.

Majordom si ji povýšeně změřil. Nemilosrdným pohledem odhalil každou šokující maličkost v jejím zevnějšku. „Dáte si s tetou čaj, slečno Lauro?“ Z jeho hlasu čišelo zdvořilé opovržení.

Laura kolem něj beze slova proběhla. Na nablýskaných parketách a na schodech po ní zůstávaly zablácené stopy.

Fish zamával smetanově bílou obálkou. „Počkejte, slečno. Přisel vám další dopis…“ Hlas mu odumřel, když uslyšel, jak práskla dveřmi ložnice.

Nevděčná potvora, pomyslel si. Ta holka je nevychovaná. Nemá vůbec žádné způsoby. Zamyšleně zabloudil očima k holi. Kdyby byla jeho neteř, pořádně by ji seřezal. Prohlížel si obálku, kterou držel v ruce. Okraje tvrdého papíru byly zalepeny pečetí z karmínového vosku, která dopisu dodávala auru důležitosti.

Zkoumal obálku proti světlu, ale nic neviděl. Dal si ji k nosu a

očichal, pak zase spustil ruku a pokrčil kostnatými rameny.

Slečně Lauře nikdy žádná důležitá korespondence nechodí. Nejspíš je to zase prosebný dopis od některé z těch bezbožných vědeckých společností, které její otec podporoval. Chtějí peníze. A

slečna Laura stejně žádné nemá. Nedopustím, aby lady Tricii otravovali takoví bezvěrci, rozhodl se.

Posbíral všechny dopisy a odkráčel do salonku. Přes rameno služky, která se pokoušela rozdělat v krbu oheň, hodil obálky na hromadu rozhořívajících se třísek. Oheň rázem zaplápolal. Fish si otřepal ruce a spokojeně se usmál. Přihlížel, jak tančící plameny olizují voskovou pečeť a zbarvují se do krvavá.

13

Po široké příjezdové cestě přijížděly jeden za druhým honosné kočáry a jejich lucerny vrhaly do noci zářivé pruhy světla. Sluhové v livrejích otvírali zlacená dvířka, z nichž vystupovaly maskované postavy v dlouhých světlých úborech a mířily k domu. Na celém tom shonu bylo cosi přízračného – jako by nějaká všemocná bytost vdechla život zahradním sochám a ty se teď ladně pohybovaly po trávníku a smály se. Uvnitř domu kdosi ladil hudební nástroje. Vítr odnášel do noci melodické tóny harfy a houslí.

Laura seděla na okenním sedátku a dívala se ven. Od veselí tam dole ji oddělovalo mnohem víc než jen křehká skleněná tabulka. Jako by to byl jiný svět, jiná galaxie… Kdyby některý z Triciiných hostů zvedl hlavu, zahlédl by její štíhlou siluetu napůl skrytou za závěsem. Ale nikdo to neudělal.

Zapletla si cop a odložila kartáč do klína. Pak si přes noční košili přehodila šál, ačkoli noc byla teplá. Nad domem se jako temný praporec posetý hvězdami rozprostírala letní obloha. Tri-cia si pro svůj maškarní ples nemohla přát lepší počasí, pomyslela si Laura. Při svatbě, která se má konat už za dva dny, ji Bůh nepochybně obšťastní azurovým nebem a slunečním jasem. A možná přidá i duhu, aby se klenula nad zahradním altánkem, až si ona a Sebastian budou říkat své ano.

Laura si přitáhla šál k tělu. Většinu svého života prožila osaměle. Ale teď v ní osamění hlodalo hlouběji než kdykoli předtím, zařezávalo se až na kost. Dost hluboko, aby zanechalo ránu navěky.

Uslyšela, jak se za ní s tichým klapnutím otevřely a zase zavřely dveře. Ani se neotočila. „Jestli jsi mě přišel odpravit, Jamie, tak na toaletním stolku najdeš nůž na dopisy.“

Jamie pohoršené zafuněl. „Co je tohle za uvítání? Víš, jak mi dalo zabrat, abych se vyhnul tý napůl leklý tresce, co jí řikáte majordom?“

„Kdyby leklá treska, spíš pořádně čilý úhoř,“ povzdechla si Laura a obrátila hlavu k Jamiemu. Jeho vlasy zářily ve ztemnělém pokoji jako oheň.

„Sebastian se nějak nemá k tomu, aby tě zabil, co?“ prohodil.

„Ale ano. Jenže mě vraždí náramně pomalu. Může to trvat roky.“

Jamie si prohrábl vlasy. „Nejsem z tý jeho svatby o nic víc na větvi než ty. Anebo si snad myslíš, že chci strávit zbytek života jako stájník nějaký nafoukaný hraběnky?“

„Umím si představit i horší osud.“

„Jo, třeba se s tou čubkou voženit.“ Přešel k oknu a spolu s Laurou se díval, jak se lucerny na terase rozblikávají k životu.

„Nedělá to pro peníze. Ani kvůli tomu svýmu Bohem zapomenu týmu hradu, kde lišky dávaj dobrou noc.“ Píchl prstem do okna a ukázal na honosný kočár, z něhož právě vystupovali další hosté. „Je to kvůli nim. Vždycky chtěl bejt jedním z nich. Jako byla jeho máma. Jako byli Kerrové, než je MacKayové vo všecko vobrali.“

„Takže brzy bude mít všechno, co chce…“

„Všecko, vo čem si myslí, že to chce,“ zavrčel Jamie. „Ale co chceš ty, holka?“

Laura z ramene setřásla jeho ruku. „Momentálně chci být sama.“

„Myslím, že za svůj život jsi už byla sama víc než dost.“ Sklouzl na kolena a s překvapivou jemností vzal Lauřinu ledovou ruku do svých pihovatých tlap. „Musíš mi pomoct. Ty seš jediná, kdo to dokáže.“

Pokusila se ruku vyprostit, ale Jamie ji svíral pevně. Bojovala sama se sebou, aby dokázala promluvit chladně a potlačila slzy, které

se jí pod zdánlivým klidem hrnuly do očí. „Sebastian dal až moc jasně najevo, co si vybral.“

„Ty tomu nerozumíš. Sebastian toho v životě moc neměl, ale vždycky byl svobodnej jako pták. Tady bude chřadnout, až z toho umře. Úplně stejně, jako by umřel ve vězení.“

Zaťala pěsti. „Já Sebastianovi do jeho budoucnosti nemám co mluvit.“

Jamie zaklel, vyskočil na nohy a začal přecházet po pokoji. „A že ho čeká parádní budoucnost, to ti teda řeknu. Až do smrti bude nacpanej do kabátu. Bude se vopíjet do němoty, aby votupil hlad po volnosti na vřesovištích, po stříbrným třpytu jezer za deště. No řekni, nebude to paráda? Von i hraběnka si vobčas zasko-tačej v posteli s někým cizím a zapomenou, jak se ten dotyčnej menoval, eště než se rozední.“ Sebral nůž na dopisy a namířil na Lauru. „A co tvoje vlastní budoucnost, Lauro? Na co se budeš moct těšit, až se ze Sebastiana stane tlustej vožrala? Na to, že ti nakoukne pod sukně, až pudeš nahoru po schodech? Na vopilecký pomuchlání v zahradě za keřem? Sázím se, že by to stačilo starý panně jako…“

„Táhni k čertu!“

Mrskla po něm kartáčem. Jamie uhnul a kartáč třískl o zed.

Narovnal se, ohlédl se přes rameno a uznale hvízdl. Rána byla tak silná, že se ze zdi odloupl zubatý kus omítky. Laura vyskočila na nohy a z očí jí sršely fialové blesky. „Ty drzý…,“ hledala dost silné slovo, „… Skote!“

Jamieho obličej se rozjasnil úsměvem. „Máš páru, holka!“ Zamával jí perořízkem před nosem. „Nechceš to příště zkusit s tímdle?“

„S gustem bych ti ho zapíchla do krku, ty odporný mrňavý parchantě!“

Natáhla se po perořízku, ale Jamie uskočil z dosahu. „Už ses někdy rvala vo to, co chceš, Laurie? Myslím vopravdu rvala, zuby nehty? Už jsi někdy vystrčila drápky?“

„Mám ti to předvést? Tak dobře.“

Rozmáchla se, ale Jamie už byl pryč. Vymrštil se z postele a začal jako potrhlý opičák vířit kolem dřevěného sloupku podepírajícího baldachýn.

„Vsadím se, žes celej život říkala akorát: ano, pane, ne, madam, to nevadí, pane, na mně nezáleží…“

Uculil se a posměšně vysekl pukrle, ale to byla chyba. Laura divoce kopla do stoličky u toaletního stolku, ta přeletěla pokoj a praštila Jamieho do holeně. Skácel se jako podťatý.

Vrhla se na něj a sápala se po perořízku, který svíral v pěsti. Jamie zvedl ruce, aby si aspoň ochránil obličej, a zaskučel. Laura se nejdřív zarazila, ale pak jí došlo, že její oběť nevyje bolestí, ale smíchy. Plnou vahou na ni dolehlo vědomí, co to tropí, a zuřivost ji opustila. Ona, Laura Walkerová, ztělesněné sebeovládání a zdrženlivost, tu v noční košili mlátí Sebastianova druha hlava nehlava, lapá po dechu, potí se a je odhodlaná vraždit. Co se to s ní proboha děje?

Narovnala se a rozechvěle si odhrnula z očí rozházené prameny vlasů. Jamie se překulil na bok a svíjel se smíchy. Když Laura začala vstávat, jeho ruka vystřelila a popadla ji za zápěstí.

„Když už nechceš pomoct sobě, Laurinko,“ řekl a oči měl najednou podivně vážné, „tak pomoz aspoň Sebastianovi.“

Zaváhala jen na vteřinku. „A co mám udělat?“

Sedl si se zkříženýma nohama na podlahu. „Chci, abys mi pozorně poslouchala. První, co musíš udělat, je naučit se bojovat nefér. Sebastian to jinak neumí…“

Zatímco mluvil, zručně jí rozplétal vlasy.

Tři muži oblečení v dlouhých sametových kabátcích zvedli trumpety a zaduli slavnostní fanfáru. Boris zaklonil mohutnou hlavu a za vyl.

Na vrcholu nízkých mramorových schodů vedoucích dolů do tanečního sálu se objevil starý Fish. Zhluboka se nadechl a veledůležitě oznámil: „Kozonohý polobůh Pan a jeho společnice, bohyně Diana.“

„Jak k tomu ty kozy přijdou?“ zamumlal Sebastian, když se nad schodištěm zjevil baron Blake a culící se Devony.

Heroldi s trumpetami důstojně odkráčeli nepříliš vydařeným husím pochodem. Za nimi se šourala doga a slintala si na alžbětinský krejzlík.

Starý Fish sebral převoznické bidlo a vydal se hledat nové oběti. Sebastian si říkal, zda to byl Triciin nápad převléct majordoma za Cháróna, onoho pochmurného ducha, který převáží duše zesnulých přes řeku Styx do Hadovy podsvětní říše. Dokonale to sedělo – Sebastian si opravdu připadal, jako by byl v podsvětí. A když Tricia popadla oba Blakeovy v podpaží a vedla je uchváceným zástupem k němu, ten dojem se proměnil v krutou jistotu. Jedním douškem do sebe obrátil sklenici šampaňského.

Tricia se vzepřela vlastnímu příkazu a místo řeckého kostýmu se převlékla za středověkou šlechtičnu. V rudé saténové kytlici zářila mezi bělavými tógami a řízami ostatních hostů jako krvavý rubín. Na vyumělkované paruce jí seděl špičatý gotický čepec, ze kterého povlával závoj. Sebastian trochu ožil pokaždé, když se tenoučká látka nachomýtla k plamínku svíčky na některém ze svícnů.

Baron Blake k němu dupal, až se mu od sádrových kopyt prášilo.

„Sebastiane! Rád vás zase vidím, starý brachu.“ Nadšeně potřásal hlavou, až mu rohy připevněné k paruce začaly nebezpečně poskakovat.

„Potěšení je na mé straně,“ zamumlal Sebastian a zvedl si Devoninu ruku ke rtům.

Zatřepotala řasami a prohlížela si ho od hlavy k patě – jeho elegantní kalhoty ke kolenům, vodopády krajek na zápěstí a u krku, skandální skutečnost, že nemá masku. „Lorde Kerre, za kohopak jste se přestrojil?“

Na rtech mu zahrál lehký úsměv. „Za Angličana.“ Devony zatleskala: „To je ale geniální nápad!“ Tricia udiveně sešpulila rty, protože ji to nadšení překvapilo. Se Sebastianem se poprvé pohádali právě kvůli jeho kostýmu, nebo spíš proto, že žádný nechtěl.

„Po čertech geniální nápad,“ opakoval baron jako ozvěna. „Za Angličana, říkáte? To by mě v životě nenapadlo.“ Chytil Tricii za ruku, protože orchestr zrovna spustil novou melodii. „Zatancujeme si, mylady? Dny vaší svobody budou brzy sečteny.“ Zakřenil se na Sebastiana. „Příští týden se už budu muset bát, že mě žárlivý manžel vyzve na souboj.“

Sebastianovi zaškubalo ve tváři, jak se usilovně snažil, aby se jeho úsměv nezměnil v křečovitou grimasu. Baron Blake strhl Tricii do víru menuetu. Trousil za sebou lístky vavřínu a záhyby lněné tógy mu s každým těžkopádným krokem sjížděly po chlupatém břiše níž a níž.

Devony pohlédla na Sebastiana s nadějí v očích.

Vzal ji za ramena a otočil zády k sobě. „Podívej tamhle, Devony. Ten Poseidon s trojzubcem a zelenou parukou, není to sir Arlo? Neujala by ses role hostitelky, když tu teď není Tricia? Zatancuj si s ním, vypadá opuštěně.“ Bez ohledu na její námitky ji postrčil směrem k šerifovi.

Když znovu osaměl, opřel se o mramorový pilíř zapuštěný do zdi a vydechl úlevou. Zastrčil do kapes ruce zaťaté v pěst a modlil se, aby v sobě našel dost síly a nepraštil příštího, kdo mu přijde pogratulovat k hrozivě se blížící svatbě. Tahle noc přímo překypovala ironií, která se u něj rozhodně nemíjela účinkem. Celý život snil o tom, že bude postávat v takovém sále, obklopen vírem tance a světel. Po takové hudbě prahl od chvíle, kdy poprvé slyšel zpívat svou matku. Ale teď mu hlas houslí zněl jako drásavé kvílení. Příliš pozdě pochopil, že pozlátko není opravdové zlato a že i masky v sobě mohou mít víc ducha než prázdné tváře pod nimi.

Kdepak je asi Laura? přemítal. Nejspíš trčí v ložnici a nos má zabořený v nějaké proklaté knížce. Už třikrát zamířil ven z tanečního sálu a chtěl jít za ní, ale vždycky se odněkud vynořila Tricia a vtáhla ho zpátky do víru tance. Od chvíle, kdy před ní zabouchl dveře své ložnice, se jeho pozornosti dožadovala čím dál hladověji a úporněji. A po svatbě už mezi nimi žádné zamčené dveře nebudou.

Na lustrech se pohupovaly girlandy křišťálových přívěsků. Třpytily se odrazem tisíců svíček a zasypávaly tanečníky duhovými démanty světla. Sebastian zabloudil pohledem ke štukovému žebroví, umně napodobujícímu kvítky zimolezu, a zvedl oči vzhůru ke klenutému stropu. Bože, jaký je rozdíl mezi tímhle stropem a nebeskou klenbou! Jaký je rozdíl mezi chladným štukem a skutečnými květy s plátky stejně hebkými a sametovými jako Lauřina pleť!

Přál by si mít tolik výmluvnosti, aby Lauru přiměl pochopit. Kdyby měl na vybranou, ještě dnes večer by ji unesl z Lindentree, našel by nějaký domek, třeba i polorozpadlý, a zaplnil ho jejich dětmi. Nepotřebovali by ani bohatství, ani tituly – nepotřebovali by nic víc než jeden druhého. Ale vždyť já si Tricii neberu jen kvůli bohatství, připomněl si. Beru si ji, abych unikl d’Artanovi.

Nedovolím, aby ze mě ten fanatik udělal vraha. Nezabiju nevinnou dívku jen proto, že spatřila můj obličej.

Věděl, že se s dědečkem zase co nevidět setká. Minulý pátek vyšlo v londýnském Observeru oznámení, že ďArtana zvolili do Dolní komory Parlamentu, takže se určitě vrátí z Londýna ani ne za týden. Jenže tentokrát budou karty rozdány jinak – Sebastian bude Triciiným manželem. Bude mít dost peněz i moci, aby se mu vysmál do očí.

Vzpomínal, jak se kdysi smával do očí otci a přitom polykal slzy bolesti, když na něj dopadaly rány. I tehdy věděl, že si koleduje o to, aby ho otec zabil. Ale i tehdy mu to bylo jedno.

Vzduchem se jako dotěrná chapadla plížila těžká vůně napomádovaných paruk. Sebastian vyrazil ke dveřím na terasu. Toužil uniknout, najít místo, kde bude moci volně dýchat.

Jako mávnutím kouzelného proutku se vedle něj objevila Tricia.

„Chyběla jsem ti, drahoušku? Náš Pan mě málem ušlapal k smrti. Mám nohy celé rozbolavělé. Ze mi je potom namasíruješ?“

Než mohl odpovědět, obklopil je rozjásaný houf gratulantů, mezi nimiž samozřejmě nechyběli Blakeovi ani sir Arlo.

„Úžasný ples, hraběnko!“

„Vynikající šampaňské!“

„Skvělá předehra ke šťastnému společnému životu!“

Sebastian jejich slova stěží vnímal; připadalo mu, jako by mluvili cizím jazykem. Díval se, jak Tricia s ostatními tlachá, a marně se pokoušel rozpomenout na chvíle, kdy se v její společnosti cítil příjemně. Ale její vina to není. Kdyby nepotkal Lauru, nejspíš by mu Triciiny úsměvy dodnes připadaly kouzelné, a ne jen povrchní; její vytrvalé brebentění vtipné, a ne plytké.

Na schodech se znovu objevil starý Fish, který se očividně vyžíval v roli herolda. „Přichází…,“ odmlčel se, neschopen najít vhodné slovo, což se mu nestávalo často. Vrhl kosý pohled po postavě, která stála vedle něj, a neochotně doplnil: „… bájný tvor Kupido.“

Sebastian se zamračil, když se místností rozlehl nosový hlas.

„Tvor? Co má tohle znamenat? Všechny ostatní potvory tu označují za bohy a polobohy. Jak já k tomu přijdu, abych byl jenom tvor?“

Fish o krok ucouvl, aby se vyhnul šípu, kterým se Kupido nebezpečně oháněl. Šíp byl sice natřený zlatou barvou, ale to nijak nezakrylo skutečnost, že je opravdový a že má smrtonosně nabroušený hrot.

Tricia pustila Sebastianovu paži. „Ale ne, to je přece ten tvůj ošklivý kočí! Klidně si vtrhne na můj bál!“ Oči se jí potěšené blýskaly. „Budu si ho muset pozvat na kobereček.“

Namířila si to přes parket k polosvlečenému divochovi. Zahrozila na něj prstem a pohybem ruky naznačila symbolický pohlavek. Hosté na nich viseli zvědavýma očima. Tricia si vykasala sukni a pyšně odplula. Jamie ji posměšně napodobil, taky si vykasal bederní roušku, vypjal kostnatou hruď jako holub a vykračoval si za ní. Nenapudrované vlasy mu ve světle svíček zářily jako zapadající slunce. Sebastianovi se kolem krku sevřely prsty neblahé předtuchy.

„Zdravíčko, pane,“ prohodil Jamie, když k němu došel. Pod záminkou, že mu čuchá vlasy, ho Sebastian popadl za ucho a surově s ním zakroutil. „Kdo si myslíš, že jsi?“

„Slyšel jste toho starocha. Jsem Kupido, posel lásky.“ Poťouchle hodil očkem po Devony. Dala si ruku k ústům a zahihňala se. „Moc dobře víš, co mám na mysli. Nechápu, co tady děl…“ Náhle oba ztuhli, omráčeni slovy sira Arla: „Jsem si jistý, že jsem ho trefil, sire Marstane. Už týdny nedošlo k žádné loupeži. Ten mizerný parchant – promiňte, dámy – nejspíš zalezl do nějakého křoví a pošel tam. Věřím, že my poctiví lidé jsme Strašlivého skotského banditu Kirkpatricka viděli naposled.“

Jamie využil Sebastianovy nepozornosti a vyprostil se mu. Spiklenecky mrkl na Devony a pustil se s ní do rozdováděného tance, který měl s melodií valčíku, jež se právě hrála, jen málo společného. Starý Fish sestoupil po schodech, zjevně odhodlán nespouštět toho uličnického skřítka z očí.

A tak tu nebyl nikdo, kdo by uvedl osamělou postavu, která se objevila na schodišti. Ale vlastně to ani nebylo třeba. Jedna ze služek zaječela, upustila podnos a Devony Blakeová se zhroutila ve velmi přesvědčivých mdlobách. Hudebníci přestali hrát, jako když utne. Tanečníci vráželi jeden do druhého a všichni otáčeli hlavy ke schodům.

Sebastian zalapal po dechu. Oči se mu zúžily do štěrbin, když se setkal s ametystovým pohledem Strašlivého skotského bandity Kirkpatricka.

14

V sále zavládlo hrobové ticho. Postava na schodech jako by vyskočila přímo ze zatykačů na hledaného zločince, které visely na stromech po celém Northumberlandu. Měla na sobě úplný skotský kroj z Vysočiny – od bot s přezkami až po přepásaný pléd. Štíhlá lýtka jí obepínaly tartanové podkolenky. Zpod šerpy vykukovala dřevěná pažba pistole.

Mezi shromážděnými to tiše zašumělo. Pak zaduněl hlas barona Blakea, který zvedal z podlahy omdlelou Devony. „To je ale báječný kostým! Škoda, že jsem ten nápad nedostal sám.“

Šum zesílil. Jamie začal tleskat a baron Blake se připojil s takovou vervou, že se jeho dceři, kterou ještě pořád držel v náručí, svezla paruka ke straně. Postupně se dali strhnout i ostatní hosté a nakonec celý sál burácel aplausem. Sebastian probodl Jamieho pohledem a ten bleskově vklouzl za sošku svého andělského jmenovce.

Sebastian se propletl zástupem, zastavil se na schodu pod Laurou a neurvale ji popadl za zápěstí. „To je výzva k tanci, pane?“

I když její hlas hladil jako sametová křídla, Sebastiana podráždil. Chtěl něco říci, ale když se ohlédl přes rameno a zaregistroval zvídavé pohledy hostů, zarazil se. Místo toho chytil Lauru do náručí a strhl ji do vířivého letu. Orchestr se propotácel hrstkou falešných tónů a vzepjal se ke vzletné melodii valčíku.

Mihotavé plamínky svíček zbarvily Lauřiny vlasy do temně rudého odstínu. Úpravné lokýnky, které se Jamiemu povedlo vytvořit

z jejích nepoddajných vlasů, jí nezkrotně tančily po zádech. Sebastianova černá maska kontrastovala s její alabastrovou pletí.

Mezi hosty proběhl vzrušený šepot a postupně se šířil po celém sále, jak přítomným docházelo, že partnerka lorda Kerra je nepopiratelně ženská bytost. A navíc velice půvabná.

Nejeden pár očí se stočil k Tricii. Okamžitě se přestala nevraživě mračit a nasadila oslnivý úsměv. Sir Ario se poškrábal na bradě, zamyšleně přimhouřil oči a díval se, jak hezký pár krouží sálem.

I přes záhyby tartanu cítila Laura na zádech pronikavý žár Sebastianových prstů. Tiskl ji tak nebezpečně blízko k sobě, až se jí studená pažba pistole zarývala do břicha.

Na uchu ji zašimral jeho žhavý, rozzuřený dech. „To tě Tricia nenaučila správnému chování? K maškarnímu kostýmu se nabitá pistole nenosí.“

Sladce se usmála. „K maškarnímu kostýmu? To se o svém oblíbeném oblečení vyjadřuješ pěkně.“

Byli jen tři otočky od dveří na terasu, když Lauru někdo zatahal za pléd a přiměl zastavit. Byl to sir Ario. Při pohledu na jeho žoviální úsměv se v Laurine hlavě rozezněly varovné zvony.

Sebastian cosi nezřetelně zamumlal a předal tanečnici šerifovi. Ještě jí ocelovým pohledem slíbil pomstu a pak zamířil pryč, aniž se ohlédl. Hbitě se mezi tančícími páry propletl ke služce, která třímala podnos s pitím, mile se na ni usmál a vzal si skleničku.

Sir Ario ukázal na tartan. „To je úžasná napodobenina.

Neuvěřitelně autentická.“

Laura si přitáhla pléd úžeji k tělu. „Odjakživa jsem to s jehlou uměla. Steh sem, steh tam.“

Ario vytáhl ze záhybů svého roucha lupu, která se k úboru Poseidona ani trošku nehodila, a zkoumavě si prohlížel brož na Laurine rameni. „Skutečně fascinující. Tak jemný filigrán. Je to francouzská práce, že? Přísahal bych, že v celé Anglii existuje jen jedna taková.“

Laura nebyla zvyklá flirtovat, ale cítila, že teď jí nic jiného nezbývá. Vyprostila tartan z jeho prstů a zářivě se usmála. „Nic než představivost, sire Ario. Bez představivosti se člověk neobejde.“

Zpytavý pohled, který na ni upřel, její obavy nijak nerozptýlil.

„Vždyť já vím, Lauro. Já vím.“

Napjaté ticho mezi nimi prolomil výbuch Devonina kloko-tavého smíchu. Laura se ohlédla a spatřila Sebastiana, jak k Devony sklání hlavu a hezké prsty má položené na jejím nahém rameni. Přes parket plula k těm dvěma Tricia s dalším hostem ve vleku.

Laura už nesnesla Arlův zamyšlený pohled. Nikdy jsem neměla Jamiemu dovolit, aby mě přemluvil k tomuhle šílenství, vyčítala si trpce. Celá tahle šaráda je bláznivina. A já jsem blázen.

Konečky prstů se dotkla spánků. „Bolí mě hlava. Omluvte mě, prosím.“

Propletla se hloučkem tlachajících Múz v antických řízách a jen se modlila, aby se jí podařilo nepozorovaně projít sálem a vyklouznout ze dveří, než ji někdo zastaví. Jenže odejít a nepodívat se ještě naposledy na Sebastiana pro ni bylo stejně nemožné jako nedýchat. Pátrala po sále, až konečně zahlédla jeho elegantní postavu.

Rozezleně hleděl na Triciina společníka, obočí měl stažené do výhrůžné linky a ústa pevně sevřená. Laura užasla, protože v takové náladě ho ještě neviděla. Když se předtím zlobil na ni, byl jeho hněv pouhým stínem nenávisti, která jím zmítala teď. Překvapilo ji, že ostatní nic nepostřehli. Tricia mu visela na paži a roztomile švitořila.

Kdesi se zrodil smích a zase odumřel. Harfeník spustil melodii, která Lauře zněla jako pohřební marš. Věděla toho dost o třaskavinách, aby vytušila, že kdyby vedle Sebastiana někdo rozžehl plamínek, explodoval by jako sud se střelným prachem a na nablýskané podlaze by z něj zbyla jen hromádka doutnajícího popela.

Popošla o kousek blíž.

„… a vikomte,“ trylkovala právě Tricia, „tohle je můj nastávající, Sebastian Kerr. Přijdete v sobotu na naši svatbu?“

Když Laura zaslechla vikomtův kultivovaný hlas s francouzským přízvukem, zježily se jí jemné chloupky na šíji. „Neměl jsem ani zdání, že jste zasnoubena, má drahá. To je ale příjemné překvapení.“

„Zdá se, že tahle noc je jich plná,“ poznamenal Sebastian kousavě.

Když Laura přes jeho rameno zahlédla vikomtův výraz, došlo jí, že se spletla. Někdo o Sebastianových rozbouřených citech přece jen věděl. Bylo to jen zdání, anebo se vikomtovy oči opravdu leskly potlačovanou škodolibou radostí?

Starcova ruka opsala elegantní oblouk a jeho tenké rty se roztáhly do okouzlujícího úsměvu. „Jsem právě na cestě z Londýna. Nikdy bych se sem neodvážil vtrhnout, kdybych tušil, že pořádáte maškarní ples, hraběnko.“ Ukázal na své kalhoty a kabát. „Obávám se, že moje oblečení se pro takovou příležitost nehodí.“

„Škoda,“ prohodil Sebastian, „byl byste úžasný Kerberos.“

Tricia si tázavě přiložila prst k rubínovým rtům. „To byl jeden z Diových synů?“

Laura bez přemýšlení vyhrkla: „Kerberos byl tříhlavý pes, který střežil brány podsvětní říše. Dovnitř pustil každého, ale ven nikoho…“ Hlas jí odumřel, když si uvědomila, že na ní všichni visí očima. Do Sebastianova vzteklého pohledu se neochotně vmísila pýcha.

Tricia káravě mlaskla. „Bože můj, kdo by se chtěl převlékat za psa? Na to přece máme Borise. Víš, Sebastiane, s vikomtem d’Artanem jsem se seznámila během pobytu v Paříži. To bylo ještě předtím, než mu ta nevychovaná chátra zabavila majetek. Byla jsem tehdy provdaná za Pierra.“

„Za Reynauda,“ opravila ji Laura mechanicky. Říkala si, že nikoho jiného než Tricii by určitě nenapadlo přičítat revoluci ve Francii špatným mravům.

Zachytila vikomtův zvědavý pohled a kalné, sivé hlubiny jeho očí ji zneklidnily. Vymotala ze záhybů tartanu ruku, aby ji mohl políbit. Přestože měl rty překvapivě teplé, zachvěla se.

„Moje neteř, slečna Laura Walkerová,“ představila ji Tricia opožděně.

Vikomt na ni pohlédl s hlubokým zaujetím. „Velice mě těší. Kdysi se mi v Londýně poštěstilo vidět vašeho otce při práci. Byl to génius.“

„Taky myslím.“ Laura spustila ruku a bojovala s nutkáním otřít si ji o kilt.

„Uchvátily mě jeho objevy ohledně třaskavin,“ pokračoval vikomt. „Sám jsem míval ve Varennes laboratoř a považuji se tak trochu za chemika.“

Tricia se do něj zavěsila. „Ubohý vikomt musel prchnout z vlasti kvůli té příšerné lůze. Spálila mu všechen majetek.“

„Takové neštěstí,“ zamumlala Laura.

Pokrčil rameny. „Cest la vie. Vaši krajané jsou ke mně víc než laskaví. Právě se vracím z Londýna, kde jsem přijal křeslo v Dolní komoře Parlamentu. Mimochodem, velice rád bych vás příští týden navštívil a promluvil si o práci vašeho otce.“

„Jestli jste právě na cestě,“ řekl Sebastian chladně, „pak vás nemůžeme zdržovat.“

Vikomt se elegantně uklonil Lauře, ale pohledem svá slova adresoval Sebastianovi. „I tak věřím, že se znovu setkáme. A velmi brzy.“

„Povězte mi, vikomte,“ zašvitořila Tricia, aby si zase přisvojila jeho pozornost, „je pravda, že v těch vašich hrozných věznicích nepodávají čaj? Mrazí mě, když si představím, jak Marie s Ludvíkem musejí trpět. Ti dva jsou tak okouzlující pár! Pierre mě k nim jednou vzal na návštěvu.“ Táhla vikomta pryč. „Anebo to byl Raoul?“

Vikomtova odpověď utonula v šumění davu. Laura se otočila k Sebastianovi. Chtěla něco říct, ale když si ji ledovým pohledem změřil od brože až po podkolenky, slova jí odumřela na rtech.

„Myslím, že mi dlužíte tanec, slečno Walkerová. A vysvětlení.“

Než mohla něco namítnout, znovu ji vzal do náručí a začal s ní vířit po parketu ve stále větších kruzích.

Špičky Lauřiných bot se sotva dotýkaly podlahy. Ostře vnímala každičký pohyb Sebastianových svalů. Jeho šedé oči změnily odstín z barvy doutnajícího popela do roztavené oceli. Ani ve snu by ji nenapadlo, že někdo může vypadat tak přitažlivě a vražedně zároveň. Zaklonila hlavu a snažila se popadnout dech. Bohové v antických řízách se rozmazali do mléčné mlhy a Laura už nedokázala rozlišit, které postavy jsou opravdové a které z mramoru. Všechny se tvářily stejně – potutelně jako Héra, když na Olympu kula pikle proti Diovi.

Sebastian s ní vy tančil ze dveří na dlážděnou terasu. Tam ji zničehonic pustil, až se zapotácela, a zařval: „Proboha, copak ti úplně přeskočilo?“

Nechápavě zamrkala. „Prosím?“

„Povídám: Copak ti úplně přeskočilo?“ Otočil se k ní zády a rukama sevřel kamenné zábradlí. Očividně zápasil sám se sebou, aby se ovládl a dokázal se vrátit ke společensky přijatelnějšímu slovníku. Po oslňující záři v tanečním sále se zdálo, že na terase vládne neprostupná temnota. Hudba a smích sem doléhaly jen jako křehká

ozvěna. Pod schody prozpěvovala fontána tklivou melodii.

Po chvilce mlčení Laura zadumaně pronesla: „Zrovna jsem si říkala, Sebastiane, že jsem tě nikdy předtím neviděla doopravdy zuřit.“

Prudce se otočil. „Neříkají mi Strašlivý kvůli tomu, že mi jde dobře whist,“ odsekl příkře. Krok za krokem se k ní blížil a nutil ji ustupovat.

Zády narazila na balustrádu. Ztěžka polkla. „Tak asi kvůli tomu, že ti jde dobře farao…“

Zajíkla se, když jí nečekaně vyškubl zpoza šerpy pistoli. Úplně zapomněla, že zbraň není nabitá, a automaticky zvedla ruce.

Rychle a zručně pistoli překontroloval. „Navzdory tomu, co ti o mně nejspíš navykládal ten dobrák šerif, neozbrojené ženy nevraždím…,“ šlehl po ní pohledem zpod sklopených řas, „… ani když mám sebevětší chuť.“

Spustila ruce a připadala si jako idiot. Vrátil jí pistoli. „Tumáš.

Hodí se ti k přestrojení. Bez pistole to není ono.“

Odvrátila se a položila zbraň na balustrádu. Z celého srdce toužila uniknout tomu vyčítavému pohledu. Byla na omylu, když si myslela, že Sebastian zuří. Přímo běsnil.

„Rád bych věděl jedno, slečno Walkerová.“ Sevřel balustrádu po obou stranách jejího těla, a tak jí účinně zabránil v jakémkoli pokusu o útěk. Nedotkl se jí však ani prstem. „Pokoušíš se mi vyhrožovat?“

Vzpomněla si na Jamieho radu, a i když jí vyhýbavost a polopravdy neseděly, donutila se zlehka pokrčit rameny: „To by nebylo dvakrát moudré, že?“

„Proč? Jestli si myslíš, že jsi se mnou v bezpečí…“

Posbírala odvahu, otočila se a zpříma mu pohlédla do očí. „A jsem s tebou v bezpečí, Sebastiane?“

Z jeho štíhlého těla sálal žár. Zuřivost, která mu napínala svaly, se znenadání přetavila v cosi zdánlivě mírnějšího, ale přitom mnohem nebezpečnějšího.

Noční vánek čechral Lauře vlasy a z pohupujících se lokýnek se linula vůně jasmínu. Sebastianovi se zachvělo chřípí. Prstem jí přejel po hrdle v místě, kde se látka stýkala s pletí. „Můj pléd ti vážně sluší.“

Nečekanou lichotkou a hedvábným tónem hlasu ji příjemně zaskočil. A vzápětí ji omámil ještě víc, když se k ní sklonil a dotkl se jí svými rty. Jejich horký dech se smísil. Objel jazykem kontury jejích úst a s dráždivou jemností vnikl dovnitř. Ochromena tou náhlou něhou mu zaťala prsty do kabátu.

Jeho rty zanechávaly na její tváři ohnivé stopy a každý z té série polibků byl drsný i něžný zároveň, stejně jako Sebastianův chraplavý šepot: „Když na Vysočině žena nosí mužův pléd, znamená to jen jediné. Ze mu patří.“

S novou vášní ji začal líbat. Kousal ji do rtů a jazykem propátrával medová tajemství jejích úst. Objal ji a přitáhl k sobě.

Zasténal, když na hrudi ucítil dotek měkkých, korzetem nespoutaných ňader.

Lauře příliš pozdě došlo, jak důvěrně zná Sebastian všechna tajemství svého vlastního horalského oděvu, do kterého se neprozřetelně navlékla. Když vklouzl rukou pod pléd a mezi knoflíky košile, nebyl tam žádný korzet či kostice, které by ho zastavily a ochránily její ňadra před jeho zvídavými prsty. Zachytil bradavku mezi palec a ukazováček a dráždil ji tak dovedně, že se Lauře z hloubi hrdla vydralo zasténání.

Zmocnila se jí závrať. Sebastian se sklonil a ona ucítila spalující žár jeho dlaně na obnažené kůži v podkolení. Když se jeho ruka začala sunout vzhůru po jejím stehně, hrnula kilt před sebou a pak pod něj vklouzla, Laura div nepřišla o rozum. Srdce se jí rozbušilo na poplach. Poprvé ji napadlo, jak je moudré nosit punčochy, podvazky, košilku a spodničku. Sebastianovy prsty hladily citlivou, chvějící se kůži na vnitřní straně jejích stehen a neúprosně se blížily k obnošené látce v rozkroku kalhot.

Laura si s hrůzou uvědomila, že si vlastně přeje, aby se jí tam dotkl. Co jsem to za poběhlici? dostala sama na sebe vztek. Její stud však vzápětí roztál pod žárem Sebastianových naléhavých polibků. Objala ho kolem krku. Křečovitě se nadechl, ale jeho prsty pokračovaly ve zvědavém průzkumu.

Pootevřenou dlaní vnikl pod látku a hladil Lauřin klín. Pak ji polaskal palcem a vyvolal v ní takový výbuch rozkoše, až se celá roztřásla. Zaklonila hlavu, aby potlačila výkřik. Cítila, jak její tělo vlhne rosou bolestné prázdnoty, kterou si nikdy předtím nepoznávala. Přivinula se k němu a políbila ho na hrdlo, kde mu divoce bušil puls.

Znenadání jeho ruka znehybněla. Druhou rukou ji chytil za vlasy a přiměl ji, aby se na něj podívala. Rozechvěle se usmála s pohledem zamženým touhou.

Její úsměv však rázem pohasl, když spatřila Sebastianovy hněvem ztemnělé oči. Čím jsem ho tak rozzuřila? zděsila se. Nejspíš

se opravdu chovám jako lehká holka. Jak jen jsem mohla být tak pošetilá? Zabodly se do ní ledové jehličky studu. Sklopila zrak a byla ráda, že pod maskou není vidět, jak jí zrudly tváře.

Sebastian ji kousl do naběhlého spodního rtu a ona se k němu rozechvěle přitiskla. Očekávala bolest, ale dostavila se jen rozkoš. V jeho sevření se cosi změnilo; bylo teď stejně neoblomné a neúprosné jako temná vášeň, jež se mezi nimi přelévala. Dlaní jí sjel po zádech, stiskl její zadeček a přitom jí s ničivým žárem plenil ústa. Pak jediným plynulým pohybem vklouzl koleny mezi její, roztáhl jí nohy a zvedl ji na balustrádu. Přitáhl ji k sobě a objal. Jeho ruku vystřídala nenasytnější tvrdost, kterou začal přejíždět přes měkké záhyby tartanu v jejím klíně.

Lauřino nitro zaplavil strach silnější než příval nově zrozené touhy. Vzepřela se a odvrátila tvář. „Sebastiane, prosím, ne… Já nemůžu…“

Nevybíravě ji popadl za bradu a zaklonil jí hlavu. Rozptýlené světlo vrhalo na jeho tvář temné stíny. Než sklopil řasy, na okamžik v jeho očích zahlédla nezkrotného tvora z Vysočiny, který v něm dřímá pod tenkou vrstvičkou uhlazeného chování. Zmocnila se jí neovladatelná hrůza.

Prudce od sebe Sebastiana odstrčila, protože se děsila, že ji snad znásilní přímo tady na terase. Ale copak by mu to mohla mít za zlé? Mohla by mu vyčítat, kdyby si vzal to, co mu sama nerozvážně nabídla? Sama sebou pohrdala za tu bezostyšnou kapitulaci. Propadla panice.

„Nech mě!“ bušila ho pěstmi do hrudi.

Jednou rukou zachytil obě její zápěstí. Jeho výraz Lauru ohromil. V očích se mu zrcadlila bolest – bolest, která způsobila, že se jeho tváře jako by propadly a rýhy kolem krásných úst prohloubily. Bolest tak hluboká a intenzívní, že vyvolala stejně bolestivou odezvu v jejím srdci. Ruce jí ochably.

„Tak co myslíš?“ zeptal se překvapivě chladně a odměřeně. „Jsi se mnou v bezpečí?“ Sklopila hlavu a do masky se vpila první z

jejích slz. Na uchu ji zašimral Sebastianův horký dech: „Nezačínej s muzikou, když nechceš tancovat, Lauro.“

Světlo linoucí se dveřmi na terasu náhle zakryl stín. „Sebastiane?

Jsi tam?“ ozval se Triciin hlas.

Sebastian pustil Lauru a o pár kroků poodstoupil. Ještě teď cítila na zápěstích stisk jeho prstů, jako by ji poutaly rozžhavené náramky. Seskočila z balustrády a znepokojeně si uhladila kilt. Věděla sice, že je halí stín, ale neměla ponětí, jak dlouho už Tricia ve dveřích stojí.

Sebastian upíral zrak dolů do zahrady a oči měl temné jako noc.

„Tady jsem, lásko. Co se děje?“

Tricia cupitala k němu, provázena šustěním sukní po dláždění. Položila mu ruku na předloktí. „Vrátil by ses dovnitř, drahoušku? Hosté se začínají nudit.“

„Ovšem.“ Rty se dotkl jejího spánku, ale očima zabloudil k Lauře. „Pro tebe všechno.“

Došli spolu ke dveřím a tam se zastavili, zaliti kruhem zlatého světla. Sebastian se s provokativní něhou sklonil k Tricii a políbil ji. Laura křečovitě sevřela balustrádu. Když vcházeli do sálu, Tricia se ohlédla a teprve teď si všimla neteře. Laura by ráda věděla, jestli se jí oči zatřpytily triumfem, nebo podezřením.

Zastrčila pistoli za šerpu a vykročila za nimi. Měla na krajíčku, ale bylo jí jasné, že si pláč nemůže dovolit. Skousla si spodní ret. Zdálo se jí, že má ústa celá zhmožděná a napuchlá. V duchu se modlila, aby ty známky Sebastianovy milostné vášně nebyly i ostatním tak zjevné, jako připadaly jí.

Proplétala se zástupem tanečníků ven ze sálu a hlava jí třeštila. Zabouchla za sebou vyřezávané zlacené dveře a hlasitá hudba se ztlumila v nezřetelný rytmus.

Úporné bušení v Lauřině hlavě přerostlo v pronikavou bolest, protože zpoza závěsu vyskočil Jamie. Rozháněl se šípem jako dáblík v andělském přestrojení. „Gratuluju, holka! Provedlas to parádně. Řek bych, že tě jaksepatří vzal na vědomí.“

Promluvila, aniž zpomalila krok. „To tedy ano. Teď mě nenávidí.“

Jamie se zakabonil, ale hned se mu tvář zase rozjasnila. „Neber si to tak, zlatíčko. Moje máma s tátou se nenáviděli celý léta a koukej, jakej já jsem fešák!“ Laura šla dál ke schodům. Jamie za ní zavolal:

„Počkej! Venku je nějakej chlap ve fajnovým kočáru a ptá se po dceři Livingstona Walkera. Nejseš to náhodou ty?“

Zarazila se a ramena jí poklesla. Teď ne, pomyslela si. Dnes večer ne. Ve chvíli, kdy z její hrdosti zbyly jen cáry, by nevydržela diskutovat s nějakým zapáleným vynálezcem o sloučeninách stříbra a rtuti. Vlastně by jí bylo srdečně jedno, kdyby všichni vyletěli do povětří a ten záhadný francouzský vikomt s nimi.

Otočila se k Jamiemu a hrdě se napřímila. „Řekni mu, že tady nejsem. Řekni mu, že jsem se odstěhovala do Pomořan. Řekni mu, že jsem umřela.“

Jamie se poškrábal šípem na hlavě. „Ty chceš, abych ho poslal k šípku?“

„Přesně tak, Jamie.“ řekla unaveně, protože pohár její trpělivosti právě přetekl. „K šípku, anebo rovnou do horoucích pekel.“

Nezaregistrovala potutelný úšklebek, s nímž Jamie nasadil šíp do luku a vyrazil ze dveří.

Stoupala po schodech. Sundala si masku, přejela si tím kouskem hedvábí přes tvář a znovu jako by slyšela Sebastianovo chraplavé varování.

Nezačínej s muzikou, když nechceš tancovat, Lauro.

Hudba z tanečního sálu se nesla až nad schodiště – dotěrná melodie písničky, která začala hrát k tanci příliš pozdě. Laura zmačkala hedvábí v pěsti a jemné rysy její tváře ztvrdly, jako by se samy změnily v masku.

Sebastian postával v temnotě knihovny u otevřeného okna a naslouchal tlumenému skřípání štěrku pod koly rozjíždějících se kočárů, v nichž poslední rozjásaní hosté opouštěli Lindentree. Vdechoval těžkou, sladkou vůni louky venku a připadal si jako zvíře

v kleci, které větří svobodu. Toužil prchnout pryč a uniknout sám před sebou – před mužem, kterým už je, i před mužem, kterým se stane. Ale pro něj nebylo úniku; krev Brendana Kerra mu kolovala v žilách jako jed. Zavřel oči před výsměšným pomrkáváním světlušek a znovu ucítil na hrudi zuřivé údery Lauřiných pěstí.

Vždyť jí chtěl jenom dát lekci, ukázat jí, že není žádný laskavý Arlo Tugbert, se kterým může neškodně flirtovat. Jakou škodu může napáchat ukradený polibek? Jaká je cena za pár lehkých pohlazení? Teď se zdá, že mnohem vyšší, než čekal.

Otevřel oči a zaťal prsty do okenní římsy. Vzpomněl si na Lauřin pošetilý roztoužený úsměv, který ho tolik hřál u srdce, na to, jak ho láskyplně pohladila. Bolestná upřímnost její lásky v něm rozpoutala divokou vlnu touhy, spirálovitou agónii chtíče, která skoro hraničila s šílenstvím.

Bylo mu jasné, že ji vyděsil. Když se jí panenky rozšířily strachy a začala ho odstrkovat, pocítil, že i on sám se od ní vzdaluje. Ze se stahuje do onoho tichého klidného koutku duše, kam se uchyloval už kdysi, aby unikl otcovu nepříčetnému řevu a sériím ran dopadajících na matčino tělo.

Nech mě, prosila Laura. Sebastian potřásl hlavou, aby se zbavil té neodbytné ozvěny, která ho nepřestávala pronásledovat.

Otec matku nenechal. Nenechal ji, když ho odstrkovala, když prosila, ani když křičela. Teprve když se postavila do okna ve věži Dunkirku s tělem obtěžkaným druhým dítětem, teprve tehdy ji Brendan Kerr nechal. Ačkoli i tehdy ji chtěl zadržet; jediným mocným skokem překonal místnost a vrhl se k ní. Ale dítě, které nosila, jí dodalo odvahu. Roztáhla ruce, vykročila do sluneční záře a navždy zmizela ve vřesem zarostlé propasti pod Dunkirkem.

Sebastian dodnes viděl její klidnou tvář ve chvíli, kdy se jí sluneční paprsky zatřpytily ve zlatých vlasech. Krčil se tehdy v koutě, objímal si kolena a po tvářích mu stékaly slzy. Nenáviděl matku za to, že sama letí ke svobodě a jeho tu nechává.

Zasténal a prohrábl si vlasy. Sotva si může dovolit jitřit starou ránu, když ho sužují mnohem naléhavější starostí – třeba to, proč se d’Artan vrátil z Londýna tak brzy.

Sotva věřil vlastním očím, když toho úskočného starce uviděl na Lindentree. Plánovaná svatba vyšla předčasně najevo a d’Artanovi určitě došlo, že jejich dosavadní vztah tím končí. Určitě to pro něj byla rána, ale snad se brzy zahojí. Vždyť d’Artan má teď po svém zvolení do Parlamentu vlastní penzi a vlastní přístup do londýnské společnosti. Takže vnuka už potřebovat nebude – ani kvůli penězům, ani kvůli tajemství. Klidně může v zájmu Francouzů rozvracet Anglii sám.

Sebastian doufal, že se rozejdou v dobrém. Utěšoval se nadějí, že ho má d’Artan svým afektovaným způsobem rád.

Jen jediné mu dělalo starost – Laura. Rysy mu ztvrdly, když si vzpomněl na ďArtanův dravci výraz ve chvíli, kdy ji spatřil. Bál se, že stařec tuší, že je to ta dívka z chatrče. Pak si ale připomněl, že už za dva dny ji bude moci ochránit. Jako chudá neteř přihlouplé hraběnky je ďArtanovým pletichám vystavena na milost a nemilost. Ale až se stanu pánem na Lindentree, pomyslel si s divokým zadostiučiněním, postarám se, aby jí nikdo neublížil. Dám d’Artanovi jasně na srozuměnou, že zmizení či nehoda mojí neteře by neprošly bez povšimnutí ze strany královské justice.

S povzdechem zavřel okno. Ani pomyšlení, že brzy bude schopen Lauru chránit, mu do duše nevneslo klid, který hledal. Ztěžka stoupal do schodů, protože nohy měl najednou jako z olova. Od příchodu na Lindentree ho noční můry nechávaly na pokoji, ale bál se, že dnes v noci se nejspíš vrátí. Zastavil se přede dveřmi Lauřina pokoje a dotkl se leštěného dubového dřeva, jako by skrz ně mohl ucítit teplo jejího horoucího objetí.

Bude si vůbec někdy moci věřit? Anebo bude pořád zápasit s touhou vrazit k ní do ložnice, zdusit její protesty polibkem a zmocnit se jejího něžného mladého těla? Sevřel ruce v pěst a vyrazil tmavou chodbou pryč. Když zahnul za roh, do kýženého soukromí západního

křídla, spatřil, že dveře jeho pokoje jsou pootevřené. Skulinou se ven linulo mihotavé světlo svíčky. V duchu zaklel. Neměl nejmenší náladu odrážet Triciiny nabídky, kterých

už měl plné zuby.

Vrazil do dveří, až se rozletěly. Při pohledu, který ho přivítal, mu

čelist poklesla úžasem. V jeho křesle neseděla Tricia, ale Laura.

Zvedla křišťálovou karafu, kterou svírala mezi koleny, a usmála se. „Dobrý večer, pane Strašlivý. Nedal byste si trochu brandy?“

15

Sebastian zůstal stát, jako by do něj udeřil blesk. Laura si pomyslela, že ani kdyby mu přímo do obličeje vyfoukla oblak kouře z doutníku, nemohl by zkoprnět víc. Zíral na ni tak šokované, že by jí to za jiných okolností možná připadalo komické.

Stiskla karafu pevněji, až se jí broušené sklo zarylo do jemné kůže na prstech. Sebastian za sebou začal zavírat dveře, pak je znovu otevřel a zase zavřel. Přiblížil se k ní, ale obešel ji velkým obloukem, jako by byla divoké zvíře, před kterým se musí mít na pozoru.

Laura sklopila hlavu. Pečlivé lokýnky si už rozčesala, takže se jí vlasy přehrnuly přes ramena jako těžký plášť.

Sebastian ukázal na poloprázdnou karafu. „Tos to všechno vypila?“

Omluvně pokrčila rameny. „Omylem jsem do ní kopla, když jsem slyšela, že jdeš. Starý Fish z toho asi nebude mít radost.“

S očividnou úlevou se podíval na tmavou skvrnu na koberci. Laura zvedla karafu ke rtům a chtěla si nervózně loknout, ale Sebastian jí alkohol vytrhl z ruky.

„To se musíš posilňovat brandy, aby sis se mnou mohla povídat?“

„Nepřišla jsem si povídat.“

Vydal podivný zvuk, jako by ho někdo chytil pod krkem.

Ukázala na úhledně poskládanou hromádku oděvů na dřevěné komodě. „Přišla jsem ti vrátit pléd.“

Sebastian se k ní otočil zády, a než postavil karafu s brandy na krbovou římsu, zhluboka si přihnul.

Promluvil k uhlíkům v krbu. „Napadlo tě vůbec, co by se mohlo stát, kdyby tě tu našla Tricia?“

„Nenajde.“

Otočil se jako na obrtlíku a podezíravě se na ni zadíval. „Jak si tím můžeš být tak jistá?“

Zamrkala přes okraj brýlí. „Tricia má ve zvyku vylepšovat si večerní punč laudanem. Přidala jsem jí tam pár kapek navíc.“

Hořce se rozesmál. „Byla bys skvělý bandita.“

„Lepší než ty. Nenechávala bych se co chvíli postřelit a nepadala bych z koně. Měl bys vážně popřemýšlet o jiné životní dráze.“

„To už jsem udělal. Budu manželem bohaté hraběnky.“ Laura sklopila oči a uhladila si noční košili na kolenou.

Povzdychl si. „Sedíš tu jako neviňátko a klidně mi říkáš, že jsi otrávila vlastní tetu. Bohužel ti nebudu moc platný, až budeš ukrývat mrtvolu. Vraždy nejsou mojí silnou stránkou.“

Uštědřila mu dotčený pohled. „Mojí taky ne. Víš přece, že bych Tricii nikdy neublížila.“ Odvrátila zrak, protože se nechtěla setkat s jeho očima. „Přinejmenším ne úmyslně.“

Sebastian si před ni klekl a přikryl její ruce svými. Bála se, že se jí roztřesou kolena, a tak je pevně tiskla k sobě.

„Lauro, chci, abys mě pozorně poslouchala. Já nejsem dobrý člověk. Jsem ničema, zákeřný darebák. I vlastní matku bych vyměnil za šanci získat ženu s titulem. Pokud jde o tebe, občas sice trpím záchvaty ctnosti, ale ty mě mohou kdykoli přejít. A pak by to mohlo dopadnout ošklivě.“ Zvedl jí bradu a obdařil ji jedním ze svých nejlíbeznějších úsměvů. „Posloucháš mě vůbec?“

Přinutila se slabě kývnout a usmát se na něj.

„To je dobře.“ Vstal a rozrazil dveře dokořán, až bouchly do protější stěny. „Tak sakra vypadni z mojí ložnice!“

Laura nadskočila leknutím.

Pak vstala a vykročila ke dveřím. Velice dobře si uvědomovala, že na ní Sebastian visí očima. Neměla župan a tenká noční košile se jí vlnila kolem štíhlého těla jako křídla víly. I když ji ten skromný

oděv halil od krku až k zápěstím a kotníkům, nedokázal utajit dráždivou hru světel a stínů.

Došla k Sebastianovi, natáhla se za něj a zavřela dveře. Temenem hlavy mu přitom zavadila o bradu. Zaslechla, jak se přerývaně nadechl.

Poodstoupil od ní a povolil si vázanku. Přiškrceně se zasmál. „Na to, jak jsi chytrá, občas tropíš podivné věci. Přijdeš sem v noci a předtím uspíš jedinou osobu široko daleko, která by ti mohla přijít na pomoc. Dochází ti vůbec, že i kdybys teď chtěla vyklidit pole, nemusel bych tě nechat?“

„Nebojím se tě.“

Otočil se na podpatku, strhl si kabát a vázanku a mrštil obojím o zem. „Pak jsi úplný blázen. Nebyl bych první ani poslední mizera, co využije toho, že se mu žena vydá do rukou. Nejednoho bys našla i mezi tou tvojí vybranou venkovskou šlechtou.“

Laura se sehnula, zdvihla vázanku a pečlivě ji poskládala. „Snažíš se mě přesvědčit, že jsi taky takový?“

„Sám nevím. Ale radši bys měla jít, než se ukáže, že ano.“

S okázalou nenuceností se znovu usadila v křesle a pozorovala, jak Sebastian zuřivě škube za šňůrky u krku a rozvazuje si košili. Mihotavé světlo svíčky hladilo hladké svaly na jeho urostlém hrudníku jako rozkošnická milenčina ruka a pohrávalo si na nich s barvou zlata. Lauře vyschlo v ústech. Posunula si brýle na nose výš.

Sebastian se na ni bezmocně díval, jako by doufal, že když si to bude dost silně přát, třeba sama od sebe zmizí. Prohrábl si vlasy a osvobodil lví hřívu spoutanou v úhledném copánku. Měl tak zdivočelý výraz, že Laura napůl čekala, že zase sklouzne do nesrozumitelného skotského přízvuku, anebo se na ni rovnou vrhne s válečným pokřikem horalů z Vysočiny. Tomu druhému by dala přednost. Aspoň by věděla, na čem s ním je.

„Jen se ti snažím vysvětlit, děvče,“ procedil skrz zaťaté zuby a z jeho zdánlivě klidného tónu jí naskočila husí kůže, „že mě vlastně vůbec neznáš.“

Zpříma mu pohlédla do očí. Když promluvila, byl její hlas chladný a bez citu, jako by odříkávala chemický vzorec, a ne životní příběh. „Opustil jsi Vysočinu, když ti bylo třináct – dřív než tě Killian MacKay stačil vystrnadit z otcova hradu. První, co jsi ukradl, bylo kolo sýra, protože jsi měl hlad.“

Klesl na okraj postele.

„Nebyl jsi tehdy o nic lepší bandita než teď,“ pokračovala.

„Chytili tě a strčili za mříže, abys tam čekal na popravu. Ale včas tě našel příbuzný tvé matky. Dostal tě z vězení a odvezl do Francie. Zbavil tě vší, dopřál ti první opravdovou koupel v životě a krátké, ale o to důkladnější vzdělání.“ Odmlčela se. „Jak mi to jde?“

„Skvěle,“ řekl bezvýrazně. „Jen pokračuj.“

„O pár let později ses vrátil do Skotska – starší a protřelejší –a zahájil jsi kariéru Strašlivého skotského bandity Kirkpatricka. Rozséváš podél anglické hranice hrůzu a násilí a přitom sníš o dni, kdy se vrátíš na Vysočinu a pomstíš se nenáviděnému MacKayovi.“

„Pozor, sklouzáváš k melodramatu.“

„Promiň. To je moje slabina.“

„Už jsem si všiml. Stejně jako vrhat se po hlavě do situací, které nezvládáš.“

Lauřina duševní rovnováha se začínala hroutit. „Po tom dnešním plese jsem měla pocit, že už nemám co ztratit.“

S kočičím půvabem se vymrštil z postele. Odolala nutkání ohlédnout se po něm, když ji obešel a stanul za jejími zády.

Vzal ji zezadu za bradu a zaklonil jí hlavu. „To byl omyl, drahoušku. Mohla bys ztratit úplně všechno…“ Letmo pohladil svými rty její.

Zachvěla se a on ji pustil. Pak ucítila dotyk ve vlasech a s úžasem si uvědomila, že ji češe. Projížděl kartáčem hedvábné prameny zespoda nahoru a měnil je v praskající obláčky.

Plaše si dopřávala rozkoš z nečekaného hýčkání. V žilách se jí rozlévala bezbřehá radost z toho, že o ni někdo pečuje. Když byla ještě dítě, tatínek trávíval hodiny tím, že jí trpělivě rozčesával

neposlušnou zcuchanou hřívu. Teď se jí znovu zmocnil stejný pocit bezpečí, i když se do něj mísilo zneklidňující vědomí, že mezi ní a tímhle mužem je bezpečí jen křehkou iluzí. Sebastian jí sevřel vodopád vlasů až u kořínků a dlouhým, pomalým pohybem ho pročísl. Spokojeně si povzdychla a zavřela oči.

Sebastianův hedvábný hlas ji pohladil a uvedl v pokušení odhodit všechny zábrany. „Takže ty víš, kdo jsem. Mám ti teď říct, kdo jsi ty?“

Nervózně se zasmála, aniž otevřela oči. „To není žádné tajemství. Já nemám žádnou třináctou komnatu, ve které by číhali bandité nebo záhadní francouzští příbuzní. Jsem jenom Laura Walkerová, staropanenská neteř a chudá příbuzná Tricie de Peyrelongue.“

Kartáčem jí odhrnul vlasy, a když promluvil, zašimral ji na uchu jeho horký dech: „Přistěhovala ses k Tricii, když tvůj otec zemřel. Smutně zamlaskala nad tím, že jsi tak všední, a povzdychla si, že kvůli té své přechytralosti se nejspíš ani rozumně nevdáš.“

Laura sebou trhla, jako by ji udeřil. Chtěla se odtáhnout, ale Sebastian ji pevně chytil za vlasy, a tak ji uvěznil.

Znovu na ni zaútočil jeho hlas, tichý, ale neoblomný. „Roky ti pak předhazovala jednoho nápadníka za druhým – poťouchlé mladší syny, pompézní duchovní a postarší zemany. Během toho nekonečného defilé ses stávala čím dál přechytralejší…,“ nelítostně jí stáhl vlasy dozadu, aby odhalil její tvář, „… a čím dál všednější.“

Do očí jí vyhrkly slzy. Jak může být tak krutý? bodlo ji u srdce. Pustil její vlasy, až jí spadly přes ramena i přes obličej. Laura byla ráda, že zakryly, jak studem a ponížením zčervenala.

Ale Sebastian byl neúprosný. Obešel křeslo a podřepí před ní.

„Co všechno ti Tricia napovídala? Že máš moc úzký nos a moc velké zuby?“

Skousla si spodní ret a odvrátila se před jeho zpytavým pohledem.

Vzal její tvář do dlaní, otočil ji zpátky k sobě a palci pohladil ladné křivky černého obočí. „Soucitně vzdychala nad tvým hustým obočím a bledou pletí?“

„Přestaň!“ Nesnesla, aby ji viděl plakat, a tak zvedla ruce a pokusila se vymanit z jeho sevření.

Jednou rukou chytil obě její zápěstí a druhou jí sundal brýle.

Schoulila se a mrkala, aby potlačila slzy.

„Neunavuje tě pořád se schovávat, Lauro? Za brýlemi? Za knížkami? Za Tricií? Copak nejsi celé ty roky hrozně osamělá?“

Snažila se mu vykroutit. Už nedokázala zastavit slzy, které jí stékaly po tvářích. „Nejsem osamělá. Než ses objevil ty, byla jsem šťastná.“

„Šťastná? Pohřbená v knihách. Žila jsi životy jiných lidí, protože svůj vlastní jsi neměla. Šťastná? Aniž by ti život prozářil jediný záblesk vzrušení?“

„Tak ty si myslíš, že jsem za tebou přišla kvůli tomuhle? Kvůli vzrušení?“ Konečně se vyprostila z jeho sevření a vyskočila z křesla. Zůstala stát zády k Sebastianovi a chytila se sloupku postele jako opory.

Pomalu vstal. „Tak proč jsi tedy přišla, Lauro?“

„Protože jsem si myslela, že o mě stojíš. Kdybych věděla, že ne, nechala bych tě na pokoji.“ Tichounce dodala: „Nemusel jsi mi připomínat, že jsem ošklivá.“

Ložnicí se rozezněl jeho smích, drsný a výsměšný.

Rozběhla se ke dveřím, ale Sebastianovi stačil jediný dlouhý krok, aby se tam dostal dřív a přehradil jí cestu svou statnou hrudí. Když chtěla couvnout, objal ji a přivinul k sobě. Pevně ji držel, dokud se nepřestala bránit. Laura zabořila ústa do chloupků na jeho hrudi, protože si chtěla naposledy dopřát potěšení z jeho objetí.

Tváří ji pohladil po vlasech. „Jedno mi vysvětli. Když jsi tak zatraceně chytrá, jak jsi mohla uvěřit scestným výmyslům žárlivé ženské, co už má nejlepší léta dávno za sebou?“

Pod rty cítila, jak mu zběsile buší srdce. Pomalu jí docházelo, co to vlastně řekl.

„Copak nevidíš, co ti Tricia svou závistí způsobila?“ Znovu vzal její tvář do dlaní a odhrnul jí vlasy z čela. „Ty jsi ta nejneobyčejnější a nejnádhernější žena, co znám. Stojím o tebe. Toužím po tobě od první chvíle, kdy jsem tě spatřil – i když jsi mi tehdy zrovna šlápla na zlomený kotník.“ Oči se jí rozšířily němým úžasem a Sebastian se rozesmál. „A když se na mě takhle díváš, chci jen jedno – strhnout tě pod sebe a okusit každičký kousek tvojí sametové pleti.“

Zajíkavě vydechla: „To nemyslíš vážně.“

„Dáme tohle pryč a já ti ukážu, jak moc vážně to myslím.“ Zmačkal v dlaních jemnou tkaninu její noční košile a začal ji vyhrnovat.

Laura se k němu přivinula. „Ale vždyť jsi mě ještě ani nepolíbil.“ Zlehounka jí olízl okraj ucha. „Neboj, budu tě líbat,“ zašeptal.

„Všude.“

Vykasal jí košili přes boky. „Svíčka,“ vydechla zděšeně.

„Já vím. Jedna svíčka nestačí. Nejradši bych tě odnesl dolů do tanečního sálu a pomiloval se s tebou přímo pod lustrem.“ Dráždivě ji pohladil klouby prstů. „Co by tomu asi řekl starý Fish?“

Bezmocně se svíjela. „Sebastiane, nebud ošklivý! Chtěla jsem, abys tu svíčku zhasil.“

Obdařil ji něžným šibalským úsměvem. „Už žádné schovávání, lásko. Už žádné masky.“ Přitiskl ústa k jejímu uchu. „Prosím tě, drahoušku, svlékni se pro mě.“

Ani ve snu by ji nenapadlo, že by ji někdo mohl požádat o něco tak podivného. Ale neodolala Sebastianovu prosebnému úsměvu a poslušně zvedla ruce. Jemně jí přetáhl košili přes hlavu. Laura cítila, jak se červená, a tělo jí zaplavil podivný žár. Pevně zavřela oči v dětinské naději, že když ona neuvidí Sebastiana, ani on neuvidí ji. Jeho přerývané nadechnutí ji však vyvedlo z omylu.

Ruce jí instinktivně vylétly vzhůru. Zoufale chtěla zakrýt své nedostatky – nohy příliš dlouhé, ňadra příliš těžká k útlé postavě. Ale Sebastian jí to nedovolil – propletl své prsty s jejími a opřel jejich spojené ruce o dveře po obou stranách Lauřiny hlavy. I když měla zavřené oči, cítila na sobě jeho žhavý pohled.

Sebastian se opájel dívčinou krásou. Její vlasy do sebe vstřebaly zář svíčky a získaly úchvatný rudohnědý odstín. Díval se, jak se jako víno přelévají po jejích alabastrových ňadrech, a ten pohled v něm roznítil neodbytnou žádost a zároveň něžnou touhu ochraňovat. Bylo to přesně, jak čekal – pod Lauřinou umíněnou hrdostí se skrýval stejný půvab a stejná křehkost jako v kvítcích zimolezu.

Sklopila hlavu, aby ukryla tvář ve vlasech. „Prosím. Tolik se stydím.“

„Za co? Za dokonalost?“ Odvážila se otevřít oči.

Jejich spojenýma rukama jí pohladil smetanovou pleť mezi ňadry. Najednou se tvářil naprosto vážně. „Zatím jsem si všechno, oč jsem stál, musel ukrást. Ty jsi jediný dárek, který jsem kdy dostal.“

Zvedl si její dlaň ke rtům. Laura ustoupila od dveří a stulila se mu v objetí. Věděla, že nikdy nezapomene na tu nemravnou smyslnost svého nahého těla přitisknutého k drsným záhybům jeho oděvu.

Sebastian ji s nekonečnou něhou políbil. Ani se neodvažoval uvěřit tomu zázraku, že k sobě opravdu vine její poddajné tělo. Příliš často o tom snil, než aby to teď přijal jako skutečnost. Projela jím slastná předtucha, ale zároveň ho bodl osten viny. Rychle ho zapudil. Vždyť Laura za ním přišla sama, on ji k ničemu nenutil.

Vtáhla jeho jazyk hlouběji a bradavky jí ztvrdly. Sebastian pocítil závratnou odezvu ve slabinách. Jeho tělo se vzepjalo proti látce kalhot a hladově se domáhalo osvobození. Toužil dotýkat se toho nádherného, svůdného stvoření rukama, ústy, vším. Ale natolik si nevěřil.

Zabořila mu ruku do vlasů. Sklonil se a něžně jí začal líbat ňadra. Kroužil jazykem kolem bradavek a cítil, jak se pod jeho dotyky celá chvěje.

„Sebastiane, prosím. Ani nemůžu myslet!“

Padl na kolena a vnořil jazyk do sladkého důlku jejího pupíku.

„Proboha, Lauro, tak aspoň jednou v životě nemysli!“

Nezbylo jí než poslechnout, když jí s něžnou naléhavostí roztáhl stehna a začal prozkoumávat všechny lákavé záhyby a skrýše jejího těla. Mumlal přitom kletby, které zněly spíš jako modlitby. Rozhrnula mu košili a stiskla jeho ramena v zoufalém pokusu zachytit se něčeho pevného ve světě, který se rozpíjel v chvějivou rozkoš. Chladivé dřevo dveří, k němuž se tiskla zády, se zdálo být součástí jiného, příčetnějšího světa. Instinkt, který jí velel odtáhnout se od Sebastiana, vzápětí shořel v plamenech mnohem silnějšího instinktu – prohnout se proti němu do oblouku a otevřít se něžnému přesvědčování jeho výmluvných dotyků.

Objevil její žhavý nektar a pokračoval dál, až palcem našel napjaté rozbolavělé místo skryté hluboko v sametových záhybech. Přerývaně se nadechla a kolena se jí pod tou slastí podlomila. Sebastian jí ovinul paži kolem boků a pohroužil ústa do tmavých chloupků v jejím klíně v nejněžnějším polibku.

Laura se plaše zajíkla, ale hlas se jí vpůli zlomil, když do ní Sebastian vklouzl prsty. Škubla sebou bolestí. Odtáhl ruku a její tělo se zklamaně zachvělo.

„Musím s tebou pomalu, panenko moje.“

„Mrzí mě to, Sebastiane,“ pípla slabounce. „Nedělám to schválně…“

Přiškrceně se zasmál a zvedl ji do vzduchu. Přitiskl obličej k jemné kůži jejího břicha. Přitulila se k němu a on ji opatrně donesl k posteli a uložil.

Zatímco si svlékal košili, natáhla se po saténové pokrývce, aby zakryla svou nahotu. Sebastian však přiklekl pokrývku kolenem.

„Moje sladká holčičko,“ zašeptal. Odhodil košili a lehl si na postel vedle Laury. „Nemyslel jsem to ve zlém. Ten… ehm…,“ hledal vhodná slova a jen s vypětím všech sil držel na uzdě svou charakteristickou přímost, „… ten kouzelně neporušený stav tvého

těla jen dokazuje, jak mimořádné a vzácné privilegium mi nabízíš.“ Opřel se o loket a prstem přejel po jejím plochém bříšku.

Zamračila se. „Jak by to řekl Strašlivý skotský bandita Kirkpatrick?“

Jeho lenivý smyslný úsměv v ní zažehl primitivní vzrušení a rozbouřil jí krev v žilách. Sebastian přitiskl rty k jejímu uchu a zašeptal: „Řekl by něco naprosto skandálního, jako třeba: Beruško, eště nikdy jsi v sobě neměla mužskýho tak, jak v tobě budu já.“ Prstem do ní vnikl a jeho skotský přízvuk zesílil touhou: „Ty mě chceš, andílku. Seš celá rozpálená a nutně potřebuješ mužskýho, jako jsem já, aby tě naplnil.“

Laura vždycky milovala slova, ale nikdy předtím si neuvědomila jejich skutečnou moc. „Lotře!“ vydechla. Rozplývala se pod jeho vášnivými dotyky.

Odvážil se vklouznout do ní dalším prstem, protože věděl, že jen milostnou předehrou může zmírnit bolest, která neodvratně přijde. Obrátila k němu tvář a slepě tápala po něčem, co by ukonejšilo bolestný hlad, který v ní probudil. Sebastian jí ze zvlhlých rtů odhrnul pramínek vlasů a políbil ji. Svět se jí zúžil na vlhký žár úst a propletených těl. Uvolnila se a úplně se poddala jeho něžné nadvládě. Sebastianovy prsty se začaly mimovolně pohybovat v rytmu jeho dorážejícího jazyka. Když ucítil, jak se proti němu vzepjala a vyšla mu vstříc, zapomněl na trpělivost, zapomněl na něhu, zapomněl na všechno kromě příslibu extáze, který do něj proudil z prstů, jimiž do ní drsně vnikal. Z hrdla se jí mimoděk vydralo zaúpění.

Trochu se nadzvedl, jako by se chtěl odtáhnout. „Nesnesu pomyšlení, že bych ti měl ublížit, holčičko.“

„Já vím.“ Špičkou prstu mu přejela po bledé jizvě pod bradou.

„Neublížíš mi. Nejsi jako tvůj otec, Sebastiane.“

Hleděl na ni očima bezednýma jako kouřové démanty. „Je vůbec

něco, co ti na mě Jamie neprozradil?“

Odvrátila zrak. Oběma rukama ho lehounce pohladila po pažích a s obdivem vychutnávala tu svalnatou pružnost. „Tricia mi taky pořád

vyčítá, že do všeho strkám nos.“ Objala ho kolem krku a přitiskla rty k jizvě na jeho bradě.

Sebastian se pod tím chladným dotykem zachvěl. Na tohle ho nic v životě nepřipravilo – ani povrchní milostné zážitky, ani obratné milování s Tricií, po němž zůstával bez dechu, vyčerpaný a úplně prázdný. Sebastian Kerr znal milování, ale ne lásku. Už dlouho sám sebe podezíral, že je citově zmrzačený stejně jako jeho otec.

Jenže teď ho tahle nevinná dívenka přesvědčuje, že se mýlil. A nabízí mu samu sebe, aby mu to dokázala.

Sevřel ji v náručí, jako by do sebe mohl vstřebat teplo a vláčnost její pleti. Zabořila mu ústa do ramene ve výkřiku beze slov.

Políbil ji do vlasů. „Nech mě, abych tě potěšil, andílku,“ zamumlal a sklouzl po jejím těle přes zářivé ostrůvky světla, které na smetanovou pleť vrhalo světlo svíčky. Laurina sladká vůně ho doháněla k šílenství. Zimolez, jasmín a pižmo.

Laury se zmocnila touha tak silná, že přehlušila nutkání stisknout kolena k sobě. Sebastian jí jemně rozevřel stehna a dotkl se jí ústy, aby ji ukonejšil tam, kde předtím působil bolest. Nepochybovala o tom, že kdyby v tu chvíli stála, podlomily by se pod ní nohy.

Hladila ho po vlasech a světlé pramínky jí proklouzávaly mezi prsty jako hedvábí. Byla malátná, toužila zavřít oči a úplně se oddat těm úžasným vjemům. Sebastianova krásná ústa jí skýtala nevýslovnou rozkoš a dělala věci, které si neuměla představit ani v nejdivočejších snech. Novost toho zážitku byla temná, tajemná a nesnesitelně sladká. Lauře se z hrdla vydralo zasténání. Prohnula štíhlé tělo a nabídla se Sebastianovi bezezbytku. Aniž by jeho ústa ustala v opojném rytmu, vnořil prsty hluboko do ní. Vykřikla jeho jméno hlasem, který sama nepoznávala; zalila ji vlna ochromující slasti a vzedmula se ještě jednou a zas, až nakonec zůstala ležet v polštářích bez dechu a rozechvělá.

Když po chvíli otevřela oči, spatřila, že se k ní Sebastian sklání s výrazem zjemnělým starostlivostí. „Bál jsem se, že jsi omdlela.“

Plaše se pousmála. „Já nejsem typ, co omdlívá.“

Políbil ji. „To abych se podíval, jestli se s tím dá něco dělat.“ Začal si rozepínat háčky kalhot.

Laura se vyděšeně kousla do spodního rtu. Nechtěla, aby Sebastian zpozoroval, že má strach, a tak se natáhla přes postel a sfoukla svíčku.Temnota je zahalila jako černý sametový závoj. Zatímco se Lauřin zrak přizpůsoboval matnému svitu měsíčních paprsků pronikajících závěsem z pestrého kartounu, objala ho, celá šťastná, že mu leží v náručí. Divoké bušení jeho srdce jí prozradilo, jak draze Sebastian platí za svou trpělivost.

Nabídla mu tvář k polibku a jejich nahá těla se náruživě propletla. Uvěznil obě její nohy pod svým svalnatým stehnem a celým tělem se k ní přitiskl. Křečovitě se zachvěla pod hebkým žárem jeho mužství. Nadlehčil se a vzepřel se na lokty. Laura ho oběma rukama objala kolem krku.

Sebastian jí shlížel do očí a v jejich fialkových hlubinách četl nevítanou připomínku toho, na co chtěl v téhle chvíli myslet ze všeho nejmíň. Bylo by tak hrozně snadné pohřbít v jejím těle veškeré pochybnosti i pocit viny. Ale prostě se k ní nedokázal zachovat nečestně. I když za ním přišla ze své vlastní vůle, chtěl se ujistit, že pochopila, co ji to může stát.

Odhodlaně se jí zadíval do očí. „Lauro, doufám, že víš, že se tímhle nic nezmění. Stejně si musím vzít Tricii.“

Ještě než to dořekl, sobecký démon v jeho nitru zavyl úzkostí. Milující žena jako mávnutím čarovného proutku zmizela do nenávratna – jednu chvíli tu prostě byla, a pak najednou byla pryč. Laura na něj upřeně hleděla s neproniknutelným výrazem v očích. Všechen vřelý cit náhle ochladí a zavládl mezi nimi nepřirozený klid.

Z jejího obličeje vyprchala všechna barva, jako by jí svými slovy zlomil srdce. „Pusť mě.“

Nepřehlédnutelným důkazem své touhy přejížděl po hedvábných kudrlinkách v jejím klíně. Svaly se mu úporně stahovaly pokušením ponořit se do té medové jeskyně, rozbít Lauřin ledový klid

připomínkou svého žáru, přimět ji, aby s vášnivou odevzdaností znovu vykřikla jeho jméno.

Po čele mu stékal pramínek potu. „Přece po mně nemůžeš chtít, abych teď přestal. To není fér.“

Byla příliš moudrá, než aby se začala bránit. „Co ty víš o férovosti?“

„Přece jsi za mnou sama přišla. Myslel jsem, že chápeš, co to znamená.“ Zoufalství vneslo do jeho hlasu nabroušené ostří.

„Pusť mě,“ zopakovala a každou slabiku pronesla s křišťálovou jasností.

Prudce se od ní odtáhl, jako by ho udeřila. Laura nikdy předtím nezakusila tak bolavou prázdnotu. Bez Sebastianova tepla na svém těle se cítila zranitelná a styděla se za svou nahotu.

Klekla si a přitáhla si pokrývku k bradě. „Říkal jsi, že o mě stojíš.

Tak jak si můžeš vzít Tricii?“

Sebastian vztekle upíral zrak na baldachýn nad sebou, hlavu položenou na ohnuté paži. „Nemám na vybranou. Ona mi může dát to, co potřebuju.“

„A co potřebuješ, Sebastiane? Peníze? Titul? Honosný dům v Londýně?“

Promluvil ploše a bezvýrazně. „Uctyhodnost.“

Divoce se rozesmála. „Uctyhodnost? Já jsem úctyhodná celý život a můžu ti říct, že to není nic tak zvláštního.“ Přitiskla si dlaně k pálícím očím. „Pověz mi jedno. Kdybych byla bohatá dědička, oženil by ses se mnou?“

Přimhouřenýma očima sjel od baldachýnu k ní. „Bez váhání.“

Laura se i s pokrývkou překulila k okraji postele. Sebastian se po ní s reflexem rozeného zloděje vrhl, objal ji kolem pasu a přitáhl zpátky k sobě. Jeho tvář utonula v záplavě Lauřiných vlasů.

Divoce se vzpírala, ale on chytil ji za zápěstí a uklidňoval s veškerou něhou, které byl v dané chvíli schopen.

„Poslouchej mě, Lauro. Můžeme spolu být šťastni jako jen strašně málo lidí na tomhle světě. Můžu být pořád s tebou a až do smrti tě hýčkat. Dovol mi to. Nech mě, abych se o tebe staral.“

„Co mi nabízíš? Pár hodin před svítáním, až se Tricia nacpe laudanem? Ukradený polibek někde v koutě? Nové šaty k narozeninám?“

Políbil ji do vlasů. „Nabízím ti život plný něhy. Tricia nás nikdy nebude podezírat.“

Laura se v jeho náručí obrátila a zadívala se mu do očí: „A co když z toho bude dítě? Co pak? Budeš za otce vydávat stájníka, nebo majordoma?“

Do tváří mu nečekaně stouplo horko. „Před tím tě můžu ochránit. Existují způsoby…“ Doufal, že nelže. Představa, jak se její štíhlé tělo zaobluje jeho dítětem, v něm vyvolala palčivou touhu, která jím do hloubi duše otřásla.

Vyvlékla se mu a sklouzla z postele. Tentokrát se ji nepokusil zastavit. Nepřehlédnutelná hořkost, kterou měla v očích, v něm uhasila poslední jiskřičku naděje. Ale přesto to ještě jednou zkusil.

„Znáš Tricii líp než kdokoli jiný. Copak myslíš, že po svatbě nebude střídat milence? Ona už je prostě taková.“

Laura přešla ke dveřím a sebrala svou noční košili. Ramena jí klesala pod vahou pokrývky. „Ale já ne.“

Sebastian Kerr, který po celý svůj život polykal prosby, teď tiše

řekl: „Prosím, Lauro. Neopouštěj mě.“

Ruce jí strnuly uprostřed pohybu. Ohlédla se a spatřila ho obnaženého na těle i na duchu, se vší neutišitelnou láskou k ní.

Zoufale se zabodl pohledem do jejích očí, jako by ji tím mohl zadržet.

Přehodila si přes hlavu noční košili a odhodila pokrývku.

Sebastian přitom na okamžik zahlédl bělostný zákmit její pleti. Sáhla po klice.

Sebastian jako střela vyletěl z postele a dvěma skoky byl u ní. Překryl jí ruku svou dlaní. „Nesmíš Tricii prozradit, kdo jsem. Závisejí na tom životy nás obou.“

Dál upírala zrak na dveře.

Pevně jí stiskl prsty. „Přísahej, že jí nic neřekneš.“

Podívala se na něj. V jejích očích se zračilo takové opovržení, až bezděčně ucouvl.

„Přísahám.“ Otevřela dveře. „Nám dvěma by to stejně neklapalo.

Protože já nemám peníze a ty, Sebastiane Kerre, ty nemáš kuráž.“

Dveře se mu zavřely před nosem. Jeho uším znělo to tiché klapnutí hlasitěji než výstřel.

Jako slepec klopýtal ke křeslu, když vtom palcem zavadil o něco tvrdého. Zastavil se právě včas, aby nerozšlápl křehké sklo a kovový rámeček Lauřiných brýlí. Zvedl je a opatrně položil vedle svého kartáče na vlasy. Všiml si, že ve štětinách se mezi jeho kratšími světlými vlasy zachytil jeden dlouhý tmavý.

Unaveně povzdechl a zahleděl se na pléd úhledně poskládaný na komodě. Zdvihl ho, zabořil tvář do měkké, škrábavé vlny a zhluboka vdechoval Lauřinu vůni, dokud z ní nezbylo nic než jen vzpomínka.

Laura roztřesenou rukou otočila klíčem v zámku. Přitiskla čelo ke dveřím své ložnice a sbírala odvahu otočit se a pohlédnout na bolestně nedotčenou postel. Na pečlivě natřepaný polštář, okraje pokrývky vzorně zastrkané pod matraci… Nikdy tu nespočine váha muže, nikdy tu neulpí voňavé aroma doutníkového kouře a brandy, pokrývky nikdy nezmuchlá milostný zápas dvou těl. Ta postel byla úhledná a studená jako pohřební lože.

Pod Laurou se podlomily nohy, stále ještě zesláblé ze Sebastianových něžností. Zachytila se okraje toaletního stolku a přitom zahlédla v zrcadle svůj odraz – zsinale bledou tvář, s níž ostře kontrastovaly rozcuchané pramínky tmavých vlasů.

Dnešní noc znamená konec. Konec všeho.

Lhářko, posmívaly se jí hodiny na krbové římse svým dutým tikáním. Dnešní noc znamená začátek. Před Laurou se donekonečna

táhla vidina života na Lindentree po Triciině svatbě, ten krutý žalář dlouhých hodin a let.

Třeba to snesu, přesvědčovala se. Třeba Sebastiana časem omrzí moje chladná odměřenost. A mně se aspoň potvrdí nejčernější podezření – že pro něj nejsem nic než rozptýlení, povrchní flirt, na který v dychtivém náručí jiné ženy snadno zapomene. Uchýlí se k Devony nebo jiné northumberlandské krásce? Hodně cestuje. Možná, že už teď má v Londýně nebo v Edinburghu milenku.

Ale hluboko v srdci věděla, že se Sebastian nevzdá a dál bude svou láskou drtit její beztak chabou obranu. Kolik něžných pohledů přes stůl u večeře bude zapotřebí? Kolik škádlivých her whistu? Kolik nevinných procházek zahradou? Kolik lenivých, půvabných úsměvů, než kapituluje a stane se jeho milenkou? A pak se jejich láska promění v laciné smetí. Už jí zlomil srdce. Až je právem odsoudí společnost, dočista jí zlomí i duši.

Sklouzla pohledem k desce stolku z ořechového dřeva. Zarývala do ní nehty tak zuřivě, až po nich zůstaly ošklivé škrábance. Znovu divoce pohlédla na svůj odraz v zrcadle, jako by čekala, že se bud ona, nebo zrcadlo rozsypou na kousky pod tíhou té nesnesitelné budoucnosti. Dostala se až na okraj čehosi nádherného, jen aby ji o to nakonec oloupila Sebastianova ctižádost a její vlastní hrdost.

Stočila se do klubíčka, objala si kolena a kolébala se dopředu a dozadu. V nitru ji řezala nesnesitelná bolest, zarývala se do ní ostrými zubatými hranami. Na celém světě nebylo dost laudana, aby ta muka otupilo.

Vtom jí do oka pádla Sebastianova pistole, kterou zapomněla vrátit a která stále ležela na toaletním stolku. Hladká hlaveň byla vycíděna do zářivého lesku. Žádný smrtící nástroj by neměl být tak dokonale krásný, pomyslela si. Tak přitažlivý…

S podivným klidem nadzdvihla víko krabičky z třešňového dřeva. Na saténové podložce byl ještě vidět otisk jejích brýlí. Přejela nehtem po tajném švu a falešné dno odskočilo. Pod ním, v záhybech

sametu spočíval kožený váček a tenká tyčka – stejně jako v onen den, kdy jí je tatínek daroval. Pojistka pro budoucnost, tak to říkal.

Lauřiny prsty se začaly s metodickou důkladností pohybovat v důvěrně známém rytmu. Měla pocit, jako by se sama na sebe dívala z ohromné dálky. Otevřela váček a pevnou rukou naládovala pistoli, aniž by jí přitom upadlo jediné zrníčko střelného prachu. Pak do hlavně zasunula kulku a nabijákem ji utěsnila. Sevřela v dlani těžkou zbraň, teď už nabitou a připravenou k výstřelu, a teprve tehdy se roztřásla jako osika. Už nedokázala snést tikání hodin v tíživém tichu. Přehodila si přes sebe župan, odemkla a horečně vyběhla z ložnice.

Sestoupila ze schodů a prošla tanečním sálem. Svíčky na lustrech byly pozhasínané a dlouhá místnost tonula v temnotě, kterou brázdily jen pruhy měsíčního svitu. V jantarové louži šampaňského ležela převrácená, rozbitá sklenka. V Lauře s každým krokem rostla neovladatelná zuřivost. Věčná škoda, že ráno už tu nebudu, zalitovala. Že neuvidím, jak bude Tricii snoubenec výmluvně vysvětlovat, proč její neteř pluje mrtvá v jezírku mezi zlatými rybičkami jako nepovedená Ofélie.

Zastavila se a otřela si slzy vzteku. Proč by vlastně měla zastřelit sebe? Zasloužil by si to spíš Sebastian. Otočila se na patě a vydala se zpátky ke schodišti. Vysoké zrcadlo mezi okny jí vrátilo obraz utrýzněné Médey, ženoucí se jako přízrak mezi lhostejnými bohy z bledého mramoru.

Bůh ti dal mozek, dítě. Tak ho používej.

Tatínek. Byl to tatínek, kdo první vytušil neklidnou vášeň, která se v ní pod zdánlivou vyrovnaností skrývá. Byl to tatínek, kdo ji naučil sebeovládání, kdo ji ujišťoval, že každý problém se dá zvládnout rozumem. Ale na tuhle hořkou agónii, nesnesitelnou touhu po něčem, co nikdy nebude mít, byl její rozum krátký. Pohlédla na zbraň ve své ruce a najednou pochopila, že ji nedokáže použít.

Jenže na Lindentree taky zůstat nemůže. Nebude přece postávat pod květinovým loubím a přihlížet, jak Sebastian obrací jejich životy

v popel. Radši půjde nahoru, sbalí si kufr a příštím dostav-níkem se tiše vytratí do Londýna.

Ani v tom rozhodnutí však nenašla útěchu, pořád měla sto chutí něco rozbít. Rozrazila dveře na terasu. Po dlaždicích poskakovala nevkusná šarlatová maska, zmítaná pařáty větru.

Znenadání se ze stínů ozval hlas, z něhož i přes úsečný tón zazníval soucit. „Kde máš svůj krásný kostým, Lauro? Vrátilas ho právoplatnému majiteli?“

Pomalu se otočila a zadívala se do prázdna. Muž k ní natáhl ruku a jemně jí z ochablých prstů vyňal Sebastianovu pistoli.

Maškaráda skončila.

16

Jamie vyšplhal po mříži k Lauřinu oknu. Když se natáhl k okenní římse, ujela mu na kluzkém kovu noha a on sletěl dolů a ještě se o železnou příčel praštil do kolena. Zaklel a znovu se začal sápat nahoru.

Vtom ho za krk popadla svalnatá paže.

Jamie lapal po dechu a zoufale mlátil kolem sebe. Přes oči se mu pomalu snášel průsvitný černý závoj a noc šedla. Do uší mu stoupal žár a hučelo v nich, jako když se mořské vlny tříští o vzdálené útesy. Zatápal rukou k podkolence a snažil se nahmatat rukojeť schované dýky. Jenže paže, která mu svírala krk, ho nemilosrdně zmáčkla a odřízla od přísunu drahocenného kyslíku.

Mokrá tráva mu vyšla naproti a objala ho. Přes hukot v uších rozeznal slova: „Podplatil tě, co? Čert ho vem! Podplatil tě? Tak odpověz mi, sakra!“

Za ramena ho draply silné ruce a začaly jím třást. Narážel hlavou na trávník a byl strašně rád, že hlínu změkčil celodenní vytrvalý déšť. Přes mlhu, která ho obestírala, zahlédl Sebastianovy hezké rysy, pokřivené zuřivostí, a zdivočelé oči.

Bál se, že ho Sebastian zabije dřív, než se mu podaří vymáčknout ze sebe nějaké vysvětlení. A tak použil jedinou zbraň, která mu zbývala, aby prorazil clonu vzteku, jež Sebastianovi zastírala vědomí

– ze všech sil pronikavě zaječel. Sebastian sebou trhl a pustil Jamieho ramena, aby mu zacpal pusu, než se na ně sesype celé Lindentree.

Celým tělem ho přitiskl k zemi a zuřivě zašeptal: „Přiznej se, kolik ti ten parchant nabídl?“

Jamie cosi nesrozumitelně zamumlal. Sebastian trochu odtáhl ruku, aby jeho zajatec mohl odpověď zopakovat. „Tisíc liber.“

V Sebastianových očích se mihl zděšený úžas. „Bože můj! Znám lidi, co by za padesátku zabili vlastní mámu.“

Jamie mu divoce sevřel předloktí. „Poslouchej, já tu holku nepřišel voddělat! Přišel jsem ji varovat. Zkoušel jsem to už předtím, ale ten rybí ksicht majordom tvrdil, že ji bolí hlava a že se zamkla v pokoji.“

Sebastian zamyšleně přimhouřil oči. Věděl, že aspoň v tom posledním mluví Jamie pravdu. I jeho vlastní pokusy zajít za Laurou a vrátit jí brýle se setkaly jen s ledovým mlčením za zamčenými dveřmi. Nakonec brýle strčil šklebícímu se Fishovi a vybájil si povídačku o tom, že je našel zapomenuté v knihovně.

Jamie se neklidně zavrtěl. „Sem zvědavej, co si navymejšlíš, až tě ta tvoje fajnová panička načapá, jak se tu válíš po trávníku se svým kočím.“

Sebastian ho pustil. Oba se posadili a ztěžka oddechovali.

Sebastian se pokoušel setřít z kiltu skvrnu od trávy, ale jen ji ještě víc rozmazal. „On si nedá pokoj, co?“ řekl podivně vzdáleným hlasem. „Ani kdybych se stal králem celé Anglie… To drahocenné křeslo v Parlamentu pro něj znamená víc než její život. Za každou cenu ji chce vidět mrtvou.“

Jamie namáhavě poposedl. „Co budeš dělat?“

Sebastian vytáhl zpoza šerpy pistoli a s chladnokrevnou věcností zkontroloval, jestli je nabitá. „To, co musím.“

Mokrá tráva jako by najednou zábla ještě víc. Jamie se otřásl.

Sebastian na něj pohlédl, jako by se probouzel z těžkého snu. Pak ho neurvale popadl za loket. „Než se vrátím, měj sbaleno. Připrav se k odjezdu.“ Zvedl pohled k lesknoucím se tabulkám Laurina okna a oči mu zněžněly. „A dojdi pro ni. Řekni jí, ať si s sebou vezme jen to nejnutnější, protože pojedeme na koni.“

Jamieho bezelstná tvář se rozzářila nelíčenou radostí.

Sebastian vstal a zasunul pistoli zpátky za šerpu. „Jestli se nevrátím do půlnoci, seberte se a odjeďte beze mě. Ona tu není v bezpečí. Nevěř nikomu kromě Drobečka.“ Odmlčel se. „A vyřiď jí, že ji miluju.“

„Jo, jasně. Nikdo nesmí říct, že na Jamieho Grahama není spoleh.“

Sebastian ho poplácal po rameni a zamířil ke stáji. Jamie se za ním díval, dokud se jeho temná postava nerozplynula v mlze, a pak se vyškrábal na nohy a znovu začal šplhat po zrádném mřížoví. Tentokrát se dostal nahoru bez nehody. Namáhavě balancoval na horní příčli a ťukal umazanými prsty na okno. V pokoji vládla černočerná tma. Když se ani na hlasitější zaklepání nedočkal odezvy, vzal za dolní rám a zkusil okno otevřít. Nebylo zajištěné a hladce vyjelo vzhůru.

Přehodil nohu přes parapet a seskočil do pokoje.

„Lauro?“ zašeptal.

Odpovědělo mu jen ticho. Jamieho oči se přizpůsobily temnotě s pohotovostí člověka, který ve tmě tráví většinu života. Zamrazilo ho, protože pokoj byl prázdný.

Na toaletním stolku vzorně vedle sebe ležely Lauřin kartáč a zrcátko. Postel s nebesy byla ustlaná a vypadala nedotčeně. A nejen postel – celý pokoj vypadal, jako by v něm už dlouho nikdo nebyl.

Vtom se mu o kotník otřelo cosi chlupatého a Jamie jen tak tak nevyjekl. Sklonil se pro kotě a zdvihl si ho k obličeji. „Takovýdle mrňavý poťvůrky si dávám k snídani, co ty na to? Vůbec se mi nelíbíš.“

Kocourka Sebastiana to nevystrašilo. Vyškrábal se Jamiemu na rameno a zabořil mu čumáček do rozcuchaných vlasů.

Jamie se rozhlížel po prázdném pokoji a vrtěl hlavou. „Tohle se mi taky vůbec nelíbí. Ani trošku.“

Z chladnoucí země stoupaly cáry mlhy. Sebastian šlehal hně-dáka otěžemi po krku a jako blesk se řítil hustým lesem. Do tváře ho pleskalo mokré listí a za límec mu stékaly pramínky ledové vody. Přitáhl si vlhký pléd ke krku a posunul pistoli, aby ho netlačila do stehna. Nasadil si masku. Dnes v noci Strašlivý skotský bandita Kirkpatrick vyjede naposledy.

V poslední vteřině se vyhnul mokré větvi. Jeho myšlenky uháněly v rytmu tepajících koňských kopyt. Nadešel čas skoncovat s d’Artanem. Sice to takhle nechtěl, ale ten zákeřný stařec mu nedává na vybranou. Sebastian si proti své vůli vybavil okamžik, kdy dědečka spatřil poprvé.

Bylo to před mnoha lety. Skrz zamřížované okno odpudivě špinavé cely ve vězení v Jedburghu se linula sluneční záře a třpytila se na zlatém brokátu d’Artanova kabátce. Stařec se skláněl k Sebastianovi a každý jeho pohyb doprovázelo šustění volánu a krajek. Voní jako žena, napadlo Sebastiana. D’Artan ho štítivě vzal dvěma prsty za bradu, jako by se o něj nechtěl umazat. Pod křehkou bílou kůží jeho prstů se skrývala ocel. Sebastian stáhl rty do vzdorné linky, aby zakryl strach. Věděl, že ho čeká šibenice – slyšel, jak se strážci pochechtávají nechvalně proslulému jedburskému zvyku, který velel nejdřív zločince popravit a až potom vyslechnout. Pohled toho starce mu však naháněl hrůzu daleko větší.

„Oči mojí Michelline. Máš oči po mojí dceři.“ Matčino jméno, vyslovené v matčině mateřštině.

Od její smrti neslyšel Sebastian ani jediné francouzské slovo. Melodické tóny té řeči se přes něj přelévaly jako med. Až mnohem později poznal, že ten med je plný jedu – stejně jako všechno ostatní, co pochází od jeho dědečka.

D’Artan ho seznámil s tím, co znamená slovo civilizace – s tím opojným, hořkosladkým pokušením. Sebastian vzpomínal na rozkoš z první horké koupele v životě. Na první doutník. Na hořkou chuť koňaku na jazyku. Na svou první milenku. Lisette byla tak čisťounká a voněla tak sladce, že věřil, že je určitě princezna. Až když v souboji

o její čest zabil člověka, pochopil, že je jen obyčejná děvka, pouhá napodobenina toho, čím se zdála být. Nic než prázdná skořápka, jako všechno ostatní, co mu kdy d’Artan dal.

Po první milence přišla naleštěná elegance první sady pistolí a návrat do Skotska. Sebastianův úkol byl docela prostý – okrádat Angličany. To, že se z něj stal lupič, připadalo d’Artanovi jako kolosální vtip. Snil o tom, že přijde den, kdy mezi Francií a nenáviděnými Brity dojde k otevřenému boji. Když ve Francii propukla revoluce a vidina vytoužené války se přiblížila, omotal Sebastianovi kolem krku smyčku svých intrik jako lepkavou pavučinu. Vnuk měl plnit jeho truhlice zlatem, aby měl starý pán na střelný prach a na zbraně pro revolucionáře. Sebastian byl jednou z mnoha malých mušek bzučících podél skotské hranice a znepokojujících Angličany – obíral je a navíc odváděl jejich pozornost od revoluce za humny.

Před Sebastianem se celou tu dobu jako vějička pohupovala jiná naděje. Naděje, že se vrátí na Vysočinu a získá od MacKaye zpátky Dunkirk. Ale čím víc se snažil, tím víc se d’Artanova smyčka stahovala.

Sebastian se probral ze vzpomínek. Projel strží, kde vytrvalý déšť změnil tenkou stružku vody v prudký potok. Konečně se dostal na úzkou stezku a pobídl koně do cvalu. Od hnědákových kopyt odlétávaly kusy bahna. Mezi letícími mraky probleskl měsíc a projasnil řídnoucí les kolem.

Proud měsíčního svitu pokropil mokré listí stříbrem. Jindy by Sebastian déšť proklínal, ale teď zhluboka vdechoval čistou a svěží vůni, která mu tolik připomínala Lauru. Když pomyslel na to, že ji brzy zase vezme do náručí, tep se mu zrychlil. Odveze ji na nějaké místo, jako je tohle, uloží na svah zahalený mlhou a oba se nechají omývat všeodpouštějícím deštěm. A pak spolu odjedou a on jí postaví dům. Žádný starý hrad na kraji světa, kde se pořád prohání vítr, ale útulný domek, stulený u nebesky modrých vod jezera. Když

bude svítit slunce, budou sedávat venku a dívat se, jak si jejich děti hrají v trávě.

Čert vem MacKaye i s Dunkirkem!

Přes cestu se mihl stín a Sebastian koutkem oka zahlédl nepatrný pohyb mezi stromy. Docela dobře to mohl být jen netopýr, anebo lístek snášející se ve spirále vstříc brzkému konci. Ale Sebastianovy instinkty byly ostré jako břitva. Divoce zabořil paty do hnědákových boků a pobídl ho k trysku. V tutéž chvíli podrost vybuchl a na cestu se ve spršce stříbrných kapek vyřítily tři temné stíny na vzpínajících se koních.

Sebastian se sklonil nad koňskou šíji tak nízko, až ho do očí šlehala drsná hříva, a hnal se úzkou stezkou s větrem o závod.

LYArtan.

Zase jednou jsem mu naletěl, vyčítal si trpce. Copak je tak snadné předvídat, co udělám? Svět se mu vzteky rozpil před očima. Vyškubl zpoza šerpy pistoli, odjistil ji a otočil se, aby vystřelil.

Jenže v tu chvíli narazil hrudí do provazu nataženého přes restu. Pistole s ohlušujícím zahřměním vypálila a pronikavý záblesk výstřelu Sebastiana oslnil. Spadl z koně a hlavou narazil o kámen.

Bláto ho přijalo do svého měkkého objetí. Nesmím umřít, přesvědčoval sám sebe. Ale v nedávno zlomeném kotníku mu tepalo a jeho doširoka rozhozené údy odmítaly spolupracovat. A tak zůstal ležet, neschopen ubránit se mlze převalující se kolem a pomalu se vkrádající do vědomí. Zmáhala ho příjemná zemdlenost. Pozoroval, jak se přes bledý kotouč měsíce ženou mraky, a čekal, kdy přijde některý z ďArtanových mužů a skoncuje s ním.

Ve tmě zaržál kůň a o zem udeřily čísi těžké boty. Sebastianovi připadalo, že se měsíc zřítil přímo na něj. Zamrkal do oslepivého jasu a mlhou vytrácejícího se vědomí nad sebou rozeznal známou tvář plnou starostlivosti.

„Omlouvám se.“ Muž dlouhými aristokratickými prsty prohmatával Sebastianův zátylek. Když ruku odtáhl, byla potřísněna krví. „Ráno vás nejspíš bude pekelně bolet hlava.“

„Tugbert,“ vydechl Sebastian.

Vtom ho zahalily chladné prsty mlhy a víčka mu ztěžkla v

předzvěsti milosrdného bezvědomí.

17

Šerifova ruka vytáhla Sebastiana ven z vlhké cely a postrčila ho do chodby. Kotník ho při chůzi bolel a provaz, kterým měl ruce svázané za zády, se mu zařezával do zápěstí. V pichlavém strništi rašících vousů ho nepříjemně svědilo. S otupělým pobavením si pomyslel, že se už jaksepatří zcivilizoval, když mu neoholená tvář takhle vadí. V ústech měl pachuť, jako by cucal zrezivělé hřebíky, a hlava mu třeštila.

Když došli na konec úzké chodby, kam pootevřenými dveřmi dopadal pruh denního světla, Tugbert svého vězně postrčil dopředu. Sebastian se zapotácel a rozzuřeně se otočil, protože pohár jeho těžce zkoušené trpělivosti právě přetekl. Tugbert pod tím divokým pohledem o krok ucouvl, provaz neprovaz.

Vzápětí se však podíval přes Sebastianovo rameno kamsi dopředu a rozzářil se jako sluníčko.

Sebastian nahlédl do zaprášené malé místnosti. Zela prázdnotou, a tak se zdála větší, než ve skutečnosti byla. Oknem pronikal kalný rozbřesk a do ticha se neslo prskání oharku lojové svíčky tonoucí ve vlastním tuku.

Sebastian se slyšitelně nadechl. Dotěrné podezření, které úmyslně odklidil do nejzazšího koutku mysli, se proměnilo v ledovou jistotu.

Uvnitř byla Laura. Seděla na prosté židli s rákosovým opěradlem, jako by trůnila v křesílku od Hepplewhitea na čajovém dýchánku v nějakém edinburském salonu, a tvářila se upjatě a odměřeně. Držela se zpříma, ruce v rukavičkách pokojně složené v klíně. Na sobě měla levandulové šaty z nejjemnějšího hedvábí, ve kterých dokonale

vynikala její smetanová pleť. Vlasy měla hladce sčesané a stažené do pevného uzlu, takže vypadaly jako lesklý čepec – každičký pramínek přesně na svém místě.

Když zvedla hlavu, na sklech brýlí se odrazilo světlo a zakrylo jí

oči.

Sebastianovi přejel mráz po zádech. Pak se drsně rozesmál. „A já hlupák ti věřil…“

„Nedals mi na výběr,“ odvětila vyrovnaně a rozhodně.

„Přísahalas.“

„Tu přísahu jsem neporušila. Tricii jsem nic neřekla.“

Rty se mu zkřivily trpkým úsměvem. „Samozřejmě že jsi přísahu neporušila. Vždyť ty jsi přece úctyhodná žena.“ Neovládl se a vrhl se k ní, aniž měl ponětí, čeho všeho je ve své zuřivosti schopen.

Tugbert ho zezadu chytil a strhl zpátky. Laura ho drobným posunkem zarazila. Promluvila klidně, ale ruka se jí třásla. „Arlo, prosím. To je v pořádku. Nech ho.“

„To není nejmoudřejší…“

Sebastian se mu vykroutil. „Slyšel jsi slečnu Walkerovou, Arlo.

Stěží můžu tu dámu uškrtit, když mám svázané ruce.“

Šerif ustoupil a opřel se o zeď. Paže měl zkřížené na hrudi a v

očích obezřetnost.

Sebastian přešel dlouhými kroky k Lauře. „Proč, Lauro?“ Zhluboka se nadechla. „Byla by chyba, kdyby sis vzal Tricii.

Nemiluješ ji.“

Vztekle nakopl stoličku, až narazila o zeď a roztříštila se. Pak se otočil k Lauře a jeho zuřivost vybuchla plnou silou. „To tak zoufale potřebuješ chlapa, že si ho necháš přivléct s oprátkou kolem krku?“

Tugbert zkoprněl. Laura sklonila hlavu a po půvabné linii hrdla se jí rozlil lehký ruměnec. „Nemohla jsem tě nechat, aby sis ji vzal,“ řekla. „Copak to nechápeš? Nakonec by nás to všechny zničilo.“

„Takže mě radši uvidíš mrtvého?“

Zavrtěla hlavou. „Nepověsí tě. Ani tě nepostaví před soud.“

Sebastian nasadil sarkastický tón, čímž ještě víc vynikl jeho skotský přízvuk: „Jakpak se ti to povedlo? Nabídla jsi králi svoje účetnické služby?“

Laura bezděčně sjela pohledem k Tugbertovi. Sebastian mezi těmi dvěma těkal očima a pak výsměšně zkřivil ústa. Z jeho úsměvu čišelo mrazivé opovržení, vražednější než jakákoli zbraň.

„Takže vy dva jste to vymysleli spolu. No to je nádhera! Můžete po mně pojmenovat vašeho prvního spratka.“

Tugbert k němu vykročil. „Kdybyste jen věděl, do jakých hlubin zoufalství stáhla vaše proradnost tuhle spořádanou dívku…“

„Arlo! Dais mi přece svoje slovo.“ Do Laurina hlasu se vkrad-la panika a Sebastian pod jejím chladným výrazem na okamžik vytušil prudké city – strach a vášeň.

„Kdybych nebyl džentlmen…,“ Tugbert nechal tu nedořečenou hrozbu viset ve vzduchu. Bez paruky, s popelavými vlasy staženými do copánku ani zdaleka nevypadal na nafintěného paňácu. „Opustíte Northumberland, Kerre, a vrátíte se na Vysočinu. Jestli vás ještě jednou nachytám poblíž anglické hranice, dám vás pověsit.“ Odmlčel se. „A to s chutí.“

Sebastian přešel k oknu a slepě civěl na vločky rzi, které se odloupaly z železných mříží a popadaly na parapet.

Když po chvíli konečně promluvil, adresoval sice svá slova Tugbertovi, ale přitom vrhl nebezpečný postranní pohled po Lauře.

„Nechte mě s ní na okamžik o samotě.“

„Ani mě nenapadne. Jestli myslíte, že jsem takový blázen, abych…“

„Udělej, co říká.“ Z Laurina tónu zazněl tichý rozkaz. „Prosím.“ Tugbert se neochotně podvolil. „No dobrá. Počkám za dveřmi.

Hned za dveřmi,“ zdůraznil.

Sebastian se s temným pobavením díval, jak odchází. „Tancuje, jak pískáš. Tricia by na tebe byla pyšná.“

Popošel k Lauře a zastavil se těsně před ní. Roztržitě si pohrávala s hebkými kozinkovými rukavičkami.

„Podívej se mi do očí!“ Nepatrně zvedla hlavu.

„Řekl jsem, aby ses mi podívala do očí!“ zopakoval. Ta úsečná žádost byla účinnější, než kdyby se rozkřičel.

Laura na chvilku zaváhala. Pak si sundala brýle, strčila je do kapsy a zadívala se na něj skrz husté třásničky řas.

Čelist mu ztvrdla. „Myslíš, že na mě zapomeneš, Lauro? Až budeš za dlouhých zimních nocí osaměle polehávat v posteli, myslíš, že zapomeneš, jak jsem tě líbal, jak jsem se tě dotýkal?“

Když chtěla sklopit zrak, podřepí před ní. Odvrátila se.

„Nezapomeneš na mě. Přísahám. Budu tě strašit ve vzpomínkách až do konce tvého ubohého osamělého života. A i kdyby sis vzala Tugberta… Až ti po svatbě vleze v dlouhé noční košili do postele a bude se červenat, koho si myslíš, že uvidíš, když zavřeš oči? Nebude to on. Budu to já.“

„Přestaň! Ty to nechápeš.“

Na rtech se mu objevil náznak dřívějšího něžného úsměvu.

„Jedno chápu až moc dobře. Byl jsem hlupák, když jsem tě nechal vyklouznout ze své postele. Možná by sis rozmyslela zradit otce svého dítěte.“ Naklonil se k ní a přiblížil ústa k jejímu uchu. „Jdi mi z cesty, Lauro Walkerová. Podruhé už tutéž chybu neudělám. To ti slibuju.“

Strnule poodešel a opřel se o zed, aniž se na Lauru znovu podíval. Vstala a záda měla vzpřímená, jako by spolkla pravítko. Podařilo se jí hrdě dojít ke dveřím, ale tam se pod ní podlomila kolena. Právě v tu chvíli se Sebastian ohlédl. Lekl se, že jestli se Laura skácí, nebude ji moci zachytit. Ale ona se jen trochu zapotácela a hned se vzpamatovala.

K Sebastianovu chřípí zavanula sladká vůně zimolezu. Pevně zavřel oči, protože Tugbertovi nechtěl dopřát pohled na svoje slzy.

Laura prošla kolem Arla bez povšimnutí. Když viděl její výraz, neodvážil se ji zastavit.

Venku si vykasala sukni a vyrazila po zablácené cestě k Lindentree. Do suchých očí ji štípal vítr.

Na východním obzoru prorazily zamženou šedí broskvově oranžové pruhy. Slibovaly krásný den – přímo ideální na svatbu. Laura šlápla do vyjeté koleje a noha se jí zvrtla. Odolala pokušení ohlédnout se zpátky k věznici, jestli to klopýtnutí někdo viděl, a radši přidala do kroku. Musím se co nejrychleji vrátit na Lindentree, přesvědčovala se. Až Tricia zjistí, že její ženich zmizel, popadne ji záchvat zoufalství a bude mě potřebovat. Spoléhá na mě. Musím být silná, nemůžu si dovolit podlehnout hysterii.

Mozkem jí projela jehla bolesti. Přitiskla si ruce ke spánkům.

Přestaň se tak šklebit, zlato. Nedělá tě to o nic mladší. V uších jí ozvěnou znělo Triciino pomlaskávání. Někde poblíž se rozkřičela sojka, ale Laura ji nevnímala.

Spustila sukni a dala se do běhu.

První, co musíš udělat, je naučit se bojovat nefér. Sebastian to jinak neumí.

Jamie je touhle dobou určitě dávno pryč. Když se Sebastian nevrátil ze své půlnoční vyjíždky, muselo mu při jeho chytrosti dojít, že se stal malér.

Aniž by se starala o šaty, proběhla louží a sukni jí potřísnilo bláto.

Nezapomeneš na mě. Sebastianův hlas jí neúprosně burácel v hlavě. Přísahám. Budu tě strašit ve vzpomínkách až do konce tvého ubohého osamělého života.

Vjela si prsty do vlasů a v marné snaze zarazit tu nesnesitelnou bolest si začala z účesu vyškubávat jehlice. Vlasy jí spadly přes obličej a svět se jí scvrkl na tupé údery chodidel o blátivou zem a těžké oddychování.

Vyhnula se hlídačovu domku u branky a rozběhla se přes trávník, aniž by si všímala zvědavých pohledů ospalých pávů. Zoufale toužila umlčet pronikavý vnitřní hlas, který ji trýznil výčitkami. Na mokré

trávě se jí smekla noha a Laura upadla. Ostrý praskavý zvuk v kapse jí prozradil, že si při pádu rozbila brýle.

Dlouho ležela s očima pevně zavřenýma a zarývala prsty do vlhké hlíny. Věděla, že kdyby zůstala ve vězení třeba jen o minutu déle, padla by Sebastianovi k nohám a úpěnlivě by ho prosila, aby ji pochopil, zoufale by žebronila, aby ji s sebou vzal pryč.

„Ach, Sebastiane, proč jen jsi mě donutil, abych to udělala?“ zašeptala. „Nenávidím tě.“

Ale když pokřtila trávu hořkými slzami, dala by i poslední dech za to, aby ji ještě jednou, naposledy, sevřel v náručí.

Laura čeřila vodu v nádržce kašny a pozorovala, jak se spadané mrtvé lístky na hladině rozbíhají a zase připlouvají k sobě.

Ze stromů se ve žlutých a oranžových závojích snášely kaskády listí. Laura viděla zahradu rozmazaně, protože rozbité brýle nechala na toaletním stolku a nové ještě nepřišly z Londýna, ale bylo jí to jedno. Svět takhle vypadal líp.

Chladný poryv říjnového větru strhával lístky do divokého kroužícího víru a rozhazoval je po terase. Laura si přitáhla vlněný přehoz k tělu a prošla kolem poťouchle se tvářícího Apollóna, jehož přehnaně mužnou postavu halily záhyby sporého oblečení. Mezi koleny sochy si tlustý pavouk tkal pavučinu.

Laura se při tom pohledu zachvěla. Nedokázala zapudit strašidelnou představu, jak tu ona a Tricia společně stárnou a procházejí se ruku v ruce zahradami, dokud i jim girlandy pavučin neověnčí šedivějící skráně.

Zničehonic se Tricia objevila ve dveřích na terasu jako duch. „Je tu nějaký muž a chce tě vidět,“ řekla neproniknutelným hlasem.

K Lauřině upřímnému úžasu brala teta zmizení svého hezkého snoubence mnohem hůř než smrt sedmi bývalých manželů. Oči měla zarudlé, paruku posazenou nakřivo a neupravenou, nos se jí leskl. Laura by ráda věděla, zda ji šálí pocit vlastní viny, anebo zda se v tetiných očích opravdu zrcadlí trpké obvinění.

„Jestli je to zase ten vikomt,“ požádala, „řekni mu, ať přijde zítra.

Jestli je to sir Arlo, řekni, že jsem nemocná.“

Neměla nejmenší náladu debatovat s tím dotěrným Francouzem o chemii a sir Arlo jí připomínal nejtemnější chvíli jejího života, i když to vůbec nebyla jeho vina.

„Je to vikomt,“ řekla Tricia. „Ale přivedl s sebou nějakého muže, který tvrdí, že s tebou musí vyřídit naléhavou záležitost.“

Laura se zamračila. „Se mnou? Kdo by se mnou vyřizoval nějaké naléhavé záležitosti?“

„Jak to mám vědět? Řekla jsem mu, že paní na Lindentree jsem já, ale on trvá na tom, že chce mluvit s tebou.“ Popotáhla nosem.

„Připadá mi trochu nabubřelý.“

Laura neochotně vyrazila za Tricií. Vzduch v domě se jí po svěžím podzimním povětří zdál nehybný a zatuchlý. Už celé týdny jen stěží snášela pobyt uvnitř, protože po Sebastianově odchodu jí dům připomínal prázdnou skořápku. Kdykoli zahnula za roh, čekala, že uslyší hřejivý mužský smích nebo furiantské poklepávání hůlky o parkety.

Tricia prošla chodbou do salonku a Laura v duchu vydechla vděčností. Byla ráda, že teta nevzala hosty do knihovny. Během uplynulých dvou měsíců tam zašla jen jednou. Vůně doutníkového kouře, která ještě pořád tkvěla ve vzduchu, jí vehnala slzy do očí a vyšívala ji ven do zahrady.

Když obě ženy vstoupily do salonku, ďArtan a jeho společník vstali. Neznámý jako by vystoupil ze sto let starého obrazu. Z rukávů a límce kabátu se mu hrnuly vodopády krajek, a když se s dvornou úklonou sklonil k Lauřině ruce, z jeho naparáděné paruky se zvedl oblak pudru.

„Slečna Walkerová, jak předpokládám.“ Laura potlačila kýchnutí. „Ano.“

Narovnal se a vrhl významný pohled na Tricii. Ta dotčeně našpulila rty, ale uposlechla a odplula ze salonku. Klapání jejích střevíčků umlklo těsně za dveřmi.

D’Artan si pozdvihl Lauřinu ruku ke rtům. „Krásná jako vždycky.“

Představil jí svého společníka, který se mezitím zase uvelebil v křehkém křesílku od Sheratona. Laura se však dala natolik unést zvědavostí, zda tenké nožky nábytku unesou mužovu nezanedbatelnou váhu, že jeho jméno přeslechla. Nebyla si jistá, jestli je to lord Pettiwiggle, nebo Periwinkle.

D’Artan se usadil na pohovce a tvářil se jako spokojený kocour. Druhý muž otevřel stříbrnou tabatěrku, šňupl si a nabídl ďArtanovi, který si také trochu vzal. Laura užuž čekala, že nabídne i jí, ale v poslední chvíli se zarazil a zastrčil dózu zpátky do objemných záhybů kabátu.

Opřel se, až křesílko zaúpělo. „Přicházím jménem Jiřího III., krále Velké Británie.“ Jeho hlas velebně duněl, jako by celý život pronášel samé veledůležité věci.

„Krále?“ opakovala. „Jaké záležitosti mohou být mezi mnou a králem?“

„Králi se přednedávnem dostala do rukou písemná žádost, kterou sepsal váš otec.“

Laura se neubránila pohrdavému odfrknutí, u dámy velmi nemístného. „Trochu pozdě, nemyslíte? Otec je už skoro osm let po smrti.“

D’Artan se předklonil a zkřížil nohy v saténových punčochách.

„Jak jistě víte, má drahá, král byl po delší dobu indispo-nován.“ Zase jednou bláznil, pomyslela si Laura neuctivě.

„Jakmile král žádost přezkoumal, pokusili jsme se vašeho otce vyhledat.Vypátrali jsme vaše obydlí v Londýně, ale ukázalo se, že váš otec už nežije a vy jste se odstěhovala, což bylo velmi mrzuté.“ Lord Pettiwiggle-Periwinkle smutně potřásl hlavou. „Na úřední dopisy, které jsme vám posílali do Lindentree, nepřišla žádná odpověď.“

„Ale já nikdy…“

Lord káravě pokračoval, jako by vůbec nepromluvila. To, co měl na srdci, bylo zjevně mnohem důležitější než cokoli, co by k tomu mohla dodat ona. „Před pár měsíci jsme za vámi vyslali posla, ale jakýsi nevychovanec ho odbyl prohlášením, že jste se odstěhovala do Pomořan, kde jste později zemřela. Potom to hrozné stvoření začalo po jeho kočáru střílet z luku a on byl donucen dát se na útěk. Když naše hledání v Pomořanech nepřineslo žádné výsledky…“

Jamie. Laura sklopila oči do klína a stěží potlačila úsměv. Vzápětí ji však zaplavil nával stesku. Vyhrkly jí slzy a místnost se jí rozmazala před očima.

„… rozhodl jsem se probádat tu záležitost sám. Krále velmi rmoutí, že došlo k takovému prodlení, a předsedu vlády též. Vyvinuli mimořádné úsilí, aby vás za to zpoždění patřičně odškodnili.“

Zašátral pod kabátem a vylovil smetanově bílou obálku, na níž Laura rozeznala královskou pečeť. Opřela se v křesle a připravovala se na sáhlodlouhou a nudnou formální kondolenci.

„Král nepochybuje o tom, že váš otec vykonal výjimečnou vědeckou práci, a že kdyby nezemřel, byl by pro Korunu i nadále velkým přínosem.“

Laura nezřetelně zamumlala na souhlas.

Odkašlal si. „Proto je mi velkou ctí uposlechnout králova příkazu a předat vám, slečno Lauro Walkerová, jako jediné přímé dědičce Livingstona Walkera tento šlechtický patent. Od nynějška vám přináleží titul první vévodkyně z Wintonu.“

Za dveřmi se ozvalo šokované vypísknutí, ale hned zase utichlo.

Muž pokračoval: „Vikomt, drahý přítel vaší tety, nedávno přesvědčil krále o tom, že titul, k němuž nepřísluší žádný peněžní obnos, neznamená o moc víc než jen kus papíru.“

D’Artan se naklonil a povzbudivě poklepal Lauru po ruce. Byla

příliš ohromena, než aby protestovala.

„Jak vám vikomt nepochybně sdělil,“ pokračoval muž, „zabývá se ve své edinburské laboratoři výzkumem třaskavin, velmi podobným tomu, jaký prováděl váš otec. Král věří, že výměna

informací mezi vámi dvěma bude přínosem pro celou Anglii. Za účelem této služby Koruně se vás rozhodl obdařit roční penzí deset tisíc liber.“

Laura nevěřila vlastním uším. „Mám tomu rozumět tak, že jsem teď vévodkyně?“ zeptala se tiše.

Než muž stačil odpovědět, pronesl ďArtan uhlazeně: „A to poměrně bohatá vévodkyně, má drahá.“ Formálně poklekl na koleno, sevřel její prsty ve své chladné dlani a obřadně ji pozdravil: „Vaše Výsosti.“

Salonkem se rozlehl zvuk, který na Lindentree nezazněl už dva měsíce – hluboké sametové tóny Lauřina smíchu. Tricia neodolala a nakoukla do dveří. Její neteř se houpala v židli, tiskla si ruku k ústům a ďArtan s lordem Pettiwigglem-Periwinklem na ni nechápavě civěli, jako by se i ona pomátla na rozumu stejně jako starý dobrý král Jiří. Jenže Laura se divokému smíchu nedokázala ubránit o nic víc než slzám, jež jí kanuly po tvářích.

ČÁSTDRUHÁ

Já růži s tmem utrhla

tak vesele, tak bezděky hoch nevěrný mi růži vzal a trn mi zůstal navěkt;

Robert Burns

1791

18

EDINBURGH, SKOTSKO 1792

Vévodkyně z Wintonu stála u okna a dívala se, jak po tabulkách stékají třpytivé potůčky deště. Ze sklenky v její ruce stoupala ve spirálách pára. Od mramorového krbu sálalo teplo, ale ona se přesto chvěla, protože z jejího nitra čišel chlad. Usrkla doušek teplého likéru a cítila, jak ji hřeje v hrdle a přináší jí temnou, hořkou útěchu stejně jako noc za oknem.

Zdálo se, že živé ulice starého města jsou od této elegantní symetrie parků a ulic, kterou pokřtili Nový Edinburgh, vzdáleny celé stovky světelných let. Tady se v bezpečném úkrytu za branami z tepaného železa tyčily úhledné řady domů, střežených výhružně se tvářícími kamennými lvy.

Pouliční lampy vrhaly na lesknoucí se dlažbu Charlottě Square matné kruhy světla. Parkem pomrkávala světla panských sídel jako vzdálené hvězdy. Pod oknem prorachotil luxusní osvětlený kočár. Po chodníku spěchal muž ve vlněném zimníku, celý schoulený před útokem ledového deště. Laura přemítala, jestli je tam někde venku i Sebastian, promrzlý, promočený a sám.

Zavřela oči, zaplavena vzpomínkami na onu deštivou noc, kdy si se Sebastianem leželi v náručí, přikrytí oponou bláta, deště a strachu. Všechno nynější teplo a pohodlí by ochotně vyměnila za možnost vrátit se do té vlhké, zaprášené chatrče a začít znovu.

Bylo až příliš snadné představit si Sebastiana v bezpečí tohoto útulného salonu – jak se s nenuceným půvabem opírá o klavír; jak svými hezkými štíhlými prsty bere Tricii pod paží, tváří se jako vzor oddaného manžela a přitom po očku pomrkává po Devony.

Laura otevřela oči a hořce stiskla rty. Sebastian si vybral. A ona také.

Potemnělé tabulky jí vracely odraz neznámé ženy. Kdo je to, ta elegantní dáma v okně? ptala se sama sebe. S tou ženou, kterou ze sebe udělala, se i v hlučné místnosti překypující rozesmátými lidmi cítila úplně sama. Úmyslně se oděla do brnění z krajek a hedvábí, hebkého jako samet a přitom tvrdého jako ocel, a pohřbila pod ním tu nezkušenou, melancholickou dívku, která se odvážila nabídnout srdce Sebastianu Kerrovi. Pleť měla jako porcelán a srdce jako z ledu, a kdyby jí snad žalem puklo, nikdo by si toho nepovšiml a nikoho by to nezajímalo.

Po okně pozvolna stékala dešťová kapka, zanechávala za sebou klikatou stopu a kanula po odrazu Lauřiny tváře jako zbloudilá slza. Laura se prstem dotkla chladného skla.

Vtom její úvahy přetrhl tlumený šepot. „Je to krásné stvoření, že?

Netušíte, odkud se tu vzala?“

„Teta ji ukrývala na venkově,“ odpověděl druhý ženský hlas.

„Lady Galtová přísahá, že je to habsburská princezna. Tricia byla kdysi vdaná za nějakého jejich prince, vzpomínáte?“

„Tricia de Peyrelongue byla vdaná skoro za každého,“ přisadila si třetí žena. „Zato tahle nijak nepospíchá následovat tetiččina příkladu. Od Vánoc už dostala tři nabídky k sňatku a všechny odmítla. K tetině zármutku, měla bych dodat. Naposled z toho Tricii málem popadl hysterický záchvat. To děvče snad čeká na samotného prince.“

„Na můj vkus je trochu hubená. Nikdy jsem ji neviděla jíst.

Člověk by čekal, že aspoň bude nosit honzík.“

Laura ztuhla. Po třech měsících v edinburské společnosti by už měla být na takové poznámky a zvědavé pohledy zvyklá, ale přesto ji pořád znervózňovaly.

Cinkly skleničky se šampaňským a pak se ozval další hlas, tentokrát hluboký a mužský: „Dokonce i Burnsovi prý popletla hlavu, když se s ním odvážila diskutovat o jeho poezii. A šušká se, že starý Romney jí nabídl, že ji bude portrétovat. Jen tak.“

„Jen tak? To myslíte zadarmo, anebo nahou? Mohla by se proslavit jako další Emma Hartová…“ Diskutující se jeden přes druhého pobaveně rozesmáli.

Laura se otočila od okna a smích rázem ustal. Nasadila si brýle se zlatými obroučkami, které jí visely na řetízku kolem krku, a obdařila povídálky ledovým pohledem, za který si vysloužila přezdívku Vévodkyně ze Zimního království. S hořkým pobavením si všimla, že dvě ženy z té skupinky mají stejné brýle jako ona. Od edinburského debutu tajemné mladé vévodkyně se brýle s obyčejnými skly staly módním hitem. To slepé napodobování Lauru zároveň odpuzovalo i fascinovalo.

Její výbojný pohled ženy odradil. Odpluly pryč a ve vzduchu po nich zůstala těžká vůně parfémů. Buclaté boky dívky, která předtím o Lauře prohlašovala, že je moc hubená, se pod sukněmi natřásaly a Laura si pomyslela, že ani ona nejspíš nenosí honzík.

Jejich společník, mladý muž s dlouhými neupravenými vlasy, se tvářil rozpačitě. Cosi omluvně zadrmolil a také se pokusil zmizet, ale Laura ho kývnutím prstu přivolala k sobě.

Neohrabaně se uklonil a prohrábl si kudrnaté vlasy. „Ano, Vaše Výsosti?“

„Lorde Desmonde…, Nede – jmenujete se Ned, vidte?“

Vypadal tak směšně potěšen tím, že si pamatuje jeho jméno, až se málem zastyděla.

„Jmenuji se Ned a jsem vám k službám, Výsosti. Co pro vás mohu udělat?“

Blesklo jí hlavou, že by mu mohla říct, aby se postavil na hlavu a na noze balancoval skleničkou s vínem, ale hned ten zlomyslný nápad zase zavrhla. Položila mu prsty na rukáv. „Včera večer jsem se

doslechla o jisté sázce mezi vámi a mladým panem Cottonem. Ráda bych si o tom s vámi promluvila.“

Lorda Desmonda polila červeň. „Cotton je nevychovanec a hulvát. Vůbec si ho nevšímejte.“ Zřekl se společníka z minulé noci tím, že se zamračil na skupinku mužů líně se opírajících o krbovou římsu. Mladíci kavalírsky pozvedli sklenky a předstírali, že nic neviděli.

Laura ho odvedla z temného okenního výklenku do kruhu světla pod lustrem. Na stěnách potažených broskvovým damaš-kem tančily odrazy svíček.

„Hádali jste se, kdo z vás jako první vypátrá, jak jsem přišla k šlechtickému titulu. Pan Cotton nadhodil, že jsem možná králi poskytla nějakou záhadnou službu, třeba ho odstrčila z cesty vrahovi. Vy jste tvrdil, že jsem mu spíš poskytovala úplně jiné, velmi oddané služby.“

„Ale já bych…, nikdy bych…, přísahám, že jsem to tak nemyslel…“ Mladík se celý rozpálil studem.

Laura přísně stáhla rty: „A pak jste pokračoval a vsadil se s panem Cottonem o nemalou sumu sta liber, že budete první, kdo na mně dnes večer vyloudí úsměv.“

Došli ke krbu. Mladíci se okamžitě napřímili a začali si upravovat vázanky, aby na ni udělali patřičný dojem. Pihovatý pan Cotton si nervózně pohrával se slonovinovou tabatěrkou.

Laura vyvlékla ruku z Nedova podpaží. „Je mi líto, lorde Desmonde, ale dlužíte svému příteli sto liber. Tu sázku jste totiž prohrál.“

S těmi slovy se graciézně uklonila a obdařila zírajícího pana Cottona zářivým úsměvem. Dobře věděla, že jí úsměv sluší. Už mnohokrát slyšela, že jí zjemňuje tvář, aniž by ji připravil o stín melancholie, který těmhle dětinským mladíkům připadá neodolatelný.

Obrátila se k odchodu. Ned za jejími zády zaúpěl, Cotton triumfálně zajásal a plácl nešťastníka po zádech. Laura si vykasala

sukně a zamířila pryč. Na obnažených ramenou cítila žár obdivných pohledů. Rozjařilo ji, že má nad muži takovou moc.

Tu moc jí dal do rukou Sebastian, zanechal ji tam jako nabitou pistoli připravenou ke střelbě. Jenže Lauře se střílet nechtělo.

Úsměv se jí z tváře vytratil při pomyšlení, že má na těch hloupých hrátkách svůj podíl. Obdiv edinburských mladíků jí zhořkl na jazyku. Jejímu praktičtějšímu já připadalo jejich dvoření směšné. Ale když chtějí pokládat její sarkasmy za duchaplnost a melancholii za světáctví, proč by jim to měla vyvracet? Aspoň nemusí předstírat, že je hloupá. Zanedbávaná holčička zasutá hluboko v jejím nitru se vyhřívala na výsluní toho přelétavého obdivu.

Od klavíru se linuly smutné tóny Bachovy kantáty. Laura se proplétala mezi tanečníky, až jí šustily hedvábné sukně. Vzala si z podnosu další sklenku likéru a jediným douškem ji do sebe obrátila, jako by teplo alkoholu mohlo rozpustit ledové drápy, které jí svíraly srdce. Blížil se únor, ale jí se zdálo, že jaro nikdy nepřijde.

Zoufale zatoužila uniknout odtud. Postavila prázdnou sklenku na nízký stolek u okna a chystala se odejít, když vtom na ni z druhého konce přeplněného salonu zamávala vějířem Tricia. Laura se zadívala na tetiny přezdobené šaty a neubránila se úsměvu. Tricia ustoupila jednodušší módě inspirované francouzskou revolucí jedině v tom, že si pořídila užší krinolínu, takže se teď už nemusela natáčet bokem, když chtěla projít dveřmi.

Pak si Laura všimla dvou mužů, kteří stáli vedle Tricie, a v duchu zaúpěla. Jen ne další obtloustlý, obstarožní hrabě, modlila se v duchu. Poté, co tak neobvyklým způsobem přišla k dědictví, obnovila teta úsilí dostat ji pod čepec. Vždyť Laura ji nejen okradla o veškerou pozornost společnosti, ale navíc spáchala ten neodpustitelný zločin, že ji překonala vznešeností svého titulu.

U Triciina lokte postával vikomt ďArtan. To díky němu dostaly od Campbellových pozvání, ať se usadí v jejich městském sídle. Od příjezdu do Edinburghu je provázel na každém kroku; pomáhal Tricii vyptávat se u advokátů na jejího zmizelého snoubence, a dokonce

toleroval i Borise a Blakeovy, které si Tricia vybrala za společníky na cestách.

Laura zamířila ke skupince a snažila se nedat najevo stísněnost. Starý vikomt se k ní v laboratoři i jinde choval ohleduplně, přímo otcovsky, a měl s ní nekonečnou trpělivost. A to i přesto, že mu odmítla prozradit vzorec, který byl příčinou otcovy smrti, dokud výzkum nepokročí a nepřinese nějaké konkrétní výsledky. Ale kdykoli s ním byla pohromadě, cítila se nesvá a nedokázala ze sebe setřást nepříjemný pocit. Vikomt vstoupil do jejího života, právě když z něj zmizel Sebastian. Jenže to je jenom moje vina, připomněla si. Tím, že to budu svádět na vikomta, nic nezměním. Ničím nic nezměním. Za všechno si můžu jen já sama. Do zledovatělého srdce se jí zařízla struna bolesti.

D’Artan jí momentálně nevěnoval žádnou pozornost. Obočí měl stažené do stříbrné linky a mračil se na druhého muže, který stál vedle Tricie.

Při pohledu na neznámého se v Lauře všechno sevřelo. Jeho široká ramena halil černozelený přepásaný pléd a u pasu mu visela kožešinová brašna. Ruku s nápadným prstenem měl hrdě položenou na jílci meče.

Tricia se ho držela za zápěstí. „Musím přiznat, že skotský smysl pro humor prostě nechápu,“ říkala právě. „Ten příšerný advokát, u kterého jsme byli včera, se mi snažil namluvit, že můj snoubenec byl jen přelud, výplod mojí choré představivosti.“

„Žádný přelud, spíš obyčejný lotr.“ Z mužova drsného hlasu zazníval melodický skotský přízvuk, ještě neobroušený afektovanou angličtinou edinburské smetánky. Laura dychtivě naslouchala jeho dalším slovům: „Ačkoli si to možná nechcete připustit, existují muži, pro které jsou tak krásné ženy jako vy lákavou kořistí.“

A tak bohaté, dodala v duchu Laura. Ten muž byl stejně taktní jako sympatický.

Tricia popotáhla. Hned se objevily dva kapesníky. Přijala ten Skotův, olemovaný krajkou, a setřela si třpytivou slzu. „Když já se s

tím prostě nedokážu smířit. Můj snoubenec mě zbožňoval. Nikdy by

mě dobrovolně neopustil. Určitě ho unesli.“

Laura vklouzla mezi ně a jemně uchopila Tricii za loket. „Vždyť nepřišla žádná žádost o výkupné, tetičko. Slíbilas, že když ho nenajdeme tady, začneš zase žít jako dřív.“

Tricia jí odstrčila ruku. „To se ti snadno řekne. Ty jsi neztratila muže, kterého miluješ.“

Laura sklopila hlavu, protože jí do tváří vstoupil ruměnec. Až příliš živě si pamatovala noc, kdy přišla za Sebastianem do pokoje, něžná slůvka, která jí říkal, něžné dotyky. Ačkoli se v ní mísil stud s lítostí, nedokázala zapudit vzpomínku na jejich těla propletená v saténových pokrývkách.

Tricia vykouzlila na rozechvělých rtech statečný úsměv.

„Promiňte, prosím,“ obrátila se k neznámému v kiltu. „Jen jsem doufala, že když jste z Vysočiny, mohl byste o lordovi z Dunkirku něco vědět.“

Muž jediným douškem vyprázdnil sklenku whisky. „Taky že vím, lady Tricie. Lord z Dunkirku jsem já, a to už hezkou řádku let.“

Laura se rázem vytrhla ze vzpomínek. Zvedla zrak a setkala se s jiskřivýma očima Killiana MacKaye.

Ze zahradní zdi sklouzl temný stín. Upíral pohled na zářivé čtverce oken zapuštěných hluboko ve starobylém zdivu a z okraje klobouku mu stékal déšť. Na jeho znamení seskočilo ze zdi dalších pět postav.

Na druhé straně domu se otevřely dveře a do zahrady dolehly syté, jasné tóny violy.

„Copak tyhle fajnoví lidi nikdy neslyšeli vo dudech?“ zavrčel Sebastianovi do ucha Jamie. „Prokristapána, jsme přece ve Skotsku, ne v Paříži!“

„Tiše,“ zasyčel Sebastian. „Jestli nebudeš držet jazyk za zuby, budeme nejen ve Skotsku, ale taky ve vězení.“

„Můj nápad to nebyl, vyrazit si do Edinburghu.“

„To bys radši umíral hlady na Vysočině?“ Sebastian narazil Jamiemu na hlavu masku z pytloviny. „Vždyť jsme tam vybrali už každý kostel kromě kostela tvého otce.“

Jamie si vztekle odfrkl. „Já byl pro, abysme ho vybrali taky. To tys vycouval.“

„Radši bych okradl vlastního dědečka. Kdyby mi nezmrazil všechny účty v Královské bance, mohli jsme se zavrtat do brlohu na Vysočině a hovět si tam až do jara.“

„Jo, jenže kdyby tě načapal, tak bys měl po Vysočině jednou provždycky. Skončil bys v base nebo v pekle, nebo kam by se tě rozhod poslat.“

V blátě za nimi ztěžka přistál Drobeček, až se břečka rozstříkla na všechny strany. „Jestli se chcete hádat celou noc, můžeme rovnou vobejít barák a zaklepat na přední dveře. Třeba nás majordom pustí dovnitř.“

Jamie chňapl po láhvi, kterou měl Drobeček u pasu, stáhl si masku a pořádně si přihnul. „Ááách! Když se mužskej potřebuje zahřát, není nad pořádnou skotskou whisky. Všechny oudy mám promrzlý skrznaskrz, i ten nejdůležitější.“

Drobeček se uchechtl. „Žádná škoda pro edinburský děvky.“

„To říkáš ty, né ty holky,“ opáčil Jamie.

Jeden z jejich druhů vybuchl smíchy. Sebastian se ohlédl a syknutím ho umlčel. Pak vytáhl pistoli a vedl je kolem domu. Na vteřinku zastavil, aby vyprostil nohavici z růžového keře spícího zimním spánkem, a přitom zvedl oči k zářícím čtvercům křídlových oken. Předestřely mu oslňující pohled na svět saténu a hedvábí. Na svět, který synovi zchudlého lorda z Vysočiny nikdy nic nedá dobrovolně.

V několika posledních měsících se o tom Sebastian znovu přesvědčil. Myl se v ledových potocích, celé noci se třásl v potrhaných pokrývkách a živil se sušeným masem tak tvrdým, že ho musel hodiny přežvykovat, aby vůbec zjistil, jakou má chuť.

Elegantní bandita byl tentam. Zbyla z něj jen hedvábná maska a cár tartanu zmačkaný v kapse jako epitaf. Teď tu byl obyčejný zloděj a hladový člověk. Všechno, co Sebastian Kerr chce, si bude muset sám ukrást. O tom ho Laura Walkerová důkladně poučila. Teď si může dovolit podléhat svému krutějšímu já – a to všechno jen proto, že ho opustila a nenechala mu nic, co by ještě mohl ztratit. Kromě svobody… a života.

Prokřehlými prsty sevřel pažbu pistole a pod maskou z režného plátna se tvrdě pousmál.

Laura zírala na Killiana MacKaye a barva se jí z tváře vytrácela stejně rychle, jako se tam objevila. Triciiny překvapené námitky jí zněly jako nezřetelné bzučení.

Tohle nebyl žádný ohavný zločinec, jakého si představovala, ale urostlý, ušlechtile vyhlížející muž s hustou hřívou bílých vlasů. Vysoké čelo mu brázdily hluboké vrásky, ramena měl široká a na muže svého věku překvapivě vzpřímená. Laura rychle sklopila oči, aby nepostřehl její úžas, a přitom na jeho těžkém plédu zahlédla bílé chlupy – dlouhé, silné kočičí chlupy. Copak tohle může být ten netvor bez srdce, který Sebastiana připravil o domov?

„Takže vy jste nikdy neslyšel o muži, který si říká Sebastian Kerr?“ D’Artanuv hlas přitáhl Lauřinu pozornost zpět k rozhovoru. Všimla si, že se vikomt nepatrně ušklíbá.

Mezi oběma muži to zajiskřilo téměř hmatatelným napětím.

MacKay na vteřinku zaváhal a pak odpověděl: „Nikdy.“

Laura si posunula brýle výš na nos a Killian MacKay zachytil její chladný vyzývavý pohled. Oba věděli, že lhal. Ale také věděli, že Laura bude mlčet – pokud nebude chtít vysvětlovat, proč zčervená jako pivoňka pokaždé, když padne zmínka o tetině snoubenci.

K Triciině údivu se Laura zavěsila do MacKayovy paže a usmála se: „Možná bychom měli tetě dopřát čas, aby se z toho šoku vzpamatovala. Už jste navštívil Campbellovic knihovnu? Stojí za vidění. Nechcete se tam podívat?“

„Moc rád.“ MacKay si zvedl Triciinu ochablou ruku ke rtům a posměšně se uklonil ďArtanovi. „Těšilo mě, vikomte.“

D’Artan pozoroval, jak se před tím nápadným párem rozestupuje dav tanečníků, a oči se mu zúžily do stříbřitých štěrbin.

Lampy v knihovně byly pozhasínané. V krbu praskalo dříví a od ohně se linula cedrová vůně. V tmavém obložení se rýsovaly obdélníky oken lesknoucí se deštěm.

Laura si sedla na úzkou lavici a pečlivě si urovnala sukni šeříkových šatů. MacKay se posadil do koženého ušáku naproti ní. Dlouho se navzájem mlčky pozorovali.

MacKay se už od mládí pyšnil tím, že se vyzná v ženské módě. A musel uznat, že tahle dívka dělá čest prostšímu, přirozenějšímu stylu, který nedávno ovládl Londýn a Edinburgh. Byl by to zločin, pohřbít její dokonalou pleť pod vrstvou tělky a vlasy skrýt pod parukou. Měla svou tmavou hřívu vyčesanou na temeni, odkud jí splývala v těžkých loknách. Šaty měla přepásané širokou šerpou, která ladila s růžovým saténem spodničky a zdůrazňovala dívčin štíhlý pas. Chovala se tak upjatě, že by to u jiné ženy působilo skoro směšně, ale ona v sobě měla jakousi podivně dojemnou důstojnost. MacKaye zamrzelo, že ještě není ve věku, kdy ho nevzruší být sám s krásnou ženou v setmělém vyhřátém pokoji.

Laura si posunula brýle. Věděla, že tím pohybem prozrazuje své napětí, a přemítala, co ji to vlastně posedlo, že se pouští do tohohle šílenství. „Promiňte, že jsem tak smělá, lorde MacKayi, ale chtěla bych se vás na něco zeptat. Ráda bych si pořídila nějaké menší panství na severu Skotska. Ten váš hrad, Dunkirk, nebyl by na prodej?“

MacKay se v křesle napřímil. Ta dívka se prozradila, a to nejen nervozitou. Jak to, že zná jeho jméno, když předtím v salonu nepadlo? „Dunkirk je sotva víc než polorozpadlá ruina. Je bezcenný,“ odvětil.

„Pak by se vám určitě ulevilo, kdybyste se ho zbavil.“

MacKay vstal a přešel ke krbu, jako by před jejím ledovým pohledem utíkal k teplu. Z jeho pevné, hranaté čelisti vyčetla Laura vnitřní sílu, díky níž dokázal šestnáct let trpělivě čekat, než za něj osud zúčtuje s mužem, který mu ukradl nevěstu. Srdce se jí podivně rozbušilo při pohledu na siluetu jeho širokých ramenou rýsujících se proti záři ohně.

„Dunkirk není na prodej,“ řekl.

Nedokázala se ubránit prosebnému tónu. „Jste bohatý. Vím, že vám patří skoro celý Strathnaver. Jakou cenu pro vás může mít stará ruina?“

Upíral zrak do tančících plamenů. „Jsem sentimentální. Kdysi tam žila žena, kterou jsem miloval.“

A zemřela tam? Ta slova zazněla Lauřinou myslí tak zřetelně, že na kratičký strašlivý moment dostala strach, že je snad pronesla nahlas.

Ale když se k ní MacKay otočil, neměl v očích zuřivost ani trpkou výčitku, ale jen posmutnělý soucit. „Mrzí mě, že vám nemohu vyhovět, má drahá. Ale víte, Dunkirk mi ve skutečnosti tak úplně nepatří. Proto ho nemůžu prodat. Mám ho v držení pro někoho jiného.“

Do pokoje zalétly tklivé tóny hoboje. Hudba, temná a nesnesitelně sladká, se líbezně mísila s bubnováním deště na okenní římse.

Laura vstala. „Odpusťte, lorde MacKayi. Máte úplnou pravdu. Nemohu vás žádat, abyste prodal to, co vám nepatří a nikdy nepatřilo.“

Se strohou úklonou ho opustila a zanechala ho zamyšleného stát u krbu. MacKay roztřesenýma rukama sevřel opěradlo židle. V těch bezútěšných letech po Michellinině smrti často prosíval Boha o odpuštění. Teď se zdá, že se Bůh rozhodl, že mu místo laskavého posla útěchy sešle pomstychtivého anděla s fialkovýma očima a úsečným hlasem. Zaťal prsty do hladké kůže a v tiché modlitbě sklopil hlavu. Už neprosil o slitování, ale o odvahu.

Sebastian se rozmáchl a pažbou pistole rozbil křehké sklo.

Zkušeně odjistil vysoké dvojité okno a vrazil dovnitř dřív, než hudebníci přestali hrát.

Vzduch prořízlo pronikavé zaječení, ale vzápětí se rozhostilo hrobové ticho. Oknem naskákalo do místnosti šest mohutných postav s maskami na obličejích.

„Zbraně na podlahu, pánové!“ vykřikl Sebastian úmyslně pozměněným hlasem. Jeho chrapot zněl tím přesvědčivěji, že vycházel z prokřehlého hrdla.

Poslechli rozkaz a na podlaze přistála jedna pistole, pár holí a deštník. Jakási dáma s modrými vlasy se zhroutila do náručí svého manžela.

„Teď bychom vás chtěli požádat o cennější dárek,“ řekl Sebastian. „Všechny šperky, zlato a peníze do těch pytlů, prosím… Tak, správně. Ano, to se nám bude velmi hodit, díky,“ dodal, když do napjatého mlčení zacinkaly kapesní hodinky a zlaté řetízky.

Jeho muži se činili, přesně jak je to naučil. Pohybovali se s otevřenými pytli od jedné skupinky k druhé, nikomu nepohlédli do očí a jediným slůvkem neprolomili ticho. Sebastianovi stačilo zběžně se rozhlédnout, aby zjistil, že d’Artan tu není. Nitro se mu sevřelo trpkým zklamáním.

K nosu mu zavanula lákavá vůně teplého pečiva. Vnímal ji každičkým pórem, sliny se mu sbíhaly a v žaludku mu kručelo. Ze všech sil se snažil stříbrný vozík přetékající voňavými koláči ignorovat. Věděl, že by stačilo ochutnat jediné sousto, a padl by před všemi přítomnými na kolena a cpal se koláči jako vyhladovělé zvíře, za které ho všichni tihle lepší lidé nepochybně mají.

Mladík s neupravenými vlasy zaváhal, protože se mu nechtělo sundat rodinný pečetní prsten. Sebastian výhružně pokynul hlavní pistole. Mladíkův pihovatý soused šel příkladem a rychle hodil do pytle slonovinovou tabatěrku a naditou peněženku. Přistály na hromádce šperků s melodickým cinknutím. Nedobrovolnému dárci

křičela z hnědých očí bezmocná zuřivost a v Sebastianovi vyvolala nevítaný záblesk porozumění. Upřímně doufal, že než noc skončí, nebude muset nikoho zastřelit.

Znovu zabloudil pohledem ke koláčům. Ještě před půlrokem by na takovéhle společenské události byl sám hostem, usrkával by šampaňské a uždiboval dobroty. Znenadání na něj zaútočily další vzpomínky – jak konečkem prstu přejíždí Lauře po rtu, jak mu na jazyku ta je sladká poleva. Ale to byl jiný svět a jiný muž. Muž tak hloupý, že se nechal ošálit párem zrádných ametystových očí.

Nahoře na schodech se objevil stín. Sebastian vzhlédl a uviděl v ohybu schodiště stát ďArtana. Ruku měl zlehka položenou na zábradlí a usmíval se.

Sebastian byl třemi dlouhými kroky u schodů. Vtom se rozlétly pozlacené dveře na konci salonu a přímo doprostřed loupežného přepadení vkročila Laura Walkerová.

19

„Všemohoucí Ježíši,“ neudržel se Drobeček a porušil příkaz mlčení.

Jamie se užuž začal křižovat, ale včas si vzpomněl, že není katolík. Jeho posvátná bázeň se změnila v čirou hrůzu, když viděl, že zjevení ve dveřích upoutalo i Sebastiana.

Čas se zastavil.

Ohromený Sebastian mimoděk zmáčkl kohoutek pistole. Naštěstí byla zajištěná, jinak by si byl prostřelil nohu.

Zlacená obrubeň dveří dokonale rámovala Lauřinu postavu, jako by to byl obraz jednoho z ďArtanových oblíbených umělců. Gainsborough, anebo snad Reynolds? Vlasy měla sčesané z obličeje; ve stočených lokýnkách jí splývaly kolem štíhlého sloupu hrdla a zář svíček v nich probouzela k životu chvějivé odlesky. Na krajkovém fiží v liliově bělostné štěrbině mezi ňadry, jejichž hebkost Sebastian tak dobře znal, měla připnutou diamantovou brož. Se šperkem si pohrávaly zášlehy světla.

Tohle nebyla ta upjatá, pyšná žena, kterou naposledy viděl ve špinavém vězení v Northumberlandu. Tohle bylo nádherné stvoření z jeho nejodvážnějších fantazií, nevýslovně krásné a obestřené příslibem rozkoše. V jeho nepřítomnosti skleníková květinka neuvadla, ale rozkvetla. To poznání v něm probudilo úplně jiný, ještě divočejší hlad.

Laura se rozhlížela po salonu a zmateně se kousala do rtů. Tricii nikde neviděla, ale usoudila, že se nejspíš elegantně zhroutila a

ďArtan ji dopravil někam nahoru. Kolem zkoprnělých hostů stály postavy v kápích a třímaly doširoka rozevřené pytle. Jakou hru to zase hrají? dohadovala se. Nebyla si jistá, co se od ní čeká jestli má taky na místě zkamenět, utéct, anebo se snažit uhodnout, jaký výjev se ostatní pokoušejí znázornit.

Za palmou v květináči postávala Devony. Laura se k ní naklonila a šeptem se zeptala: „Co je to za hru? Sochy? Slepá bába? Pantomima?“

„Přepadení,“ procedila Devony skrz zaťaté zuby. „To je

přepadení.“

Laura se zamračila a pokoušela se rozpomenout na pravidla této společenské hry. Jenže pamatovat si všechny ty dětinské zábavy bylo skoro nemožné. Rozhlížela se po pokoji a teprve teď si všimla pistolí, které měli maskovaní muži za opasky.

„Aha. Přepadení.“ Ohlédla se a napadlo ji, že by asi bylo rozumné pokusit se vyklouznout ven a doběhnout pro strážníka.

Jenže už bylo pozdě. Jeden z lupičů ji postřehl a zamířil k ní. Rychle si stáhla Triciiny diamantové náušnice, připravená bez protestu je obětovat.

Ten muž k ní kráčel sebevědomě a pružně, s vrozeným půvabem. Do tváře mu neviděla, protože ji měl zakrytou maskou z hrubé pytloviny a navíc zastíněnou širokým okrajem klobouku. Pod ošuntělou lněnou košilí se mu rýsovala mohutná ramena. Dav se před ním ustrašeně rozestupoval. Ostatní lupiči stáli bez hnutí, jako by zkameněli. Lauře se divoce rozbušilo srdce.

Muž se k ní nezadržitelně blížil. Na bezdechý okamžik si pomyslela, že se snad nezastaví, dokud ji nepřirazí ke dveřím. Ale nakonec přece jen zůstal stát. Oddělovaly je pouhé centimetry. Dívala se na širokou hrud, z níž sálal žár, vdechovala mužnou vůni tabáku a úporně se snažila zklidnit svůj přerývaný dech. Bála se ho, ale zároveň zuřila nad jeho drzostí, protože s žádným jiným hostem se tu tak hrubiánsky nezacházelo.

Zastrčil si pistoli za kalhoty a roztáhl pytel. „Vaše šperky, madam.“

Když uslyšela jeho zastřený hlas, přeběhl jí mráz po zádech.

Hodila do pytle náušnice a začala si sundávat perlový náhrdelník.

K Sebastianovi zavanula jemná vůně jasmínu, zasáhla ho jako tvrdý úder a rozbouřila všechny jeho smysly. Vstřebával a vychutnával Lauřinu přítomnost jako žíznivý poutník, který konečně dorazil do oázy. Ty dlouhé měsíce bez ní ho dohnaly skoro až na pokraj šílenství.

„Všechno. Prsten taky,“ vyštěkl neurvale.

A šaty. A spodničku. A podvazky. A punčochy. A košilku. Málem se přestal ovládat, když si představil, jak se před ním svléká a poslušně hází jeden kus oblečení za druhým do pytle a jak on ji pak přimáčkne ke dveřím a dokončí to, co začalo tehdy dávno na Lindentree.

Laura si stáhla z malíčku prsten s korálem, který určitě nestál víc než pár penny, a upustila ho do pytle. Zůstala rozpačitě stát, protože lupič se ani teď neměl k odchodu. Z jeho nehybné postavy čišelo nepřátelství, které ji zároveň mátlo i děsilo. Připadalo jí, že celý svět se zúžil jen na ně dva – na ni a toho divokého cizince.

Upustil pytel, zabořil jí ruce do vlasů a nelítostně začal vytahovat stříbrné jehlice. Trhla sebou a zavřela oči.

Sebastian o jehlice vůbec nestál. Prostě jen neodolal pokušení vnořit prsty do hedvábného obláčku Lauřiných vlasů. Naházel kořist do pytle a potom s arogantní smělostí zabloudil pohledem do míst, kde se fiží z krajek a hedvábí dotýkalo jejích ňader.

Lauře se rozhořely tváře. Začala zápasit s broží a ruce se jí třásly ani tak ne strachem, jako spíš zlostí. Škrábla se, až sykla bolestí, a na kůži jí zůstala tenká rubínová stopa. A pak tu zčistajasna byl on. Teplýma rukama obemknul její, odtáhl je a s překvapivou trpělivostí začal sám vyprošťovat brož z jemné látky. Nijak nepospíchal a se vzrušující něhou jí tvrdými klouby hladil jemnou pleť mezi ňadry.

Laura se užasle dívala na zlatavé chloupky na jeho rukou, příliš šokována, než aby se odvážila zvednout zrak.

Náhle se zachvěl. Bezohledně škubl broží, až roztrhl drahou látku, s ponižující lhostejností se odvrátil a odcházel. „Počkejte!“ vykřikla za ním.

Dav zalapal po dechu. Lupič se prudce otočil – výhrůžná postava bez tváře.

Laura si strhla brýle a přetáhla zlatý řetízek přes hlavu. Oči jí planuly a z každého jejího slova sálalo opovržení. „A tohle nechcete? Jsou z pravého zlata. Nejsou bezcenné jako ten kousek korálu nebo pár jehlic. Mohly by vám vynést slušné jmění.“

Hrdě mu stanula tváří v tvář. Rozpuštěné vlasy jí splývaly po ramenou a potrhané fiží se třepetalo ve větru, který dovnitř proudil otevřenými okny. Lupič sáhl po brýlích a jejich prsty se o sebe letmo otřely. Vzal jí brýle z ruky a něžně nasadil zpátky na nos.

Zamrkala, protože ji ta nečekaná laskavost zmátla.

Sklonil ústa k jejímu uchu. „Jen si je nechte, slečno Walkerová.“ Ten hlas s drsným skotským přízvukem jí zježil vlásky na šíji. „Zlato vám sluší mnohem víc než ocel.“

Pak vyslal ke svým druhům nenápadný signál a najednou byl pryč a ostatní s ním. Mramorovou podlahu u oken, jimiž se vytratili do noci, skrápěl mrznoucí déšť.

V salonu propukla vřava. Laura Walkerová se bez hlesu zhroutila na zem v hromádku šeříkového saténu.

Mozolnatá ruka jí odhrnula vlasy z obličeje. Laura k ní přitiskla rty a zašeptala: „Sebastiane…“

Ruka se bleskurychle odtáhla a zavládlo rozpačité ticho. Laura pomalu otevřela oči. Nad postelí se skláněl Killian MacKay, ve vlídných očích měl zmatek a tvářil se zamyšleně. Když jí došlo, co právě řekla, zaplavila ji hrůza. Poděšeně se rozhlédla kolem sebe. Tricia se naštěstí bavila s lady Campbellovou a s Devony a služebná byla plně zaujata urovnáváním šatů přehozených přes opěradlo židle.

„… prostě skandální,“ říkala zrovna Tricia a její bělostné ručky se třepotaly jako motýlí křídla. „Víte, že mu hodila moje oblíbené náušnice do pytle, jako by to byly obyčejné cetky?“

Lady Campbellová zalétla ustaraným pohledem k posteli a neklidně si zamnula buclaté ruce. „Doufám, že se vzpamatuje. Pro spořádanou mladou dívku to musel být šok. Tolik si to vyčítám! Tenhle týden vykradli už dva domy na protější straně náměstí, ale mě ani ve snu nenapadlo, že by to mohli zkusit i u nás. Vždyť můj Dempster je členem Parlamentu!“

„Už přišla k sobě, madam,“ upozornila služka. Zastrčila Lauře k nohám nahřátou cihlu zabalenou do flanelu a posadila se na židli u dveří.

Ostatní obklopili postel. Ten shluk tváří pod baldachýnem Lauře

bůhvíproč připomněl měsíce obklopující nějakou neznámou planetu.

Tricia našpulila rty a políbila polštář vedle její tváře. „Pěkně jsi nás vylekala, mladá dámo. Když lord MacKay viděl, žes omdlela, byl tak laskavý a přenesl tě do pokoje.“

„Zhroutila ses totiž přímo ve dveřích a ucpalas je,“ dodala Devony. Řekla to, jako by dali Lauru odnést jen proto, aby ostatním nepřekážela. Pak se teatrálně zachvěla. „Ale vůbec se nedivím, že jsi omdlela. Když jsme viděli, jak ti ten ničema škube jehlice z vlasů, mysleli jsme si, že si tě hodí přes rameno a unese pryč. Nebo že tě rovnou tam u dveří znásilní.“

Laura si vzpomněla na Sebastianovu drsnou zručnost a do tváří se jí vkradl ruměnec. Lord MacKay jí otřel čelo vlhkým hadříkem a zpod podivně chlapeckého závoje dlouhých řas vrhl po Devony mrazivý pohled. Lady Campbellové se roztřásl spodní ret.

„Hrozně se stydím,“ řekla Laura. „Nikdy předtím jsem neomdlela.“

MacKayova melodická skotská výslovnost lahodila jejímu sluchu. „Není třeba se omlouvat, děvče. Máte za sebou ošklivý zážitek.“

Tricia mu zezadu položila prsty na široké rameno. Lauře, která byla pořád ještě trochu omámená, připomínaly pařáty. „Nejspíš se všichni shodneme na tom, že mojí neteři teď ze všeho nejvíc prospěje odpočinek. Dáte si se mnou v přijímacím pokoji trochu horkého punče, lorde?“

MacKay se opřel v křesle a natáhl dlouhé nohy. „Radši tu ještě chvilku zůstanu. To děvče bude určitě spát klidněji, když bude vědět, že ji někdo hlídá.“

Tricia nepatrně zúžila oči a zadívala se na neteř. Lauře bylo jasné, že ten pohled nevěstí nic dobrého. Ráno jí teta nepochybně předhodí novou řadu dotěrných nápadníků. Teď však Tricii nezbylo než se podřídit. I Laura spolkla svoje námitky, protože lord MacKay vypadal nezviklatelně – hora odhodlání zahalená v plédu.

Ženy opustily pokoj a zůstala jen služebná, která na židli u dveří už hodnou chvíli pochrupovala. Laura sklopila víčka a předstírala, že také spí. Ale když se zpod sklopených řas odvážila blesknout pohledem po MacKayovi, zjistila, že si ji pozorně prohlíží. Oči měl jasné a ostražité jako jestřáb.

„Sebastian je v těchhle končinách neobvyklé jméno, nemyslíte?“ zeptal se tiše.

Laura se na polštářích vysoukala o něco výš. Byla ve střehu stejně jako on. „Jmenuje se tak můj kocour.“

Ohnula se a s nadějí v očích nakoukla pod postel, ale kocourek tam nebyl. Kde ta chlupatá potvůrka vězí, když ji zrovna potřebuju? rozhořčila se. Měla bych si konečně zapamatovat, že na žádného mužského se nedá spoléhat…

Se zrudlým obličejem se napřímila a odfoukla si z očí zbloudilý pramínek vlasů. „Asi zase ve skleníku prohání papouška lady Campbellové.“

„Jestli mluvíte o tom roztomilém šedém kočičím mládenečkovi, tak je spíš vedle v mém domě, krade kuchaři smetanu a dvoří se mojí Belle.“

Laura usoudila, že Bella má patrně na svědomí ty bílé chlupy na MacKayově plédu. Snadno si ji uměla představit – chundelatou, s vyplazeným růžovým jazýčkem a úplně hloupoučkou. Takovou kočičí Devony Blakeovou.

„Obávám se, že se můj Sebastian honí za každými pohlednými vousky, které se namanou. Typický mužský,“ dodala polohlasem.

„Na své mládí jste dost cynická. Ale možná to zavinila ta nešťastná věc, která se přihodila vaší tetě. Myslím toho lotra, co ji oklamal.“

Při těch slovech se Laura znovu začervenala a v duchu proklínala svou zrádnou pleť. MacKay se pousmál. Vypadal, že se chystá ještě něco dodat, jenže v té chvíli služka zachrápala, a to mu připomnělo, že nejsou sami.

Natřepal Lauře polštář. „Už je pozdě, děvče. To tedy byl večer! Popovídáme si zítra.“ Z jeho neproniknutelného výrazu usoudila, že má na mysli víc než jen společenskou konverzaci.

Probudil služebnou a oba zmizeli. Když se za nimi zavřely dveře, Laura se roztřásla. Natáhla nohy, aby se ohřála o cihlu pod pokrývkou. Přijde Sebastian? zasnila se. Odváží se?

Překulila se na bok a pozorovala dveře na terasu. Musela jsem se dočista zbláznit, povzdechla si. Jestli Sebastian přece jen přijde, nebude si se mnou vyměňovat zdvořilosti – spíš mě rovnou zastřelí.

Divila se, jak mohla být tak slepá a hned ho nepoznat. Pod hrubou maskou sice nemohla vidět jeho světlé vlasy a kouřovou ocel očí, ale divoce bušící srdce ji mělo varovat. Dokonce i v ošuntělém oblečení Sebastian zastínil výkvět edinburské smetánky. Vypadal jako princ banditů, jako lupičský král salonů. Za tu kratičkou chvilku ji obral o mnohem víc než jen o pár cenných drobností. Připravil ji o světáckou odtažitost, o chladnou rezervo-vanost, které si celé ty dlouhé měsíce záměrně pěstovala, aby otupila všechny ostatní city – smutek, lítost i obrovskou vinu. Nezkrotný žár jeho rukou v ní znovu probudil k životu každičký nerv a div ji nepřipravil o rozum.

Musí ji nenávidět… Vždyť mu zhatila všechny plány, zradila ho muži, kterého choval v nejhlubším opovržení. Jenže jak si má vysvětlit tu bolestnou něhu, se kterou ji dnes večer pohladil? Tu ohleduplnost, s níž jí nasadil brýle na nos stejně jako kdysi té moukou poprášené dívce v troskách Triciiny kuchyně?

Laura se zachumlala hlouběji do honosných pokrývek a celá se

třásla, zatímco se ledový déšť pozvolna měnil ve sněhové vločky.

Za Sebastianem zůstávaly na terase mokré šlápoty. Do bot mu prasklinami vnikl sníh a promočil mu vlněné ponožky. K zemi se snášely těžké vločky, usazovaly se na zídkách a cesmínových keřích rostoucích kolem terasy a utkaly Sebastianovi ve vlasech hustý bílý závoj.

Ale jemu to bylo jedno. Tiskl prsty na ledové sklo francouzského okna a díval se do útulného pokoje, kde se v pokrývkách choulila útlá postava zalitá září dohořívajícfho ohně. I v mrazu na terase skoro cítil, jak z těch mihotavých plamínků sálá teplo. Připadal si pošetile, jako dítě tisknoucí umouněné prstíky k výloze cukrárny. Tlumeně zaklel.

Už nikdy se s Laurou nechtěl setkat, ani v Anglii, a určitě ne v Edinburghu. Už nikdy se jí nechtěl dotýkat, už nikdy nechtěl znovu potěžkávat v dlaních vodopád jejích vlasů.

Zatvrdil se proti nežádoucímu přívalu něhy a zaťal ruce v pěst. K čertu s ní! Od chvíle, kdy za ním na Lindentree přišla, ho noc co noc rozpalovaly sny o jejím štíhlém těle a rozkošných polibcích. Tehdy ji nechal odejít, ale přísahal, že podruhé už to neudělá.

Vytáhl z kapsy Lauřin perlový náhrdelník a probíral ve ztuhlých a mrazem popraskaných prstech třpytivé perličky. Tolik se jí podobaly

– pojila je zdánlivě křehká, ale přitom pevná nit, na první pohled se zdály chladné, ale na dotyk hřály a pod rukou mu ožívaly opalizujícím ohněm.

Užuž se odvracel ode dveří, ale pak se zarazil a prohrábl si vlasy. Od té noci na Lindentree proklel své měkké srdce nejmíň tisíckrát.

Copak ho teď zase zradí? Jediný pohled do jejích za-mžených očí přece nemůže vymazat ty nekonečné měsíce, kdy se třásl chladem ve vlhkých údolích a nemohl si ani rozdělat oheň, aby na sebe nepřivolal ruku zákona. Spával neochotně stočený do klubíčka a živil v sobě nenávist, dokud mu nezačala kolovat v žilách jako tekutý plamen. Nakonec pohltila všechny jeho ostatní sny i myšlenky a nahradila je žhavými vynalézavými představami, jak se Lauře pomstí.

S novým odhodláním si klekl do sněhu a zasunul jednu z Lauřiných jehlic do zámku na francouzských dveřích. Jenže než s ní stačil pootočit, ochromila ho další myšlenka. Bude sama? Sice neměla žádný snubní prsten, ale jak jinak si má vysvětlit tu proměnu? Určitě je za tím nějaký muž, nějaký bohatý muž, který ji obléká do diamantů a saténu, který jí ovíjí štíhlý krk šňůrami perel. Muž, který s ní sdílí její život i půvabné tělo.

Sebastian křečovitě sevřel prsty. Náhrdelník se přetrhl, až se perly rozlétly na všechny strany a beze stopy zmizely ve sněhové peřině.

Vstal a opřel se o zeď. Ztěžka oddychoval a slepě zíral na

přetrženou nit, která mu visela z prstů.

„To se ti tedy povedlo. Hlupák, a ještě k tomu nešika.“

Sebastianovi ztvrdly rysy. Nejdřív si myslel, že ten hlas zastřený alkoholem a chraplavý opovržením patří otci. Ale otec by přece nemluvil francouzsky… Zvedl oči. Přes řasy, na nichž mu namrzal padající sníh, nespatřil otcova ducha, ale dědečka. Navzdory hustému bobřímu kožichu se ďArtan třásl zimou.

Sebastianovi bylo jasné, že dědeček je sice hodně domýšlivý, ale přece jen ne natolik, aby přišel sám. Spíš vycítil než uviděl temné postavy přikrčené za živým plotem.

„Věděl jsem, že tě tu najdu,“ řekl ďArtan. „Jsi tak předvídatelný, až je to nudné.“ Úzké chřípí se mu zachvělo. „Jdeš za ní po čichu jako jelen v říji. Ty si prostě nedáš pokoj. Jsi zrovna jako tvůj otec. Máš to v krvi.“

Sebastian si dal záležet, aby na něm nebylo vidět, jak hluboce ho ta slova ranila. „Mně aspoň v žilách proudí krev, a ne ledová tříšť.“ Pokročil směrem k dědečkovi. „Řekl bych, že ty a já si spolu musíme něco vyřídit.“

„Ano, taky bych řekl.“

Vtom se ďArtan zadíval kamsi přes jeho rameno a do očí se mu vloudil pobavený výraz. Sebastian ucítil závan teplého vzduchu. Otočil se a uviděl, že ve francouzských dveřích stojí Laura. Zaklel, ale znělo to spíš něžně. Prokristapána, hlupáček jeden, pomyslel si. Vždyť je bosa.

„Sebastiane? Jsi to ty?“

Hlas měla zastřený spánkem a v tenkém hedvábném županu se chvěla zimou. Vypadala, že skoro nevnímá, kde je, ani zdali spí, či bdí. V tmavých vlasech se jí usazovaly sněhové vločky. Byla tak křehká a vypadala tak něžně a svůdně – jako líbezný sen, který ožil. Přes nenávist, kterou se v sobě pokoušel živit, k ní Sebastian automaticky vykročil. Vůbec si neuvědomil, že už nemá pléd, který by jí mohl přehodit přes ramena.

Rozespale přimhouřila oči a zadívala se na druhou temnou postavu. „Vikomte?“

Sebastianův chladný tón ji úplně probudil. „Vrať se do pokoje, Lauro. A to hned.“

D’Artanovy rty se zkřivily do grimasy, která měla s úsměvem pramálo společného. „Ale ne, jen zůstaňte, ma chérie. Zábava zrovna začíná. Skoda jen, že bude tak krátká.“

Sebastian se přinutil k jízlivému úšklebku. „Nebude ti dělat problém vysvětlit ten nepořádek, který naše těla nadělají na Campbellovic vzorném trávníku?“

Laura mezi nimi těkala pohledem, jako by se oba zbláznili. D’Artan pokrčil rameny. „Vůbec ne. Podlý lupič se v noci vrací,

aby znásilnil mladou dámu, která ho tak okouzlila. Ale jeho milostné pozornosti jsou poněkud…,“ přemýšlivě si poklepal na rty, „… řekněme poněkud neomalené, takže vyústí v její tragickou smrt. Nu,

a pak tam vtrhnu já, sice příliš pozdě, než abych zachránil svou chráněnku, ale natolik včas, abych učinil zadost spravedlnosti. Sprovodím toho krutého násilníka ze světa.“

Laura zbledla jako sníh. Sebastian ji střelhbitě strhl za sebe a zaštítil vlastním tělem. Rukou sjel k pistoli za opaskem.

„Křič, Lauro,“ přikázal.

Zadržel dech a čekal, až zaječí. Vlastně v to doufal. Už ho unavovalo utíkat, už ho unavovalo trpět zimou a hladem.

„Co mám křičet?“ zeptala se hloupě. Otočil se k ní. „Sakra, holka, prostě křič!“

Při tom rozkazu Laura nadskočila a olízla si rty. Věděla, že jediný výkřik by stačil, aby se na ně sesypalo veškeré osazenstvo domu. A pak by Sebastiana pověsili. Nevydala ani hlásku, jen tam dál stála bosky ve sněhu.

„Je skvělá, co?“ ušklíbl se d’Artan. „Když uvážíš, jak sama riskuje, jen aby tě neprozradila…“

Sebastianovi poskočilo Srdce. Odvrátil oči, protože se bál, aby v nich Laura nespatřila odraz jeho temných fantazií.

D’Artan se ošklivě rozesmál. „Bože můj, vy jste tak hloupí!

Vždyť jsem vás oba mohl zabít už nejmíň stokrát.“

Sebastianova ruka zůstala v pohotovosti na pažbě pistole.

„Možná jsi váhal, jestli si máš špinit ruce.“

„Tak ty si vážně myslíš, že bych tě zabil?“ D’Artan se posadil na kamennou lavičku. Sípavě oddechoval a úhledným krajkovým kapesníčkem si otíral vlhké rty. „Sice jsi obyčejný, láskou pomatený trouba, co dělá jednu hloupost za druhou, ale přece jen jsi můj vnuk.“

Sebastian se zaškaredil, ale odtáhl ruku ze zbraně.

Laura sklesla na nízkou zídku lemující terasu. Zdálo se, že vůbec nevnímá mokrý sníh, který jí promáčel župan. V očích se jí zračilo užaslé pochopení. „Taky se jeden z vás mohl obtěžovat a zmínit se mi o tom,“ řekla jako ve snách. „Úplně by stačilo prostě se představit. Třeba: Ahoj Lauro, chtěl bych ti představit svého

dědečka. Anebo: Je mi potěšením seznámit se s vámi, slečno Walkerová. Vnuk o vás mluví s velkou úctou.“

Oba ji ignorovali. D’Artan vyndal zpod kabátu kožený váček a hodil ho Sebastianovi. Přistál mu u nohou se slibným zacinkáním.

Sebastian pohrdavě povytáhl obočí. „Nestojím o tvoje zatracené peníze. Neublížím jí.“

D’Artan vrhl po Lauře postranní pohled. „Vážně? Chceš mi snad tvrdit, že po tom, co ti provedla, sis nepředstavoval, jak ji popadneš za ten hedvábný krček a zmáčkneš?“

Laura se mimoděk chytila za hrdlo.

„Přestaň!“ Sebastian se s rukama v bok ohlédl po Lauře a z jejího obezřetného pohledu vyčetl, že se prozradil. Dědeček ho přece jen znal až příliš dobře.

D’Artanúv hlas najednou zněl netrpělivě. „A že to je pěkný krček… Sám jsem v posledních měsících oceňoval jeho krásu. Ta dívenka je okouzlující společnice. Ale to ty přece víš, ne?“ Odmlčel se. Byl si velmi dobře vědom toho, že mu Sebastian visí na rtech.

„Mimochodem, tvoje Laura a já máme mnoho společných zájmů.

Třeba chemii.“

„Chemii?“ zopakoval Sebastian jako ozvěna.

„Přesně tak. Zdá se, že naše drahá holčička jako jediná zná vzorec té třaskaviny, na které pracoval její otec. Z nemístné ušlechtilosti mi ho však odmítá svěřit, aby mě to taky nestálo život. Jenže revolucionáře sužuje nedostatek střelného prachu a náhražka by pro ně měla nedozírnou cenu, zvlášť až nový režim vyhlásí válku Anglii.“

Laura vstala. Potřebovala ten náhlý vodopád tajemství aspoň na chvíli přerušit, aby si mohla v hlavě všechno srovnat.

„Revolucionáři? Myslela jsem, že jste royalista.“

Sebastian se krátce a nepříjemně zasmál. „Můj dědeček je ledacos, ale royalista docela určitě ne.“

D’Artan přešel k Sebastianovi a syknutím ho umlčel. Zvedl váček se zlatem a vrazil mu ho do ruky. „Vezmi si to!“

Sebastian lhostejně vyhodil váček do vzduchu a druhou rukou ho chytil. „Proč? Jestli pro tebe má větší cenu živá než mrtvá, tak proč pořád chceš, abych ji zabil?“

Laura couvala k francouzským dveřím pohledem upřeným na Sebastianův obličej. Byl krásný a nelítostný jako tvář samotného Satana.

D’Artan se na Sebastiana zamračil. „Nechci, abys ji zabil, ty hlupáku. Chci, aby ses s ní oženil.“

20

Sebastianovi strnula ruka s váčkem uprostřed pohybu, jak ho ochromil šok. Podíval se Lauře do očí a neuhnul. I ona vypadala, jako by jí srdcem projel nůž.

D’Artan pokračoval: „Jen přemýšlej. Oba tím získáme – ty její mlčení, já spolupráci. Ještě dnes večer bych vás oba mohl propašovat do Paříže. Přes den by ti byla oddanou ženuškou. Ale v noci, ach, v noci…“ Obrátil oči k nebi v předstírané extázi. „Mohl by ses jí pomstít – a ne jen jednou, ale kdykoli by se ti zachtělo.“

Navzdory mrazu se Sebastianovi ve slabinách rozhořel oheň. V hlavě se mu roztočil kolotoč představ, dráždivých a nemilosrdně erotických jako na Caracciho rytinách. Jenže vzápětí je zavalila lavina vzpomínek, vykreslených jemnými, mistrovskými tahy štětce: Laura, jak klečí v bahně s jeho pistolí v ruce a ušklíbá se jako zlomyslný skřítek. Laura, jak mu otírá déšť z řas. Laura, jak po něm háže svými zlatými brýlemi a oči jí ve světle svíček planou ametystovým ohněm.

Co se jí zrcadlilo v očích teď? Lítost? Touha? Strach? Natáhl se k ní a chytil ji za předloktí. Rozpraskané prsty mu zadrhly o jemnou látku županu. Otřela se o něj ledová křídla beznaděje. Stejně jako to hebké hedvábí i Laura sama mu připomínala všechno, co nikdy nemůže mít. Člověka, kterým nikdy nemůže být. Cítil se takhle otec, když čelil nadzemskému pokušení matčiny krásy? Podléhal nutkání ničit to, co nemůže doopravdy vlastnit?

Lauře stékaly po tvářích slzy. Zatoužil je slíbat a smísit s žárem vlastního dechu vonícího po whisky.

Zasténal a hrubě s ní zatřásl. „K čertu s tebou! Setři si slzy pro Tugberta nebo nějakého jiného ctitele. Na mě neplatí.“

A přece ji při těch drsných slovech objal a přitiskl si její tvář k rameni, aby neviděla jeho výraz. Něžně ji kolébal, líbal do hebkých, voňavých vlasů a vzpomínal na všechny ty studené osamělé noci, kdy toužil svírat ji v náručí nebo aspoň slyšet její zvonivý smích. Nebyla to žádná zhýčkaná kráska z lepší společnosti ani potvora bez srdce, jak by si rád namluvil. Byla to Laura. Bála se, ale neprosila. V Sebastianovi znovu vzklíčil starý obdiv; obdiv, který se snažil zapudit, ale jehož semínka přesto přežila v útočišti jeho srdce. Jeho umíněná, pošetilá, odvážná Laura.

Laura si ani nepamatovala, kdy naposledy plakala. Ale když se podívala do Sebastianových očí, vytryskly na povrch v mohutném prameni slz všechny city, které v sobě chtěla pohřbít – pocit hanby a selhání za to, že ho zradila; zoufalé přání, aby pochopil, jak hluboce ji ranil, když dal Triciině bohatství přednost před její láskou; dutá prázdnota života bez něj. Slova ji opustila. A tak tu jen stála a popotahovala jako děcko.

Sebastian si zvedl Lauřinu slzami zmáčenou tvář ke své. Oči měla zastřené jako hvězdy tonoucí v mlze. Zapomněl na dědečka, zapomněl na celý svět a přitiskl své rty k jejím. Jejich ústa splynula a jazyky se propletly s výmluvností mocnější než slova.

„Jen tak dál,“ zašeptal d’Artan démonicky. „Jen ji vezmi zpátky do pokoje. Nemám ti za zlé, že chceš nejdřív vyzkoušet, co kupuješ. Budu tu hlídat. A kdyby si to snad rozmyslela s tím křikem, použij tohle.“

Sebastian pomalu vzhlédl a uviděl, jak v ďArtanových prstech povlává kapesník. Laura mu v objetí ztuhla, ale místo aby se vymanila, přitiskla se k němu ještě pevněji. Na tvrdých svalech hrudníku cítil její teplá měkká ňadra.

Hleděl jí do tváře a v čelisti mu škublo. Jak se opovažuje dívat se na něj tak důvěřivě? Copak neví, jaký člověk se z něj stal? Co by asi dělala, kdyby ji opravdu chytil a táhl ke dveřím? Křičela by? Vzpírala by se? A co kdyby neudělala ani jedno? Co kdyby ho prostě nechala, aby s jejím půvabným mladým tělem prováděl všechny ohavnosti, které ho napadnou? Dokázal by pak ještě někdy žít sám se sebou?

Odstrčil ji, jako by se spálil. Obrnil se jinou, až příliš živou vzpomínkou; vzpomínkou na to, jak Laura odchází do krásného letního rána a jeho nechává v páchnoucí cele Tugbertova vězení.

Obrátil se k dědečkovi. Před jeho výrazem, hrozivějším než nabitá pistole, d’Artan bezděky ucouvl.

Sebastian musel ocenit, jak dábelsky chytře ten stařec nalíčil svou past. Potěžkával váček se zlafáky v dlani a odhadoval, kolik horkých koláčů by si za ně mohl koupit. Žaludek se mu při té představě sevřel hlady.

Aniž by pohlédl na Lauru, mrskl váčkem po d’Artanovi. Zla-ťáky udeřily starce do prsou. „Když o ni tak zatraceně stojíš, proč si ji neodvezeš do Paříže sám? Vy dva byste byli kouzelný páreček.“

Laura zalapala po dechu, jako by ji uhodil. Sebastian se otočil na patě a odcházel pěšinkou mezi keři.

Za ním se nesla tichá slova: „Podcenil jste ho, vikomte. Sebastian neprodává svoje city lacino.“

Zarazil se uprostřed kroku. Byl nebezpečně blízko tomu, aby se vrátil, odtáhl ji do pokoje a až do rozbřesku jí předváděl, kolik se za jeho city platí. Vtom od živého plotu zaslechl šelest. D’Artanovi nohsledi, pomyslel si. Znovu vykročil a čekal, kdy se mu mezi lopatky zavrtá kulka z pistole. Ale za ním se ozýval jen šepot padajícího sněhu.

Když se Sebastian rozplynul ve sněhovém závoji noci, Laura se schoulila, protože teprve teď si uvědomila, jak je promrzlá. Mokrý župan se jí lepil ke stehnům. Podívala se dolů na prokřehlé bosé nohy, jako by patřily někomu jinému.

D’Artan si přiložil prst ke rtům. „Tiše, drahoušku. Nesmíte probudit tetu. Radši by se neměla dozvědět, kam až sahá snoubencova… řekněme… nerozvážnost. Byl bych strašně nerad, kdyby za to měl viset.“

Laura sáhla po klice. V nose ji štípal mráz. „Nepochybuju o tom, že stejně nerad byste visel i vy sám – za vaši nerozvážnost.“

„Jsem rád, že si rozumíme.“ Graciézně se uklonil. „Dobrou noc, Vaše Výsosti.“

Odkráčel do noci, jako by si do zahrady prostě jen vyrazil na

půlnoční procházku. Za ním se rozplynuly tři temné postavy.

Třesoucí se Laura se opřela o dveře. Jediné, co ji hřálo, byly žhavé stopy v místech, kde se jí dotkl Sebastian.

Laura vyšla z knihkupectví, posunula si kabelku výš na předloktí a zastrčila ruce hluboko do rukávníku. Do tváří ji šlehal ledový vítr, ale rychlou chůzí se brzy zahřála. Dlouhými, neklidnými kroky se proplétala klikatými uličkami Starého Edinburgu a pod jejími kozinkovými střevíčky chrupal sníh.

Konečně byla volná. Zatímco Tricia spala, vykradli se s lordem MacKayem ven a unikli jak hejnu Triciiných služebných, tak ď Artanovu všudypřítomnému stínu. Laura nepochybovala o tom, že kdyby byla v lepivých vláknech vikomtovy pavučiny polapena ještě chvilku, pohár její trpělivosti by přetekl a ona by z Campbellova domu bezhlavě prchla.

Celý předchozí týden tonula v čirém zoufalství. Předstírala bolest hlavy, aby se vyhnula práci v laboratoři, ale ďArtan ji stejně pronásledoval jako neodbytný duch. Přinesl jí šál, aby jí nebylo v salonku chladno, ponořil prst do jejího čaje, aby se ujistil, že má správnou teplotu, obdaroval ji vzácným vydáním Diderotovy Encyklopedie a bonboniérou. Všechny ty něžné pozornosti přijímala s úsměvem, ale přitom skřípala zuby. Tricia a lady Campbellová si vyměňovaly pobavené pohledy a vůbec nepostřehly, že Laura dala čokoládové bonbóny Borisovi a čaj vylila k povadlému stromku v

květináči za pohovkou. A teď právě vyměnila nesmírně cennou Encyklopedii vázanou v marokénu za kýčovitý románek, který by se snad mohl líbit jedině Devony.

Z úvah ji vytrhli dva klučíci, kteří vyběhli z postranní uličky a hnali se za míčem. Uskočila jim z cesty a dál šla k místu, kde se měla sejít s MacKayem. Sama se sebou sváděla úporný boj, aby se v každém kolemjdoucím nesnažila zahlédnout Sebastiana. Ale prohrávala. Srdce jí drásala krutá bolest z toho, že ji opustil. Pořád ho viděla, jak se k ní obrací zády, odchází do noci a nechává ji napospas ďArtanovým temným intrikám. Jenže copak mu to může vyčítat? Copak mu sama taky neukázala záda? Každou noc ji ve snech pronásledovala něha onoho polibku na zasněžené terase a ona se probouzela rozechvělá a uplakaná, s noční košilí omotanou kolem nohou.

Minula vetchou stařenku, která na rohu v monotónním rytmu prohrabovala pečené kaštany. Z kavárny k ní dolehl veselý smích a vůně pražených kakaových bobů. Denní světlo sláblo a obchodníci rozžínali svíčky, takže se výkladní skříně třpytily jako stěny z křišťálu. Laura melancholicky vzpomínala na zimní večery v Londýně, kdy s tatínkem kráčívali ruku v ruce po Fleet Street a obdivovali zářivé výklady plné věcí, které si nemohli dovolit, ale které jim přitom nijak nechyběly. Život byl tehdy o tolik jednodušší…

Prošla kolem lampáře zabaleného až po uši v tlusté vlněné šále a ten jí letmo kývl na pozdrav. Přidala do kroku, protože se rychle stmívalo. Za ní se ozvaly tiché kroky. Ohlédla se a znovu uviděla lampáře, černý stín proti prohlubujícímu se šeru.

Zahnula za roh a ulevilo se jí, když v kruhu světla pod pouliční lampou spatřila statnou postavu lorda MacKaye. Hned jí to spravilo náladu. Ten laskavý horal byl minulý týden její spásou. Den co den věrně docházel do Campbellova sídla a osvobozoval ji od společnosti zamračeného vikomta. I když chápala, že ďArtan a Sebastian jím pohrdají, protože dopustil, aby mu Brendan Kerr vzal ďArtanovu

jedinou dceru, Sebastianovu matku, měla ho ráda. Třeba i za to, že se od noci, kdy došlo k přepadení, už nikdy nezmínil o muži jménem Sebastian, ačkoli na ní často spočinul tázavým pohledem kouřových očí.

MacKay ji neslyšel přicházet. Upíral pohled na kus papíru přilepený na sloupu pouliční lampy. Zastavila se vedle něj, a když uviděla, co upoutalo jeho pozornost, srdce se v ní zastavilo.

Někomu se konečně podařilo zachytit podobu Strašlivého skotského bandity Kirkpatricka – a ten někdo byl velmi dobrý umělec. Horní část obličeje na portrétu sice zakrývala maska, ale tvar čelistí, šibalské rýhy kolem úst a pevná šíje, to byl celý Sebastian.

Laura jako uhranutá vztáhla ruku a konečky prstů pohladila vzdornou linku úst na kresbě. Zaslechla, jak se MacKay nadechl, a bylo jí jasné, že se prozradila.

Strhla zatykač ze sloupu a zastrčila ho do kabelky. „Ty úřady!

Hyzdit krásné město takovým balastem!“

MacKay jí sevřel zápěstí. Jeho stisk se rozhodně nedal označit za ohleduplný. „Viděla jste ho? Víte, kde je?“

Vytrhla se mu a vyhnula se jeho pohledu. „Nemám ponětí, o kom mluvíte.“

Vtom jí do oka padl nažloutlý kus papíru na dalším kandelábru. Bez přemýšlení se k němu rozběhla. MacKay zašátral v kožešinové brašně. Laura zaslechla zašustit papíry a strnula uprostřed kroku.

Otočila se. MacKay stál s napřaženou rukou a v pěsti svíral hrst zmačkaných zatykačů. Do papírů se opřel vítr a jeden z nich se třepetavě snesl na dlažbu.

MacKay se tvářil prosebně. „Tamten můžete zničit, jestli chcete. Ale vyvěšují je rychleji, než je stačím strhávat. Někdo ho zradil, děvče, a já bych se vsadil, že to byl ten zatracený ďArtan.“

Laura se rozhlédla dlouhou ulicí na obě strany a projelo jí zoufalství. Ty zlověstné portréty visely všude.

Do jejího hlasu se vloudil hysterický tón. „Proč mu chcete pomáhat zrovna vy? Vím, co jste zač. Vyhnal jste ho z Dunkirku, ještě než vychladlo tělo jeho otce.“

MacKay byl dvěma skoky u ní. Chřípí se mu rozšířilo. „To je lež. Když jsem přišel na Dunkirk, ten chlapec byl už dávno pryč a černá duše Brendana Kerra se smažila v pekle.“ Přitiskl si dlaň k očím, jako by tak mohl vymazat bolest, která poznamenala jeho rysy.

„Občas jsem ho vídal. Pytlačil na mých pozemcích a schovával se v křoví jako divoké zvíře. Ale nikdy jsem se k němu nedostal blíž. Víte, jak mi bylo, když jsem z té špinavé, potlučené tvářičky viděl vykukovat oči jeho matky?“

„Ale stejně jste mu vzal jeho milovaný Dunkirk.“

MacKay schýlil ramena. „Já bych ho nevyhnal, když Kerr umřel. Mohl tam žít dál a já bych se o něj staral. Krmil bych ho, oblékal, poslal do školy… Jenže on ode mě nic nechtěl. Nikdy mi nedal šanci, abych si s ním promluvil. Vždyť mě ani nenechal, abych se k němu přiblížil!“ Sklopil hlavu.

Ten muž měl v sobě jakousi nedefinovatelnou laskavost. Laura to cítila od chvíle, kdy se setkali poprvé. Bůhvíproč měla pocit, jako by ho znala už dlouho.

Jemně se dotkla jeho rukávu a v očích jí bleskla naděje.

„Nezoufejte, lorde MacKayi. Když se budeme hodně snažit, třeba ho společně najdeme.“

Jeho pohled zněžněl. Mozolnatými prsty jí otřel slzy. „Jestli ti odolá, děvče, tak je ještě větší hlupák, než byl jeho otec.“ Nastavil jí náruč.

Laura už byla všemi těmi tajemstvími hrozně unavená a MacKayova ramena – stejně jako kdysi dávno ramena jejího tatínka

– vypadala dost silně, aby unesla i ta nejtěžší z nich. Padla mu do náručí a zabořila obličej do měkkého, škrábavého plédu.

Lampář strhl zatykač z kandelábru a znovu se rozplynul v temnotě. Široká ramena měl schoulená na před rezavým chladem.

Tricia si hověla v péřových polštářích jako královna. Hodnou chvíli se probírala bonboniérou, než se konečně rozhodla pro jeden bonbon a strčila si ho do pusy. Laura kráčela k posteli a přemýšlela, co se děje tak mimořádného, že teta vstala už před polednem.

Oknem pronikalo mdlé zimní světlo a probouzelo k životu půvabné odstíny na Gainsboroughově malbě na protější stěně. Po Triciině saténové pokrývce se povalovaly rozházené dopisy.

„Dobré ráno, drahoušku. Doufám, že ses dobře vyspala.“ Tricia si olízla ze rtů čokoládu jako lenivá kočka.

Laura doufala, že za brýlemi není vidět, jak má opuchlé oči.

„Jako miminko,“ zalhala.

„Včera večer jsi šla do postele hodně pozdě.“

Lauřina ostražitost opadla. Takže teta si ji zavolala na kobereček, jen aby jí vynadala za ponocování. „Lord MacKay mě vzal do kavárny. Zapovídali jsme se a zapomněli na čas.“

Tricia povytáhla bezvadně namalované obočí. „To je poněkud skandální, bavit se veřejně s cizím mužem, nemyslíš?“

Laura spolkla nelichotivou poznámku o tom, s kolika cizími muži se baví Tricia ve své ložnici. „Ani bych neřekla. Vždyť je skoro konec století. A lord MacKay je nejen příjemný společník, ale navíc džentlmen.“

„On v tobě asi taky vidí příjemnou společnici.“ Tricia se záhadně usmála a uhladila pomačkaný kus papíru, který jí ležel na kolenou.

„Chtěla jsem ti říct, že jsem dnes ráno dostala dvě nabídky k sňatku.“

Laura se bezbarvě pousmála. „Dvě žádosti o ruku ještě před snídaní? To je i na tebe bravurní kousek.“

„Rozhodla jsem se jednu z nich přijmout.“

Lauřin úsměv se vytratil. Od Sebastianova zmizení čekala, kdy k tomu dojde. Kdy se Tricia zase vdá a bude se chtít zbavit staropanenské neteře. Přesvědčovala se, že jí to vlastně vůbec nevadí. Vždyť teď už si může dovolit domek, pár sluhů a vlastní knížky. Bude bydlet sama a určitě jí to bude vyhovovat. Lord MacKay do

jejího života navíc vnesl naději a dávno zapomenutou víru v budoucnost. Je bohatý a má k dispozici spoustu lidí. S jeho pomocí se jí snad podaří najít Sebastiana a napravit, co způsobila.

Triciina slova ji znovu vrátila do přítomnosti. „Sotva jsem měla čas přečíst první nabídku, když sem s druhou vtrhl ten tvůj drsný lord. Tak naléhal, že jsem mu nemohla odepřít audienci.“

Laura se zamračila. Lord MacKay se jí minulé noci ani slůvkem nezmínil, že by měl něco takového v úmyslu. Vůbec si nevšimla, že by se Tricii dvořil. „Myslím, že je to skvělý člověk,“ vypravila ze sebe slabým hlasem. „Není těžké si ho oblíbit.“

„To se mi ulevilo, že si to myslíš. Víš, Lauro, ty nabídky k sňatku nebyly pro mě, ale pro tebe. A já se jako tvoje poručnice domnívám, že je víc než načase, aby ses vdala. Už ti nebudu tolerovat další otálení. Trvám na tom, že se musíš rozhodnout. Do konce týdne.“

Laura zírala na tetu a myslí se jí honila otázka, kterou se bála vyslovit. „Jestliže lord MacKay požádal o moji ruku jako druhý, tak kdo byl ten první?“

Tricia s rozšířenýma očima zamrkala, nevinnost sama. „Tos neuhodla?“ Laura mlčky zavrtěla hlavou a Tricia si strčila do pusy další čokoládový bonbon. „No přece vikomt ďArtan, drahoušku, kdo jiný?!“

21

Sebastian Kerr byl štvanec. Řítil se na koni dolů po horském úbočí a měl co dělat, aby nespadl a nerozdrtila ho tepající koňská kopyta. Ze všech sil přitahoval otěže a přenášel váhu dozadu. Ostatní muže přes hrubou masku neviděl, ale za sebou slyšel zběsilý dusot koní. I přes pytlovinu, která ho dusila, přímo cítil pach jejich strachu a až v uších slyšel svůj vlastní zrychlený dech. Strašně rád by si masku serval. Byl to sotva víc než pytel s vystřiženými otvory pro oči – maska, jakou mívají strašáci na polích, maska, jakou by mu milosrdně přehodil přes hlavu kat, kdyby ho chytili.

Kůň se hnal rozvodněným potokem a Sebastianovi se dírami do bot hrnula ledová voda. Vzrušené výkřiky Francouzů řítících se za nimi zeslábly do nezřetelné ozvěny kleteb. Pronásledovatelé zarazili koně na okraji srázu a zjistili, že kořist jim upláchla, jako by jejím houževnatým, pro divoký skalnatý terén zrozeným koním narostla křídla.

Sebastian byl první, kdo zastavil. Popadl za šňůrky na masce, konečně si ji strhl a zhluboka se nadechl studeného, čirého vzduchu.

Kolem uzdy jeho koně se sevřela zarostlá ruka. „Proboha, Kirkpatricku, kde se na Vysočině vzali Francouzi?“

Sebastian šlehl po té chlupaté pracce opovržlivým pohledem, ale úmyslně udržel lhostejný tón. „Jak to mám vědět? Proč nevyjedeš zpátky nahoru a nezeptáš se jich, Angusi?“ Musel zvednout hlavu, aby se setkal se zamračeným pohledem Velkého Guse McClaina.

Bandita se špinavou páskou přes oko pustil Sebastianovu uzdu a odplivl si do rozbouřených vod potoka. „Dyť ty meleš francouzsky i ze spánku, a vůbec… Myslel jsem, že bys to moh vědět.“

Vítr se otočil a zanesl k Sebastianovi McClainův pach. Popadla ho nepřekonatelná touha po koupeli. Měl sto chutí vytratit se někam stranou s tou drahocennou kuličkou mýdla, kterou ukradl ženě kteréhosi pachtýře.

Mezi oba muže vrazil na svém koni Drobeček a uličnicky se zašklebil. „Každej přece ví, že si Francouzi potrpěj na dobrou muziku.“

Jamie se rozesmál. I ostatní se nervózně zachechtali. Než se Francouzi objevili, zrovna se pokoušeli ukrást z malého kostelíka varhany.

„A chodí pravidelně do kostela.“ Za Sebastianovým úsměvem se skrývala zuřivost. To jen utvrdilo Velkého Guse v podezření, že se pod uhlazenou mluvou a upraveným zevnějškem vonícím čistotou skrývá muž daleko nebezpečnější, než je on sám.

„Jo, možná je to tím, že choděj pravidelně do kostela,“ opakoval zamyšleně. „Možná je to tím.“

Muži kradmo vrhli po Sebastianovi napůl zvědavé, napůl obdivné pohledy. Pak se jejich koně dali znovu do pohybu a rozvířili vodu v ledovou pěnu.

Velký Gus a jeho banda byli postrachem Vysočiny. Dokonce i sir Arlo Tugbert by musel uznat, že Strašlivý skotský bandita Kirkpatrick a jeho muži jsou v porovnání s nimi jen nevinnou partou hejsků, co zrovna dorazila z čajového dýchánku. Sebastiana mezi sebe přijali jen kvůli tomu, že jeho pověst vzbuzovala bezmeznou hrůzu. Přesto v něm hlodalo podezření, že jestli co nejdřív neznásilní nějakou pannu nebo někoho chladnokrevně nezastřelí, ocitne se brzy jeho tělo na dražbě Edinburské lékařské společnosti. Říkal si, jestli by nestačilo, kdyby zastřelil sám sebe.

Dunění kopyt ostatních koní v dáli doznělo. Jenom Drobeček

zůstal. Sebastian zabloudil pohledem k rozeklanému horskému

hřebeni. „Něco se nepovedlo, Drobečku. Něco se strašně nepovedlo, jinak by je za mnou neposlal. Tentokrát to ten parchant nevzdá. Co když si to rozmyslel a přece jen ji chce vidět mrtvou?“

„Tak prostě bude vo jednu mrtvou holku víc.“ Sebastian sebou při těch slovech škubl a Drobečkův hlas zdrsněl. „Zapomeň na ni. Vod chvíle, kdys ji poprvý uviděl, se ti těsně nad hlavou houpá voprátka. Nic jí nedlužíš.“

Příval citů proměnil Sebastianovy oči v ocel. Tenhle pohled u něj Drobeček poslední dobou vídal často – pozdě v noci, když ostatní pochrupovali ve srolovaných pokrývkách a Sebastian divoce hleděl do skomírajících plamenů táborového ohně.

„Ale ano, něco jí přece jen dlužím. A jestli se mi ještě někdy dostane do rukou, tak jí ten dluh splatím.“

Pobídl koně do cvalu a zmačkal v pěsti masku. V téhle masce bude žít a také v ní zemře. Když ho nedostane d’Artan, tak kat určitě. Byl ubohý hlupák, když na chvíli uvěřil v opak. Když se o tom dal přesvědčit hezkou dívkou s hrdelním smíchem, která ho nakonec podvedla.

Znovu si přetáhl masku přes hlavu. Z blednoucího nebe se snesly první sněhové vločky.

Mírný kopec přešel v příkrý svah a cesta teď prudce stoupala. Laura se přitiskla k rameni kočího. Vytáhla ruku z rukávníku, protáhla si prsty ztuhlé mrazem a zabořila je do stříbřité kočičí srsti. Kocourek Sebastian se jí odměnil láskyplným předením. Hověl si v teploučku, protože ho Lauřin silný plášť chránil před větrem i mrazem.

Krutě mrzlo, ale ani sněhová bouře by Lauru nepřiměla vrátit se do zatuchlého kočáru. Stačilo jí, že v něm musela přetrpět první část cesty z Edinburghu. Do boku ji píchaly kostice Devonina korzetu, baron Blake jí chrápal do ucha a Boris slintal na kolena. Na poslední zastávce ztratila trpělivost. Bez ohledu na Triciiny neupřímné protesty přenechala své sedátko Borisovi a uchýlila se do společnosti MacKayova málomluvného skotského kočího.

Kočár znovu poskočil ve vyježděné koleji a Laura bokem bolestivě narazila do železného šroubu. Kočí natáhl ruku, aby ji přidržel.

Už dvakrát museli zastavit a vytlačit těžkopádný vůz z kolejí vyhloubených neobvyklými únorovými lijáky a pak ztvrdlých mrazem. Poslední pokus si vyžádal společné úsilí kočího, dvou

lidí z jízdního doprovodu i veškerého osazenstva kočáru včetně posmrkující Devony. Jen Boris směl zůstat uvnitř. Vystrkoval hladkou hlavu z okénka jako urozený hodnostář přijímající hold.

Stoupali po horském úbočí a kopyta koní vyťukávala na tenké vrstvičce sněhu chrupavý rytmus. Laura zhluboka vydechla a do ostrého zimního vzduchu se vznesl obláček jejího teplého dechu. Zmocnilo se jí primitivní vzrušení nad krásou téhle neznámé krajiny. K zachmuřené obloze se tyčily zamlžené modravé a stříbřité vrcholky rozeklaných horských štítů. Na protějším svahu se k sobě choulil houf bělavých ovcí, které své černé hlavy zvědavě obracely za kočárem. Daleko dole se třpytilo jezero vinoucí se úzkým údolím, jehož konec se ztrácel za oponou vířícího sněhu.

Laura se zachvěla a přemítala, zda je tam někde Sebastian, ztracený v divokém majestátu Vysočiny. Ale jestli se chytí na vějičku, kterou mu s MacKayem tak otevřeně nabízejí, nebude ztracený dlouho.

Jejich plán jako by vypadl z Devoniných kýčovitých románků a ďArtanova nabídka k sňatku jim ještě nahrála. Laura nevěděla, jestli se má smát nebo plakat, když si představovala, jak asi Sebastian zareaguje, až se mu donese, co se mu donést má – že totiž na tuhle cestu vyrazila proto, aby se za dva týdny vdala za Killiana MacKaye, jeho nejhoršího nepřítele.

Naplánovali si to docela prostě: Až Laura dorazí do Strathnaveru na MacKayův hrad, kočí ji bude vozit po okolí samotnou a nechráněnou, dokud ji Sebastian nenajde. A na ní pak bude, aby ho klidně a rozumně přesvědčila, že MacKay ve skutečnosti není žádný podlý netvor, ale laskavý starý člověk, kterého celý život

pronásleduje lítost a výčitky svědomí. Člověk, který má dost peněz i vlivu, aby Sebastianovi pomohl vybudovat si nový život, v němž se osvobodí od stínu dědečka i své minulosti. A také od ní – pokud si to bude přát.

Kdykoli se Laura dostala k tomuhle bodu jejich promyšleného plánu, začínala ztrácet chladnou hlavu. Mimoděk zmáčkla kocourka, až dotčeně zamňoukal. Jestli se něco zhatí, zbudou jí a MacKayovi jenom oči pro pláč.

Radši nechtěla ani pomyslet na to, že Sebastian už třeba ve Skotsku vůbec není, že už ho třeba dostihl ďArtan nebo ruka zákona. Ani na to, že by ji mohl uškrtit dřív, než mu stačí všechno vysvětlit.

Vtom kočár poskočil, zase zapadl do díry a s hrozivou konečností v ní uvízl. Lauře se sevřelo srdce.

Tricia zabušila deštníkem na střechu. „Jedte dál, kočí! Práskněte do koní.“

„Radši bych práskl do tebe,“ zamumlal kočí polohlasně.

Seskočil z kozlíku a omluvně máchl kloboukem směrem k Lauře.

Sešplhala dolů s kocourkem Sebastianem v podpaží.

Kočí rozrazil dvířka kočáru. „Všichni ven,“ vyštěkl. „Ta uslintaná bestie taky.“

Nebyl to však Boris, ale baron Blake, kdo se vynořil první.

Trpitelsky si protíral oči.

„Už zase? To snad ne…,“ Tricia s láteřením vylezla ven a Devony za ní. Mašle na Triciině slaměném klobouku vlály ve větru. Na rozpálených tvářích a na nose jí naskákaly rudé skvrny. Zimní světlo nebylo k její pleti zrovna laskavé – nemilosrdně odhalovalo drobné vrásky kolem očí, ve kterých se zachytil pudr.

Kočí ukázal ke kočáru. „Von taky, nebo nebudu tlačit.“

„Ale můj pejsánek by si hrozně ušpinil tlapky,“ zanaříkala Tricia.

Laura v duchu zaúpěla. Jestli budou muset jít dál pěšky, Tricia ji nejspíš požádá, aby dogu nesla v náručí.

Ukázalo se, že Boris je stejně paličatý jako kočí. Baron Blake se usilovně pokoušel vytáhnout psa za obojek posázený smaragdy ven,

ale ten se ani nepohnul. Až Tricii se nakonec podařilo přimět ho lichotkami k pohybu. Laura zasmušile přihlížela, jak mu v tlamě mizí poslední čajová sušenka. Neochotně vyskočil ven, očichal kocourka a olízl se. Laura jen doufala, že nebudou bez jídla moc dlouho.

S pomocí jezdců z doprovodu rozkymáceli kočár. Kola se s drásavým zaskřípěním pootočila a nadskočila, ale pak ještě hlouběji zapadla do vyjeté koleje.

Tricia vynadala kočímu a ten jí stejně vztekle oplatil. Boris chňapl po šosu jeho kabátu a škubl. Baron Blake se snažil všechny uklidnit a Devony se rozplakala. Pofňukávala, že přezimovat ve Skotsku byl ten nejhloupější nápad na světě. Kdyby si Laura místo

divokého skotského lorda radši vybrala za ženicha toho milého vikomta, mohli se teď projíždět po jižní Francii.

Laura se posadila na skalisko. Ledové jehličky větru jí osoušely pot na čele. Přitáhla si pelerínu k ramenům, protože ji při vzpomínce na ďArtana zamrazilo.

V den, kdy bylo veřejně oznámeno její zasnoubení s Killianem MacKayem, zahalila vikomtův obličej bledá maska. Jen ostré rýhy kolem rtů prozrazovaly jeho hněv. Ještě téhož odpoledne se sbalil a zmizel z domu Campbellových.

Klid hor zničehonic proťal tajuplný děsivý výkřik. Lauře ztuhla krev v žilách. Všichni jako na povel zmlkli. Borisovi se zježily štětinaté chlupy na zádech.

„Divoká kočka?“ zeptala se Laura.

Kočí se vyhnul jejím očím. Hrábl za kozlík a vytáhl omlácenou mušketu. I jezdci z doprovodu sáhli po zbraních a vyskočili na koně.

„Jo, děvče, ta nejdivočejší ze všech. Do kočáru, dámy!“

Baron Blake začal šplhat za Tricií a Devony, ale kočí ho popadl za pásek kalhot a stáhl zpátky.

Do třesoucí se ruky mu vtiskl krátký široký nůž. „Horalové nemaj Angličany v lásce, ale na Angličanky si potrpěj, jestli mi rozumíte. Je mi putna, jak to dopadne s tou nóbl zátěží, ale strašně nerad bych

viděl, jak horda horalskejch lotrů rozcupuje na kousky tu milou holku.“

Otočil se a uviděl, že Laura stojí za ním. Z obličeje jí vyprchala všechna barva, ale oči jí jiskřily vzrušením. Beze slova ji postrčil ke kočáru.

Dvířka se zabouchla. V temnotě se strašidelně leskly Borisovy oči. Laura si zastrčila kocourka Sebastiana do hluboké kapsy kabátu, i když nacpat ho tam bylo mnohem obtížnější než kdysi. Doga zavrčela. Z tlamy jí odporně páchlo. Po ledové čistotě horského vzduchu měla Laura pocit, že se uvnitř vozu udusí. Tricia slepě hleděla do prázdna a její obličej postrádal jakýkoli výraz.

„Varovala jsem tatínka, ať do Skotska nejezdíme,“ stěžovala si Devony. „Nejspíš mě zase znásilní ten hrozný skotský bandita.“

„Ne, pokud tomu budu moct zabránit,“ odvětila Laura bezvýrazně, ale srdce jí bušilo až v hrdle divokou písní naděje.

„Možná mě znásilní celá lupičská banda,“ dodala Devony zvesela.

Znovu zazněl onen pronikavý výkřik a v odpověď další a ještě další. Zdálky se ozval dusot kopyt a rychle se přibližoval. Venku cvakla mušketa.

„To ne,“ zašeptala Laura.

Počítala s dramatickým zvoláním „Stát a ruce vzhůru!“, po kterém přijde kapitulace. Vůbec ji nenapadlo, že by Sebastianovi muži mohli zastřelit toho milého kočího – anebo ještě hůř, že by ten milý kočí mohl zastřelit Sebastiana.

„Ne!“

Rozrazila dvířka kočáru. Tricia divoce chňapla po její sukni, ale Laura se jí vysmekla.

Spadla na cestu jako chumel sukní a spodniček. Nad hlavou se jí míhala koňská kopyta. Ruce jí instinktivně vyletěly vzhůru, aby si chránila obličej. Rychle se překulila na bok, aby nerozmáčkla kocourka, a po čtyřech se překotně drápala pryč mezi vzpínajícím se

trupem jednoho koně a kopyty druhého. Vtom po ní chňapla špinavá ruka. Laura uhnula a muž zaklel.

Brýle jí visely na jednom uchu. Hmátla po nich, vyškrábala se na nohy a pokoušela se v okolní vřavě zahlédnout plavovlasého obra, skřítka s mrkvovými vlasy anebo elegantního lupiče v kiltu a plédu.

Kolem pobíhali hřmotní chlapi, chrlili kletby a stříleli do vzduchu. Jeden z koní jízdního doprovodu, teď už bez jezdce, se v panice rozběhl ze svahu. Vedle kola kočáru nehybně ležela hromada krajek, v níž Laura s hrůzou poznala barona Blakea. I kočí se vzápětí skácel pod ranou těžkého kyje. Z koně seskočil podsaditý muž a vyrval dvířka kočáru z pantů. Pak se vnořil dovnitř a znovu se objevil s vřeštící Devony přehozenou přes rameno. Její dlouhé blonďaté vlasy mu povlávaly přes záda.

Laura si vůbec neuvědomila, že i ona sama křičí, dokud ji za vlasy neurvale nedrapla něčí ruka. „Přestaň vřískat, holka, nebo ti k tomu Velkej Gus dá setsakra dobrej důvod.“

Vrazil jí svou hlavu před obličej. Pod beztvarou maskou neviděla oči, jen matně se lesknoucí bělmo. Lupičův páchnoucí dech ji dusil. Z hrdla se jí vydral další výkřik. Kocourek Sebastian se jí vyškrábal z kapsy a prosmýkl se mezi komíhajícíma se nohama koní. Laura se za ním vrhla bez ohledu na ruku, která ji držela za vlasy.

Zezadu ji do hlavy udeřila pažba pistole. Příliš pozdě jí došlo, že se do pasti chytil nesprávný bandita.

22

Laura matně vnímala houpavé pohyby koňského hřbetu pod svým

břichem. Střídavě upadala do mdlob a zase přicházela k sobě.

Pak kolébání najednou ustalo a drsná ruka, která jí tiskla záda, se odtáhla. Laura se postupně probírala k plnému vědomí. Nejdřív ji zaplavil zmatek, ale pak si vzpomněla, co se stalo, a zachvátila ji plíživá hrůza, kterou ještě umocňovaly mlha, temnota, mráz a změť neznámých mužských hlasů kolem.

Laura automaticky sáhla po řetízku kolem krku. Brýle tam naštěstí pořád byly. Vymotala je z vlasů a nasadila si je.

Vedle hromady chrastí dřepěl otrhaný horal. Zvedl oči, a když zachytil Lauřin zamračený pohled, ústa se mu zkřivila poťouchlým úšklebkem. Oheň se pomalu rozhoříval. Muži dopadla na obličej zář mihotavých plamínků a odhalila zvrásněnou štěrbinu, kterou měl místo nosu. Laura seskočila z koně a horal propukl v hrozivý burácivý smích.

Sotva došlápla na zem, dala se do běhu. Děsivé temné obrysy postav a stromů jí splývaly, jak přebíhala od jedné skupiny mužů k další a hledala Tricii nebo Devony. V patách se jí nesl výsměšný řehot. Na mýtinách mezi stromy se rozžfhaly ohně a obetkávaly lupičský tábor strašidelnou pavučinou světel a stínů. Laura zakopla o stočenou pokrývku a potlačila výkřik. Teprve pak si uvědomila, že ruka, která ji drží za kotník, je jen zkroucená větev. Otočila se a narazila do široké hrudi.

Za ramena ji popadl mohutný obr, olízl si rty a hlasitě zamlaskal. Pravé oko mu zakrývala páska. „Chyběl jsem ti, milánku? Velkej Gus je hned zpátky. Jenom sem chtěl roztáhnout deky. Taková pěkná hračička, jako seš ty, by neměla spát na zemi.“

Muž, který stál za Velkým Gusem, se rozchechtal. Palcem zakýval k temnému otvoru zejícímu ve svahu, přes který visel potrhaný kožešinový závěs. „Jemu se to líbit nebude. Radši bys mu měl říct, než začneš něco roztahovat.“

Ačkoli by Laura nevěřila, že je to vůbec možné, výraz Velkého Guse ještě zošklivěl. „Do hajzlu s tím prevítem, Jordy. Na to, aby jel s náma, byl moc vožralej. To si myslí, že sebou teď prostě plácne a začne si užívat s kořistí?“

„Ne,“ utrousil další muž. „Myslí, že sebou prostě plácne a kořist si začne užívat s ním.“ Nervózně se zachechtal.

Jediné oko Velkého Guse se zúžilo do jedovaté štěrbiny. Laura se obrátila a sledovala jeho nevrlý pohled na tmavý otvor. Ven prosvítalo mdlé světlo lucerny a zalévalo vchod do jeskyně nadzemskou září.

Velký Gus si zjizvenou prackou zastrčil Lauřinu ruku do podpaží. Pažba jeho pistole se jí zaryla do žeber. „K čertu s tím fra-jírkem. Tudle anglickou děvenku jsem si čapnul já a namouduši si ji taky nechám!“

Lauřin úprk táborem přilákal všeobecnou pozornost. Po drzém prohlášení Velkého Guse se však muži začali odvracet. Skláněli se a roztahovali přikrývky anebo napichovali na rožeň kusy sušené zvěřiny a přitom vrhali kradmé pohledy k jeskyni.

Laura o setkání s tím neznámým uvnitř nijak nestála. Člověk, kterého se tihle divousi báli ještě víc než Velkého Guse, musel být sám ďábel.

Zhluboka se nadechla. „Promiňte, pane,“ zatahala Velkého Guse za rukáv. „Můžete na slovíčko?“

Vjel jí rukou do vlasů a přes rameno zamrkal na muže za sebou.

„No řekněte, není sladká? Miluju rozdychtěný holčičky.“

Vyprostila se z jeho sevření a vztyčila se v plné výšce. „Nejsem žádná rozdychtěná holčička. Jsem Laura Walkerová, vévodkyně z Wintonu a snoubenka lorda Killiana MacKaye ze Strathnaveru. Když za ním někoho pošlete, určitě vám zaplatí tučné výkupné za to, že se s mými společníky bez úhony vrátíme.“

„Gusi, varuju tě. Za tohle tě pověsej,“ řekl Jordy.

Velký Gus se zašklebil. Laura mu před baňatým nosem zahrozila ukazováčkem. „Já vás také musím varovat, pane Velký Gusi. Jestli se někomu z nás něco stane, opravdu to pro vás bude mít vážné následky.“

„No to mě podrž, to děvče mě varuje. Já se do ní snad zamilu-ju.“ Polechtal ji pod bradou. „S vostatníma si nedělej hlavu, moje malá Laurinečko. Už sme se vo ně postarali. A teď nech Velkýho Guse, ať se postará vo tebe. Neboj, nenechám ti žádný modřiny, který by ten tvůj vyšňořenej lord našel vo svatební noci.“

Lupič roztáhl mohutné paže a vtáhl Lauru do svého medvědího objetí.

Vtom mu spadla čelist a paže sklesly. Teprve když o krok couvl, uviděli ostatní muži proč.

Do houbovitého břicha se mu zarývala hlaveň jeho vlastní pistole. Lauřin hlas byl stejně pevný a neochvějný jako její ruka svírající zbraň. „Bylo by mi velmi nepříjemné, kdybych vás musela zastřelit.

Radši mi řekněte, kde najdu své společníky.“

Velký Gus se pokusil odkašlat, ale nepodařilo se mu to. „Jen sem si dělal srandu, holčičko. Velkej Gus ti nic neudělá.“

Odjistila pistoli. Slabé klapnutí se ztichlým táborem rozlehlo jako hromová rána. „Tohle je nový plášť. Strašně nerada bych si ho ušpinila od krve.“

Velký Gus zvedl ruce na znamení kapitulace a o krok ustoupil. Laura koutkem oka zahlédla náznak pohybu a hlavní pistole okamžitě opsala široký oblouk. „To bych na vašem místě nezkoušela,“ varovala ostatní lupiče.

Rázem couvli jako jeden muž a vyměnili si stísněné pohledy. Neuniklo jim, jak zručně Laura s pistolí zachází. Rukou v rukavičce svírala zbraň stejně sebejistě, jako kdyby to byla saténová kabelka.

„Tušíte správně,“ ušklíbla se. „Narodila jsem se s pistolí v ruce.

Otec byl…“

„Expert na třaskaviny?“

Když zaslechla ten tichý hlas, naskočila jí husí kůže. Ohlédla se k jeskyni, právě když se kožešinový závěs rozhrnul a ven se s líným půvabem vynořil další muž. Lauře se divoce rozbušilo srdce. Obnošená hedvábná maska, která mu halila tvář, nemohla skrýt lehce pobavený úsměv na hezky vykrojených rtech. Jiskřivé oči stínil závoj dlouhých hustých řas.

Lauře poklesla ramena úlevou. Spustila paži s pistolí.

Náhle se za Sebastianem něco pohnulo. Kolem pasu se mu ovinula čísi paže a zpoza jeho ramene s kočičí zvědavostí vykoukla rozcuchaná blondatá hlava. Laura zahlédla drobnou ručku svírající láhev whisky, modré oči napůl zavřené smyslnou malátností a růžové rty, vlhké a naběhlé. Právě našla prvního ze svých ubohých, nešťastných společníků – Devony.

Zalétla pohledem zpátky k Sebastianovi. Jeho postava se proti záři ohně rýsovala s výmluvnou jasností. Plavé vlasy měl rozcuchané, košili rozepnutou. Rozepnuté byly i dva nejhořejší knoflíky na jeho kalhotách a pod nimi mizela vyzývavá linka zlatavých chloupků.

Zkřížil paže na hrudi, zhoupl se na patách a obdařil Lauru svým nejsladším úsměvem.

Tak teď už zase jistou rukou odhodlaně sevřela zbraň a namířila s ní přímo na Sebastianovo proradné srdce.

23

Sebastian se za svůj život ocitl tváří v tvář smrti mnohokrát a nejednou měla podobu namířené pistole. Ještě nikdy ho však ledový dech smrti neovanul tak silně jako teď. Laura ho opravdu chtěla zastřelit. Viděl jí to na očích, vyčetl to z jejího postoje, z toho, jak se jí pod potrhaným kabátem zdvíhala hrud. Opravdu ho chtěla zabít.

A ještě nikdy nebyla krásnější.

Konečně se mu podařilo rozdmýchat plamínky nesměle plápolající pod jejím chladným zevnějškem v prudký požár. Pohodila hlavou, aby se zbavila pramínku vlasů, který jí spadl do očí, a pocuchaná hříva se jí v bohatých kaskádách zavlnila na ramenou. Lupiči na ni zírali s pokleslými čelistmi a vyvalenýma očima, jako by mezi ně Bůh seslal samotného anděla – anděla pomsty.

Aniž by Sebastian odtrhl od Laury oči, chytil Devony za loket a vytáhl ji ven z jeskyně. „Říkalas, že jste s otcem byli sami.“

Devony si přihnula z láhve whisky a delikátně si odříhla. „Taky že byli. Laura vyskočila z kočáru, utekla a nechala nás v rukou těchhle divochů. A hraběnku pak odnesl ten milý vikingský džentlmen.“

Sebastian si uhladil masku, jako by chtěl, aby splynula s jeho tváří. „Hraběnku?“

„Její tetu.“ Devony si strčila prst mezi růžové rtíky a rozpačitě jím kroutila. „Copak jsem se ti o hraběnce zapomněla zmínit?“

„Pochybuju, že ti na to dal čas,“ prohodila Laura mrazivě.

Sebastian si to sice nerad připouštěl, ale Laura měla pravdu. Ještě se ani pořádně nevzpamatoval z kocoviny, když se na něj Devony vrhla. Bylo to tak nečekané, že si jen tak tak stačil nasadit starou masku. Blábolila cosi o znásilnění a jemu příliš pozdě došlo, že obětí má být on sám. Jenže paže měla tak teplé a ústa tak žhavá… Než se zmohl na protest, už se sápala po knoflících jeho kalhot a šeptala mu do ucha nanejvýš zajímavé věci – věci, kterr by s ním chtěla dělat, věci, které by chtěla, aby on dělal jí.

To snad musí být jen sen, říkal si přitom v duchu. Kde by se Devony Blakeová vzala v jeskyni na Vysočině? Ale copak to není příjemnější než sny, ve kterých se pořád natahuje po Lauře a ta se mu pod rukama rozplývá jako dým?

Jenže teď před ním Laura stála, žádný přelud, ale bytost z masa a kostí a až příliš živá. Nohy měla rozkročené, v ruce svírala dřevěnou pažbu pistole a prst na spoušti ji očividně svědil.

Sebastian odstrčil Devony a seběhl ze svahu. Jeden z mužů polohlasně zaklel. Velký Gus si z čela setřel kapky potu.

Jak se Sebastian blížil k Lauře, ruka s pistolí se jí roztřásla.

Podepřela si zápěstí druhou rukou.

Přistoupil tak blízko, až se chladná hlaveň dotkla jeho hrudi. Rty se mu zkřivily výsměšným úsměvem. S úmyslně přehnanou zdvořilostí Lauře podal ruku a úplně ignoroval namířenou pistoli.

„Dovolte, abych se představil, slečno. Říkejte mi Kirkpatrick.“

Chřípí se jí zachvělo. Bylo na ní znát, že by mu radši říkala úplně jinak.

„Možná vám ještě nikdo nevysvětlil naše pravidla,“ pokračoval.

„To my jsme banditi. My nosíme zbraně.“ Otočil ruku dlaní nahoru.

„Tu pistoli, miláčku.“

Při té všední něžnůstce projelo Laurou další zachvění. Sebastianovi nezbylo než doufat, že se nepřepočítal. Pokud ano, je po něm veta.

„Slyšel jste moji žádost, pane Kirkpatricku,“ utrhla se na něj.

„Chci vědět, co se stalo s mými společníky. S tetou. S kočím a s

jezdci z doprovodu. S baronem Blakem.“ Hlas se jí roztřásl. „A s mým kocourem.“

Sebastian viděl, že nemá daleko ke zhroucení. S námahou se obrnil proti slzám, které jí vyhrkly do očí. „Tak dobře. Podívám se po nich a postarám se, aby se jim nic nestalo.“ Pak tiše dodal: „Máš moje slovo.“

Nezdvořile si odfrkla.

Jordy pokročil dopředu. „Kirkpatricku, je tu něco, co bys měl

vědět. To děvče tvrdí, že patří…“

Laura k němu bleskurychle otočila hlaveň. Dychtivost dozvědět se, jak Sebastian zareaguje na její zasnoubení, ji opustila, když teď měla Sebastianových šest stop a jeho posměšný úsměv přímo před nosem. Představa rozumné debaty jí najednou připadala nejen vysoce nepravděpodobná, ale také nebezpečně naivní.

Jordy polekaně ucouvl, až šlápl muži za sebou na nohu. „To nic.

Nebylo to nic důležitýho.“

Sebastian Lauře jemně vytáhl zbraň z prstů. Sklopila oči a upírala rozhněvaný pohled na jeho hrud.

Teď, když bylo nebezpečí zažehnáno, se Velký Gus vzmužil.

„Zatraceně, počkej, Kirkpatricku. Našel jsem ji já. A chci si ji nechat.“

„To není žádná hračka, Angusi.“ Sebastian po něm hodil nabitou zbraní.

Velký Gus uhnul a muž za ním chytil pistoli do dvou prstů. „Já vím, že to nejni hračka. Je to holka, a setsakra pěkná, dyš na to přídě.“

Sebastian se zadíval Lauře do obličeje, jako by ji viděl poprvé, a nakrčil nos. „Na tvůj vkus dost ošklivá, ne?“

Laura po něm střelila zlobným pohledem.

Velký Gus se poškrábal za uchem. „Fakt? Ani sem si ne-všim.“

Sebastian ji drapl za vlasy, až sebou cukla, zručně z nich na temeni stočil uzel a druhou rukou jí zmáčkl tváře. „Koukej, jak to myslím. Je ošklivá jak půlnoc.“

Velký Gus se zamračil. Se sešpulenými ústy vypadal jeho svůdný úlovek jako kapr na suchu. „Když sem ji čapnul, muselo už bejt hodně tma,“ utrousil nejisté.

Laura se Sebastianovi vytrhla a s bezmocnou zuřivostí se rozběhla pryč. Snadno ji však dostihl. Pevně ji ovinul svalnatou paží kolem pasu, až mu narazila zády do hrudi.

Patou ho nakopla do holeně. „K čertu s tebou, Sebas…“

Umlčel ji dlaní a zuřivě jí zašeptal přímo do ucha: „Takhle mi tu neříkej. Tihle pánové nemají Bacha v lásce.“ Stiskl ji ještě pevněji.

„Už nedokážu Velkého Guse odrážet dlouho. Nejspíš je na –

‚> „i ^ •> o čase, aby ses rozhodla, jestli chceš sdílet postel s ním, anebo se mnou.“

Přestala se vzpouzet a její pružné tělo mu v náručí zmalátnělo. Sebastian uvolnil sevření a poodtáhl dlaň od jejích úst, až se rtů dotýkal jen bříšky prstů.

Rozechvěle se nadechla a přes jeho prsty špitla: „Co za svoji ochranu chceš? Nepochybuju o tom, že nic neděláš zadarmo.“

Paže, která ji tiskla kolem pasu, povolila. Položil jí dlaň na břicho, trochu se předklonil a výmluvně si přitáhl její oblý zadeček k bokům. „Čím jsi ochotná zaplatit?“

„Ničemo,“ zamumlala a na znamení porážky zavřela oči.

„To jsem. Kromě jiného.“ Popadl ji za ruku a zamířil k jeskyni.

„Myslel jsem, že si potrpíš na dobře tvarované blondýnky,“ houkl na Velkého Guse.

„Blondýnky mám rád,“ řekl Velký Gus s nadějí v hlase.

Sebastian bratrsky položil ruku Devony na rameno a jemně ji postrčil ze svahu.

„Ale Kirku,“ zafňukala, „slíbils mi, že budeme…“

„Velký Gus se vám bude líbit, slečno Blakeová. Nepřišel ke své přezdívce zbůhdarma.“ Bez ohledu na jejich mrmlání je ponechal osudu, odhrnul kožešinový závěs a vtáhl Lauru do jeskyně.

Než se mohla vzpamatovat, usadil ji na stoličku, dřepl si před ni a položil jí ruce na ramena: „Jdu se podívat po ostatních. Jestli se nechceš důvěrněji seznámit s Velkým Gusem a jeho kumpány, doporučuju ti, abys tady počkala, než se vrátím. Rozumíš?“

Za novými brýlemi vypadaly její oči obrovské. Mlčky přikývla a Sebastian ji neochotně pustil.

Když se otočil k odchodu, útlá ramena jí poklesla. „Víš, že jsem

tě málem zastřelila?“

Odhrnul si z čela neposlušný pramínek vlasů. „Vím. Na okamžik jsem si skoro myslel, že v sobě máš něco lidského.“

Bez dalších řečí se protáhl pod závěsem a opustil ji.

Laura si na tvrdé stoličce poposedla. Ještě pořád byla celá obolavělá po trýznivé jízdě kočárem. Hněv ji opustil stejně rychle, jako přišel, a zanechal po sobě jen nakyslou pachuť strachu. V unavené hlavě jí vířily myšlenky jedna přes druhou. Je Tricia v bezpečí? Neskončil kocourek Sebastian pod kopyty koní? Co když Sebastian zjistí, že baron Blake a kočí jsou mrtví?

Mimoděk zabloudila pohledem ke zmuchlaným pokrývkám pohozeným vedle prskající lucerny. Dotýkal se Sebastian Devony stejně jako jí? Toulala se jeho krásná ústa po Devonině těle stejně jako po jejím? Když si představila Devoniny vláčné údy propletené s jeho, píchlo ji u srdce. Vždyť by to nebylo poprvé. Upírala oči na strop jeskyně a usilovně se bránila pláči.

Jeskyně byla stěží víc než zvířecí doupě, pouhá dutina ve stráni, shora chráněná skalnatým převisem. Uprostřed žhnulo ohniště, u kterého stála láhev whisky.

Laura si rozepnula perlové knoflíčky na peleríně a sundala si plášť. Šedé saténové šaty se jí cestou pomačkaly. Zpod roztržené sukně vykukovaly hedvábné punčochy a krajkový podvazek.

„Panebože, vážně jsi to ty!“

Laura vyjekla leknutím, když se pod závěsem protáhl muž v hadrech.

Hbitě k ní doběhl a připlácí jí ruku na pusu. „Přestaň hulákat, holka. Vždyť tě uslyšej až v Glasgowě.“ Sundal si šátek.

„Jamie,“ vykřikla, když spatřila důvěrně známý upřímný obličej a rezavou kštici, jejíž ohnivou barvu nedokázal ztlumit ani měsíční nános špíny.

„Ne, jsem starý dobrý princ Karel a vrátil jsem se, abych znova zkusil dobejt Culloden.“ Chytil ji za ruku. „Pojď se mnou. Jestli je pravda, co mi Jordy řek vo MacKayovi, tak nemáme moc času.“

„Času?“ opakovala po něm Laura a tvrdošíjně se držela stoličky.

„Sebastian říkal, abych zůstala tady. To on tě pro mě poslal?“

„Přišel jsem tě zachránit.“

„To není potřeba. Už mě zachránil Sebastian.“

Jamie obrátil oči k nebi. „Bože, dej mi sílu! Kde je Drobeček, když ho potřebuju? Přišel jsem tě zachránit před Sebastianem, ty trdlo.“

Laura se zamračila. Neúhledný uzel, který Sebastian smotal z jejích vlasů, jí spadl do obličeje. „Ty myslíš, že by mi nějak ublížil?“

Jamieho skotský přízvuk ironií zesílil: „Chraňbůh! Nejspíš eště vobjedná čaj, abyste tu tvojí nadcházející svatbu s Killianem Mac –

Kayem jaksepatří oslavili. Neměli bysme poslat pro starýho Fishe, aby servíroval ty svý mrňavý kousky másla, co vypadaj jako tulipány?“

„Jako růže,“ opravila ho bezmyšlenkovitě. S povzdechem odhodila vlasy dozadu a podepřela si bradu rukou. „Stejně je to jeho vina, že jsem musela přijmout MacKayovu nabídku k sňatku. A vůbec, s tím vdáváním to nemyslím vážně. Až to Sebastianovi vysvětlím, určitě mě pochopí.“

Jamie si před ni klekl. „Ty si fakt myslíš, že ti dá šanci něco vysvětlovat?“ Před neochvějnou upřímností v jeho oříškových očích odvrátila obličej, ale Jamie ji chytil za bradu a otočil jí hlavu zpátky.

„Eště nikdy jsem ho neviděl v takovým stavu, holka. Možná ti ani nechce ublížit a možná toho pak dokonce bude litovat, ale to už bude pro vás voba pozdě. Copak to nechápeš?“

„Ale chápe. Její vážený přítel šerif jí určitě doplnil mezery ve vzdělání, pokud jde o bandity.“

Příliš pozdě ucítili závan ledového nočního větru.

Zvedli oči jako provinilé děti a uviděli nad sebou Sebastiana. V rukou držel hromadu pokrývek prožraných od molů a kufr, v němž Laura poznala svůj majetek. Napadlo ji, jak dlouho už tam asi stojí.

„Mám odrecitovat svoje zločiny tak, jak mi je kdysi vyjmenovala ona?“ Hodil pokrývky a kufr na zem. „Jsem postrach Skotska a Anglie. Chmurná připomínka divošství, které se skrývá v srdci civilizovaného člověka. Loupím a unáším…,“ šlehl po ní výhrůžným pohledem kouřových očí, „… a znásilňuju.“

Jamie vstal. „Hele, na slovíčko.“

„Vypadni, Jamie!“

Jamie se zašklebil a v očích mu probleskla naděje: „Tak si tu aspoň na chvilku sednu, zatímco si vy dva budete povídat.“

Sebastian se na něj ani nepodíval. „Vypadni. A hned.“

Jamie vrhl na Lauru bezmocný pohled a protáhl se ven.

Kožešinový závěs se za ním pohupoval.

Sebastian se k ní obrátil zády a začal rozprostírat pokrývky.

„Co ostatní?“ zeptala se tiše.

„Všichni jsou v bezpečí. Tricii, Borise i kocoura opatruje pod svými ochrannými křídly Drobeček. Devony usoudila, že Velký

Gus má přece jen víc předností než nedostatků. A kočí a baron Blake to taky přežili. Poslal jsem jednoho muže zpátky, aby to ověřil.“

„Díky.“

Sebastian něco zavrčel.

Laura si pohrávala se sukní. „Musím přiznat, že mě trochu znepokojilo, když jsem zjistila, že ses vrátil na zločineckou dráhu.“

Pokrčil rameny gestem, které bylo spíš francouzské než skotské.

„Na Lindentree jsem si bohužel zvykl jíst. Chudobince byly plné a na to, abych šel do kláštera, jsem presbyterián a zhýralec trochu moc dlouho.“

Sehnul se, aby urovnal pokrývky, a hrubé kalhoty se mu přitom na štíhlých bocích napjaly. Lauru napadlo, co se asi stalo s jeho krásným kiltem, ale bála se zeptat. Tento muž pro ni byl úplný cizinec. V jeho odměřeném chování nebylo ani stopy po dřívějším jemném humoru. Napjaté ticho mezi nimi se prohlubovalo. Zoufale mu chtěla předvést svou nově nabytou světáckost, dokázat mu, že už není ta naivní husička, jakou si nejspíš pamatuje.

„V Edinburghu jsem dostala nabídku od pěti mužů,“ vyhrkla. Otočil se na patě a zdvořile povytáhl obočí. „A byla aspoň některá slušná?“

„Jenom tři,“ přiznala a zalitovala, že radši nedržela pusu.

Znovu se vrátil ke své činnosti. „Jestli dobře počítám, tak to dělá dohromady pět slušných nabídek a tři neslušné. Samozřejmě včetně mého návrhu, aby ses stala mojí milenkou.“

Duševní rovnováha ji opustila, když slyšela, jak cynicky popsal své někdejší něžné vyznání. Rozepnul popruhy na kufru, vytáhl z něj kus papíru a podržel ho u slabého světla. Drsně se zasmál. V Lauře za trnulo.

„Úžasná podoba! Který z tvých milenců je takový umělec? Tugbert? Anebo ten Skot, co ses s ním mazlila na ulici? Anebo je to tvoje vlastní dílo? Sice si nevzpomínám, že bys projevovala umělecké sklony, ale vím, že jsi mimořádně všestranná.“

„Tys mě viděl? Na té ulici?“

„Jo. Náhodou jsem šel zrovna kolem.“

Nevrlým tónem ji neoklamal. Vzpomněla si na neodbytný stín lampáře v onen večer, kdy se setkala s MacKayem, a srdce jí poskočilo. Sebastian ji přece jen nenechal ďArtanovi napospas. Tu lhostejnost na terase jen předstíral. Sledoval ji. Hlídal. Možná o ni i stál. Jenže teď měl pohled tvrdý jako kámen, přestože se naoko přátelsky usmíval. Ani trochu nepřipomínal strážného anděla – vypadal spíš jako zlomyslný Satan.

Rozčilovalo ji, že mu přes stín masky nevidí do očí. Přála si, aby ji odložil. Dívala se, jak urovnává zatykač na hledaného zločince, a

vzpomínala na všechny ty chvíle, kdy se ji snažil přimět, aby se ho bála. Měl silné ruce, dost zručné a rychlé, aby umlčely výkřik, ještě než zazní. Co by asi řekl, kdyby mu prozradila, že ten zatykač měla každou noc pod polštářem? Že to od jejích dotyků je tak pomačkaný a skoro prošoupaný… Otevřela pusu, ale hned ji zase zavřela. Nesnesla by, kdyby se jí vysmál.

„No tak, jen nebuď skromná, drahoušku,“ rýpl si. „Ta formulace

‚Odměna za živého či za přesvědčivý důkaz, že je mrtev‘ se hodí k tvé zálibě v melodramatech. ‚Sedooký a dobře rostlý.‘ To jsou mi lichotky. Proč myslíš, že jsem dobře rostlý? To ti řekla Tricia? Nebo Devony?“

Lauře ztvrdly rysy. Když Sebastian viděl, že se nemíní obhajovat ani zapírat, úsměv mu ze rtů zmizel. Se zlomyslným úšklebkem se natáhl k lampě a povytáhl knot. Utkvěla pohledem na nesmiřitelné linii jeho zad.

S protřelostí žalostně pohořela. Možná by to radši měla zkusit s upřímností.

Uhladila si sukni na kolenou a zhluboka se nadechla. „Chyběls mi, Sebastiane.“

Cukl sebou a prsty zavadil o rozpálený cylindr lampy. Zaklel, prudce se otočil a strhl si masku. Laura se zajíkla. V tomhle muži nebylo ani stopy po Triciině uhlazeném snoubenci. Každý, kdo by ho teď viděl, by přísahal, že je to horal tělem i duší. Po ramenou se mu kadeřily husté dlouhé vlasy a zlatě zářily proti pleti ošlehané větrem a počasím.

Připadal jí rozložitější, svalnatější a mnohem nebezpečnější. Divoké chování propůjčovalo jeho hezkému zevnějšku ničivé ostří a výraz bezmezného opovržení, který měl v očích, to ostří smrtonosně nabrousil. Laura měla co dělat, aby se pod tím vražedným pohledem nezhroutila. Ve srovnání s tou novou hořkostí byl jeho vztek tehdy ve věznici sotva něčím víc než pouhým rozladěním.

Příliš pozdě jí došlo, že opravdu vstoupila do brlohu zvířete – prohnaného, divokého a vyhladovělého dravce.

24

„Ty se mě snad vážně chystáš znásilnit!“ vydechla Laura s nevěřícným úžasem.

Sebastian se škodolibě usmál. Lauře se rozbušilo srdce ještě divočeji než předtím.

„Kdybych to neudělal, tak bych jako bandita za moc nestál, nemyslíš?“ odvětil. „Hrozně nerad bych tě zklamal. Vždyť bys neměla o čem vyprávět siru Arlovi u čaje, až se vrátíš domů.“

Sklouzla očima k útulnému hnízdečku, které vytvořil z pokrývek, a pak zabloudila pohledem ke vchodu do jeskyně. Věděla, že jejich soukromí je jen zdánlivé. Muži Velkého Guse polehávali hned pod strání a zlodějské uši měli našpicované, aby jim neuniklo ani zapraskání větvičky.

„Co takhle začít křičet?“ zašeptal Sebastian, jako by jí četl myšlenky. „Ohromně by mi to vylepšilo reputaci.“

Zvedla k němu oči. Nad strachem v ní zvítězila vrozená zvědavost. „Už jsi někdy někoho znásilnil?“

„Ne.“ Přiložil si prst ke rtům. „Ale nikomu to, prosím tě, neříkej. Byl bych strašně nerad, kdyby se to prozradilo. Vždyť je to zaběhnutá tradice – čeká se to od všech pirátů, banditů, Američanů, zkrátka všech zlotřilců.“

Sundala si brýle a přimhouřila oči. „Nejsi opilý?“

„Byl jsem pod obraz. Ale když jsem se díval do ústí pistole ve tvojí křehké ručce, tak jsem jaksepatří vystřízlivěl.“

„No, možná bychom si měli popovídat radši zítra, až vystřízlivíš úplně,“ nadhodila a odložila brýle na složený kabát.

„Tak dobře. Na povídání stejně nemám náladu.“

Vykročil k ní. Laura se kolem něj prosmýkla a popadla láhev, která se ohřívala u ohniště. „Nedal by sis ještě trochu?“ Při troše štěstí se mi třeba podaří opít ho do bezvědomí, napadlo ji.

Pořádně si přihnul, otřel si ústa hřbetem ruky a spokojeně vydechl. „Príma. Whisky mě vždycky rozvášní.“

Teď už Laura ve štěstí nedoufala. Vyškubla mu láhev z ruky a sama si ji zvedla k ústům. Jenže Sebastian jí láhev sebral a odhodil přes rameno, aniž by se za mák staral, že není zazátkovaná.

Pak teplými prsty sevřel Lauřinu ruku. „Víš, jak dlouho jsem už neměl ženu?“

Nervózním pohledem přelétla pokrývky. „Asi tak patnáct minut, jestli správně počítám.“

Přitáhl ji k sobě. „Špatně, ty můj Isaacu Newtone.“

Laura se zachvěla. Sebastian se jí obvykle dotýkal s něhou a svoje ocelové svaly krotil. Byl to pro ni šok, když si znenadání uvědomila, jak je ve skutečnosti silný. Projela jí nebezpečně vzrušující předtucha.

Zabořila prsty do kudrnatých chloupků na jeho hrudi. Bála se zvednout oči výš, aby náhodou nezabloudily k jeho rtům. „Roli padoucha hrajete mizerně, lorde Kerre.“

„Ne tak mizerně jako předtím, než jsem tě potkal,“ ušklíbl se dábelsky. „Poslední dobou jsem hodně trénoval.“ V téměř taneční figuře se s ní otočil a pozpátku ji před sebou tlačil k chumlu pokrývek.

Zavřela oči, jak ji omámil ten odvěký tanec a opojilo teplo dýchající ze Sebastianovy obnažené hrudi.

„Ještě nikdy jsem nebyla znásilněná,“ řekla roztřeseným hláskem.

„Asi mi to vůbec nepůjde.“

„Neboj, nic na tom není. Prostě křič a mlať kolem sebe. O to ostatní se postarám já.“

Nártem jí zaklínil kotník. Když začala padat, zachytil ji a pomalu položil do pokrývek. Pak s půvabem sobě vlastním ulehl vedle ní.

Její ruce jako by patřily komusi cizímu. Jak to, že tak splynuly se zlatými chloupky na jeho hrudi? Zpod sklopených řas se na něj pokradmu podívala. „Měl Jamie pravdu? Budeš toho potom litovat?“ Čelist mu ztvrdla. „Možná.“ Natáhl se přes ni a zhasl lucernu.

„Ale přitom určitě ne.“

Viděla z něj sotva víc než stín, ale tím spíš si uvědomovala žár sálající z jeho těla a podmanivost jeho drsného hlasu. S nemilosrdnou zručností si razil cestu perlovými knoflíčky na jejím živůtku.

Když Lauře stáhl šaty z ramen, úmyslná hrubost ho nadobro opustila. Už zapomněl, jak křehké a půvabné jsou její klíční kosti, jak svůdné jsou prolákliny nad nimi. Stačilo by tak málo, aby jí nadělal modřiny. Jeho sevření zněžnělo. Ruce ho zradily; bezděky začal hladit tu hedvábnou kůži, až našel sametový důlek pod hrdlem. Zatoužil přitisknout do něj své rty. Dobrý Bože, co to dělám? ptal se sám sebe. Vždyť je tak čistá, tak krásná! Nemám právo dotýkat se jí těma svýma hrubýma, zločineckýma rukama. Odtáhl se, okouzlen porcelánovou nádherou bledé pleti kontrastující s tmavou vlněnou pokrývkou.

Do ticha zazníval jen jeho přerývaný dech. Laura strnula, když viděla, jak se Sebastianův výraz jako mávnutím čarovného proutku proměnil z touhy ve zmatek.

S takovým pohledem se u něj už setkala – na terase Lindentree, když ho od sebe odstrčila. Věděla, že jestli ho odstrčí i teď, možná odejde a nikdy se nevrátí. Zaskočilo ji, že vlastně vůbec nechce, aby odešel. Přála si najít pod drsným výrazem alespoň stopu bývalé něhy, poznat v něm alespoň stín svého Sebastiana.

Sebrala odvahu a dotkla se jeho neoholené tváře, jako by byl nebezpečné zvíře, které chce zkrotit. Pohladila ho po šíji a vpletla mu prsty do rozcuchaných vlasů. Sklopil zrak. Koutkem oka zahlédla, že se jeho ruka blíží k jejímu ňadru.

„Ne!“ ucukla, až narazila rameny do stěny, a chytila ho za zápěstí, jako by měla moc zadržet ho, pokud by se rozhodl trvat na svém. „Nesahej na mě,“ přikázala mu a samotnou ji překvapila vlastní odvaha. „Nechci, abys mě znásilnil. Chci, abys mě svedl. Jestli chceš, můžeš mě políbit,“ dodala upjatě.

Trpce se ušklíbl. „Panovačná jako vždycky, že, slečno Walkerová?“

Ale přesto ji vzal něžně za ruku, sklonil se k ní a začal ji líbat. Jakmile chtěl proniknout hlouběji do jejích úst, stiskla zuby a zabránila mu v tom. Než stačil protestovat, sama začala jazykem dorážet na jeho rty, až zasténal rozkoší. Nekonečně dlouho ho trýznila tím vybraným mučením a teprve pak mu dovolila dobývat svá ústa – jen pomalu, krůček za krůčkem, a odtáhla se vždycky, když začal být příliš dychtivý.

Sebastian se té hře rychle přizpůsobil. Vnikl do žhavého skrytu Lauřiných úst, hned se zase odtáhl a začal se mazlit s jejími rty. Přizpůsobil se až příliš rychle. Laura najednou zjistila, že svírá jeho ruku ne proto, aby jí zabránila ve zvědavých potulkách, ale proto, že hledá záchytný bod v pohyblivých píscích rozkoše a očekávání. Když se k ní sklonil, zapomněla ho zarazit. Přitiskl se k ní tak, aby se jí dotýkal jen ústy, rukama a slabinami. S každým prohlubujícím se nájezdem jazyka na ni dorážel podbřiškem, třel se o hladký satén šatů, tu nespolehlivou bariéru mezi jejich těly, a dával jí poznat svou vášeň.

„Počkej,“ vydechla a poodtáhla se. Sváděla úporný vnitřní boj, aby ovládla vlastní vzrušení. „Teď mi musíš říct něco milého.“

Rty jí laskal hrdlo. „Sundej si šaty.“

„Ne. Něco doopravdy milého.“

Povzdychl si a přitiskl jí rty k uchu. „Tvoje vlasy voní jako rozkvetlá louka.“

„Hm. To by šlo,“ zašeptala.

Využil její chvilkové povolnosti a zajel jí jazykem do ucha.

Zajíkla se, zaskočena vstřícným návalem horka mezi stehny.

Přejížděl jí jazykem po lalůčku. „Mám ti říct ještě něco milého?“

Přikývla. Byla příliš zmámená, než aby postřehla, že se Sebastianova ruka vyprostila z jejího sevření a kradmo se plíží vzhůru pod šaty.

Chraplavě zašeptal: „Pokaždé, když se odtáhneš, udělám přesně totéž. Budu tě líbat a dráždit, dokud nebudeš sama prosit, abych se s tebou pomiloval.“

Laura nejisté vzhlédla a její oči zamžené touhou se setkaly s jeho upřeným pohledem. Políbil ji a v téže chvíli jeho prsty překonaly hráz hedvábných kalhotek a vnořily se do medu stejně horkého a sladkého, jakým tála její ústa. Obratně ji vzrušoval drsnými doteky, které ji zároveň hýčkaly i doháněly k šílenství.

Laura se celá roztřásla a zabořila mu obličej do ramene. „Mám strach, Sebastiane.“

„Já taky, andílku. Já taky.“

Ale navzdory tomu ji svlékl a uložil naznak do hrubých pokrývek, připraven dodržet svůj slib. Laura potlačila zachvění .1 zavřela oči, když se škrábavá látka setkala s její holou kůží. Tonula v moři protichůdných pocitů. Sebastianova zarostlá tvář se letmo dotkla její. Chloupky na hrudi dráždivě přejížděl po naběhlých hrotech jejích ňader a Lauře připadalo, že se jí dotýkají tisíce zlatých vláken jiskřících elektrizujícím napětím. Podbřišek se jí křečovitě stahoval.

Sebastian si začal svlékat kalhoty a oranžová záře uhlíků zbarvila jeho kůži do bronzová. Laura se dívala na jeho ústa, bradu, lehký vějíř pih u kořene nosu, všude, jenom ne do jeho očí a tam dolů. Najednou jí připadal jako neznámý cizinec, závratně mužný a navzdory jejímu strachu odhodlaný ulevit prázdnotě, která ji stravovala.

Vzal její ňadra do dlaní a konečky prstů začal mnout jednu z bradavek. Druhou sevřel mezi rty, hladil ji jazykem a nenasytně sál. Laura potlačila zasténání, vnořila mu prsty do hedvábných vlasů a svíjela se pod ním, unesena přívalem rozkoše. Vztáhla k němu ruku,

Sebastian ji však něžně, ale odhodlaně zadržel, i když měl sám co

dělat, aby nepodlehl divoké žádosti.

„Prve jsme hráli tvoji hru,“ zašeptal ochraptěle, „teď budeme hrát moji.“

Přejížděl rty po jejím rozpáleném těle a bez milosti plenil saténově hebkou kůži za uchem, sametový záhyb v ohbí lokte i hladké ploché bříško. ‚

Lauře se zrychlil dech, když jí odtáhl nohy od sebe a prsty začal obratně laskat citlivé místečko ukryté v sametových kudrlinkách. Vyšla jeho ruce vstříc s němou prosbou, kterou by nikdy nedokázala vtělit do slov. Žilami jí proudila tajemná, zakázaná rozkoš. Zaúpěla, ale vzápětí si uvědomila, že by ji mohli slyšet ostatní, a tak se pokoušela utlumit steny na Sebastianově rameni.

Sebastian měl pocit, jako by se vůbec poprvé dotýkal ženy. Už málem zapomněl, jaká je to nádhera, spočívat na ženském těle, prozkoumávat všechny ty sladké, pižmem vonici záhyby a štěrbiny nejdřív prsty, pak rty a nakonec jazykem. Ještě nikdy neokusil nic tak úchvatného, tak ďábelsky opojného. V celé Paříži a Londýně nebyla zahrada rozkoše, která by se vyrovnala zázraku jménem Laura. Zatoužil rozlít po jejím těle horkou whisky a kapku po kapce ji slíbávat. Z hrdla se mu vydralo zasténání.

Přivedl je oba na samý okraj propasti a prodlužoval tu nekonečnou slast, až téměř přerostla v bolest. Ta sladká muka zcela rozptýlila Lauřin stud. Cítila, jak se pod chvějivou agónií Sebastianových milostných dotyků stává vášnivým stvořením prostým všech zábran.

Odvrátila obličej a zašeptala: „Prosím, ach, prosím, Sebastiane…“

Přestal se jí dotýkat, zničehonic úplně přestal, a ona si pomyslela, že z toho snad zemře.

„Co chceš, Lauro?“ zeptal se chraplavě. „Řekni to.“ Věděl, že se chová jako surovec, ale bylo mu to jedno. Na ta slova čekal příliš dlouho.

Hlas se jí zlomil. „Chci tebe.“

Dalším lehkým dotykem ji srazil do propasti extáze. Užuž ji chtěl následovat, ale pak zaváhal. Věděl, že teď se dozví odpověď na otázku, která ho nepřestávala pronásledovat od okamžiku, kdy Lauru uviděl na edinburské ulici v objetí cizího muže. Předešel ho někdo? A pokud ano, bude mít dost síly, aby nedovolil hořké žárlivosti zahubit v jeho srdci lásku?

Zavřel oči a pohroužil se do sametové jeskyně Lauřina těla. Žhavá rosa mu uvolňovala cestu, až narazil na slabou překážku. Mezi zaťatými zuby vtáhl vzduch a pokračoval dál, až celou délkou své pulzující touhy pronikl do jejího teplého těla.

Zasténal štěstím. Jiní ji mohou zahrnout diamanty a perlami, ale tohle jí dal jen on, Sebastian Kerr. Ucítil, jak mu zaryla nehty do zad. Otevřel oči a spatřil, že jí po tvářích kanou slzy. Jemně je setřel konečky prstů, zahanben tím, že ho její bolest tak vzrušuje. Laura si plaše skousla spodní ret.

„Měl jsem tě varovat,“ řekl ochraptěle.

„To by bylo zbytečné. Tatínek měl knížky o anatomii.“

„A co radily proti bolesti?“ Ze všech sil se snažil nehýbat, zatímco jeho statečná kráska hledala odpověď.

Najednou se jí rozzářily oči: „Nepřestávat!“ V ladném oblouku se proti němu vzepjala boky.

Hlas mu překvapením přeskočil: „Tvůj tatínek je mi čím dál tím sympatičtější.“

Skoro úplně se odtáhl a pak se znovu vnořil hluboko do jejího rozechvělého těla. Laura zavřela oči a oddala se tomu sladkému, nekonečnému naplnění. Hladově jí líbal hrdlo a jazykem zachytával korálky potu, jako by to byl božský nektar. Její vzdechy a úpěnlivé prosby beze slov se prolínaly s jeho hrdelními steny.

O něčem takovém se jí nikdy ani nesnilo. Dávala samu sebe a přitom dostávala vzácný dar. Tvrdé nárazy Sebastianova těla splynuly v dokonalém rytmu s dorážením jeho jazyka do hlubiny jejích úst. Vzdouvaly se v ní vlny rozkoše a dmuly se výš a výš, až se

přes ni konečně přelily a zaplavily ji nekonečnou slastí. Zajíkla se pod jeho rty a přitáhla ho k sobě.

Když i jeho tělo strnulo v extázi, instinktivně se proti němu vzepjala, pevně ho přidržela a on explodoval v bouřlivém vyvrcholení, které zaplnilo poslední prázdné místo v jejím životě.

Na stěny jeskyně dopadla zář lampy.

Laura vyděšeně vykřikla. Sebastian se probudil, zaklel a převalil se na bok. Hřbetem ruky si zastínil oči a zároveň zakryl polekanou Lauru pokrývkou. Přitáhla si deku k bradě a posadila se. Bez Sebastianova tepla, které by ji chránilo, si připadala dvojnásob nahá.

Příchozí dal lucernu dolů a oni mu uviděli do tváře. Byl to Drobeček. Rozcuchané vlasy se mu ježily kolem hlavy jako svatozář zdivočelého nordického boha.

Za ním vykukoval Jamie s rukou na očích, jako by se bál podívat dovnitř. „Nejdeme pozdě, že ne? Řekni, že nejdeme pozdě.“ Skrz prsty zahlédl nad otřepaným okrajem pokrývky Lauřiny obrovské oči a pocuchané vlasy. „Zaplaťpánbu se zdá, že je celá.“

„Zato ty nebudeš, až se mi dostaneš do rukou,“ zavrčel Sebastian a omotal si druhou pokrývku kolem boků. „Zvlášť jestli nemáš hodně pádný důvod, proč sem lezeš.“

„Je tu něco, co bys měl vědět,“ zaburácel Drobeček. V Lauřině nitru se zatřepotala křídla strachu.

Sebastian vymotal nohy z pokrývek. „Pochybuju. Než jste sem vtrhli, nic mi nechybělo.“

Drobeček ztěžka polkl. „Jde o MacKaye. Asi jsme mu omylem unesli nevěstu.“

Laura si povytáhla přikrývku ještě kousek výš. Měla chuť přehodit si ji v nejbližším příhodném okamžiku přes hlavu a úplně pod ní zmizet.

„MacKayovu nevěstu?“ Sebastian vstal a prohrábl si vlasy.

Pokrývka mu na bocích sjela nebezpečně nízko.

Pokusil se přecházet jeskyní sem a tam, ale na to byla příliš malá, zvlášť když v ní stál obrovitý Drobeček. Začal aspoň obcházet hromadu pokrývek. Laura sebou trhla, když jí štíhlým, svalnatým lýtkem zavadil o záda.

Pak se k jejímu zděšení na celé kolo rozesmál. „Celé roky se ten starý paličák neoženil. Asi jsem podcenil Triciiny půvaby. Radši mu ji pošleme zpátky, jinak na nás poštve červenokabátníky. Bratříčkuje se s těmi zatracenými Angličany ještě víc než kdysi jeho otec.“

Drobeček se vyčítavě podíval na Lauru a ta ztěžka polkla. Sama si připadala zatracená. A ztracená. Jamie ustaraně nasál vzduch.

Drobeček si založil mohutné paže na hrudi. „To není všechno.“

„Pro něj jo.“ Jamie ho popadl za loket. „Slyšels, co říkal.

Rozmyslel jsem si to. Dem pryč.“

Drobeček ho odstrčil. Lucerna se zahoupala a po zdi se roztančily stíny. „Je tu ještě něco.“

„Ještě něco?“ otázal se Sebastian zlehka. „Tak už mi to prozrad, prosím tě. Pomalu mi dochází trpělivost.“

Drobeček ukázal na Lauru, jejíž prsty se křečovitě sevřely kolem pokrývky. „To tahle holka řekla Velkýmu Gusovi, ať pošle žádost o výkupný jejímu snoubenci – Killianu MacKayovi ze Strathnaveru.“

Nadlouho se rozhostilo ticho, do kterého zaznívalo jen skřípání zrezivělé lampy v Drobečkově ruce.

Pak se Sebastian pomalu ohlédl po Lauře. Z jeho očí čišelo mrazivé pochopení.

Přimáčkla se ke zdi. Pokrčila rameny, až jí z jednoho sklouzla pokrývka, a nejisté se usmála. „Chtěla jsem ti to říct, Sebastiane. Vážně.“

„A kdy?“ Jeho hlas byl smrtonosně tichý. „Až se s MacKayem usadíte na mém hradě a zplodíte hromadu pokryteckých spratků s ksichtem jako syrovátka?“ Oči se mu zúžily do stříbrných štěrbin.

„Nejdřív šerif, teď MacKay. Na zapřísáhlou starou pannu vedeš pozoruhodný život, nezdá se ti, drahoušku?“

Laura cítila, jak se jí z obličeje vytrácí barva. „Tak to není. Ty to nechápeš…“

I Drobeček o krok ucouvl, když slyšel, jak Sebastianův hlas drnčí zuřivostí: „Chápu to až příliš dobře. Já kvůli Dunkirku zaprodal vlastní duši a stejně jsem ho nezískal. A tobě stačilo přitočit se k tomu mizernému zhýralci MacKayovi a za třepotat řasa-nu.

Laura upírala oči na přikrývky a bojovala se slzami. Má se přiznat, že zasnoubení je jen trik, aby ho s MacKayem polapili do pasti? Jenže Sebastian má dobrý důvod, proč jí nedůvěřovat. Vždyť ho zradila Tugbertovi. Jestli teď uvěří, že ho zradila dalšímu nepříteli, určitě jí už nedá šanci napravit chyby a vynahradit, co mu způsobila. Jak se tak na něj dívala, najednou si nebyla jistá, jestli mu vůbec chce něco vynahrazovat. Všechny její vznešené úmysly sehrát roli anděla milosrdenství a pak se pokorně vrátit ke svému vlastnímu životu ji opustily. Plamen odsouzení v Sebastianově zuřivém pohledu je sežehl na popel.

„Co je ti do toho, koho si vezmu?“ zeptala se hlasem zdrsně-lým hořkostí. „Koneckonců jsi mě přece sám nabídl dědečkovi.“

Neurvale ji popadl za bradu. „Bylo by ti milejší, kdybych tě tehdy v noci odvezl do Paříže a znásilňoval tak dlouho, dokud ďArtanovi neprozradíš ten proklatý vzorec?“

Vyškubla se mu. „Měla jsem tě zastřelit,“ vybuchla.

„Skoda, žes to neudělala.“

„Vlastně bych teď pro tebe mohla mít docela slušnou cenu. Mám ti pomoct napsat žádost o výkupné? Nechceš třeba MacKayovi poslat moje ucho nebo pár prstů?“

Sžíravým pohledem si ji změřil od rozcuchaných vlasů až po prstíky vykukující zpod zmačkaných pokrývek. „Víš jistě, že po tomhle o tebe ještě bude stát? MacKay si nepotrpí na použité zboží.“

Jamie přidušeně vyhekl. Lauře to vyrazilo dech, ale přesto se jí povedlo podívat se Sebastianovi zpříma do očí. „Zvlášť na zboží použité nějakým Kerrem.“

Zesinal. Jeho ruka sebou škubla a Laura si na chvilku pomyslela, že ji snad uhodí. Ale on se místo toho sklonil a přetáhl jí spadlou pokrývku přes rameno.

Po tváři jí stékala neposlušná slza. Sebastian si znechuceně odfrkl, sáhl pod pokrývku a hodil jí do klína cár tartanu. Promnula hebkou vlnu mezi prsty. Tohle tedy zbylo ze Sebastianova plédu, omšelého, obnošeného, místy skoro prodřeného. Vzpomínala na něžnou péči, kterou mu věnoval, na uctivou pýchu, s níž se ho dotýkal. Říkával, že je to pléd Kerrů, jediný, který má, a že si jiný nemůže dovolit.

Zvedla k němu oči plné soucitu a něhy. Rýhy kolem úst se mu na prchavý okamžik prohloubily, ale pak mu přes obličej spadla ledová maska, kterou pomalu začínala nenávidět. Zvedl kalhoty a boty.

„Hlídej ji,“ nařídil Drobečkoví a vrhl temný pohled po Ja-miem.

„Jestli se k ní kdokoli pokusí dostat, vystřel do vzduchu. A jestli se pokusí utéct ona…,“ zadíval se Lauře tvrdě do očí, „… zastřel ji.“

Odhrnul závěs a vyšel do ranního rozbřesku. Drobeček ho následoval. Jamie zůstal a oči mu přetékaly nevyřčenou omluvou. Vtom se znovu objevila Drobečková ruka a vytáhla ho za límec ven. Laura si přitáhla kolena k bradě a položila hlavu na drsnou přikrývku.

Do oka jí padl zatykač na hledaného zločince, pohozený na kufru. Ten edinburský umělec byl stejný hlupák jako já, pomyslela si hořce. Zachytil vášnivý příslib Sebastianových úst, aniž by odhalil trpkou hrozbu, která se pod ním skrývá. Teď se hrozba a příslib spojily v děsivou jednotu.

Jestli jsou jeho muži dáblové, pak Sebastian Kerr je jejich král. Laura se skulila na bok a přitiskla si cár tartanu k ústům, aby ztlumila zoufalé vzlyky.

25

Sebastian si sundal masku a mezi tmavými kmeny borovic vyšel k jeskyni. V kotníku mu v jitřním chladu bolestivě tepalo. Před vchodem podřimoval Drobeček s mušketou na kolenou. Sebastian do něj šťouchl, Drobeček vyskočil a provinile zamrkal.

„Jdi připravit kočár, aby se mohli vrátit do Edinburghu,“ řekl Sebastian tiše.

Drobeček mu krátce stiskl rameno a seběhl z kopce.

Sebastian znejistěl. Opřel se o skálu a zhluboka se nadechl svěžího horského vzduchu. Kdysi, za dlouhých nocí vyhnanství v Paříži a Londýně, by za jediný doušek takové osvěžující, očistné nádhery dal cokoli na světě. Teď se však hojivý účinek nedostavoval.

Rozhovor s Devony ho sice utvrdil v rozhodnutí, k němuž dospěl, ale jeho sklíčené mysli se tím nijak neulehčilo. Sebastian se díval na své silné ruce a neodbytně se mu vracel ten hrozný okamžik, kdy Lauru málem udeřil. Okamžik, kdy málem zvedl pěst, aby jedinou ranou smazal z jejího krásného obličeje povýšenost, s níž mu připomněla, že je synem Brendana Kerra. Kolik chybělo, aby se zachoval úplně stejně jako otec a odpověděl pěstmi?

S povzdechem spustil ruce. Možná měl otec pravdu, když říkal, že jsem hlupák, pomyslel si. Takový hlupák, že nerozeznám lásku od přetvářky. Laura mě zradila Tugbertovi i MacKayovi. Nestačí jí, že mě nechala eskortovat z Anglie svázaného jako divoké zvíře, ale pronásleduje mě i sem na Vysočinu, abych se musel až do smrti

dívat, jak s MacKayem trůní na mém Dunkirku. Chce mě připravit o to jediné, co mi zbylo po otci – tedy kromě zlomeného nosu.

Zamračil se a vešel do jeskyně.

Laura seděla na stoličce, ruce v rukavičkách měla upjatě složené v klíně a tváře zčervenalé, jak se drhla v ledové vodě. Vlasy měla stažené dozadu jednou ze Sebastianových vlastních omšelých stuh. Po té ženě, která v noci tak dychtivě a vášnivě odpovídala na jeho hořkosladké svádění, v ní nezbylo ani stopy.

Žaludek se mu sevřel zlým tušením. Laurina vyrovnanost pro něj nikdy nevěstila nic dobrého.

Když vstoupil, okamžitě přešla do střehu. „Jestli jsi mě přišel zase znásilnit, tak mi prostě vyhrň sukni a posluž si.“

Sebastian se podíval na svůdný oblouk ňader rýsujících se pod pláštěm a potměšile se ušklíbl. „Lákavá nabídka, ale hrozně nerad bych ti pomačkal ty parádní šaty. Je to dárek od snoubence?“

Znalecky přejel palcem po husté liščí kožešině na peleríně a přitom Lauře lehce zavadil o hrdlo. Provinile odtrhla zrak od jeho rtů. Jejich oči se setkaly a Laura zčervenala v rozpacích nad tím, že v ní pouhým letmým dotykem vyvolává tak divokou odezvu.

I Sebastian cítil, jak se mu na slabinách napíná obnošená tkanina kalhot. Uvědomil si, že mu už zase hrozí, že se chytí do své vlastní pasti. Radši toho varování uposlechl, přešel k umyvadlu a začal si studenou vodou oplachovat obličej. Přitom si pohvizdoval veselou melodii.

Laura si nasadila brýle a postavila tak mezi ně další křehkou bariéru. Přes zlatý rámeček se dívala na Sebastianovy rozcuchané vlasy, na kapičky vody na jeho hrudi, na kalhoty posazené nízko na štíhlých bocích. Ta ryzí mužná krása, výhrůžná i svůdná zároveň, ji uchvacovala.

Skryla rozrušení pod úsečným tónem. „Jak tě mohla Tricia po ránu vystát? Přímo sršíš elánem a dobrou náladou. To ji muselo deptat.“

„Ani ne. Tricia nikdy nevstávala před polednem. A tou dobou jsem už míval kalné oči a tupý pohled.“

„Jako minulou noc?“

„Přesně tak.“

Jejich oči se setkaly a oba si znenadání vybavili, jaký byl ještě minulou noc – hrubý i něžný, uličnický i citlivý, troufalý i trpělivý.

Obrátil se k ní zády a natáhl si čistou košili. Byla samá záplata. Lauru napadlo, že na rozdíl od Lindentree teď zřejmě Sebastian rozsáhlou garderobou neoplývá.

Vtom se prudce otočil a v ruce se mu objevila pistole. Laura sebou škubla, ale odolala nutkání přikrčit se. „Co to děláš? Chceš mě zastřelit?“

Zastrčil si pistoli za kalhoty a ve tváři se mu mihl škodolibý úsměv. „To by bylo příliš rychlé.“

Přehodil si přes rameno stočený provaz.

„Oběsit?“

„Příliš milosrdné.“

Vykročil k ní. Ztěžka polkla. „Zbít?“

Podřepí před ní. „Znám jenom jeden způsob, jak tě udělat opravdu nešťastnou. Ožením se s tebou, vévodkyně.“

Srdce se jí při těch slovech rozezpívalo divokou melodií, která však vzápětí ustala, jako když utne. Vévodkyně. Díval se na ni celý rozzářený, jako by čekal, že se mu vrhne kolem krku a zasype jeho tvář polibky.

Rozmáchla se pěstí a udeřila ho do obličeje tak tvrdě, že by to skolilo i Drobečka. Sebastian spadl na záda a Laurou projelo zlomyslné uspokojení.

Posadil se a zasmušile si mnul bradu. „Víš jistě, že tvůj otec byl vynálezce, a ne boxer?“

Vstala. Oči se jí zuřivě blýskaly a ještě pořád zatínala pěsti. „Z lásky by sis mě nevzal, ale kvůli titulu bez zaváhání! Ty bezcitný, ničemný, ziskuchtivý…“

„Bídáku?“ navrhl a vyškrábal se na nohy. „Lotře? Ožralý hulváte? Zraňuješ mě, drahoušku. Doufal jsem, že tě potěší, když se po těch něžných chvilkách ze včerejší noci zachovám jako čestný muž.“

„Něžné chvilky, můj ty Bože! Vzal bys zavděk i kozou, kdyby si dala říct!“

„Ale, ale! To jsou mi výrazy! Tohle určitě nemáš z tatínkových knížek o anatomii.“

„Minulou noc jsi na svatbu nepomýšlel, že ne?“

Rysy mu ztvrdly. „A ty snad ano? Rozhodně ne na svatbu s Kubanern MacKayem.“

Chřípí se jí zachvělo bezmocným vztekem. Obrátila se k němu zády. „Co si vlastně slibuješ od toho, že si mě vezmeš? Nejsi náhodou blázen?“

„Blázen ne. Pragmatik.“ Zlehka jí položil ruce na ramena. „Když budeš moje manželka, MacKay se neodváží poslat na nás červenokabátníky. A i kdyby ho to nakrásně napadlo, už nebude mít záminku. Získáš mi čas, moje sladká vévodkyně; čas, který potřebuju, abych získal to, co chci – jak od MacKaye, tak od dědečka.“

Křečovitě se rozesmála. „Ó, to je ale něžné milostné vyznání, mylorde! Tonu v nejhlubším dojetí.“

Sebastian si všiml, že zbledla. Začala ho přemáhat lítost, ale rychle ji zahnal praktickou otázkou: „Nemáš kus papíru?“

Laura beze slova přešla ke kufru a s kamenným výrazem mu podala stránku londýnských Timesů, na níž se tučným písmem vyjímalo oznámení o jejím zasnoubení. Pak se znovu shýbla a vytáhla pero a lahvičku inkoustu.

„Takovýhle papír jsem nemyslel,“ utrhl se na ni.

S předstíranou nevinností pokrčila rameny. Když ale spatřila, jak zuřivě Sebastian zatíná zuby, znejistěla, protože jí došlo, že dráždit ho asi není dvakrát moudré.

Než mu stačila podat dopisní papír, chňapl po zatykači se svým portrétem a roztrhl ho na dva kusy. Lauře unikl lítostivý povzdech, ale zamaskovala jej zakašláním. Sebastian položil papír na skalní římsu a začal něco divoce škrábat. Laura se povytáhla na špičky a zvědavě mu nakukovala přes rameno.

Namočil pero do inkoustu, udělal pár tahů, ale hned je zuřivě přeškrtal. „Jak se píše obětí?“ zamumlal.

Vzdorně stáhla rty a sladce odvětila: „Objetí.“

Zamračil se. „Vypadá to divně. No nic, nevadí. D’Artanovi to stejně bude jedno.“ Pokračoval v psaní.

Povytáhla se ještě o kousek. „Co to píšeš? Že mi budeš vrážet špendlíky pod nehty, dokud ze mě nevypáčíš ten vzorec?“

Přemýšlivě našpulil rty: „Výborný nápad.“ Naškrábal další řádek a pak složil papír do čtverečku.

Napsat druhý dopis mu trvalo mnohem déle. Než připojil podpis, krátce zaváhal, protože věděl, že tím zpečetí nejen Lauřin osud, ale i svůj vlastní. Pero zůstalo na okamžik viset ve vzduchu. Laura mu stála těsně za zády, takže slyšel tichounký šelest jejího dechu. Rázně sevřel pero a načmáral na papír poslední neúhledný klikyhák.

Nečekaně se obrátil, div Lauru neporazil. „A teď potřebuju něco, abych dokázal, že tě opravdu mám.“ Zamnul si bradu a přelétl ji pohledem. Pak se sklonil a vytáhl z boty dýku.

Oči se jí rozšířily strachy. Ucouvla a nejisté zavrtěla prsty u nohou. „S těmi prsty…, to jsem jen žertovala. Pochybuju, že by je lord MacKay vůbec poznal. Nikdy mě neviděl bez bot.“

Sebastian se k ní blížil s dýkou v ruce a tvářil se odhodlaně.

„A moje uši…, ty taky nikdy neviděl. Tricia mě nutila nosit ty příšerné náušnice. Vsadím se, že by moje uši nerozeznal od Borisových…“

Zády narazila na stěnu jeskyně. Hlas se jí zlomil a kolena pod ní podklesla. Sebastianova blízkost jí brala sílu i dech. Vyděšeně sebou škubla, když sáhl po saténové stužce a rozpustil jí vlasy. Jako hedvábná lavina se jí přehrnuly přes ramena.

S úlevou se rozesmála. „Aha, vlasy! Těch si klidně vezmi, kolik chceš. Beztak jsou nemožné, ani se nedají pořádně učesat.“

Sebastian okouzleně pohroužil prsty do té hebké záplavy, oddělil jeden pramen a natáhl ho, unesen představou, jak Laura klečí nad ním a těmi nádhernými rudohnědými kadeřemi mu přejíždí po tváři.

Vtiskl jí koleno mezi nohy a sklonil se níž. Užuž zvedal ruku, aby ji pohladil po tváři, ale vtom si vzpomněl na dýku a ponurý účel, kterému má posloužit. Pevně sevřel prsty v Lauřiných kadeřích.

„Au!“ vyjekla, jak ji zatahal. „Promiň,“ zamumlal.

Přiložil nabroušené ostří dýky k hebkému pramínku a opřel se do čepele. První jemná vlákna praskla a Sebastianovi při tom pohledu zbělely klouby prstů.

„Prokristapána!“ vybuchl. „Udělej to sama. Já to s ženskými vlasy neumím.“ Vrazil jí dýku do ruky a Laura začala bez zaváhání pižlat kadeř, kterou vybral.

Neklidně se ošil. „Ne tolik, ano? Plešatou nevěstu nechci.“

„Jsou to moje vlasy,“ podotkla a hodila mu odříznutý pramen. Přihlížela, jak ho dělí na dvě poloviny a každou zastrkuje do jednoho dopisu.

„Co vlastně jsem, Sebastiane?“ zeptala se. „Jsem tvoje rukojmí, anebo nevěsta?“

Navlhčil si rty a drsně ji políbil. „Ani jedno. Obojí.“

Nasadil si masku, posbíral svůj skromný majetek a odešel. Laura zůstala bezradně stát u stěny. Ztuhlými prsty si zapnula knoflíčky peleríny, ačkoli věděla, že zima venku není nic ve srovnání s ledovým chladem, který jí prostupuje srdce.

Když se Laura vynořila z jeskyně, oslnila ji zář slunečních paprsků třpytících se na sněhu. Kolem dokola se mezi stromy rozplývaly poslední cáry mlhy. Na mýtině pod strání osedlával Sebastian dva statné koně a kulhal přitom víc než kdy dřív. Oči mu zakrývala maska, ale i tak z něj čišelo pevné odhodlání.

Seběhla ze svahu, provázena zvědavými pohledy banditů, a dorazila na mýtinu právě ve chvíli, kdy se mezi stromy vynořil Drobeček. V jedné ruce triumfálně třímal rozježený chlupatý chomáč, z něhož kapala voda. Laura ucouvla, protože se lekla, že je to mrtvá krysa, anebo – ještě hůř – něčí useknutá hlava.

Drobeček zvedl svou trofej do vzduchu. „Ta mrňavá hraběnka je docela k světu, když se z ní směje všechen ten pudr a barvičky.“

Laura poznala Triciinu paruku a zděsila se ještě víc. Tricii by

přece od paruky odloučila jedině smrt.

Sebastian s očividným nezájmem utáhl sedlový řemen. „Gratuluju, Drobečku, jsi lepší než já. Mně se to nikdy nepovedlo.“

„Však je ta čertice pěkně nedůtklivá. Vůbec se jí to nelíbilo.

Musel jsem ji hodit do rybníka.“

Sebastian se zamračil: „Myslel jsem, že je zamrzlý.“

„Taky že byl. Ale já do ledu vysekal díru, než jsem ji tam hodil.“ Drobeček vítězoslavně zatřepal parukou.

„Geniální,“ zamumlala Laura a ucouvla před sprškou vody.

Vtom na mýtinu s rozzuřeným ječením vtrhla Tricia a rozháněla se potrhaným deštníkem. Drobečkův úsměv rázem vybledl.

Tricia mu zapíchla deštník do svalnatého břicha a prskala jako vzteklá kočka. „Vrať mi tu paruku, ty přerostlý barbare! Za tohle tě dostanu do newgatského vězení, i kdyby to mělo být to poslední, co v životě udělám.“

Laura se nestačila divit. Nikdy dřív si neuvědomila, jak moc se Tricia podobá tatínkovi. Bledé tváře měla samou pihu a k obličeji se jí lepily pramínky kaštanových vlasů.

Drobeček se burácivě rozchechtal a zvedl paruku těsně mimo Triciin dosah. Tricia vyskakovala do výšky jako teriér, který doráží na býka, a pak začala Drobečka mlátit deštníkem.

Sebastian se rozesmál. Tricia se bleskově otočila, aby viděla, kdo se to opovažuje dělat si z ní legraci. Nasupeně se zadívala na maskovaného lupiče.

Celil tomu mrazivému pohledu bez zachvění a Laura žasla nad jeho drzostí. Vždyť teď nadešel okamžik pravdy. Tricia přece zná hlas svého milence, tolikrát ho slýchala, když jí ochraptělý spánkem šeptal láskyplná vyznání; zná jeho tvář, kterou hladívala konečky prstů v bledém svitu měsíce.

Při tom pomyšlení Lauru ostře bodlo u srdce. Koneckonců to přece byla Tricia, koho si Sebastian původně vybral za manželku. Laura mu byla dost dobrá jen na to, aby se stala jeho milenkou. Znovu ji zaplavily všechny staré komplexy méněcennosti. Mechanicky zvedla ruku, aby si upravila vzorný účes, který už hezky dlouho neměla.

Tricia povýšeně zvedla nos. „Ty odporný lotře! Pánbůh s tebou, jestli se dostaneš do rukou snoubenci mojí neteře. Je to mocný pán a ručím ti za to, že jeho pomsta bude pomalá a bolestivá.“

Laura cítila znechucení vyzařující ze Sebastianova těla, když sykl: „S kým že jsi to zasnoubená? S Pánembohem?“

„A co teprve, kdyby ses dostal do rukou mému vlastnímu snoubenci…,“ Tricia popotáhla a milosrdně výhrůžku nedokončila.

Sebastian se otočil k Drobečkoví a zamaskoval svůj hlas chraplavým zbarvením, z něhož Lauře přeběhl mráz po zádech.

„Doprav hraběnku do kočáru. Ostatní už čekají.“

„Pojd, drahoušku,“ nařídila Tricia Lauře a točila přitom potrhaným deštníkem. „Zdá se, že si ten mizera vzal moje varování k srdci.“

Laura uvažovala, jestli má šanci nenápadně se vytratit spolu s tetou. Kradmo k ní vykročila.

Jenže Sebastianova teplá ruka ji okamžitě popadla za loket.

„Tahle mladá dáma zůstane se mnou.“

Tricia i Drobeček se otočili a zůstali na ně zírat. Laura zvedla bradu, odhodlaná uchovat si aspoň cáry hrdosti. „Slyšeli jste. Zůstávám tady. Jsem… Nudím se. Usoudila jsem, že malý výlet mi jen prospěje. Říká se, že vzduch na Vysočině je na bolest hlavy ideální.“

„Výlet?“ opakovala Tricia jako ozvěna. „S podlým lupičem?“

Laura si sundala brýle. Vlasy jí povlávaly kolem obličeje jako temný mrak. „Nic se mi nestane, tetičko. Vážně. Neublíží mi.“ Další lež z mnoha, pomyslela si.

Tricia na neteř civěla, jako by ji viděla poprvé, fascinována odhodláním v Lauřiných fialkových očích. „Ale co lord MacKay? Co tvoje zasnoubení? Už jste přece podepsali předsvatební smlouvu. Máte po ohláškách.“

Laura se pousmála. „Killian to určitě pochopí. Spíš než kdo jiný.“

Stisk na jejím lokti bolestivě zesílil. Ohlédla se po Sebastianovi a viděla, že mu z hněvivě zúžených očí srší blesky.

Drobeček vzal Tricii ochranitelsky kolem ramen. „Pojd, ty moje mrňavá hraběnko.“ Přes její hlavu vrhl temný pohled po Sebastianovi. „Vždyť víš, jak paličatý jsou ty mladý, když si něco věrnou do hlavy.“

Tricia se na něj překvapeně zadívala a rysy jí zjemněly. Jak ji odváděl pryč, mimoděk se přitiskla k jeho svalnaté paži. „Jak jen může být tak nevděčná? Konečně se mi podaří přimět aspoň jednoho starého kozla, aby si ji vzal, a ona uteče s lupičem. Dohlédneš na ni, prosím? Celý život měla nos zabořený v knížkách. Vždyť nemá ani kapku rozumu, ubohý drahoušek!“

„Jistě, madam,“ řekl Drobeček konejšivě. „Přísahám na hrob svý ubohý mámy, že na to děvče dohlídnu, jako by to byla moje vlastní dceruška.“

„Přestaň se vrtět, holka, nebo tě budu muset zastřelit.“ Drobeček zafuněl, když ho Lauřin loket zasáhl do břicha.

Zaťala zuby. „Radši počkej až po obřadu. Ať po mně manžel může dědit.“ Kopla Drobečka do holeně, ale bylo to jako praštit do dubu.

Z únavného výstupu na horský vrchol ji ještě teď bolely všechny svaly. Měla pocit, že jeli na koni celou věčnost. A sotva se jí povedlo v sedle usnout, už ji Drobeček probouzí a nutí ji sesedat.

Rozhlédla se po malé vesničce, v níž zastavili. Špinavá cesta byla opuštěná. Kdesi bouchly dveře a Lauře to bůhvíproč zaznělo osudově.

Drobeček ji zvedl a přenesl přes práh malého domku. Visela mu v náručí jako hadrová panenka. Uvnitř postával chlapík se špičatými rysy a zvědavě po ní pokukoval. Když si všiml jejího zuřivého výrazu, dlouhý neupravený knír se mu ustrašeně roztřásl a mužík se odplížil do bezpečné vzdálenosti. To je určitě Jamieho otec, pomyslela si Laura a radši si ani nepředstavovala, jak si musel tak bojácný člověk s malým Jamiem užít.

Rozhlížela se po místnosti a zničehonic ji napadlo, že všichni kolem připomínají zvířata. Jamie kmital dovnitř a ven jako ostražitá liška připravená upláchnout při sebemenší známce nebezpečí. Jeho otec pro změnu vypadal jako lasička. Pohotově nastavil kostnatá záda a Sebastian na nich podepsal dokument, kterým z Laury učiní svou ženu. Na výrazných rysech jeho tváře si pohrávalo mihotavé světlo ohně. Byl jako zlatý panter, nádherný a nebezpečný zároveň.

Lauru by zajímalo, jakému zvířeti se podobá ona. Když jí Sebastian podal oddací listinu a do ruky jí vrazil pero, rázem jí svitlo.

Beránek.

Je obětní beránek.

Zaplavilo ji hořké zklamání. Tahle fraška nemá nic společného se slavnostní chvílí plnou něhy, o které vždycky snila. Dnes v noci dává sbohem posledním nadějím na upřímnou lásku. To už by na tom snad byla líp jako hýčkaná milenka tetina manžela – kdyby se jí Sebastian dotýkal, aspoň by věděla, že je to v lepším případě z lásky, v horším z tělesné žádosti. Ale zištnost by v tom rozhodně nebyla. Až tohle divadlo skončí, třeba mi Sebastian dovolí vrátit se do Anglie a zachránit si tak aspoň zbytky důstojnosti, utěšovala se chabě. Skousla si spodní ret, aby se tu přede všemi neroz-plakala jako děcko.

Jamieho otec je rozmrzele požádal, aby poklekli. Drobeček nedal Lauře možnost zaváhat – rázně jí mohutnou tlapou připlácí rameno, až podklesla v kolenou. V pastorových roztřesených rukou šustila

modlitební knížka, Drobeček šoupal nohama a Jamie si rozpačitě utíral nos do lemu otcova hábitu.

Pastor Graham nesrozumitelně drmolil modlitby, ale Sebastian ho skoro nevnímal. Až příliš intenzívně si uvědomoval, že se s Laurou navzájem dotýkají stehny. Pokradmu se na svou nevěstu podíval. Dýchala zrychleně a nepravidelně, klopila zrak a víčka měla opuchlá od pláče, ale to jí nijak neubíralo na kráse. Z výrazných rysů její tváře i ze vzdorného sevření rtů vyzařovalo cosi dospělého, jakási vážnost a oduševnělost.

Sebastian se jí celý den vyhýbal a úmyslně jel kus vzadu, ale proti své vůli přesto každou chvíli zabloudil pohledem k jejím zatvrzele vzpřímeným zádům. Proč se tak zlobí? To je jí představa, že si ho má vzít, tak odporná? Vždyť o to přece kdysi stála. Jenže to bylo předtím, než okusila nablýskaný půvab a eleganci společenského života, připomněl si. V Edinburghu se jí nejspíš otevřel svět bohatství a přepychu. Třeba by se teď opravdu radši provdala za MacKaye nebo někoho podobného. Za někoho, kdo ji může zahrnout zlatem a šperky a vzít ji, kamkoli si zamane.

Přestože zatvrdil své srdce nedůvěrou, nepřestávala ho pronásledovat vzpomínka na Lauřinu něhu, když ho zahalila hebkými křídly svého těla, na její zastřený hlas, když ho prosila, aby se s ní miloval. Přelila se přes něj prudká vlna vlastnického pudu a tělo se mu napjalo touhou. Sáhl po Lauřině ruce spočívající v záhybech sukně a sevřel ji v dlani.

Laura se dívala na jeho větrem ošlehané klouby a pastorova slova vnímala jen jako nezřetelné mumlání. Sebastianovy štíhlé pevné prsty s čistými a úhledně ostříhanými nehty se obemykaly kolem jejích. Kdyby neznala jejich sílu a nevěděla, jak jsou tvrdé, mohla by si myslet, že jsou to ruce umělce. Palcem jí hladil dlaň v rytmu, který poznávala až příliš dobře.

„Tak co, přísaháš, děvče, nebo ne?“ Pastor se tvářil znechuceně.

Laura vytrhla ruku ze Sebastianova sevření. Do ramene ji

šťouchla hlaveň Drobečkový pistole.

„Přísahám,“ odsekla a neměla nejmenší tušení, jestli zrovna odpřisáhla, že se provdá, anebo že se nechá zastřelit. Z toho, jak výsměšně Sebastianovi zajiskřily oči, usoudila, že na tom vlastně vůbec nezáleží.

Sametovým hlubokým hlasem odříkal přísahu, aniž by sebeméně zadrhnul nebo zaváhal.

Jamieho otec jim konečně dovolil vstát. „Máte prsteny?“

Jamie otevřel špinavý pytel z hrubé látky, ve kterém to cinkalo ukradenými šperky, ale Laura ho probodla tak výhrůžným pohledem, že pytel radši zase zavřel a rozpačitě pokrčil rameny.

Pastor žmoulal v rukou modlitební knížku. „Nyní můžete nevěstu políbit.“

Laura se chladně otočila k Sebastianovi. Vzal ji za bradu a zvedl si její obličej ke svému. Oči se jí rozšířily, když jí jazykem vnikl mezi zuby a lehounce, jako pírkem, jí pohladil vnitřek úst. Pak se odtáhl a šlehl po ní vyzývavým pohledem kouřových očí. Zachvěla se. Už nedoufala, že Sebastian dopustí, aby jejich manželství zůstalo jen na papíře.

Laura se zakousla do ovesné placky jako hladové zvířátko, které se z ní – jak aspoň měla pocit – pomalu stávalo. Pak se zachumlala do zmačkaného pláště, přitiskla se ke zdi a skrz chumáče vlasů se rozhlížela kolem. Celý výjev měl v sobě cosi neskutečného.

Popraskaný ciferník hodin na krbové římse prozrazoval, že už je hodně po půlnoci, ale dovnitř se přesto hrnuli další a další vesničané se soudky piva na ramenou, obklopení ospalými děcky. Všichni spěchali pogratulovat ženichovi, tomu skvělému Kirkpatrickovi, který si unesl nevěstu a namířenou pistolí ji donutil ke sňatku. Zdálo se, že v téhle části světa to není nic neobvyklého a že si to žádá oslavu ženichova důvtipu a odvahy.

Drobeček v bujarém přípitku zvedl pohár, až se pivo rozstřík-lo na všechny strany. Sebastian na něj naoko rozezleně zavrčel a otřel si z vlasů jantarové kapky. Prošedivělý postarší horal, rozvalený na

odrbané pohovce, utrousil skoro nesrozumitelným skotským dialektem nějaký žertík na ženichův účet. Sebastian odpověděl úsměvem, který Lauře v tu nejnevhodnější chvíli připomněl, jak nehorázně hezký je její manžel.

Zničehonic do místnosti vkráčela ovce. Laura rychle stáhla nohy pod sebe a ovce ji klapajíc kopýtky minula a uvelebila se u ohniště. Z kožíšku jí stoupala vlhká pára.

Jamieho matka běhala ven z kuchyně a hned zase dovnitř. Neúnavně přinášela vrchovaté kouřící mísy a každou chvíli zvedala hrnky, které převrhl Drobeček, opilý a rozjařený stejně jako všichni ostatní. Jamiemu se vyhýbala velkým obloukem a trhla sebou pokaždé, když na ni zavolal „mami“.

Laura ji pozorovala, jak se před nenasytnýma očima lupičů, jichž byla plná místnost, snaží nenápadně poschovávat své malé poklady. Cínový náprstek potopila do mísy s omáčkou. Pod sukní jí zmizela porcelánová kráva bez hlavy. Stříbrnou vidličku zastrčila pod polštářek na židli. Jamie počkal, a když odcupitala zpátky do kuchyně, zase vidličku vytáhl, kousl do ní a pak si ji zastrčil do rukávu. Když postřehl Lauřin káravý pohled, spiklenecky na ni mrkl. Dívat se po Jamiem se jí málem nevyplatilo – jen tak tak uhnula před hrníčkem, který jí prosvištěl těsně kolem nosu.

Zdálo se jí, že být něčí manželkou se nijak zvlášť neliší od postavení chudé příbuzné. Nikdo jí negratuloval a ani Sebastian se jí nevšímal. Byla stejně neviditelná jako kdykoli dřív. Jenže na Lindentree aspoň mohla předstírat bolest hlavy a vytratit se do pokoje.

Hřbetem ruky ztlumila zívnutí. Ovce se na ni přísně podívala, jako by jí vyčítala, že se dost nebaví. Laura ten zamračený pohled opětovala a přitom ji napadlo, jak hebce a lákavě vypadá ovčí rouno.

Váhavě podrbala ovci za ušima a ta jí vtiskla čenich do dlaně. Lauru ta známka přátelství povzbudila. Natáhla se na záda, opřela si hlavu o huňatou srst a zhluboka vdechovala pach vlhké, ohněm prohřáté vlny.

Sebastian opatrně zakroutil špičkou nohy. Zdálo se, že kotník spí a k témuž se chystá celé jeho tělo. V polospánku se překulil na záda, ruka mu sklouzla z vybledlé brokátové pokrývky a tvrdě

narazila na podlahu. Hekl a líně se protáhl. Hlavou se mu míhaly bizarní výjevy: hrníčky létající vzduchem, Jamie utírající si nos do pastorova hábitu, muži, ženy, děti i domácí zvířena proplétající se v jediném chumlu.

Panebože, pomyslel si, měl bych pustit k vodě tu zrádnou whisky a zůstat u starého dobrého skotského piva. Promnul si oči, zívl a pak strnul, jak všechny vidiny znenadání zastínila jiná –Laura s rozcuchanými vlasy, s vraždou v očích a pistolí v ruce. Posadil se a rozespale zamžoural přes opěradlo pohovky. Zaplavila ho vlna něhy.

Laura se tulila k huňaté ovci, oči měla zavřené, nohy doširoka rozhozené a bradu opřenou o hrud. Přes obličej jí padaly prameny rozcuchaných vlasů. Pod očima měla tmavé kruhy a na nose jí nakřivo seděly brýle. Vypadala jako umolousaná panenka, která kdysi bývala pečlivě nastrojená, ale pak ji nějaké nedbalé děcko polámalo, pohodilo a opustilo. Očividně spokojená ovce přežvykovala kožešinu na její peleríně.

Sebastian odhrnul pokrývku, vstal a překročil chrápajícího Jamieho. Oheň už skoro vyhasl, a tak ho nepříjemně zastudil ledový vzduch. Vzápětí ho však zamrazilo mnohem víc, když si uvědomil, že všechno to, co považoval za vidiny, jsou ve skutečnosti vzpomínky.

Překročil rozbitý hrníček a klekl si vedle Laury. Půvabnou tvář jí hladily záblesky dohořívajících uhlíků. „Moje manželka,“ zašeptal a vychutnával to slovo, které si ukradl tak nedávno, že mu ještě nestačilo zevšednět.

Zvedl Lauru do náručí a ovce neochotně vyplivla pelerínu. Laura mu ve spánku ovinula ruce kolem krku a přitulila se k němu. Její teplo mu připomnělo, že to není žádná porcelánová panenka, kterou může ve svém neohrabaném objetí rozbít, ale živá bytost – žena, která má tu moc přivinout se k němu, obejmout ho a přizpůsobit mu

své svůdné, pružné tělo, až spolu splynou v jedno. V Sebastianově nitru bila ospalá křídla touhy a viny.

Uložil Lauru na pohovku. Tiše vydechla, až mu šelest jejího dechu rozvířil vlasy. Sklonil se k ní a políbil ji.

Když se Laury dotkly rty chutnající po whisky a tabáku, nepatrně se pohnula a otevřela oči.

„Dobrou noc, paní Kerrová,“ zašeptal Sebastian. Nedbal na překvapení a zmatek, které se jí kmitly v očích, znovu překročil Jamieho a stulil se u ohniště vedle ovce.

26

Drobeček s heknutím hodil Sebastianovi k nohám těžkou truhlu.

„Tady to je. Všecko. Jordy se činil.“ Prošedivělý bandita za Drobečkem se při té pochvale začervenal.

Z bledého nebe se linulo mléčné sluneční světlo a zbarvovalo rozjezděnou cestu táhnoucí se vesnicí do špinavé šedi. Tajícím sněhem prosakovalo bláto. Laura podupávala, aby se zahřála.

Stáli na cestě před Grahamovic domkem. Ze sousedních dveří vykukovala drobounká holčička a rozespalýma očima zvědavě pozorovala, co se děje. Zpod oprané tuniky jí vyčuhovaly hubené ručky.

Když Sebastian poklekal u truhly, z celého jeho těla sálalo vzrušení.

Laura kopla do těžké bedny špičkou boty. „Co je to?“ Ušklíbl se.

„Tvoje věno.“

„Moje věno by tolik nevážilo. Díky tatínkovi jsem dostala čestný titul, ne poklad.“

Sebastian rozepnul kožené popruhy. „Tak to považuj za svatební dar od mého drahého dědečka.“

Když odklopil víko, Laura se zajíkla překvapením a Drobeček obdivné hvízdl. Truhlice přetékala zlatými mincemi. Sebastian do nich vnořil ruce a zálibně se jimi prohrábl. Mince mu ve třpytivých kaskádách protékaly mezi prsty a přitom melodicky cinkaly.

I Jamie padl na kolena a nabral hrst zlaťáků. „Za pár takovejch plíšků bych si moh koupit pořádnýho koně.“

Sebastian si prohrábl vlasy. „Toho nejnádhernějšího v celém Skotsku. Můj milovaný dědeček konečně uznal za vhodné zpřístupnit mi účty.“

Drobeček se poškrábal za uchem. „Von to vážně udělal. Ten starej parchant to vážně udělal. Jaks to dokázal? Nabídnuls mu svýho prvorozenýho syna?“

Sebastianovi zmizel úsměv ze rtů. Laura se setkala s jeho očima a začervenala se.

Jordy vytáhl zpod košile tlustou obálku. „Ten druhej poslal tohle.“

Sebastian nervózně otevřel dopis.

Laura si nasadila brýle. Pracně se snažila udržet klidný hlas a nedat najevo, že se jí najednou zmocnila sklíčenost. „Dostals, co jsi chtěl? Pošleš mě teď zpátky?“

Všichni se po ní rozpačitě ohlédli.

Sebastian zběžně přelétl text napsaný úhledným písmem a zamračil se. „Vždyť jsem si tě zrovna vzal,“ řekl roztržitě. „Proč bych tě měl posílat zpátky?“

„Ten MacKay je kapku podivín,“ zaťukal si Jordy na čelo. „Asi to nemá v hlavě v pořádku.“

Do Sebastianových očí se vkradl chladný a obezřetný výraz.

„Proč myslíš?“

„Když čet tvůj dopis, chechtal se jako blázen, až jsem si myslel, že ho z toho klepne pepka.“

Laura se zhoupla na patách. „Možná ho pobavil Sebastianův pravopis.“

Sebastian po ní blýskl očima a strčil dopis zpátky do obálky.

„Skoda, že to s ním opravdu nepraštilo. Když si představím veselého MacKaye, pění se mi krev.“ Nasypal si zlato do kožešinové brašny u pasu a přibouchl víko truhly. „Radši zaplatíme Velkému Gusovi za pohostinnost. A pak pojedeme domů. Na Dunkirk.“

„Sebastiane,“ ozvala se tiše Laura.

Otočil se na podpatku. Jeho dobrá nálada byla tatam a bylo vidět, že je napjatý jako struna.

Laura se pokusila potlačit city rozumem. „Proč mě nepustíš? Vždyť máš, cos chtěl. Oženil ses s vévodkyní, máš hromadu zlata i svůj drahocenný hrad. Mě už na nic nepotřebuješ.“

Jeho pokřivený úsměv byl skličujícím stínem dřívějších vřelých pohledů. Zvedl jí bradu a palcem ji pohladil po spodním rtu

tak jemně, až se zachvěla. „Divila by ses, na co všechno tě potřebuju.“

Odvrátil se a sebevědomě vykročil po zablácené cestě. Ostatní se loudali za ním. Laura sklesla na schůdky a podepřela si bradu rukama.

Holčička z vedlejší chatrče se přikradla blíž. S obdivem v očích se dívala se za Sebastianem. „Je hrozně hezkej, že jo?“

Laura přimhouřila oči. Vítr Sebastianovi pocuchal plavé vlasy a slunce je pozlatilo. „Máš pravdu, je až moc hezký. A ty, jestli máš všech pět pohromadě, si vyhlédneš toho nejošklivějšího muže pod sluncem a poprosíš ho, aby si tě vzal.“

Dívenka se Lauřiným cynismem nedala odradit a opřela se jí o koleno. „Máma říká, že je jako Robin Hood. Obírá bohatý a dává těm, co to potřebujou.“

Laura sebou škubla, když z úst toho upřímného, důvěřivého dítěte zaslechla svá vlastní naivní slova. Muži a peníze. Obojí začínala stejně vášnivě nenávidět. Vždyť i MacKay se jejími nesnázemi srdečně baví. A Sebastianovi záleží mnohem víc na bohatství než na ní. Zase viděla zlato protékající mezi jeho silnými, zručnými prsty. Dotýkal se někdy takhle láskyplně jí?

Holčička zabořila umouněný nosík do hřejivé kožešiny na Lauřině peleríně. Laura se na ni podívala a zastyděla se. Natolik se pohroužila do svých hořkých úvah, že si vůbec nevšimla dívenčiných bosých chodidel a vyhublých nožek.

Přitáhla si holčičku blíž a objala ji. I přes vrstvu špíny na jejích vlasech a obličeji cítila dojemnou dětskou vůni. Rozhlédla se po

vísce rozložené na holé skalní terase Cairngornských hor a teprve teď uviděla v plné nahotě zdejší bídu. V polorozpadlých komínech zely díry, doškové střechy byly potrhané ostrými zimními vichry. I když jaro přijde co nevidět, pro tuhle vesnici to stejně nebude dost brzy.

Pak Laura zabloudila pohledem k truhlici potažené kůží, která jí ještě pořád ležela u nohou. Hotový poklad. Hromada peněz. D’Artanových špinavých peněz.

Přitiskla holčičku k sobě. „Řekni mi ještě něco o tom svém Robinu Hoodovi, zlatíčko.“

*

Když se Sebastian vracel, uviděl Lauru trůnit na truhle uprostřed houfu rozesmátých, rozdováděných dětí. Vlasy měla rozcuchané a obličej zčervenalý smíchy. Sebastian se zastavil opodál, okouzlen tou podívanou.

Přes rty mu přelétl melancholický úsměv. Bylo tak snadné představit si, jak jí na kolenou sedí ještě jedno děcko… Třeba zlatovlasá holčička s vážnýma ametystovýma očima a hlubokým smíchem. Anebo chlapeček s krásnými tmavými vlásky a talentem na matematiku.

Z myšlenek ho vytrhl Jamie, který ho div nepřejel vozem. Sebastian mu jen tak tak uskočil z cesty a vykročil za ním. Už se neusmíval. Bylo by pošetilé hýčkat tu divokou, sobeckou naději, že by jediná noc, kterou s Laurou strávil, mohla přinést plody.

Když přišel blíž, klučík s vlasy jako koudel padl Lauře kolem krku a žárlivě po něm loupl očima.

Sebastian sepjal ruce za zády. „Roztomilá drobota. Jsou všichni tvoji?“

Laura houpala na kolenou buclaté děcko. „Jenom ti nejhod-nější.“

Děcku vyklouzl paleček z pusy, a tak místo něj začalo cucat Lauřin prst.

Jamie slezl z vozu a podrbal se na břiše. „No to mě podrž. Tyhle mám taky naložit?“

Sebastian povytáhl obočí, jako by nechával rozhodnutí na Lauře.

„Jistěže ne,“ řekla. Vymotala děti ze sukně a mimino podala jednomu z větších chlapců. „Tak, a teď běžte všichni domů.“

Děti se rozutekly a větrem se nesl jejich vzdalující se smích. Jako poslední zůstala hubeňoučká blondatá holčička. Přitiskla rty k Lauřině tváři a horoucně zašeptala: „Nikdy na tebe nezapomenu, panno Mariano. Nikdy. Ani když se dožiju dvaceti.“

Se skoro nábožnou úctou hltala pohledem Sebastiana od bot až po hřívu plavých vlasů. Pak se neobratně uklonila a také se rozběhla pryč.

Sebastian se za ní díval a překvapeně vraštil obočí. „Panno Mariano?“

Laura si uhladila sukni. „Hráli jsme si na Robina Hooda.“

Viděla, že na ni s Jamiem čekají, a tak si zastrčila uvolněné pramínky vlasů zpátky do copu, oprášila si boty a urovnala plášť.

Jamie netrpělivě obrátil oči k nebi. „Kdybyste laskavě dovolila, princezno Lauro, potřeboval bych naložit to zlato.“

„Aha.“ Vstala, líně jako kočka se protáhla a poodstoupila od truhly.

Popadl kožené držadlo a zatáhl. Nic. V Lauře se rozhořel plamen paniky.

Jamie šlehl rozhořčeným pohledem po Sebastianovi. „To je pro Drobečka typický, někam se zašít, dyš je potřeba máknout.“

Ale než mu Sebastian stačil pomoci, podařilo se mu oběma rukama truhlici přece jen zvednout. Na pažích mu vystoupily houževnaté svaly.

„Sakra, to je tíha! Jako by to bylo plný šutrů,“ zasípal. Lauru přepadl záchvat kašle.

Jamie nakládal truhlu na vůz a celou dobu si mrmlal pod vousy.

„Nemá ani tolik rozumu, aby si řekl o bankovky. Musí mít truhlu se zlaťákama jako nějakej zatracenej pirát.“

Zvýšil hlas. „Potrpíš si na mamon jako právej Skot, Sebastiane Kerre, a vojakživa sis potrpěl!“

Usedl na truhlu a ztěžka oddechoval. Když zachytil Lauřin pohled, dodal: „Zapamatuj si, holka, že Jamie Graham to říkal první. Ten chlap si potrpí na mamon jako právej Skot.“

Laura seděla na kraji skalní římsy, komíhala nohama ve vzduchu a rozhlížela se po zasněžených vrcholcích hor. Připadalo jí, že počasí na Vysočině je stejně nestálé jako Sebastianova nálada. Kdo by to byl řekl, že už je skoro březen? Během putování horami k místům, kde Sebastian prožil dětství, se ledové jehličky deště změnily ve sníh a ostří větru otupily bílé načechrané vločky.

Na namrzlé zemi zavrzaly kožené boty. „To je krása, vid?“ Sebastian se opřel nohou o skalní výčnělek.

Ohrnula nos. „Ujde to.“

Právě tuhle chvíli si vybralo slunce, aby prorazilo mezi temnými mraky na západě a zalilo zamžené vrcholky hor zlatou září. Na sněhu v údolí se zatřpytil odraz slunečních paprsků. Laura si setřela z řas sněhové vločky. Zmocňovalo se jí zvláštní rozjaření, ale snažila se mu nepodlehnout. Bylo by tak jednoduché zamilovat se do téhle země! Právě tak jednoduché jako zamilovat se do muže, který teď stál vedle ní a shlížel na majestátní horské štíty, jako by byl jejich pánem – stejně jako jejím.

Nad údolí připluly mraky a zdusily sluneční zář. Studené stíny hor se výhrůžné prodloužily. Laura si přitáhla pelerínu těsněji k tělu a potlačila zachvění.

Sebastian se se zkříženýma nohama usadil na zemi a vybalil z voskovaného plátna kus skopového. Užuž si zvedal maso k ústům, ale v půli pohybu se zarazil.

Podíval se na Lauru a v očích mu blýsklo. „Pomáhalas paní Grahamové, když to pro nás připravovala. Vzhledem k tomu, jak ráda vylepšuješ jídlo laudanem, bys nejspíš měla ochutnat první.“ Strčil jí skopové před nos.

Nevraživě po něm zašilhala. „A co když jsem protentokrát vyměnila laudanum za arzén?“

Pokrčil rameny. „No, v tom případě si budu muset najít nějakou jinou vévodkyni. Třeba vdovu po vévodovi z Gloucesteru. Je sice trochu při těle a moc o sebe nedbá, ale to by zas až tak nevadilo.“

Laura chňapla po mase tak pomstychtivě, že měl Sebastian co

dělat, aby mu neukousla i špičky prstů.

Sebastian se okázale přesvědčil, že jí necloumají křeče a že nemá

pěnu u pusy, a pak se s bohorovným klidem sám pustil do jídla.

Lauru najednou přešla chuť. „Měla jsem Arla nechat, aby tě pověsil.“

„Na to jsi příliš civilizovaná. Příliš anglická. I když to vlastně byli právě ti civilizovaní Angličané, kdo po bitvě u Cullodenu podřezával zraněným Skotům krky,“ ušklíbl se. „Podle starých klanových zákonů jsem si tě neměl vzít za ženu, ale za otrokyni.“

Vrhl po ní ledový pohled, kterým ji varoval, co všechno se za tím slovem může skrývat.

Zabořila zčervenalý nos do peleríny. „Tak to mám štěstí, že tu teď platí anglické zákony.“

„Rozhlédni se pořádně, andílku.“

Položil jí paži kolem ramen a nasměroval její pohled přes zasněžené vrcholky hor s temnými pásy borovic na úpatí až k indigové hladině vzdáleného jezera.

Na uchu ji zašimral jeho teplý dech. „Tady platí moje zákony.“

Na zšeřelém nebi vyšel bledý měsíc a hory se ponořily do sametové šedi přicházející noci. Koně pomalu stoupali po příkrém svahu.

Když objeli skalní výčnělek, Laura poprvé spatřila Dunkirk. Zaplavil ji vztek a poté ochromující sklíčenost. Jak mohl

Sebastian vyměnit její lásku za takovou polorozpadlou ruinu?

Celý život prožila mezi zvlněnými zelenými kopci Anglie a měkce zamženým pobřežím Northumberlandu, a tak jí teď holá skála, na níž hrad stál, připadala děsivá jako sídlo démonů. Měsíční

svit obetkával temnou siluetu Dunkirku stříbrným závojem. Laura se zachvěla při představě, jak zběsile tam nahoře asi řádí vichry.

Chlupatí koníci pomalu klusali vzhůru po skalnatém svahu, až konečně vjeli na nádvoří. Nad hradem visel příkrov opuštěnosti, jako by tu vše čekalo na láskyplný dotyk pána, který se nikdy nevrátí. Po rozpadajících se kamenných zdech se plazil mrtvý lišejník. V rohu stál vůz, ale po Jamiem nebylo nikde ani památky.

Aniž by porušil tajuplné ticho, seskočil Sebastian z koně a beze slova vztáhl ruku k Lauře, aby jí pomohl sesednout. Zatímco si protahovala zdřevěnělé nohy, vykřesal oheň a zapálil oharek svíčky. Mdlé světlo se mihotalo na jeho hezké tváři, která vypadala stejně klidně a uzavřeně jako tenhle opuštěný hrad. Lauru poprvé napadlo, jaké vzpomínky se mu asi honí hlavou.

Otevřel těžké dubové dveře, které skřípaly ve zrezivělých pantech, a společně vešli dovnitř. Laura se k němu přitiskla. Přinejmenším v téhle chvíli byla ráda, že ho má vedle sebe.

Ocitli se uprostřed ohromné síně. Kdysi nejspíš sloužila jako velký sál, ale teď by to pro ni bylo příliš honosné označení, prolože připomínala spíš jeskyni. Měsíční svit linoucí se úzkými štěrbinami střílen dopadal na kamenné moře podlahy. Všude se válely bílofialové hromádky ptačího trusu, ohryzané kosti a zbytky čehosi plesnivého. V krbech na obou koncích sálu byly ještě teď, po letech, hromady popela. Zašlé bronzové svícny byly ověnčeny pavučinami.

Laury se zničehonic zmocnil zvláštní pocit. Vzpomněla si, jak Sebastian sedával u Triciina jídelního stolu, oblečený prostě, ale s vybranou elegancí. Kdykoli mu na kabát upadl třeba jen drobeček, hned ho setiepal. Není divu, že civilizace pro něj byla váb-ničkou i pastí zároveň. Zoufale se snažil uniknout špíně a zchá-tralosti svého dětství. Copak ho za to může odsuzovat?

Jemně se vyprostil ze sevření jejích prstů a ona si až teď uvědomila, že se ho celou dobu drží za ruku.

Vtiskl jí do dlaně svíčku a pokynul k točitým kamenným schodům. „Jdi nahoru, já se postarám o koně.“ Obrátil se k odchodu.

Laura vyrazila za ním, protože se ani za nic nechtěla vzdát konejšivé šíře jeho ramen. „Já ti pomůžu.“

Zavrtěl hlavou a jemně ji popostrčil ke schodům. „Jen se neboj.“

Ta slova pronesená s drsným skotským přízvukem na ni měla zázračný účinek. Napřímila jí záda a utvrdila ji v odhodlání jako nějaké čarovné zaříkadlo. Laura sice byla pořád k smrti vyděšená, ale rozhodně to Sebastianovi nemínila dát najevo.

Zaslechla, jak se za ní otevřely venkovní dveře, a do vymr-zlého sálu zadul poryv ledového větru. Pak se dveře zase zavřely a Laura zůstala sama s mihotavým světlem svíčky. Přemítala, jestli tu kdysi takhle stála i ta druhá dívka – ruce roztřesené, šedé oči přetékající slzami strachu, osamělá v neznámé zemi s krutým cizincem… Silou vůle se těm dotírajícím přízrakům vzepřela. Sebastian přece není jako jeho otec a ona, Laura Walkerová, je z houževnatějšího těsta.

Laura Kerrová, opravila se.

Svíčka jí měkla v dlani. Jestli rychle nenajde svícen, brzy bude mít ruku plnou horkého loje. Vykročila ke schodům a otřásla se odporem, když šlápla na hromádku trusu.

Slabé světlo vrhalo na polorozpadlé schodiště strašidelné stíny. Klopýtla a zachytila se o zed, aby neupadla. Hned ale rychle ucukla, když pod prsty ucítila vlhkou plíseň.

Nad schody nebyla žádná chodba, jen úzká plošinka a jediné dveře – věž nejspíš po staletí sloužila jako společná ložnice pro celý hrad. Lauře skanul na zápěstí korálek rozpáleného loje. Zhluboka se nadechla a strčila do popraskaných dveří.

27

Dveře se pootevřely a Laura zadržela dech. Skoro čekala, že v okně budou železné mříže a vstříc jí poběží houf vyhladovělých krys. Zevnitř na ni však dýchlo teplo a na podestu dopadla vlídná zář.

Laura opatrně nahlédla do místnosti. Louče zastrkané v držácích na stěnách vrhaly ostrůvky světla na čistě zametenou kamennou podlahu. V krbu olizovaly ohnivé jazyky hromadu tisových polen. Nad ohništěm přívětivě bublal kotlík a celou místnost prostupovala líbezná vůně borovic. Na okenním parapetu ležela větvička cesmíny, na níž se mezi lesklými zelenými lístky třpytily jako rubíny červené bobule. Pak spatřila svou vlastní noční košili, pečlivě přehozenou přes rozviklanou pelest postele, a do očí jí vyhrkly slzy.

Jako náměsíčná vešla dovnitř. Dojalo ji, s jakou péčí je komnata připravená, aby ji co nejpříjemněji uvítala. Teď už chápala, proč Sebastian poslal Jamieho napřed. Ze všeho kolem dýchala útul-nost. Bylo tak snadné představit si, že za ní do postele nepřijde bezcitný ziskuchtivec, ale oddaný milenec, kterému záleží jen na jejím potěšení…

Sundala si šaty a rozechvěle si oblékla noční košili.

Pak přešla k oknu, na kterém jiskřily květy mrazu, a otevřela ho. Pohled dolů jí vzal dech. Roh věže čněl přímo nad srázem; komnata jako by visela ve vzduchu. Laura se zhluboka se nadechla a bojovala

s neodbytným pocitem, že padá dolů, střemhlav se řítí do té bezedné propasti. Jamie jí kdysi řekl, že Dunkirk stojí na samém kraji nebe. Mnohem spíš by však uvěřila tomu, že v temnotě tam dole číhá peklo.

Snažila se představit si údolí, když tone v nesčetných odstínech letní zeleně. Zavřela oči a skoro cítila vůni vřesu přinášenou vlahým vánkem. V létě to tady musí být útulné hnízdečko pro milence – bezpečný přístav stojící na stráži nad rozeklanými horskými štíty a zvlněnými vřesovišti.

Opřela se o parapet a pokoušela se potlačit třesavku, která neměla nic společného se zimou. Ještě nikdy se tolik nebála. Celý život se ze všech sil snažila krotit své vášně a pracně kolem sebe budovala neprolomitelný ledový krunýř, jenže pak se objevil še-dooký bandita a prorazil si cestu k jejímu srdci.

Co od ní vlastně Sebastian chce? Znamená pro něj vůbec něco víc než můstek k úctyhodnosti? Chce manželku, anebo vévodkyni? Rukojmí, anebo milenku? Zamkne ji do věže jako horalský náčelník z dávno minulých časů, který si ukrývá kořist z vítězného boje? Přijde k ní v sametových závojích noci a bude ji mámit smyslným kouzlem, až před ním padne na kolena, bezmocná a neschopná odolat, a bude ho úpěnlivě prosit, aby jí hodil k nohám aspoň drobeček lásky?

Vítr jí odhodil vlasy z obličeje.

Od začátku věděla, že plán, který s MacKayem připravili, je riskantní. Jenže tehdy si myslela, že nemá co ztratit. A zatím jí hrozí, že ztratí samu sebe.

Vyklonila se z okna a plnými doušky vdechovala mrazivý vzduch. Doufala, že jí pročistí hlavu a rozptýlí zatuchlou usazeninu starých zrad a strachů.

Sebastian zvolna stoupal po schodech, jako by měl nohy z olova. Triumf z návratu domů mu kalily smutné vzpomínky. Nijak by ho

nepřekvapilo, kdyby mu úzkým schodištěm letěla naproti ozvěna otcova krutého smíchu.

Všechno se v něm sevřelo, když prošel dveřmi věžní komnaty a uviděl, že okno v protější stěně je otevřeno dokořán.

Bez sebe hrůzou se k němu vrhl, ale vzápětí se zarazil a zastyděl se za svou pošetilost. Laura ležela s nevinně rozhozenými údy na nerozestlané posteli, oči měla zavřené a tmavé vlasy rozprostřené po vřesové matraci. Neodolatelně ho to k ní táhlo blíž. Zdá se mu to, anebo má řasy vlhké od slz? Noční košile se jí omotala kolem dlouhých nohou a pod hebkou látkou se zřetelně rýsovala oblá ňadra a útlý pas.

Laura se zavrtěla a z matrace se zdvihl obláček jemné vřesové vůně. Sebastian bolestně toužil lehnout si vedle ní a přivinout ji k sobě. Vždyť je to přece jeho žena. Má na ni zákonné právo, které mu nikdo v celé Anglii a Skotsku nemůže upřít. Jenže zákon a morálka nejsou vždycky totéž…

Do zad ho udeřil poryv ledového větru. I Laura se před tím závanem chladu instinktivně stočila do klubíčka. Přikryl ji, utěsnil kolem dokola silnou pokrývku a zlehka se rty dotkl jejího spánku. Ani se nepohnula. Pak se otočil a zavřel okno. Jak dlouho snil o této chvíli? O chvíli, kdy bude pánem svého hradu? Kdy ve své posteli bude mít Lauru s rozpuštěnými vlasy, které nepoutají žádné jehlice, se svůdným tělem vysvobozeným ze spodničky a korzetu? Toužil zabořit jí tvář do vlasů a přivinout si ji k divoce bušícímu srdci.

Ale bude o něj vůbec stát? Vytáhl ji z útulného, pohodlného domova a zavlekl do téhle špinavé díry. Připravil ji o klid duše, urážel ji a ukradl jí drahocennou nevinnost na hrubém lůžku ve zvířecím brlohu, jen pár stop od hordy spících lupičů.

A to není nic proti tomu, čeho bude nejspíš schopen, jestli ho teď od sebe odstrčí. Jestli se svým dvořením narazí na hráz zuřivého odmítání, anebo – ještě hůř – na panický strach, najde v sobě sílu vzít ji do náručí a něžně zaplašit její obavy? Anebo bude naléhat, posedlý

smyslným hladem, který v něm zadusí zdravý rozum i veškerou lidskost?

Nad hlavou mu jako katova smyčka visel neúprosný čas. Jak dlouho se z Lauřiny přítomnosti bude moci těšit? Týden? Čtrnáct dní? Primitivní touha ho nabádala, aby neváhal. Aby k ní přistoupil, roztáhl jí hebká stehna a vzal si ji na lůžku z kožešin jako zajatou princeznu, která mu musí být po vůli, kdykoli se mu zachce.

Je to tvoje právoplatná manželka, ty pitoměj kluku, tak jí ukaž, k čemu Pámbu stvoňl ženský. Donut ji prosit, jako jsem já donutil tvojí mámu. Na Sebastiana neodbytně dotíral hlas Brendana Kerra. Klouby prstů, jimiž svíral okenní parapet, mu zbělely.

Pod tímto oknem kdysi spával, hlavu schovával pod pokrývku prožranou od molů a zoufale se pokoušel nevnímat zvuky z postele rodičů. Ale přesto je slyšel pořád. Dokonce i teď.

Neodvážil se na Lauru znovu pohlédnout. Jako šílený se vyřítil z komnaty a sbíhal po schodišti dolů. Na půl cestě jeho kroky znejistěly. Přišel na Dunkirk, aby se zbavil démonů minulosti, a místo toho mu teď vyjí kolem uší hlasitěji než kdy dřív. V hlubokém zoufalství sklesl na zaprášený schod a přejel si prstem po jizvě pod bradou.

Lauru probudila vábivá vůně čaje. Nakrčila nos a zálibně se protáhla. Vyhřátá matrace připomínala útulný pelíšek a Lauře se ani trochu nechtělo rozloučit s přívětivým pohodlím spánku. Překulila se na záda a snažila se ignorovat podivný pocit, že ji někdo tahá za vlasy. Vtom se jí do ramene zaťaly drápky ostré jako jehličky, až málem vyjekla. Rozevřela oči a zmátlo ji, že nad sebou nevidí sněhobílý baldachýn postele s nebesy, ale očazený kamenný strop.

Přímo do tváře jí zíraly zelenozlaté oči. Rychle se posadila a zatřepala hlavou, aby se ujistila, že se jí to nezdá. Z hrudi se jí skulilo šedé klubíčko chlupů a přistálo jí u nohou.

Rozesmála se, zvedla kocourka Sebastiana z pokrývky a přitulila si ho k tváři. Tlapkou ji plácl do vlasů. Políbila ho na chundelaté

bříško a pak se, už úplně probuzená, rozhlédla kolem. V krbu praskala hranická úhledně poskládaných polínek.

Hladila kočičí srst. „Zdá se, že náš dobrodinec chce zůstat v anonymitě.“

Spustila nohy na podlahu a protřela si rozespalé oči. Okenní tabulky smáčel šedý závoj deště, ale ve věži bylo teplo a útulno. Lákavá vůně čaje dovedla Lauru k promáčknuté mosazné konvici zavěšené nad ohništěm. Na kamenech u krbu se nahříval omlácený porcelánový hrníček. Udiveně zavrtěla hlavou.

Přes bubnování dešťových kapek k ní dolehl podivný zvuk – pravidelné tupé údery, tu a tam rušené cinknutím kovu o kámen. Přešla k oknu. Sklo se jejím teplým dechem zamžilo, ale ani když ho otřela, neviděla nic než sráz. Teprve když okno otevřela a vyklonila se ven, dohlédla na rozbahněný kout nádvoří.

Byl tam Sebastian a usilovně kopal jámu. Zarýval lopatu hluboko do země a odhazoval přes rameno kusy bláta smíchané se sněhovou břečkou. Byl bez kabátu, promoklá košile se mu lepila na ramena a vlasy mu v urousaných pramenech visely kolem obličeje. Když pohodil hlavou, aby setřásl vodu, zahlédla Laura jeho hněvivě stažené obočí.

Hystericky se zachichotala a rychle přibouchla okno. On tu truhlu zakopává! V mysli jí ozvěnou zněla Jamieho slova. Potrpí si na mamon jako právej Skot, zapamatuj si to.

Pleskání bahna i tupé údery náhle ustaly. O jednu starost míň, pousmála se v duchu. Než Sebastian truhlu zase vydoluje z blátivého hrobu, postará se o něj MacKay. Pak už nebude potřebovat d’Artanovo špinavé zlato. Ani ji.

Při tom pomyšlení ji zavalil balvan melancholie. Povzdechla si, přešla přes pokoj a posadila se ke krbu. Bezmyšlenkovitě pohladila kocoura, který se jí začal třít o lýtko, a zadívala se na prázdnou postel. Sebastian za ní v noci nepřišel. To se pořád ještě zlobí? Anebo ta noc v jeskyni stačila, aby ukojil svou zvědavost? Možná mu připadá nezkušená a neobratná. Vždyť neumí žádné z těch

důvtipných triků, o kterých Tricia tvrdila, že udrží zájem muže déle než pouhou jednu noc.

Sáhla po hrnečku a zahřívala si prsty o teplý porcelán. Tricia je v Edinburghu a já tady, pomyslela si. Sama na Dunkirku. Se Sebastianem. Jenže já umím něco, co se Tricia během svých tajných dostaveníček nenaučila – umím být nepostradatelná. Zabíralo to na všechny Triciiny vetché manžely i na tatínka. Vzpomněla si, že už když jí byly tři roky, přibatolila se na buclatých nožkách k otci a přinesla mu brýle, které marně hledal. Bylo to docela jednoduché – vždyť je předtím sama schovala.

Na rtech jí zahrál šibalský úsměv. Dala zbytek čaje kocourovi, vstala a šla se obléct.

Sebastian se v lijáku vlekl přes rozbahněné nádvoří a ramena choulil před ostrým větrem. Předtím ho hřála namáhavá práce, ale teď mu mráz skomírající zimy pronikal až do morku kostí. Bez povšimnutí minul otcův hrob a zalétl pohledem ke kamenné věži, kam ho lákala svůdná vzpomínka na praskající oheň a Lauru stulenou do klubíčka na vřesové matraci. Setřel si z očí déšť a najednou ho napadlo, že Laura vlastně nemá polštář. Bude muset poslat Jamieho, aby ho pro ni někde ukradl.

Otřepal ze sebe vodu a vešel do vlhké síně. S očima ještě plnýma deště si začal stahovat promočenou košili, když vtom zkameněl uprostřed pohybu. V krbu tancoval na kupičce třísek nesmělý plamínek. Mokré dřevo syčelo a prskalo.

„Bože můj!“ To nevinné zaklení přitáhlo Sebastianův pohled k rozviklané lavičce.

Balancovala na ní Laura a dlouhou tyčí s kusem hadru, který podezřele připomínal saténovou spodničku, ometala strop. Na starých šedých šatech se jí zachytily pavučiny a přes obličej jí z uvolněného uzlu padaly prameny zpocených vlasů.

Sebastianovi bezmocně klesly ruce. V duchu se z prochladlé kamenné síně zatoulal do staré chatrče za vlahého letního rána; zase v chřípí cítil vůni zimolezu a slyšel líné bzučení včel.

Laura se povytáhla na špičky, aby dosáhla na vzpurnou pavučinu, a lavička přitom zaskřípala a nebezpečně se zhoupla. Sebastian se vytrhl ze snění a třemi skoky byl u ní. Popadl ji kolem pasu právě ve chvíli, kdy se lavičce ulomila noha a zpuchřelý kus nábytku se definitivně rozsypal.

Pomalu Lauru spouštěl na zem a vychutnával rozkoš z doteku jejího teplého štíhlého těla. V jedné ruce ještě pořád držela tyč a druhou se ho pokoušela odstrčit.

„S tou lavičkou mě to mrzí,“ řekla udýchaně.

Zamračil se a kopl do kusů dřeva. „Ještěže to odnesla lavice, a ne ty. Jak se ti povedlo rozdělat oheň?“

„Chytila jsem draka a tahala ho za ocas tak dlouho, dokud mi nezafuněl do třísek.“

Když viděla, že se Sebastian nepřestává kabonit, připustila:

„Přinesla jsem si dolů hořící polínko z věže.“ Mimoděk si začala cucat prst.

Vytáhl jí ho z pusy a podíval se na něj. Kloub jí hyzdila lesklá růžová spálenina a na hladké pokožce mezi palcem a ukazováčkem naskočil puchýř. Chtěl si její ruku soucitně zvednout ke rtům, ale Laura mu ji vytrhla a schovala v záhybech sukně.

Zamračil se ještě víc. „Až budeš chtít příště rozdělat oheň, přijď za mnou. Rozumíš?“

Vysekla poklonu a s ďábelskou dovedností napodobila jeho

přízvuk: „Ano, můj pane. K službám.“

Sebastian se kousl do rtů, aby zakryl úsměv. Kéž by to myslela vážně! Přál si, aby měl kuráž přehodit si ji přes rameno, odnést do postele a celé dopoledne se s ní horoucně a sladce milovat.

Sklopila oči, jako by mu četla myšlenky.

Vtom se jí tvář zkřivila hněvem a z hrdla se jí vydralo zuřivé zaječení. Sebastian taktak uskočil, když se rozmáchla a zapíchla mu konec tyče do hrudníku.

„Ven! Ven, a hned!“

Couvl, zaskočen tím náhlým, vášnivým výbuchem. Vepíše se snad do historie jako první pán z Vysočiny, kterého zavraždila manželka ohánějící se spodničkou?

Laura udělala krok k němu. „Jak se opovažuješ? Jen se na to podívej. Chováš se jako barbar. Ze se nestydíš…“

Cosi nesouvisle mumlala a zděšeně ukazovala tyčí na jeho nohy, jako by měl kolem kotníků obtočenou zmiji. Sklopil zrak a jeho pohled utkvěl na popraskaných botách, za kterými se po čerstvě vydrhnuté podlaze táhla ke dveřím dvojitá řádka blátivých stop.

Kajícně zvedl ruce. Laura ho vystrkala na dvůr a přibouchla mu dveře před nosem.

Sebastian sáhl po klice. Měl sto chutí vrazit zpátky a otisknout zablácenou podrážku na mnohem vábivější místo. Přešlápl a v botách mu začvachtalo. Podrážděně se sehnul, začal se zouvat a mimoděk přitom šlápl do louže u prahu. Vlněnou ponožku měl okamžitě skrznaskrz. Vztekle vykročil ke dveřím, ale znovu uslyšel varovné začvachtání.

Poskakoval na jedné noze, stahoval si ponožky a vytrvale klel.

Pak rozrazil dveře a zůstal v nich stát – na kůži promočený a k nepříčetnosti rozzuřený bosý horal z Vysočiny.

Laura ani nezvedla oči.

Trůnila na starém soudku u křivého trojnohého stolu, jako by to byl nábytek od Chippendalea. Nohy se jí pohupovaly pár palců na podlahou a Sebastian si všiml, že šlapky punčoch má úplně černé. I když měla vlasy plné pavučin, vypadala chladně a vyrovnaně, jako by neměla vůbec nic společného s tou nepříčetnou hysterkou, co ho před chvilkou vyhnala ven. Zrovna namáčela pero do kalamáře. Protože Sebastiana nenapadlo nic chytřejšího, aspoň vší silou práskl dveřmi.

Přísně povytáhla obočí a přes okraj brýlí si ho káravě změřila. Pak pohoršené zavrtěla hlavou a znovu se sklonila ke své práci. Na zadní stránce potrhané obálky se hromadily řádky úhledných písmen a číslic.

Sebastian užuž otevíral pusu, aby jí vynadal, když vtom prolomil ticho její klidný, kultivovaný hlas. „Právě pracuji na seznamu jídla a zásob, které musíš obstarat. Pro začátek chci konev na mléko, rožeň, smeták, motyčku, rýč, trochu louhu, pět hrnců, dvě kozy a tři kuřata.“ Vstala a přešla před stůl. Sebastian na ni zíral jako uhranutý, neschopen odtrhnout zrak od půvabně rozvlněných sukní.

Laura zadumaně mhouřila oči a studovala seznam. „Kromě toho potřebuju vědět, kolik půdy vlastníme a co s ní zamýšlíš. Byla bych ráda, kdybychom ode dneška zavedli ustálený pořádek. Snídaně se bude podávat přesně v šest, oběd ve dvě a večeře v sedm. Pokud u některého jídla nebudeš, dej mi vědět aspoň dvě hodiny předem a já ti připravím něco s sebou. Tedy pokud ti to tak vyhovuje…“ Na vteřinku se odmlčela, aby nabrala dech, a po očku ho pozorovala, jako by čekala, co on na to.

Jenže Sebastian se nezmohl ani na slovo. Ještě nikdy neslyšel, že by toho Laura tolik namluvila. A tak jen zíral s pusou dokořán. Bylo mu jasné, že vypadá směšně, ale prostě nedokázal spustit oči od okouzlující špinavé šmouhy na špičce jejího nosíku.

Odkašlala si. „No dobře. Pokud nemáš nic lepšího na práci, tak pro začátek oprav tu lavičku a naštípej mi dříví na podpal. Když zítra nebude pršet, mohli bychom něco udělat s tou rozbitou střechou u kuchyně a opravit plot za stájí. A v pondělí bychom…“

Sebastian pohodil hlavou a přiškrceně se rozesmál.

Laura zčervenala a podrážděně zvedla nos. „Řekla jsem snad

něco legračního?“

„Jen jsem si představil vrásčitý kukuč starého Fishe, kdyby tě teď viděl. Jestlipak by v tobě poznal tu svou poslušnou slečinku?“

Rychle sklopila hlavu, ale Sebastian přesto zahlédl, že se neochotně usmála.

Potlačil nutkání políbit ji na umouněný nos a vzal si od ní seznam. „Sjedu dolů do vesnice a podívám se, co se tam dá sehnat.“

„Sebastiane?“ zatrylkovala líbezně, když se obrátil k odchodu.

Otočil se a tázavě zvedl obočí.

„Jestli chceš, aby tě sousedi pokládali za úctyhodného pána, směla bych ti něco doporučit?“

„Bud od té dobroty, prosím tě.“

Povytáhla se na špičky a zašeptala mu do ucha: „Zaplať ty

věci. Nekrad je.“

S hlubokou graciézní úklonou, kterou by mu záviděl i sir Arlo, smekl pomyslný širák. „Ano, Vaše Výsosti. Cokoli si přejete.“

Když sahal po klice, Laura už zase lezla po čtyřech a lemem sukně pucovala zčernalý krb. Opatrně za sebou zavřel dveře, zesláblý smíchy se o ně opřel a otíral si uslzené oči.

Od stáje k němu zamířil Jamie. Sebastian zatarasil dveře svou paží. „Na tvém místě bych tam nechodil. Tedy pokud nechceš půl roku poslouchat kázání a dalšího půl roku makat.“

Jamie zaváhal a poškrábal se za uchem. Sebastian vykročil přes rozblácené nádvoří a pískal si do kroku písničku Míval jsem rád hezkou holku. Teprve když byl u třetí sloky a na půli cesty k vesnici, došlo mu, že si zapomněl koně i boty.

28

Deštivé dny ustoupily hřejivým slunečním paprskům časného jara. Lenoši by sice mohli argumentovat tím, že od severu ještě pořád studeně fouká, ale Laura nedala svému novopečenému manželovi čas, aby si štiplavý mráz uvědomil. Oba pracovali od rána do večera, aby hrad zbavili následků dlouholetého zanedbávání.

Pod Lauřinýma láskyplnýma rukama Dunkirk přímo rozkvétal. Nikdy předtím nepoznala, co to je mít vlastní domov. Pronajatý byt v Londýně ani Triciina zvětšená nápodoba domečku pro panenky v ní nedokázaly vzbudit takový pocit vřelé pýchy jako Dunkirk. Den za dnem jí Sebastian přinášel nové poklady: oškubaný smeták, dřevěné vědro, nedocenitelný louh. Ty obyčejné věci pro ni znamenaly mnohem víc než diamanty nebo perly.

K práci jim jako veselý doprovod znělo Jamieho tlachání, ale je dva dělila hráz nevyřčených slov. Přesto Laura ze Sebastianovy přítomnosti dokázala čerpat sílu a naději. Srdce jí zpívalo radostí, když ho pozorovala, jak štípá dříví, pleť zlíbanou zlatým leskem potu a tváře zčervenalé ostrým větrem. Bolestně toužila políbit ho, vplést mu prsty do zpocených vlasů, přitáhnout si ho do náručí, ale neodvažovala se. Zdálo se, že Sebastian o to nestojí. Vždyť ani jednou nevyšel po schodech do její komnaty, ani jedinkrát nezavítal do její tak prázdné postele. Laura se za dlouhých bezesných nocí trápila pomyšlením, že stáj a Jamieho společnost jsou mu milejší než ona.

Vzájemná fyzická blízkost, která Lauru posilovala, působila Sebastianovi nekonečné utrpení. K dovršení jeho muk si Laura zvykla chodit s rozpuštěnými vlasy, nebo si je nanejvýš stáhla z obličeje dvěma hřebeny. Slušelo jí to tak, že kdykoli na ni Sebastian pohlédl, zrychloval se mu tep a s námahou to nemělo nic společného. V takových chvílích se radši dobrovolně pouštěl do další práce a utěšoval se nadějí, že se třeba unaví natolik, že večer stěží doklopýtá do postele a okamžitě usne jako špalek. Jenže i ve snech ho neodbytně pronásledoval hluboký smích a hebké rudohnědé vlasy proklouzávající mu mezi prsty.

Jednou večer seděl v síni a s víčky ztěžklými únavou přihlížel, jak mu Laura u krbu zašívá košili. Kochal se tím půvabným rytmem, těmi vláčnými pohyby ruky třímající jehlu, a v duši se mu rozhostil mír. Zničehonic Laura zvedla oči od práce a přitom se píchla do prstu. Při pohledu na to, jak si ho strčila do pusy, se Sebastianův blažený poklid rázem rozplynul. Zmocnilo se ho divoké vzrušení, neukojitelný hlad, který ho hnal poznat z té ženy víc než jen křehký profil a dráždivou vůni vlasů.

Věděl, že každým dnem může přijít zpráva od MacKaye. A jakmile dokončí obchod, který s tím proradným dáblem uzavřel, bude mu muset Lauru vrátit.

Překotně se zvedl k odchodu. Laura se nechápavě dívala, jak odchází, a zabouchnutí dveří jí znělo v uších dutou ozvěnou.

Laura si rukou pročísla vlasy. Smotala nepoddajný pramen do lokýnky, zase ho pustila a pozorovala, jak se umíněně narovnává. Povzdechla si. Strašně by si přála zrcadlo. Podle toho, co nejasně rozeznávala v okenní tabulce, se jí zdálo, že má místo vlasů vrabčí hnízdo stejně jako Jamie. Zašklebila se na svůj odraz a otevřela okno, aby se nadechla čerstvého vzduchu. Obloha nad horami byla celý den chmurná a zamračená stejně jako Sebastianova nálada. Zvedal se vítr a východní obzor vroubila černá mračna.

Laura si s požitkem nadzvedla sukni, aby se v chladivém vzduchu konečně zbavila pocitu dusivého horka, který ji z kuchyně pronásledoval až sem do věže. Jenže pak se lekla, že si zmačká jediné hezké oblečení, které jí zbylo ze dnů strávených v Edinburghu, a tak levandulové hedvábí nervózně uhladila. Nasadila si brýle, ale potom je zase sundala a zastrčila do kapsy. Urovnala si krajkové fiží a už nejmíň podvacáté se vyklonila z okna. Konečně se dočkala – přes nádvoří mířila k věži osamělá postava. Sebastian šel pomalu a z každého jeho kroku čišelo napětí.

Lauře poskočilo srdce. Čert vem praktičnost, pomyslela si. Dnes večer vyzkouším všechna kouzla domácího krbu, abych zjistila, jestli o mě Sebastian pořád ještě stojí.

Vykasala si sukni a dala si záležet, aby ze schodů sestupovala jako pravá dáma. Až v polovině cesty jí došlo, že si zapomněla levandulové střevíčky, které měly dokonale ladit s oblečením. Rychle se pro ně vrátila a v poklusu si je nazouvala. Na posledním schodu si přišlápla spodničku a málem se srazila se Sebastianem, který právě vešel dovnitř.

Pokusila se kolem něj proklouznout, ale chytil ji za ramena.

„Pomalu, děvenko. Kam ten spěch?“

Neohrabaně se mu uklonila. „Omluv mě. Mám práci v kuchyni.“

Prosmýkla se kolem něj jako úhoř a bylo jí do pláče. Copak se dneska musí úplně všechno pokazit? Jak to, že tady ještě pořád trčí Jamie? Ten drzoun si tu klidně vysedává s nohama na stole. Ale vždyť mu přece slíbila kousek svého kuchařského výtvoru, tak jak na něj může nadávat? A krom toho jí opatřil krásné ledvinky, i když pak musela přetrpět nekonečné vtipkování o tom, kde k nim přišel.

Vrátila se do síně s dvěma oslnivě nablýskanými mosaznými poháry plnými piva. Sebastian ještě pořád postával u dveří jako nezvaný host. Klouzal pohledem od ní k pečlivě urovnané hra-ničce dřeva hořící v krbu a k prostřenému stolu se saténovým ubrusem. V očích měl neproniknutelný výraz.

„Promiň, ale nebudu jíst,“ řekl úsečně. „Myslel jsem, že touhle dobou už budeš spát.“

Laura opatrně postavila poháry na stůl a ze všech sil se snažila nedat najevo, jak hluboce ji svou upřímností ranil. „Čekala jsem na tebe. Nevečeřels. Myslela jsem si, že budeš mít hlad jako vlk.“ Přinutila se k vlídnému úsměvu.

Sebastian cosi nesrozumitelného zamumlal. Bylo vidět, že se ze všech sil snaží nedávat najevo mrzutou náladu.

Když Laura zase zmizela v kuchyni, Jamie se přestal šťourat nožem v zubech, vstal a okázale odtáhl Sebastianovi židli. „Trůn pro hradního pána.“

Sebastian se ztěžka posadil. „Zase si hraješ na Kupida, Jamie?“

Jamie se záhadně pousmál. „Pořád je to lepší než si hrát na hlupáka.“

Vtom se z kuchyně ozval zoufalý nářek. Sebastian vyskočil, ale Jamie mu položil ruku na rameno a varoval ho stejnými slovy jako kdysi Sebastian jeho: „Na tvým místě bych tam nechodil.“

Pár minut se nic nedělo. Pak se Laura konečně vynořila z kuchyně s otřískaným kameninovým podnosem v rukou. Ve tváři se jí zračilo chmurné odhodlání. Přešla ke stolu a položila podnos před Sebastiana.

Podíval se na zčernalou scvrklou hrudku, pak si odkašlal a tiše se zeptal: „Co to je?“

„Pečené maso,“ odvětila.

Jamie se pochybovačně ušklíbl. „Spíš spečené.“

Sebastian po něm šlehl zavilým pohledem. Zabodl do zuboženě vypadající hrudky nůž a doufal, že pod spálenou kůrkou objeví něco jedlejšího. Jenže nůž po tuhé spečenině sjel, maso odskočilo, vyletělo z talíře a přistálo na druhém konci stolu.

Laura v mučivých rozpacích zaťala zuby. „Nedal by sis radši moučník?“

Přes její hlavu Sebastian zahlédl Jamieho divoký varovný posunek.

„Ne, děkuju.“ Vypadala ale tak schlíple, že po chvilce mlčení dodal: „No, možná bych si přece jen kousek dal.“

Jamie obrátil oči v sloup a přejel si prstem přes krk. „Snad abych radši šel,“ prohodil a narazil si na hlavu beztvarou hučku. „Slíbil jsem tý roztomilý holce dole ve vesnici, že jí přijdu dát hubičku na dobrou noc. Anebo i něco víc, když bude chtít…“

„Dobrou noc, Jamie,“ přerušil ho Sebastian.

Jamie se podíval po Lauře, jako by jí chtěl říci něco povzbudivého, ale její rozpálené tváře ho varovaly, že bude rozumnější zůstat zticha, a tak beze slova vyklouzl do noci.

„Aspoň ti přinesu chleba,“ špitla Laura. Rty se jí třásly a neodvažovala se Sebastianovi podívat do očí.

Sebastian sáhl po mase, položil je zpátky na talíř a znovu do něj zakrojil. Opravdu ho trápil hlad, ale úplný jiný, než si Laura myslela. Hladověl po jejích medových rtech, po opojné extázi, kterou sdíleli tehdy v jeskyni. To jediné sladké sousto jen podráždilo jeho apetit a on teď chtěl víc.

K jeho chřípí zalétla pryskyřičná vůně. Rozhlédl se a všiml si, že Laura rozvěsila nade dveře voňavé větvičky cedru. Teprve teď si uvědomil, že se síň z té spoušti ověšené pavučinami, kterou byla ještě před týdnem, změnila k nepoznání. Podlaha byla čistě vydrhnutá, před krbem ležel vyšívaný kobereček a na něm se k sobě tulily dvě židle, jako by si šeptaly tajemství. Těžký nábytek z dubového a třešňového dřeva Laura naleštila, a tak odhalila jeho zašlou krásu. Zpod ošklivých škrábanců od otcových bot a zpod jizev, které tam zůstaly jako památka na jeho dětské rošťárny, vykutala netušené kouzlo. Láskyplný dotyk jejích rukou byl patrný na všem.

Na všem kromě něho.

Znovu sklopil oči k talíři a zjistil, že maso je i uvnitř vysušené a spálené na uhel.

Napadlo ho, že kdyby tu Laura zůstala až do léta, určitě by proměnila síň v jedinou zahradu plnou květů, jasmínu, zimolezu a

zvonků. A on by si na jejich vůni tak zvykl, že by mu nakonec život bez ní připadal nesnesitelný… Jako odpověď na ty temné úvahy venku pochmurně zaburácel hrom.

Laura se mezitím vrátila s mísou plnou solené zvěřiny a připáleného chleba. Sebastian odmítavě mávl rukou a namáhavě spolkl ukrojené sousto.

„Sebastiane, nemusíš to jíst.“

Odevzdaně přežvykoval. „Mně to chutná.“

Než mohla zaprotestovat, zúžil oči a šlehl po ní tak umíněným pohledem, že se i s mísou radši odklidila na opačný konec stolu. Bezmyšlenkovitě si pohrávala s kamejí u výstřihu a pokradmu pokukovala, jak do sebe Sebastian pracně souká sousto za soustem a nakonec vše s úlevou zapíjí vydatným douškem piva.

Sebastian bojoval sám se sebou, aby Lauru nehltal hladovým pohledem, ale tu bitvu beznadějně prohrál. S Lauřinými lesklými vlasy si pohrávalo světlo svíček a dodávalo jim sytý odstín sherry. V šatech z levandulového hedvábí vynikala křehkost její bledé pleti. Sebastian si v zablácených kalhotách a propocené košili připadal jako hrubý sedlák, kterým vlastně byl.

Zvedla pohár. „Jamie říkal, že se na tebe ve vesnici dneska vyptávali dva Francouzi. Nevíš proč?“

Ta otázka Sebastiana nepřekvapila. Překvapilo ho spíš to, že jí trvalo tak dlouho, než se zeptala. Možná se odpovědi bojí stejně jako on sám.

„Nejspíš jsou to d’Artanovi honicí psi. Dal mi dva týdny, abych mu poslal ten vzorec. Ale jestli MacKay splní, co mi slíbil, bude to stačit.“

„Co ti Killian slíbil?“

Sebastian sebou škubl, když slyšel, že Laura říká MacKayovi

křestním jménem a z jejího hlasu přitom zaznívá úcta a něha.

„Omilostnění,“ odsekl nevrle. „MacKay odjel do Londýna, aby si vyžádal audienci u krále. Věří, že Jeho Veličenstvo projeví vděčnost, až se dozví, jaký had se mu vplížil do Parlamentu.“

Lauře cuklo v koutcích úst. Souhlasila s MacKayem, že tohle je nejlepší způsob, jak Sebastianovi pomoci; na nic chytřejšího by nepřišli, ani kdyby si lámali hlavu celé měsíce.

Zvedla si ke rtům vidličku, aby úsměv zakryla. „A cos mu slíbil na oplátku?“

Sebastian do sebe hodil zbytek piva. „Tebe.“ Ruka s vidličkou jí strnula uprostřed pohybu.

Sebastian rychle pokračoval, aby zahnal trapné ticho. „Jelikož jsme ke svatbě neměli písemný souhlas tvého poručníka, anglický soud může naše manželství bez problémů zrušit. Ale abychom se vyhnuli skandálu, bylo by ještě lepší přesvědčit soudce, že náš svazek nedošel naplnění.“ Se zdánlivým zaujetím si prohlížel připálenou kůrku chleba.

„A co bych měla udat jako důvod?“ Její hlas byl podivně bezvýrazný.

Jak to může brát s takovým klidem? rozčílil se v duchu Sebastian. Měl sto chutí praštit něčím o zem. S úmyslným hulvátstvím si nacpal do pusy kus moučníku. „To je jedno. Řekni, co chceš. Třeba, že chrápu. Že se dost často nekoupu. Že jsem na mužské, a ne na ženské.“

Laura si nasadila brýle.

K čertu, už je to tady, zaklel v duchu. Moučník mu v krku uvízl jako balvan.

Zadívala se na něj přes okraj brýlí. „A je to tak?“

Zamračil se. „Co jestli je tak? Jestli chrápu? Nebo smrdím?“

„Jsi opravdu na mužské, a ne na ženské?“

Dlouze se na ni zadíval zpod sklopených řas. Všechno v něm vřelo. Najednou dostal chuť vybít ze sebe všechno nastřádané napětí, vysvobodit se z víru zmatku, který ho už tak dlouho trýznil. Tohle se mu stávalo i dřív, ale v zakouřených hostincích a hlučných putykách se mohl porvat, aniž by riskoval, že ublíží někomu jinému než sám sobě.

Provokativně otřel čepel nože do ubrusu a najednou našel záminku, kterou hledal. Škubl za okraj látky, až se prázdný pohár s bouchnutím převrátil. „Tohle bývaly tvoje šaty, vid? Ty růžové, cos měla na sobě u Campbellů tu noc, kdy jsem tě obral.“

Změřila si ho ledovým pohledem vévodkyně ze Zimního království. „Šeříkové.“

„Šeříkové?“ zařval.

„Ty šaty nebyly růžové, ale šeříkové.“

Rozzuřeně vstal, strhl ubrus ze stolu a odhalil podrápané dřevo vespod. Talíře se s řinčením sesypaly na kamennou podlahu a rozbily se na kousíčky. „Takové nebo makové, to je mi fuk. Zakazuju ti, aby sis kvůli mně rozšmikala všechno hezké oblečení. Nemysli, že jsem tě neviděl! Spodničkou jsi utírala prach. Přes punčochy jsi cedila smetanu. Nic takového jsem po tobě nikdy nechtěl.“

„Tady to oblečení nepotřebuju. Je nepraktické. Bohatě mi stačí šaty, co jsem nosila dřív.“

Sebastian k ní skočil, vyškubl jí ruce z klína a natočil je ke světlu svíčky. Dlaně měla popraskané a zrudlé, bříška prstů samý mozol.

Ve tváři mu zacukalo vzteky. „A mně zas stačily ruce, cos mívala dřív. Podívej se na ně teď! Pamatuju si, že bývaly bílé a hebké jako samet.“

Laura bezradně upírala pohled na stůl a snažila se potlačit slzy, které se jí draly do očí. Jedna jí přesto vzpurně stékala po tváři.

Sebastian se zastyděl, a to ho ještě víc rozlítilo. Neurvale sevřel Lauře zápěstí. „Sakra, ženská! Nepřivedl jsem tě sem, abys mi otročila!“

Vstala a vykroutila se mu. „A proč teda, proboha? Jako manželku určitě ne!“ Praštila do stolu a sežehla Sebastiana planoucím pohledem. „Co ti na těch rukou vadí? Připadají ti špinavé? Tvrdé? Nelíbí se ti, protože nejsou heboučké a bělostné jako Triciiny nebo Devoniny?“ Natáhla ruce k němu dlaněmi vzhůru. „Já jsem na ně pyšná. Dokážou víc než jen servírovat čaj a listovat v knížkách. Nikdy nebyly krásnější než teď. Každý mozol, každý puchýř, každou

třísku jsem si vysloužila, když jsem se kvůli tobě dřela, abych z tohohle hradu udělala něco, co by aspoň trochu připomínalo domov.“ Sebastian nad tím vášnivým výbuchem zůstal jako opařený.

Vzápětí se ho zmocnilo dojetí. Zatoužil sevřít Lauru v náručí, jenže ta před ním ucouvla, a tak objal jen vzduch.

„Už se nemůžu dočkat, až si pro mě MacKay přijde, ty mizerný nevděčníku,“ vykřikla. „Kéž by to bylo dneska! Přesvědčit soudce, že naše manželství je podvod, pro mě bude hračka, když chodíš radši spát ke kočímu než ke mně. Pro mě za mě si táhni i se svým drahocenným Dunkirkem k čertu!“

Při těch slovech propukla v pláč, přitiskla si ruce k obličeji a utekla po schodech do věže.

Sebastian ztěžka sklesl na židli a dlaněmi si podepřel bradu.

„Já blázen,“ zašeptal.

Hradem se jako výsměšná ozvěna otcova hlasu rozlehlo zarachocení hromu.

Laura rozzuřeně bušila pěstmi do polštáře. Kdo to kdy slyšel, vycpávat polštář vřesem? vztekala se. Kdybych chtěla spát v kapradí a kručince, šla bych si lehnout ven… Představila si zachmuřené, podmáčené vřesoviště a zatrnulo v ní. I když může být ráda, že Sebastian nevycpal polštář rovnou trním. Ta skotská sebranka je opravdu tak necivilizovaná, jak se říká, a Sebastian Kerr je ze všech nejhorší. Vybavovala si všechny špatnosti, které kdy o Skotech vyslechla, až jí splývaly v jediný nepřetržitý proud urážek.

Zablesklo se a věž zalila oslnivá zář. Vzápětí zaburácel hrom, jako by někde v horách pukl obrovský balvan. Laura vyděšeně strčila hlavu pod polštář, ale tam ji zase pronásledovala vtíravá vůně vřesu.

Copak je to normální, aby bouřka přišla takhle časně zjara? V téhle barbarské zemi snad neplatí ani Boží zákony. Na nic se tu nedá spolehnout. Vůbec na nic, až na to, že pán z Dunkirku je bezcharakterní lump. Bylo to od nich s MacKayem pěkně naivní, když chtěli takovému sobeckému darebákovi pomoci.

Těžký vzduch pod polštářem ji dusil. Převrátila se na záda a zuřivě sebou zmítala, aby se zbavila vlněné pokrývky, která se jí omotala kolem nohou. Hrdlem jí stoupala horká vlna hněvu. Já blázen si myslela, že surový skotský hulvát ocení civilizované kouzlo svíček a saténového ubrusu… Spíš jsem se měla navléct do zvířecích kůží. Mohli jsme si dřepnout k ohni a holýma rukama rvát syrové maso.

Oblohu rozčísl oslepující blesk a věží otřáslo další zahřmění. Laura si v návalu děsu zaťala nehty do dlaní. Do okna výhružně bušily pařáty vichru, až se skleněné tabulky otřásaly. Na zdech tančily tajuplné stíny. Přetáhla si přes hlavu pokrývku. Bouřky ji obvykle rozjařovaly, ale teď se strašně bála. Zdálo se jí, že rozběsněné živly zuří přímo kolem věže, že je sem ze všech stran přilákal její vztek a zoufalství.

A ke vší té hrůze se přidala ještě další. Laura se nemohla zbavit tísnivého pocitu, že je tu s ní i ta druhá dívka, Sebastianova matka. Jako by ležela vedle ní, choulila se pod pokrývkami a zoufale zavírala kouřové oči. A pak jako by splynuly v jedinou, k smrti vyděšenou bytost. Každé zahřmění bylo zaduněním těžkých bot Brendana Kerra na schodech. Přichází si pro ni… Laura si zacpala uši a začala hlasitě mlít dokolečka Pythagorovu větu jako čarovné zaklínadlo, které může zažehnat démony pekel. Znovu zahřmělo. Celá roztřesená se prudce posadila. Noční košile se jí lepila k tělu propocenému hrůzou.

Výbuch bílého světla zhmotnil stíny a skutečnost proměnil v přelud. Ten temný tvar tamhle u okna, ten tam předtím nebyl, že ne? Není to mohutná postava s plédem přes ramena? Nemává lesklým stříbrným mečem?

Vítr se opřel do okna a rozrazil je, až zpuchřelé dřevo zapraštělo. Laura zaječela, ale její zděšený výkřik utonul v ohlušujícím rachotu hromu. Na kamennou podlahu se otevřeným oknem ři-nuly proudy vody.

Laura to už nevydržela. Vymrštila se z postele a jako šílená se hnala ke dveřím. V temnotě, která se rozhostila mezi dvěma zablesknutími, však ztratila orientaci a najednou neměla ponětí, kudy se dostat ven. V panice bušila do stěn kolem sebe jako pták lapený v kleci. Konečně místnost ozářil další blesk a Laura se horečnatě vrhla ke klice. Rozrazila dveře a prchala dolů po točitých schodech, až za ní vlála bílá noční košile. I kdyby tam dole čekal samotný dábel, bylo by jí to jedno, jen když se zbaví těch děsivých přízraků z věže.

Pod posledním schodem zakopla o něco velkého a měkkého. Zoufale zatápala rukama ve vzduchu, ale marně. Vzápětí přistála na břiše na kamenné podlaze.

Vedle ní se ozvalo bolestné zaskučení, salva nadávek a pak hrozivě tiché kovové cvaknutí. Laura si odhodila vlasy z očí a zjistila, že se dívá přímo do ústí Sebastianovy pistole.

29

Sebastian nad ní stál bez košile s nohama doširoka rozkročenýma a mířil na ni dlouhou černou hlavní. V očích mu doutnal hněv.

Laura zvedla ruce: „Nestřílej! Přísahám, že už nikdy nebudu vařit.“

Sebastian si ji změřil od hlavy k patě. Opírala se o lokty, košili měla shrnutou mezi koleny a rozpuštěné vlasy jí v neuspořádané hebké záplavě splývaly po zádech. Pomalu spustil zbraň, ale jeho přerývaný dech se nezklidnil. Kajícně k ní natáhl ruku. Když mu její prsty vklouzly do dlaně, ucítil, že jsou chladné a chvějí se jako lapený ptáček. Pomohl jí vstát.

Laura zalétla pohledem k omšelé pokrývce rozhozené na kamenné podlaze u paty schodiště. „Tak tady spíš?“ zeptala se.

„Co je na tom?“ opáčil příkře, ale přitom se lehce začervenal. Odložil pistoli vedle nebezpečně vyhlížející dlouhé dýky a mohutného kyje.

Laura ztěžka polkla. „K čemu ten arzenál? Chystáš se mě přetáhnout přes hlavu, kdybych se pokusila o útěk?“

Zakabonil se. „Když už jsme u toho, kam ses tak hnala?

Vypadalas, jako by ti za patama hořelo.“

Teď bylo na Lauře, aby se zatvářila kajícně. Dolů do síně doléhalo běsnění bouře jen tlumeně, hromy se ozývaly jakoby z veliké dálky a déšt mírumilovně bubnoval na dubové dveře. Ve světle plápolajícího ohně a s urostlým, mužným Sebastianem vedle sebe měla pocit, že všechna ta její panická hrůza nebyla nic než

dětinský strach. Copak se mu může přiznat, že prchala před

přízrakem jeho otce?

„Šla jsem se napít,“ řekla vzdorně.

„Aha,“ utrousil, ale pochybovačně povytáhl obočí. „Když jsi měla takovou žízeň, proč sis prostě neotevřela okno? Rázem bys měla vody víc než dost.“

Odvrátila se, aby unikla jeho výsměšnému pohledu, a přitom si všimla, že zbytky nepovedené hostiny zmizely a i rozbité střepy jsou tytam. Podlaha byla zametená, šeříkový satén úhledně přehozený přes opěradlo židle.

„Neměl bys to pohodlnější, kdybys spal u ohně?“ zeptala se.

Sebastian měl na jazyku, že nejpohodlněji by se mu spalo úplně jinde, ale radši to zase spolkl. Sedl si na schody a prohrábl si vlasy.

„To asi měl. Ale co kdyby zrovna v tu chvíli přišli d’Artanovi lidé? My Skoti jsme se už dávno poučili, že v pohodlíčku člověk snadno přijde o krk.“

Laura se zarazila. Zatímco ona si hoví na vřesovém polštáři jako princezna, Sebastian tu každou noc mrzne na ledové kamenné podlaze a s arzenálem u ruky střeží schodiště. Při tom pomyšlení se jí v nitru zatřepotala motýlí křídla dojetí.

Posadila se na schody vedle něj, tak blízko, že se dotýkali stehny. Spolu naslouchali šumění deště a noc je zahalovala sametovou pavučinou důvěrnosti. Laura si uvědomila, že je to poprvé, kdy jsou opravdu sami. Konečně tu nebyl ani starý Fish, který by nad nimi ohrnoval nos, ani tlupa chrápajících lupičů, dokonce ani nehrozilo, že z nějakého výklenku zničehonic vykoukne Jamie. Připadala si jako děcko, které je poprvé samo doma.

„Ty si myslíš, že sem d’Artanovi lidé přijdou?“ zeptala se.

„Je to možné. Zvlášť jestli naše domácí idylka nebude dost

přesvědčivá.“

„Dneska večer by se jim určitě přesvědčivá nezdála.“ Z jejího hlasu nezaznívala výčitka, jen náznak humoru.

Sebastian měl chuť sevřít ji v náručí, ale netroufal si, a tak ji aspoň vzal za ruku. Laura se při tom nečekaném dotyku teplých prstů zachvěla.

Palcem ji hladil po hřbetu ruky. „Přišlas mi říct, že jsem se choval jako barbar?“

Slabě se zasmála a snažila se nedat najevo, jak ji jeho dotyk vzrušuje. „Je mi milejší, když se chováš jako barbar, než když jsi

v pohřební náladě. Aspoň ses projednou díval na mě, a ne skrze

mě.“

Jeho obličej tonul ve stínu, ale přesto na sobě cítila jeho oči.

„Dívám se na tebe častěji, než si myslíš.“ Zvedl si její rozechvělou ruku ke rtům a něžně ji políbil do dlaně. „Každou noc, když spíš. Dlouhé nohy máš zamotané v pokrývkách, rty pootevřené a vypadáš jako bezbranné děcko.“ Nosem jí pohladil mozoly, které večer urážel.

Laura na okamžik pevně zavřela oči. Kouzlo těch slov ji uchvátilo tím víc, že k ní nepromlouvala z mrtvých stránek knihy, ale ze živoucích mužských rtů. Sebastianův chraplavý hlas s drsným skotským přízvukem hladil jako chladivý dotek ranní mlhy a jeho slova zněla Lauřině osamělé duši jako hymnus.

„Tak proč se mnou nespíš?“ Vyhrkla to dřív, než jí došlo, co vlastně říká. Tváře se jí rozhořely. Vyprostila se mu a celá se schoulila, protože už nedokázala snést jeho upřený pohled. „Jsem přece tvoje manželka. Aspoň zatím. Je mi jasné, že manželky mají určité… povinnosti,“ dokončila váhavě.

Sebastian vstal a přešel ke krbu. Laura na chvilku zahanbeně zavřela oči, ale hned se zase vzpamatovala. Řekla jen to, co dřív nebo později říct musela. Nemohla si pomoci, jinak to přece nešlo. I kdyby to mělo dopadnout špatně. I kdyby se jí měl vysmát.

Opřel se dlaněmi o krbovou římsu. „Bojím se, že to není tak jednoduché jako v tatínkových knížkách nebo v Triciiných nemravných přednáškách,“ řekl. Z jeho slov sršel trpký humor. „I tak jsme už riskovali až moc. Kdyby ses do soudní síně přihrnula s

potomkem skotského lupiče v břiše, těžko by ti někdo uvěřil, že manželství nebylo naplněno.“

„Vždyťs mi přece tvrdil, že víš, jak tomu zabránit,“ špitla.

Pomalu se otočil. V očích se mu zrcadlil čirý úžas. „Víš vůbec, co

říkáš, Lauro?“

Opřela se o schody a provokativně dala kolena od sebe. Byla si moc dobře vědoma toho, jak noční košile zdůrazňuje svůdné křivky jejího těla. „Co je na tom špatného, Sebastiane? Jsi snad takový zhýralec, že ti milování s vlastní manželkou připadá fádní?“

Sebastianovi ztuhly rysy a dlaně se mu zpotily. Je to vážně jeho plachá, upjatá Laura? Tohle neuvěřitelné stvoření, které ho tu tak nepokrytě svádí? Kráčel k ní jako náměsíčník za svitem luny. Určitě se mi to zdá, přesvědčoval se. Za chvíli se ve spánku překulím na druhý bok, do břicha se mi vmáčkne pažba pistole a já se probudím a zjistím, že tu ležím sám na tvrdé studené podlaze… Natáhl se k Lauře a skoro čekal, že se mu rozplyne pod rukama. Jenže jeho prsty se opravdu sevřely kolem štíhlého kotníku. Laskal tu útlou nožku a Laura se pod jeho dotyky chvěla.

Naklonil se nad ni, takže svým tělem zastínil zář ohně. „S manželkou jsem se ještě nikdy nemiloval. Aspoň ne se svou vlastní.“ Pohladil její ústa svými.

Laura zaúpěla. Proč jen je tak strašně hezký? Kdyby tohle řekl někdo jiný, pomyslela by si, že je to hulvát, ale Sebastianovi ta slova splynula z půvabných rtů, jako by padlý anděl citoval Písmo svaté.

Mazlila se s chloupky na jeho hrudi. „Myslela jsem, že o mě nestojíš,“ zašeptala.

Při tom plachém vyznání se do Sebastianova srdce zabodl šíp studu. Mělo mu dojít, že si Laura jeho zasmušilé mlčení špatně vyloží. Vždyť Tricia jí během let svého poručnictví pořád otloukala o hlavu, že o ni nikdy nikdo nebude stát. Přál si, aby ji celý svůj život mohl přesvědčovat o opaku. Ale možná na to má jenom dnešní noc.

Vnořil obě ruce do jejích hedvábných vlasů. „Stojím o tebe tolik, že z toho div neumírám touhou.“

Laura rozechvěle vydechla a palci se dotkla Sebastianových prsních bradavek. Pak sklouzla rukama podél linie světlých chloupků níž až k pásku kalhot. Sebastian upíral oči na lesklou korunu jejích vlasů a dech se mu tajil nad tím zázrakem, že se mu tak velkoryse odevzdala, nad neskrývaným vzrušením zaznívajícím z jejích bezmocných stenů. Když dychtivými rty zabloudila k jeho plochému břichu, zadržel ji a vtiskl si její ruku do kolébky stehen.

Pak vzal její tvář do dlaní a zadíval se jí hluboko do očí. „Dovol mi, ať jsem s tebou úplně.“

Při té chraplavé prosbě se Laura roztřásla hlubokým citem. Sebastian s ní bude vždycky, tím si byla skálopevně jistá. I kdyby zítra přišel MacKay a Sebastian ji poslal pryč, přesto zůstane navždycky s ní, bude částí jejího já stejně jako vlasy, které jí splývají z ramen, jako každičké vydechnutí. Nikoho jiného si nikdy nevezme. Nedokázala by se smířit s prázdnou skořápkou, když ví, jak chutná opravdová láska.

Zbožňuje Sebastiana. Zbožňuje ho od první chvíle. A dnes v noci mu to dokáže. Když pod svou dlaní ucítila žár jeho touhy, začervenala se, ale věděla, že ani stud, ani hrdost ji od jejího úmyslu neodvrátí.

Sebastian ji políbil na spánek. „Nemáš proč se stydět, holčičko.

Vždyť jsem tvůj zákonitý manžel před Bohem i lidmi.“

Pohledem zabloudil ke stínům nad schodištěm, ale pak se odvrátil a vedl ji přes halu ke krbu dýchajícímu teplem. Laura vydechla úlevou. Ani jeden ani druhý by ještě nedokázali čelit přízrakům ve věži.

Sebastian rozložil na podlahu deku a přehodil přes ni šeříkový satén. Laura na ten lesklý ostrůvek poklekla.

Sebastian si stahoval kalhoty a na jeho bronzové kůži skotačily odlesky plamenů. Ještě nikdy se tak neostýchal. Tady, v troskách jeho dětství, z něj najednou spadly všechny masky, které si celý život nasazoval. Teď nebyl lupič, džentlmen ani darebák. Byl jen muž plný vášně, která ho činila silným i zranitelným zároveň.

A dnes v noci byl její. Když si k ní lehl, dychtivě se ho dotkla. Toužila se napít jeho lásky, pojmout ho do sebe, aby splynuli v jedinou bytost. Její prsty ovíjely pulsující nástroj jeho touhy jako chladivé hedvábné stužky.

Sebastian tomu úpěnlivému naléhání neodolal. Všechno odhodlání nespěchat, mít na mysli především Lauřinu rozkoš, nejen svou vlastní, roztálo jako sníh na slunci, když rozevřela štíhlá stehna v temném, bytostně ženském pozvání. Bál se, že si ji nakonec vezme se stejnou neobratností, s jakou nezralý mladíček přistupuje k neuvěřitelnému zázraku, kterým je pro něj první žena. Rozechvělýma rukama jí vykasal noční košili.

„Jsi nádherná!“ Ta hrdelní slova byla modlitbou i vyznáním zároveň. Vzal Laurina ňadra do dlaní a se vším svým neuhasitelným žárem vstoupil do hebké jeskyně jejího těla.

To, jak se jí Sebastian zmocnil, byla učiněná bouře – hřmění a blesky, čarovné řádění živlů, které se vymkly vší kontrole.

A Laura byla odhodlána nechat se dnes v noci tou bouří unést, nechat se spoutat studem ani strachem z budoucnosti. Chtěla do sebe vstřebat tu divokost, aniž by se ji snažila zkrotit nebo polapit do pasti. Pohybovala boky ve stejném rytmu jako Sebastian a pojímala ho do nejvlastnějšího koutku své bytosti, uchvácena tím zázrakem, že ho v sobě cítí. Odvážila se ho pohladit po zádech a kochala se pružnými pohyby jeho těla, tím, jak se mu napínají mohutné svaly. Nárazy se prohlubovaly a zrychlovaly a Lauřiny steny utonuly v Sebastianově rozbouřeném dechu.

Sebastian ucítil téměř nesnesitelný příliv rozkoše a věděl, že se nezadržitelně blíží vyvrcholení. Na zlomek vteřiny zaváhal, protože si uvědomoval, že chybí jen málo, aby se prohřešil proti svému slibu. Ale copak na tom záleží? Vždyť ho beztak po většinu života pronásledují výčitky svědomí, tak co na tom sejde, když po milování s Laurou přibudou další? Zlomyslný vnitřní hlas ho ponoukal, aby zůstal hluboko v ní, zasel do ní své semeno a navždy ji k sobě připoutal dítětem. Ale jeho matku dítě také nepřipoutalo – nechala

slunce, aby pohladilo vzedmutou křivku jejího břicha, a pak učinila ten poslední krok, jímž navždy odešla z jeho života.

S ochraptělým výkřikem slasti a utrpení se od Laury prudce odtáhl. Zhroutil se na ni a ona ho k sobě přivinula. Voňavé pramínky jejích vlasů mu spoutaly rty jako řetězy z hedvábí.

Sebastian se vzepřel na loktech a díval se, jak Laura spí. Ležela zpola na břiše, pružným zadečkem se tiskla k jeho břichu a ruce měla složené pod bradou. I ve spánku byla kouzelná.

Odhrnul jí vlasy z obličeje. Tváře měla lehce zrůžovělé a přes závoj hustých řas byly vidět temné stíny pod očima. Pootevřenými rty, ještě pořád naběhlými od polibků, se dotýkala pokrývky.

Spala čarovným spánkem ženy plně uspokojené a vyčerpané milováním. Při tom pomyšlení se Sebastianovo tělo rázem probudilo. Když šlo o Lauru, byl nenasytný jako nezkrotné zvíře. Přitiskl se k jejímu teplému, nic netušícímu tělu a vychutnával si chvilku sobecké rozkoše. Zavrtěla se a slabě zasténala. Zdá se jí o něm? Přál si, aby se mohl zmocnit jejích myšlenek i snů, všeho, co k ní patří. Ale věděl, že zatím se musí spokojit s tím, co má na dosah.

Jako rozený zloděj, jímž také byl, k ní přišel zezadu, dotýkal se jí a laskal ji, dokud nezačala vydávat hluboké hrdelní zvuky. S jemností, se kterou se jakživ neobtěžoval, když dámám stahoval z ruček prsteny nebo vybíral kapsy, se do ní pohroužil. Ještě nikdy mu krádež nepřinesla tak nevýslovnou radost. Tenhle poklad byl mnohem cennější než všechno, co kdy ukradl, nesrovnatelně vzácnější a nekonečně sladší. Sebastian dlouho ležel bez hnutí a opájel se zázrakem jejího rozechvělého, žhavého těla. Laura zaťala prsty do pokrývky, vzepjala se proti němu do oblouku a tlumeně zasténala.

Přitiskl jí rty k uchu: „Pššt, holka,“ zašeptal, „to nic. To tě jen znásilňuje Strašlivej skotskej bandita Kirkpatrick.“

Držel se zpátky se sebeovládáním, o němž by nikdy předtím nevěřil, že je ho schopen. Objímal ji a něžně hladil, dokud se

slabounce nerozechvěla. Pak přerývaně vydechl a odtáhl se. Doufal, že až se Laura vzbudí, bude užasle přemítat, jestli to byla skutečnost, anebo další kouzelný sen.

Přes mlhu milostného omámení si uvědomil, jaká je v síni zima, a přetáhl Lauře přes ramena pokrývku. Když býval s Tricií, snažil se vždycky vymyslet nějakou výmluvu, aby mohl po jejich dovedném milování co nejrychleji zmizet. Při pomyšlení, že by měl opustit Lauru, se mu sevřelo srdce.

Napůl doufal, že se MacKayovi nepodaří omilostnění získat. Pak by měl záminku, proč držet Lauru na Dunkirku. Jenže když nedostane milost, jaký život jí může nabídnout? Edinburgh i Glasgow jsou plné jeho portrétů; neexistuje místo, kam by mohli prchnout, kde by se mohli schovat. I uprostřed divočiny Strathnaveru je jen otázkou času, kdy ho dostane ruka zákona. Nebo ďArtan. Jamie ho upozorňoval, že dědečkovi lidé jsou čím dál netrpělivější.

Laura se k němu přitiskla, jak hledala teplo. Neměl jsem se s ní vyspat, pomyslel si. Měl jsem ji poslat zpátky do Anglie a přenechat ji počestnému dvoření Arla Tugberta nebo nějakého jiného, bezhlavě zamilovaného nápadníka. Někoho, kdo jí může nabídnout řádný domov a úctyhodné jméno.

Někoho, jako je Killian MacKay.

Prohrábl si vlasy. Ježíšikriste, už zase o ní začínám přemýšlet jako strýček.

S povzdechem sáhl po doutníku. Byla to poslední památka na blahobytný život na Lindentree, kterou si schovával pro zvláštní příležitost. Třeba pro poslední chvíli před popravou. Zvedl si doutník k nosu a přivoněl. Ve staré síni, kterou protahoval průvan, se výrazná vůně tabáku zdála stejně nepatřičná jako Laurma přítomnost.

Opřel se o krb, zapálil tenký doutník a díval se, jak se spirály dýmu melancholicky vinou temnotou.

30

Killian MacKay namáhavě stoupal na strmý kopec, naslouchal šeptaným příslibům časného jara a veselému prozpěvování drozdů. Bouře z minulé noci vydrhla oblohu dočista. Po azurové klenbě putovala mezi nadýchanými oblaky zářivá sluneční koule. Dole v údolí se vlnily koruny borovic a mírný vánek přinášel k jeho chřípí opojnou vůni prohřívající se, ožívající země. Na vřesovištích vyrážely mezi loňskou travou sežehlou mrazem první ostrůvky svěží zeleně.

MacKay pokračoval v chůzi a nevšímal si pobolívajících kloubů. Když před chvílí uvazoval koně na úpatí kopce, říkal si, že jeho svalům, zlenivělým po dlouhé zimě, malá procházka jen prospěje. Ale přitom dobře věděl, že ve skutečnosti se pokouší co nejvíc oddálit okamžik, kdy možná zjistí, že udělal další neodpustitelnou chybu.

Na Dunkirku nebyl od onoho dusného letního odpoledne, kdy zjistil, že Brendan Kerr zemřel. Vzpomínal na kameny navršené na mělkém hrobě, na duté údery vlastních kroků, když procházel špinavým sálem a volal chlapce. Místo odpovědi se mu dostalo jen ozvěny vlastního hlasu a rozhořčeného štěbetání vlaštovek přelétajících z trámu na trám.

Roztřesenou rukou sáhl pod pléd a vytáhl list bělostného papíru, z něhož visela karmínová pečeť. Do srdce se mu zaťaly ledové drápy strachu. Jestli Kerr Lauře ublížil, je to jen moje vina, vyčítal si. Jak jí

ale vysvětlím, že jsem tomu chlapci prostě musel dát šanci? Vždyť jsem mu to dlužil. Mimoděk sevřel pěst, až papír zašustil.

Blížil se k vrcholu kopce a v duchu se připravoval na to, až se před ním ve vší své pochmurnosti vynoří zchátralý hrad. Nemohl věřit vlastním očím, když místo toho spatřil idylický obrázek domácí pohody.

Hrad, dřív obývaný jen zlými duchy a vlaštovkami, byl jako vyměněný. Zpuchřelá vrata v polovyvrácených veřejích nahradila nová, čerstvě natřená tmavozelenou barvou. Trávu u brány oždibovaly dvě bílé kozy. Mezi borovicemi někdo natáhl provaz, ze kterého povlávaly troje vybledlé, ale čistě vyprané šaty.

K MacKayovým uším dolehly rány sekerou a rytmické pleskání nahazované malty. Zaclonil si oči proti slunečnímu jasu. Opodál na svahu nad vřesovištěm stál muž s vlasy pozlacenými sluncem a opravoval polorozpadlou hradební zed, zatímco útlá žena vedle něj odsekávala motyčkou uschlé snítky břečťanu plazící se po brance. S vodopádem jejích tmavohnědých vlasů si pohrával nezbedný větřík. Na nádvoří se hubený pihovatý chlapec oháněl sekerou a zápolil s kořeny mohutného pařezu.

Křivolaké kořeny konečně zapraskaly a povolily. Mládenec zavrávoral. Otřel si pot z čela a přitom spatřil MacKaye.

Upustil sekeru. „Díkybohu! Řekněte, že jste soudní vykonavatel a že jste si pro mě přišel! Chvála Bohu na Výsostech, konečně!“ Opřel si dlaně o kolena a těžce oddechoval. „Táta vždycky říkával, že mě za špatný skutky čeká trest, a já blázen mu nevěřil.“ Popošel dopředu a nabídl MacKayovi zápěstí. „Vzdávám se bez boje, jen když mě vezmete zpátky do Edinburghu. Odvedte mě do káznice, ať si moje utahaný tělo konečně odpočine.“

MacKay se rozesmál. „Ty musíš být Jamie, pastorův syn. Ten, kterého Sebastian vytáhl v Glasgow z bahna ulice.“ Ohlédl se. „A kde je ten druhý? Ten střapatý kluk, co s ním běhával po vřesovištích?“

„Drobeček je u sebe doma.“ Vtom si Jamie všiml listiny v MacKayově ruce a zúžil oči. „Jak to, že toho o nás tolik víte? Jste vážně soudní vykonavatel a ten papír je zatykač?“

MacKay se záhadně pousmál. „Žádný soudní vykonavatel, mládenče, jen dlouholetý obdivovatel.“

Jamie si odfrkl: „K mejm vobdivovatelům patřej většinou ženský.“ S obavou hodil očkem po jílci MacKayova meče. „Nemáte doufám dceru?“

„Ne, žádné děti nemám.“

Jamiemu se očividně ulevilo. Vtom se ozval veselý smích. Oba se zadívali na dvě postavy rýsující se proti blankytnému nebi. Sebastian seděl na zídce s Laurou na klíně, právě si zvedal její tvář ke své a něžně ji líbal. MacKay cítil, jak se mu hrdlo svírá dojetím. Zasunul list papíru zpátky pod pléd, a když ruku vytáhl, držel v ní zlaté kapesní hodinky.

Jamie si povzdechl: „Varuju vás. Radši byste se měl vrátit, odkud jste přišel. Jestli vás ti dva zblejsknou, už jim neutečete. Na-tošup budete dojit kozy a pulírovat slepičí vajíčka, ani vám nedaj čas, abyste se představil.“

MacKay otevřel hodinky a strčil je Jamiemu před nos. Na tepaném víčku s vyrytým věnováním se zatřpytily sluneční paprsky.

„Podívej, kolik už je hodin! Musím se vrátit do vesnice a něco tam vyřídit. Nedá se nic dělat, tvého pána budu muset navštívit jindy.“

Kožešinová brašna se mu zhoupla u pasu, když se otočil na podpatku a rozjařeně zamířil zpátky z kopce. Meč mu chřestil do kroku.

„Počkejte,“ zavolal za ním Jamie. „Co mám vyřídit? Co jste zač?“

S poryvem větru k němu zalétlo MacKayovo veselé pískání. Jamie zavrtěl hlavou, zvedl sekeru a neochotně sekl do pařezu. Na ostří se odrazily sluneční paprsky a teprve teď se Jamiemu vybavilo, jaké jméno stálo na víčku hodinek. Sekera mu vyklouzla z prstů a jen tak tak se mu nezasekla do nártu.

Prudce zvedl hlavu. „MacKayi, ty mazanej starej parchantě!“

Ale starý muž byl pryč. Slunce zalévalo zlatavou září jen prázdnou pěšinu.

Jamie se ohlédl po Sebastianovi, který zrovna vytahoval Lauře z vlasů břečťanový lísteček a šimral ji s ním pod bradou.

Pak toužebně zabloudil očima ke stínu pod borovicí. „Táta vždycky říkával, že nemám strkat nos do cizích věcí,“ zamumlal si pro sebe.

Uvelebil se pod stromem, přetáhl si čapku přes oči a za chvíli už slastně oddechoval v hlubokém spánku.

*

Sebastian odložil kbelík malty a s rukama v bok si prohlížel své dílo. Pak zalétl pohledem k Lauře a jeho výraz zněžněl. Prstence vlasů měla zcuchané, zamračeně vraštila čelo a škubala za snítky břečťanu jako pomstychtivá lvice.

Napadlo ho, že je vlastně směšně domýšlivý. Opravuje kamennou zeď, aby Lauru ochránila před prázdnotou tam dole, a přitom hluboko v srdci dobře ví, že by něco takového nedokázala ani nejmohutnější pevnost. Ať je vřesoviště oděno v hluboké letní zeleni nebo v nachu přicházejícího podzimu, jeho vonný dech nesený větrem a mlhou stejně prolomí jakoukoli bariéru, která je dílem lidských rukou. Nápor chladného větru vytrhl Sebastiana z černých myšlenek. Matku přece nezabilo vřesoviště, ale otcova žárlivost a výbuchy hněvu.

Překvapilo ho, že namísto obvyklého bolestného smutku najednou cítí při vzpomínce na matku jen podivný klid. Do zad ho příjemně hřálo odpolední slunce, po travinách se honily stíny uhánějících mraků. Bylo lákavé uvěřit, že tato chvíle, stejně jako příslib jara, potrvá věčně.

Došel k Lauře a sevřel její chladné prsty v dlani. „Pojď se mnou.“ Než se mohla podivit nebo zaprotestovat, táhl ji brankou pryč od Dunkirku a s hbitostí a jistotou kamzíka sbíhal sotva znatelnou

pěšinkou, která klesala po příkrém srázu mezi skalami.

Bez ochrany zdí se dno údolí, kam mířili, zdálo závratně daleko. Laura klopýtala za Sebastianem a držela se ho za ruku jako klíště, aby neupadla. Vítr, který se do nich opíral, jí rval dech od úst. Nespouštěla oči z vlnící se zlaté záplavy Sebastianových vlasů, jen aby se nemusela dívat do nebezpečné hloubky pod sebou. Sbíhali níž a níž do čekající náruče vřesovišť. Když konečně dorazili až dolů, stěží popadala dech.

Sebastian ji chytil kolem pasu. „Copak je to s tou naší roztomilou anglickou děvenkou? Snad se nebojíš? Copak v tý svý dušičce nemáš ani za mák kuráže?“ prohodil s přehnaným skotským přízvukem. Oči mu uličnicky jiskřily.

Skryla úsměv za zamračeným pohledem, odstrčila ho a napodobila jeho mluvu: „Mám jí dost, abych udržela krok s barbarem z skotskejch hor, jako seš ty.“

Sebastian se rozesmál, znovu ji chytil za ruku a ruku v ruce se rozběhli pryč ze stínu srázu vstříc slunnému objetí vřesovišť. S větrem o závod letěli údolím a rozráželi šustivou trávu. Z vodou prosáklé země stoupala vůně přicházejícího jara. Laura se bezstarostně smála a plnými doušky lokala opojný vzduch.

Sebastian se s ní zatočil dokola a pak ji zatáhl do příšeří lesa, kam slunce jen nesměle probleskovalo korunami borovic. Laura udýchaně sklesla na polštář z jehličí. Někde poblíž zaslechla zurčet vodu. Po čtyřech popolezla k oponě borových větví, a když ji rozhrnula, užasla. Myslela si, že jsou na dně údolí, a zatím byli na mechovém návrší přímo nad vesnicí. Mezi ospalými domky se klikatila říčka a stříbřitě světélkovala ve slunečních paprscích. Z kamenných komínů stoupal k nebi dým.

Vtom ucítila, jak si Sebastianovy ruce hbitě razí cestu pod její sukní. „Ale no tak, Sebastiane!“ okřikla ho.

„Copak, zlatíčko?“ Pohladil ji jazykem v podkolenní jamce.

„To nesmíš! Vždyť hned pod námi je vesnice.“

„Tady máme soukromí. Jenom nesmíš křičet tak nahlas jako včera v noci, když jsem…“ Zbytek věty milosrdně zanikl v nesrozumitelném mumlání, jak přitiskl rty k jejímu stehnu.

Lauře se v žilách rozlilo horko. „Ty jsi snad posedlý milováním na veřejnosti!“

„Nesmysl. Teda když nepočítám to pódium ve Vauxhallu…“ Kopla ho patou do žeber.

Přitáhl ji k sobě a políbil na šíji. „Měj kapku slitování s ubohým banditou, co tě znásilňuje.“

Ta slova v Lauře vyvolala matnou vzpomínku, sladkou jako sen a zároveň okořeněnou erotickým kouzlem. Zaklonila hlavu, omámena žárem Sebastianových naléhajících rtů a zkušeným laskáním.

Vtom na cestě pod nimi zaduněly rytmické údery koňských kopyt. Laura si nejdřív myslela, že je to jen její zběsile bušící tep, ale pak se nadzvedl i Sebastian a odhrnul větev. Když spatřila jezdce, srdce se jí stáhlo bolestí.

Do vesnice vjížděl Killian MacKay, oděný v plné nádheře plédu a kiltu, široká ramena strnule vzpřímená. Lauře blesklo hlavou, jak ho asi musejí bolet klouby pokroucené artritidou. Pokradmu se podívala na Sebastiana a uviděla, že má ústa zarputile zkřivená a ve ztemnělých očích nerozluštitelný výraz.

Vesnice se rázem probudila k životu. Dveře domků se rozlé-taly, z otevíraných oken zavlála pytlovina. Ze všech domků, ze všech dvorků a zákoutí se sbíhal nekonečný zástup dětí a vzduchem se nesl jejich veselý smích. S obličejíčky obrácenými vzhůru poskakovaly kolem MacKayova strakatého hřebce a hladily koně po hedvábné srstí. Ani jediná ručka se neodtáhla s prázdnou. MacKay kolem sebe rozhazoval hrsti oříšků v cukru a děti je s rozzářenýma očima chytaly do umouněných prstíků. Vůbec se nepodobaly těm z Jamieho vesnice. Tvářičky měly buclaté a nohy obuté v pevných botách. Lauru by zajímalo, jakou zásluhu na tom má dobré srdce jejich pána.

MacKay se s heknutím sklonil, chytil v podpaží blondatého klučíka a vysadil ho před sebe na koně. Chlapec se jako klíště držel

hrušky sedla a bezzubými ústy se blaženě culil na kamarády, kterým z očí koukala závist.

Sebastian pustil větev a znovu je oba uzavřel v zeleném světě ticha. Lehl si naznak a zahleděl se na baldachýn borových větví.

„Před dvaceti lety by si toho kluka vysadil na ramena. Stárne, parchant.“ S předstíranou lhostejností si strčil mezi zuby borovou jehličku, ale křečovitě ztuhlé svaly na čelistech prozrazovaly jeho napětí. „Když jsem byl kluk, chodíval jsem sem a díval se na něj. Připadal mi jako král celého Skotska. Myslím, že už tenkrát jsem ho nenáviděl.“

„Ale proč, Sebastiane? Za to, že je hodný na dětí?“

Aniž by odpověděl, vstal a otřepal si z košile uschlé jehličí. Oči měl tvrdé jako úlomky křemene. „Pojď, vrátíme se. Musím se vypravit na návštěvu.“

Chytila ho za ruku a zvedla si ji ke rtům. „To přece můžeš nechat na zítra.“ Líbala mu klouby prstů jeden po druhém a vychutnávala si teplé koření jeho kůže. „Sebastiane?“

„Co je?“ Roztěkaně se díval na jejich propletené prsty, jako by se v myšlenkách toulal kdesi daleko.

„Existují ještě nějaké jiné způsoby, jak se milovat, aby z toho nebyly děti?“

Sebastian zatajil dech. Zvedl k ní pohled a rázem se utopil v jasu jejích zvědavých očí. „Ano.“

Strčila si koneček jeho palce mezi rty. „Tak mě je nauč.“

Pod hebkým žárem jejích úst roztál všechen jeho vzdor. Chraplavě zasténal, vpletl jí ruku do vlasů a zapomněl na MacKaye, zapomněl na celý svět; zůstala jen touha hodit všechno za hlavu a dál hrát hru, kterou spolu vymysleli.

Střílnami pronikaly do síně oranžové paprsky slunce schylujícího se k západu. Laura zadržela dech a opatrně odsunula Sebastianovo stehno.

Dlouhými prsty ji chytil za vlasy. „Chystáte se někam, vévodkyně?“

Trhla sebou. Copak ten člověk nikdy nespí? Jemně se mu opřela o hrud. „Mám hroznou žízeň. Nedal by sis pivo?“

Namotal si pramínek jejích vlasů na prst. „Škoda, že jsme Jamieho poslali pryč. Kdyby tu byl, donesl by nám pití a ještě by nám kuličky hroznového vína podával až do pusy.“

„Už tak si připadá jako otrok. Nesmíme ho v tom ještě utvrzovat.“ Vymanila se mu, omotala si kolem těla přikrývku a natáhla se po džbánu, který nechali u krbu.

Sebastian ji přelétl pohledem od hlavy k patě a tvář se mu vyjasnila odzbrojujícím úsměvem: „Jste ztělesněné požitkářství, slečno Walkerová.“

Udělala pukrle a nadzvedla pokrývku tak vysoko, aby zahlédl její hezky tvarovaná lýtka. „Díky, mylorde. Dělám, co můžu.“

Poklekla u krbu a odvrátila se, aby nebylo vidět, co chystá. Samotnou ji udivilo, jak klidné má ruce. Nalila pivo do poháru a pak odšroubovala víčko lahvičky, kterou si donesla z kufru. Opatrně se ohlédla přes rameno. Sebastian si požitkářsky hověl v pokrývkách a ve tváři se mu zračilo hluboké uspokojení. Cíp deky mu sjel nebezpečně nízko k bokům. On sám je taky ztělesněné požitkářství, pomyslela si. A tím líp pro mě, aspoň nebudu mít takové výčitky svědomí.

Pět. Deset. Patnáct kapek laudana. Zarazila se, ale pak přidala ještě dvě kapky. Sebastian je přece mnohem větší než Tricia.

Teprve když si k němu klekla a podávala mu pití, roztřásly se jí ruce. Pohár se zakymácel a pivo vystříklo Sebastianovi na hrud. Laura rychle sklopila hlavu, aby nebylo vidět, jak se jí rozhořely tváře, a osušila mu zlatavé chloupky pramínkem vlasů.

Zhluboka se napil a spokojeně se usmál: „Horké a sladké.“ Kouřovýma očima si ji upřeně prohlížel. „Zrovna jako ty.“ Za šíji ji přitáhl k sobě a pootevřenými ústy ji dlouze políbil.

Lauře bylo do pláče. Kdepak sladké, pomyslela si. Hořkosladké. Lehla si a opřela se tváří o jeho teplý hrudník. Sebastian ji hladil po vlasech, až mu najednou ruka ochabla a sklouzla jí po tváři.

Laura ještě chvilku pozorovala jeho pravidelný dech, pak vstala, chvatně se oblékla a vyklouzla do mlhavého soumraku.

Zapadající slunce zbarvilo nebe do růžová. Laura seběhla z pěšiny a hnala se nízkým podrostem mezi hlohovými keři. Sukně se jí zachytávala o trnité větévky. Zuřivě za ni škubala a bylo jí srdečně jedno, že ve vybledlém sametu zůstávají zubaté trhliny. Neměla tušení, jak dlouho bude Sebastian po laudanu spát, ale věděla, že jestli se do té doby nevrátí, bude mít co vysvětlovat.

Nebe ztmavlo do levandulova. Laura přebrodila potok rozvodněný jarním táním. Promočená sukně se jí lepila ke kotníkům a do rozhořelých tváří ji štípal vítr. Po skalách se vydrápala na protější břeh, aniž by dbala na to, že si o ostré výčnělky poláme nehty.

Tam se na okamžik zastavila, aby nabrala dech. Nad údolím se převalovala mlha a Lauře připadalo, že třepotající se větve bříz se jí skrz ten mléčný opar vysmívají. Přehodila si šál přes vlasy a vrhla se do čekající náruče lesa.

Běžela tak rychle, že jí kmeny borovic splynuly v jediný rozmazaný pás. Střevíce se jí bořily do měkké půdy, tu a tam klopýtla, když se jí do chodidla zaryl ostrý kamínek. Pod žebry ji horce bodalo, až ji nakonec bolest donutila zastavit. Předklonila se a popadla se za bok. Jak píchání pomalu ustávalo, Lauře se rozjasnilo před očima. Zmateně zamrkala a pomyslela si, že ji snad šálí zrak. Teď ji mrzelo, že si nevzala brýle.

Proti zšeřelému nebi se rýsovala silueta nádherného hradu, který jako by se vynořil z dávných legend. Jako v transu se vydala k němu a skoro čekala, kdy zaslechne vyhrávání dud a zahlédne vojáky v kiltech, jak spěchají vytáhnout padací most. Nebýt úhledně

sestříhaných ozdobných keřů a velkých okenních tabulek, myslela by si, že nevědomky prošla branou času do minulosti.

Přidala do kroku, protože věděla, že má naspěch. Musí se k MacKayovi dostat dřív než Sebastian, musí ho varovat, že se jí Sebastianovo srdce vůči němu ještě nepodařilo obměkčit.

Zabušila na vrata pobitá železem a připravovala se na pohoršený pohled důstojného majordoma. Jenže když se dveře rozletěly, čísi silná paže ji rovnou vtáhla do stinné vstupní haly a nedočkavě jí strhla šál. Laura se zajíkla.

Zvedla oči a před sebou uviděla MacKayův obličej plný nevýslovného citu. Když ji poznal, jas v jeho břidlicových očích potemněl. Pustil ji. I ve slabém světle svíček bylo vidět, že je smrtelně bledý. Celo měl zbrocené ledovým potem a z jeho dechu táhla whisky.

„Bože můj, hrozně mě to mrzí. Na chvíli se mi zdálo, že…“ Rozechvěle si přejel rukou přes tvář.

„Ze jsem ona?“ zeptala se tiše. „Že jsem Sebastianova matka?“ MacKay se vyhnul jejímu pohledu, ale Laura se nedala odbýt:

„Přišla za vámi, že ano? Za mlhavé noci, jako je ta dnešní…“ MacKay si rozpačitě prohrábl vlasy a široká ramena mu poklesla.

Masivními dveřmi ji zavedl do pracovny, kde vládl přívětivý chaos. V kamenném krbu praskal oheň, olejové lampy vrhaly na podlahu z leštěného dřeva kruhy matného světla a odháněly temnotu do koutů. V rohu stál opuštěný spinet s klapkami pokrytými vrstvou prachu.

MacKay se posadil do polstrovaného křesla a přitáhl si pléd k tělu, jako by mu byla zima. O kotníky se mu otřela chundelatá bílá kočka. Bezmyšlenkovitě ji podrbal za ušima. Laura se usadila na krajíčku židle a mlčela, protože vycítila, že to MacKayovi bude milejší, než kdyby ho zasypala otázkami.

Roztřesenou rukou si nalil sklenku whisky a trochu upil. „Když jsem vás dnes viděl s tím chlapcem, zaplavilo mě tolik vzpomínek…“

„Vy jste nás viděl?“

„Jen letmo. Ještě nikdy jsem mu nebyl tak blízko. Měl jsem pocit, že by prostě stačilo přijít k němu a…“ Zvedl k ní pohled, do kterého whisky vrátila něco z bývalé pronikávosti. „Sebastianova matka za mnou opravdu přišla, zrovna jako vy dnes.“

„Aby vás poprosila o pomoc?“

Svým vyrovnaným tónem ji zahanbil. „Copak myslíte, že kdyby mne prosila o pomoc, dokázal bych jí odepřít?“ Laura upírala oči do klína.

MacKay věcně a nevzrušeně pokračoval: „Naše manželství bylo předem domluveno. D’Artan ji sem poslal několik měsíců před obřadem, aby se poznala se mnou a s mojí rodinou. Byla ještě skoro dítě – dodnes vidím ty obrovské oči v dívčí tvářičce. Můj otec byl už tehdy vážně nemocný a držel se stranou, ale matka ji měla moc ráda.“

„Stejně jako vy.“ Nebyla to otázka, ale konstatování.

MacKay se zadíval na sklenku. „Tolik se snažila zakrýt, že se bojí. Byla líbezná, odvážná a dojemná. A jak svůdná, Bože můj! Myslel jsem, že bude bezpečnější, když se od ní do svatby budu držet dál, a tak jsem odcestoval. Když ji Kerr unesl, byl jsem zrovna v Řecku. Mým lidem trvalo měsíce, než mě našli.“

„A co zákon? Proč nikdo nic neudělal?“

Z výrazu v jeho očích Lauru zamrazilo. „Jelikož můj otec byl nemocný, zákon jsem představoval já. Stál jsem přesně tady u stolu, nabíjel pistole a chystal se pro ni jít, když najednou zabušila na dveře. Přišla mi říct, že se do Brendana Kerra zamilovala. Poprosit mě, abych nezasahoval. Ukázat mi, že čeká dítě – jeho dítě.“

„Co jste dělal?“

„Co jsem mohl dělat? V duchu jsem šílel, ale nechal jsem ji jít. Nechal jsem ji odejít do té mlhavé noci… I pak jsem ji občas vídal – nahoře v horách, ve vsi… Ale pokaždé jsem se od ní beze slova odvrátil. Taky jsem vídal, jak schovává obličej pod šálem, vídal jsem modřiny na jejích kotnících, pohmožděniny na zápěstích…“

Laura si nalila stopku whisky a jediným douškem ji do sebe obrátila. Vítala ohnivou stopu, kterou jí alkohol propaloval v hrdle.

Kočka vyskočila MacKayovi do klína a zaťala mu drápky do kil

tu.

Ale ani tehdy jsem si, já ubožák, ve své zraněné pýše nepřipustil,

že mi lhala.“ Zvedl sklenku v ponurém přípitku. „Ta moje zatracená, prokletá pýcha.“

Laura si vedle něj klekla a jemně mu položila ruku na koleno.

„Pojdte se mnou na Dunkirk. Řekněte Sebastianovi to, co jste právě řekl mně. On si myslí, že jste jeho matku opustil, že jste se jí nikdy nepokusil pomoct. Kdybyste mu pověděl, jak to bylo, určitě by to pochopil.“

MacKay na ni upřel zarudlé oči. „Jak by to mohl pochopit, když to nechápu ani já sám?“ Zavrtěl hlavou. „Kdepak, děvče, pro mě už je příliš pozdě. Ale pro vás ne.“

Vstal a přešel k velkému psacímu stolu. Chůzi měl ztěžklou alkoholem. Z jedné přihrádky vytáhl list papíru a podal jí ho.

„Omilostnění pro toho chlapce. Za dva týdny ho čekají v Londýně, aby před Horní komorou Parlamentu svědčil proti dědečkovi.“

Opatrně se dotkla tuhého papíru, jako by se o néj mohla spálit.

„Vlastně jsem chtěla, abyste to schoval,“ přiznala se. „Ale Sebastian byl vězněm už dost dlouho. To omilostnění mu dám. Ať je volný, i když mě pak už nebude potřebovat.“

MacKay ji roztřesenou rukou vzal za bradu a pozorně si prohlížel její tvář. Laura se neviděla v zrcadle od chvíle, kdy opustila Edinburgh, a tak neměla ani ponětí, jak se pod divokými láskyplnými pohlazeními Sebastiana a Vysočiny změnila. Hebké vlasy jí volně splývaly po zádech, vlahý vzduch a těžká práce jí zdravě zbarvily pleť, vítr vnesl do jejích fialkových očí novou zář.

MacKayův dotyk zjemněl. „Má štěstí. Zkrásněla jste, přesně tak, jak se toho vaše teta vždycky bála.“

Laura mu z plédu sebrala kočičí chlup. Vůbec se jí nechtělo nechat ho tu samotného tonout v moři viny a osamění. Chtěla se s

ním podělit o naději, která jí vykvetla v srdci, o radost, která ji hřála navzdory obavám. Přešla ke stolu, otevřela lahvičku s inkoustem a cosi napsala. MacKay ji sledoval s otázkou v očích. Vtiskla mu lístek do ruky, povytáhla se na špičky a zašeptala mu pár slov.

Jeho ošlehaný obličej se rozjasnil úsměvem. „Skvělý nápad. Ještě dnes večer pošlu pro švadlenu.“

Laura si zastrčila omilostnění pod plášť a MacKay ji s kočkou v náručí vyprovodil ke dveřím. Tam se na okamžik zastavila. „Povězte mi, lorde MacKayi,“ zeptala se, „požádal jste mě o ruku, jen abyste pomohl Sebastianovi, anebo jste si mě doopravdy chtěl vzít?“

Kočka na Lauru zírala nehybnýma šedozelenýma očima. MacKay sklopil hlavu. „Kdybyste se u nás rozhodla zůstat, já i Bella bychom vás s radostí přijali do svého srdce.“

Pevně mu stiskla ruku a pak se rozběhla přes trávník. MacKay se za ní díval, dokud z ní nezbyl jen nezřetelný stín proplétající se mezi stromy, a pak zabořil obličej do Bellina hebkého kožíšku.

Laura spěchala lesem a jen se modlila, aby neztratila cestu. Mezi větvemi probleskoval měsíc a odrážel se od skal a kapradin. Přes cestu přeběhl vystrašený hraboš. Laura letěla dál, hnána obavami, ale i nadějí, která se v ní rostla každým krokem. Sebastianovo omilostnění si pevně tiskla k hrudi; ani když klopýtla a upadla, nepustila ho. Rychle se vyškrábala na nohy a nestarala se o šál, který se zachytil o větev a zůstal tam viset.

Vyběhla na louku, kde kotouč měsíce zaléval trávu stříbrem. Jelen, který pil u bublajícího potůčku, po ní nevzrušeně otočil hlavu, jako by se mu podívaná na dívky zdivočele pobíhající za tmy po louce naskýtala každou noc.

Na inkoustovém nebi jako ledové střípky pomrkávaly hvězdy. Zdály se tak blízko, že by Laura přísahala, že stačí natáhnout ruku a mohla by si jich hrst nabrat. Terén jí pod nohama začal příkře stoupat. Kolem lýtek se jí ovíjely vlhké prsty mlhy, ale stejně jako chladivá mračna nabodnutá na vrcholcích horských štítů jí teď

najednou připadaly přívětivé. Vždyť se vrací domů. Domů na Dunkirk. Domů k Sebastianovi.

Zastavila se teprve na nádvoří. Rozhlédla se a krev jí ztuhla v žilách. Vyděšeně zalapala po dechu.

V okně věže plálo osamělé světlo.

Zářící bod hrozivě prorážel temnotu; byl ostrý a neúprosný jako

čepel dýky pronikající měkkým podbřiškem noci.

Laura popošla blíž, ale vzápětí strnula. Ještě krok a byla by se zřítila do ošklivé díry v zemi, kde bývala zakopaná Sebastianova truhla.

31

Kůží potažená truhla ležela opodál, převrácená na bok jako poraněné zvíře, s omlácenými bočnicemi a drápanci v místech, kde ji poznamenaly údery lopatou. Mohutný zámek byl napadrť, jako by ho čísi ruka roztříštila jedinou zuřivou ranou. Nebo jedinou dobře mířenou střelou z pistole. Laura věděla, že kdyby měla aspoň špetku zdravého rozumu, okamžitě by udělala čelem vzad, dala se na úprk a nezastavila, dokud nepřekročí anglickou hranici.

Jenže cosi jí svazovalo nohy. S pohledem upřeným nahoru na věž udělala jeden krok, pak druhý, jako by byla hypnotizována tím uhrančivým světlem, které znesvětilo temnotu, zaplašilo krásu noci a spálilo všechny její naděje na popel. Vstupní dveře byly pootevřené. Proklouzla dovnitř a zatajila dech.

Všechno v síni připomínalo jejich milování – pomačkané pokrývky, skomírající uhlíky v ohništi, převrácený džbán uprostřed louže piva. Připadalo jí, že od těch vřelých, sladkých chvil uplynula celá věčnost. Na prohřátých kamenech u krbu podřimoval kocourek Sebastian, a když ji uslyšel, rozespale zvedl hlavu.

Laura zabloudila pohledem k podestě, na kterou dopadalo světlo z věže. Přitahovalo ji jako magnet, nohy ji samy nesly po schodech nahoru.

Zůstala stát ve dveřích a v ruce bezděčně žmoulala omilostnění.

Sebastian seděl zády k ní na okenním parapetu. Když ji uslyšel vejít, prudce se obrátil a Laura v rysech jeho obličeje na okamžik

zahlédla podivuhodnou podobu s kýmsi jiným, ale hned to zase bylo pryč – pouhá hra světla.

Sarkasticky se usmál, napřáhl k ní ruku s kusem ztvrdlého říčního bahna a rozmáčkl ho v pěsti. Hrudky se mu sypaly mezi prsty a na podlaze se rozpadaly v prach. „Naše společná budoucnost, miláčku.“

Laura se ze všech sil snažila ovládnout svůj hlas a promluvit klidně. „Budoucnost by měla stát na něčem víc než na kamení… nebo na zlatě.“

„Promluvil ryzí optimista.“ Vstal a oprášil si ruce. „Je po všem.

Ale to se dalo čekat. Zvlášť u nás dvou.“

„Promluvil ryzí fatalista.“

„Spíš realista.“

Zář lucerny Sebastianovi pozlatila vlasy. S lenivým půvabem došel až k Lauře. Pohyboval se s obvyklou jistotou, ale pomaleji než jindy. Laudanum, pomyslela si.

„Máš pravdu, zlatíčko,“ řekl kousavě, jako by jí četl myšlenky. Jeho šedé oči studily jako led a žhnuly jako oheň. „Bohužel ses přepočítala. Po takové trošce laudana se mi nanejvýš motá hlava. Když jsme bydleli v Paříži, dědeček mě ládoval opiem, jako jiní cpou děti cukrovím.“

Při pomyšlení na takovou zvrácenost se zachvěla, ale nezvedla

oči, protože věděla, že by Sebastiana soucit leda podráždil.

Natáhl se za ní a přibouchl dveře. „Kdepak jsi byla, moje milá Lauro? Zašla sis na čaj ke snoubenci?“ Stál přímo před ní; na spánku cítila jeho žhavý dech.

„Odpusť mi to,“ zašeptala. „Neměla jsem to dělat. Byla to chyba.“

„Au contraire, ma chérie.“ Jeho hlas zněl zádumčivě, téměř něžně. „Bylo to moc chytré. Už jsem ti někdy říkal, jak obdivuji tvou inteligenci?“ Ponořil jí ruce do vlasů a Laura zavřela oči, omámena čarovnou mocí sálající z jeho půvabných prstů. „Dokonce i když jsi mě zradila Tugbertovi, něco ve mně nezaujatě tleskalo: Bravo, to je

ale chytrá holka! Že jí to pálí! A jakou má odvahu! Ví, co je potřeba udělat, a taky to udělá.“

Otevřela oči a pokusila se vymanit z jeho sevření, ale Sebastian ji nepouštěl.

„Přestaň se mi posmívat!“ vykřikla.

Zatvářil se jako neviňátko: „Na to nejsem dost chytrý. Nezapomínej, že jsem jenom nevzdělaný horal. I číst a psát jsem se naučil, až když mi bylo skoro dvacet. A pravopis neumím dodnes.“ Zabořil jí rty do vlasů a zašeptal: „Tvoje chytrost mi připadá exotická… a erotická.“ Olízl jí ušní lalůček a Lauru ten dotek sežehl jako plamen. „No tak, kdepak je to zlato, Lauro? Dalas ho MacKayovi? Nebo máš ještě dalšího ctitele? Třeba ministerského předsedu Pitta? Nebo královského místodržícího?“

Bezradně upírala oči na jeho hrud. Ten dotek rtů ve vlasech byl tak sladký a tlak Sebastianova stehna mezi jejíma nohama tak vzrušující, že ji skoro všechen důvtip opustil. Sebastian si nejspíš pořád myslí, že zlato někam schovala, aby ho pozlobila. Co udělá, až zjistí, že je navždy to tam?

„Zlato?“ prohodila zlehka. „Jaké zlato?“

Sebastianovi to ani nestálo za odpověď. Políbil ji do jamky na hrdle, v níž zběsile bušil pulz, a tlak jeho kolena mezi jejími stehny zesílil. Už nedokázala snášet tu předstíranou něhu, protože cítila, jaká zuřivost pod ní vře. Vzepřela se proti němu. „Proboha, přestaň mě mučit! Dala jsem tvoje drahocenné zlato těm ubohým dětem v Jamieho vesnici. Už jsem měla až po krk toho, jak mě zneužíváš, abys ukojil tu svoji nenasytnou ctižádost. Rozdala jsem ho a jsem ráda, že jsem to udělala. Kdybych mohla, udělala bych to znova.“

Se vzdorně zdviženou hlavou mu zpříma pohlédla do očí, ale

přitom nervózně popotáhla.

Sebastian zůstal stát bez pohnutí. Chvíli byl úplně zticha, pak se hlasitě nadechl a ještě jednou. Zneklidněně popošla blíž, protože se bála, aby se nezalkl vlastní zuřivostí, ale on ji mávnutím ruky

zastavil a propukl v křečovitý smích. Odpotácel se ke sloupku postele, chytil se ho a smál se, až mu po tvářích stékaly slzy.

Laura couvla ke dveřím. To se z toho laudana dočista zbláznil? O takových případech četla. Možná to pro něj byl příliš velký šok.

„No to se povedlo!“ zajíkl se. „To nemá chybu! Rozdat všechnu za dlouhá léta naloupenou kořist chudým! Vsadím se, že jste se tomu s MacKayem ze srdce nasmáli.“ Přejel si rukou přes obličej. „Takže jsem zase tam, kde jsem začal. Na Dunkirku. S prázdnou kapsou, jen s tím, co mám na sobě.“

A se mnou. Ráda by to řekla nahlas, ale věděla, že kdyby se zase dal do smíchu, už by se neubránila slzám, které ji pálily v očích. Mimoděk sevřela pěst a přitom zaslechla zašustění papíru. Podívala se na ruku a teprve teď si vzpomněla na omilostnění.

Strčila listinu Sebastianovi před nos. „Teď máš mnohem víc než kdy předtím. Získal jsi svobodu.“

Z tváře se mu vytratily poslední zbytky veselí. Vytrhl jí papír z ruky a zadíval se na královskou pečeť. Ani se nenamáhal rozlomit ji a přečíst si, co je uvnitř.

„Já?“ posměšně povytáhl obočí. „To spíš ty jsi získala svobodu, vévodkyně.“

Rozerval listinu vejpůl. Laura zděšeně zalapala po dechu.

„Když je teď zlato pryč, mám mnohem větší cenu mrtvý než živý.

Neříkej, že vám to s tím tvým drahým Killianem nedošlo.“

Ucouvla, protože teď už si byla jistá, že s tímhle mužem nechce

zůstávat o samotě. Nevěděla, s kým vlastně má tu čest.

Blížil se k ní jako dravá šelma a oči mu jiskřily, ale přitom se usmíval líbezně jako andělé na Raffaelových malbách. „Dlužíš mi třicet tisíc liber, drahoušku.“

„To nemyslíš vážně.“

Ulevilo se jí, když ji minul a přešel k truhle. Vytáhl inkoust a pero a obojí položil na parapet. „Kolik že dělá tvoje roční penze?“

„Deset tisíc liber.“

„Počty mi šly odjakživa líp než pravopis.“ Naškrábal na zadní stranu omilostnění pár čísel, pak papírem zamával a zlomyslně se ušklíbl. „Za tři roky ode mě budeš mít pokoj. MacKay určitě počká, vždyť už dokázal, že má ohromnou trpělivost. Pokud se toho ovšem dožije.“

Zvedla k němu oči. „Ty ses snad úplně zbláznil.“

„Ale počkej, vlastně je tu i jiná možnost. Možná bys ten dluh mohla splatit rychleji. Umíš přece vést účty, šít, utírat prach, anebo…“ Poťouchle povytáhl obočí. „Jakou cenu má jedna noc s tebou, co myslíš, zlato?“

Načmáral na papír další klikyhák. „Taková spousta možností… Budeme to počítat za noc, nebo za číslo? Nepochybně čekáš, že to s tebou vyúčtuju i zpětně.“ Ztěžka si povzdychl. „Možná budu tak štědrý, že ti za tu první noc strhnu z dluhu pár liber navíc. To by udělal každý džentlmen.“

Zírala na něj s vytřeštěnýma očima a ústy dokořán. Nevěřila vlastním uším, nechápala, kde se v něm bere ta drzost. Jak může všechny ty něžné chvilky, které spolu strávili, degradovat na librové bankovky a chladné mince?

Zamyšleně okusoval násadku pera. „Jen si nejsem jist ohledně dnešního odpoledne. Mám počítat polovinu?“ Vrhl po ní provokativní pohled. „Anebo dvojnásobek?“

Tváře se jí rozhořely. Měla sto chutí zarazit mu pero do toho jeho samolibého chřtánu. Ale hlubší intuice jí zadržela ruku. Sebastian se sice tváří vesele, ale ve skutečnosti zuří; je čím dál rozlícenější. Kolikrát asi musel svůj vztek spolknout? Kolik hysterických výbuchů musel kvůli svému brutálnímu otci přesně v tomhle pokoji zvládnout? Možná neuměla hrát karty, ale věděla, jak Sebastiana donutit, aby přiznal barvu. Povolila zaťaté pěsti a sáhla po knoflíčcích živůtku.

Sebastianovi zmrzl úsměv na rtech. „Co to děláš?“

Rozepnula první knoflíček, obočí elegantně vyklenuté v

předstíraném údivu. „Je to snad špatně? V Londýně se to dělá jinak?

Tak světaznalý muž jako ty určitě navštívil dost vykřičených domů, aby znal správný postup.“

Divoké rozjaření Sebastiana opustilo. Ve tváři se mu najednou zrcadlilo zoufalství a cosi nebezpečně podobného studu. Laura si skopla střevíčky, chodidlem se opřela o stoličku a vykasávala si sukni, až odhalila dlouhou štíhlou nohu. Pomalu a svůdně rozepnula podvazek a shrnovala punčochu dolů po půvabném lýtku.

„Lauro…,“ Sebastianův hlas zněl přidušeně.

Aniž by na něj pohlédla, svlékla i druhou punčochu a přetáhla si šaty přes hlavu. Pod nimi neměla spodničku, ale jen hedvábnou košilku, už skoro průsvitnou z častého praní v louhu.

„Nedělej to,“ zašeptal ochraptěle. „Tohle nechci.“

Ale už když to říkal, šel k ní, jako očarován tím, jak se jí pod hedvábím rýsují hroty ňader a temný trojúhelník klína.

Zmocnilo se ho hluboké pohnutí. Najednou mu připadalo, že by jí

měl padnout k nohám, kát se a prosit za odpuštění nesčetných hříchů

– svých vlastních, otcových i těch, které během staletí napáchali jiní muži.

„Nedělej to!“ zopakoval, ale proti své vůli k ní vztáhl ruku.

Ustoupila dřív, než se jí mohl dotknout. „Jakou cenu mám dnes v noci, Sebastiane? Sto liber? Tisíc?“ Přehodila si vlasy přes ramena, až se zavlnily. Bezděčně k nim sjel pohledem. „Řeknu ti, jakou cenu dnes v noci mám – třicet tisíc liber. Jestli se mě dotkneš třeba jen konečkem prstu, jsme vyrovnáni. Už žádné dluhy, už žádné výčitky.“

Dlouze se odmlčel. „Žádné výčitky?“ řekl nakonec. Zavrtěla hlavou. Oči jí zářily jako ametysty.

Přistoupil k ní, chraptivě zasténal a přimáčkl ji ke zdi. Jako vyhladovělý chlapec, jímž kdysi býval, ji hltal rukama i ústy. Jen ona jediná měla moc ukojit ho, nasytit, odvést ho tam, kam ho nemůže pronásledovat drásavý hlad. Chtěl jen jedno – naplňovat ji, dokud nad tím zázrakem nebude i ona sténat rozkoší. Cítil, že lehce zvedla koleno. Zachytil její dlouhou, hebkou nohu, zvedl ji a ovinul si ji kolem pasu.

Ani Laura nebyla tak klidná, jak předstírala. Třásla se stejnou horečkou, jaká opanovala i Sebastiana.

Aniž by se zdržoval s rozepínáním knoflíků, strhl si košili a kalhoty, aby uvolnil cestu své trýznivé touze. Vyhrnul Lauře košilku a drtil jí ňadra dlaněmi. Dychtil po tom, aby každičkým kouskem svého těla splynula s jeho vlastním. Objal ji kolem boků a dotkl se jí. Byla tak nádherně žhavá… Mimoděk si vzpomněl na ty dlouhé zimy na Dunkirku, kdy si myslel, že mu už nikdy nebude teplo – kdy si nebyl schopen vzpomenout, jak hřejí sluneční paprsky«a jak voní léto. Lauřina pleť byla slunce samo, její sladká vůně byla vůní nekonečného léta.

Zabořil jí obličej do vlasů, vnikl do ní a oba splynuli v jedinou změť vlasů, údů a rozkoše. Zmocňoval se jí dlouhými hlubokými nárazy a tiskl ji přitom k sobě, aby se neuhodila o zed. Tulila se k němu jako děcko, objímala ho rukama i nohama a spoutávala ho sametovou pavučinou nekonečné slastí. Zasténal. Ocitl se nebezpečně blízko hranice, za níž existovala jen jeho vlastní, sobecká rozkoš.

Sáhl rukou mezi ně. Ještě jednou se jí něžně dotkl a znovu užasl nad křehkým půvabem jejího ženství. Okamžitě se dočkal nepochybné, chvějivé odezvy. Vstřebával ji celým svým nejvnitřnějším já; od hlavy až k patě cítil, jak přichází konečné uvolnění. Zachvátila ho panika.

Jenže Laura ho k sobě přitiskla oběma nohama a tichounce zasténala jeho jméno. Bylo to, jako by stiskla kohoutek nabité, odjištěné pistole. Tělem mu projelo zahřmění a prudká vlna extáze. Přitiskl tvář k Lauřinu hrdlu a stěží se bránil slzám. Věděl, že by ji měl nechat jít dřív, než se ukáže, kam až by mohl klesnout, jen aby ji přiměl zůstat.

Laura se probudila na břiše zamotaná v pokrývkách. Pomalu rozevřela oči, ale hned je zase zavřela a spokojeně se stulila na vřesové matraci. Pak se slastně protáhla. U nohou jí stočený do

klubíčka pospával kocourek, ale postel vedle ní byla vychladlá a prázdná. Přejela dlaní sotva znatelný důlek v místě, kde spal Sebastian, aby se ujistila, že to všechno nebyl jen sen.

Spal, to nebylo nejvýstížnější slovo. Rozhodně se nedalo říct, že by si Sebastian Kerr svůj dluh patřičně nevybral. Posadila se a vychutnávala potěšení z pobolívajících svalů a zvláštního třepotavého pocitu v podbřišku.

Vtom se otevřely dveře. Laura přes sebe v náhlém návalu ostýchavostí přetáhla pokrývku.

Sebastian měl přes ruku proutěný košík, se kterým chodívala sbírat vajíčka. Bezvýrazným pohledem přelétl postel a Lauře se zastavilo srdce.

Strnule přihlížela, jak skládá svou jedinou náhradní košili a strká ji do košíku. „Kocourovi by se takhle mělo cestovat pohodlně,“ utrousil, aniž se na ni podíval. „Neměla bys riskovat, že ti zase uteče. Podruhé by nemusel mít takové štěstí.“

Podívala se na zaprášené místo, kde ještě včera večer stál její kufr, na šaty a plášť připravené na stoličce. Najednou porozuměla divokému zoufalství v Sebastianově milování, mučivému hladu v jeho dotecích. Bylo to naposledy. Už se jí nikdy nechce dotknout. Už nikdy.

„Nikam nepůjdu.“

Dělal, jako by ji neslyšel. „Můžeš si vzít vůz. Zítra pro něj k MacKayovi pošlu Jamieho. Napsal jsem tohle prohlášení, ve kterém přísahám, že naše manželství nedošlo naplnění a že souhlasím s jeho anulováním.“ Strčil papír do kapsy jejího kabátu, a aniž se ohlédl, prohodil: „Jen nevím, jestli se ve slově anulovat píše jedno „n“, nebo dvě.“

„Jedno,“ špitla.

Natáhl se po kocourovi, aby ho strčil do košíku, ale Laura zmatené zvířátko popadla a přitiskla si ho k hrudi. Rozhořčeně vybuchla: „Tak tohle chceš udělat? Spakovat mě jako ranec a poslat pryč?“

Prohrábl si vlasy a konečně se setkal s jejím pohledem. V očích měl tiché odhodlání a takovou beznaděj, že si přála, aby ten výraz radši nikdy nespatřila. Kocour se zavrtěl, zaťal jí drápky do paže, ale ona to vůbec necítila. Sebastian se sklonil, jemně jí vytáhl kocoura z náručí a posadil ho do košíku.

Bezmyšlenkovitě hladil heboučký kožíšek zvířátka. Když po chvilce promluvil, každé jeho slovo řezalo jako čepel dýky. „MacKay dodržel slovo, a tak i já musím dodržet svoje. Moc cti mi už nezbývá, ale svoje slovo neporuším. Vrať se do Anglie, kam patříš. Zapomeň na mě. Už se mi nepleť do života. Já tě nepotřebuju a ani nechci.“ Bez ohledu na žalostné kočičí mňoukání přiklapl víko košíku a chystal se ho zajistit.

„Takže ty mě nemáš rád?“

Sebastianovi strnuly ruce uprostřed pohybu. Napadlo ho, kolikrát už asi měla přesně tuhle otázku na jazyku, když ji otec zahrnoval svou roztržitou náklonností a Tricia neupřímnými city. Litoval, že nemá dost výmluvnosti, aby jí dokázal vysvětlit, že láska je sice velkolepá, ale taky strašná. I Brendan Kerrn jeho matku miloval. Unesl ji, aby se pomstil, ale pak ji u sebe držel právě kvůli té temné posedlosti jménem láska. Sebastian stále slyšel otcovy zoufalé prosby, slyšel, jak se Brendan Kerr té hrdé, ač zlomené dívky doprošuje aspoň o drobeček citu. To bylo jediné, co mu mohla odepřít. A tak se z ní pokoušel láskyplné vyznání vymlátit pěstmi.

Sebastian zajistil košík a nasadil co nejbezcitnější výraz. „Ne.

Nemám tě rád.“

Laura zbledla jako stěna.

Pokrčil rameny. „Na chvíli mě okouzlila tvoje nevinnost. A kdybych si vzal Tricii, byla bys celkem ucházející milenka. Aspoň bych nemusel nikam chodit, abych se povyrazil. Taky minulý týden ses mi hodila jako příjemné rozptýlení. Určitě chápeš, že se v těchhle končinách moc zábavy nenaskytne.“ Přitáhl si židli k oknu a posadil se zády k Lauře. Za každou cenu chtěl uniknout před bolestí v jejích očích.

„Lžeš,“ řekla. „Lžeš mně i sobě. Čeho se tak bojíš, Sebastiane Kerre? Proč se schováváš za…“

„Dost!“ umlčel ji chladně. „Včera večer jsme uzavřeli obchod. Už žádné dluhy. Už žádné výčitky. Přísahalas.“

Slyšel, jak se za ním chvatně obléká a přechází ke dveřím. Tam zastavila a proutěný košík zavrzal. Přímo cítil její strnulý klid a věděl, že je to naposledy, kdy je ochotna spolknout kvůli němu svou hrdost.

„Uvažoval jsi vůbec někdy o tom, že bychom spolu mohli doopravdy žít?“ zeptala se chraptivě. „Teplo domácího krbu, hrající si děti…“

„Ne,“ zalhal, „nikdy.“

Když se otočil, dveře byly prázdné. Laura byla pryč.

Mlhavý soumrak naplnil věž tmavými stíny. Sebastian se opřel do židle a natáhl nohy na parapet. Za celý den vstal jen jednou. U nohou mu ležela nabitá pistole. Věděl, že ji bude potřebovat, až se d’Artanovi muži dozvědí, že nechal Lauru odejít. Ani se neobtěžoval rozsvítit lampu, i když oheň už dohasínal. Oknem dovnitř foukal vítr a ledovými prsty mu výsměšně hladil obličej. Ale proč okno zavírat? Čeho se bát? Vítr ani vřesová propast tam dole už nebyly jeho nepřáteli. Teď mu nahánělo hrůzu jen jediné –ticho.

Vzpomněl si na slunečný den, kdy pohřbíval otce. Tehdy mu ticho připadalo jako vzácný dar, jako odmlčení kanónů po dlouhé, krvavé válce.

Díval se, jak se stmívá. Bylo to, jako by s sebou Laura odnesla všechny zvuky a jeho nechala světu věčného ticha. Na schodech už nezaznívalo veselé klapání jejích střevíčků, komnatou se už nerozléhal její hluboký perlivý smích ani kočičí předení. Poslal Lauru pryč a za trest teď musí bloudit opuštěnými sály Dunkirku sám, dokonce ani pach jejích spálených moučníků mu neukáže cestu. Muži nevláčou.

Surový řev, pronikavá bolest a teplá krev řinoucí se mu po bradě. Dokonce i tehdy, když mu bylo pět, Sebastian věděl, že je to lež. Ještě téhož dne přistihl otce, jak za soumraku klečí v čerstvé hlíně na matčině hrobě, mohutná ramena schýlená a obličej zkřivený žalem. Muži nepláčou.

Dole se rozletěly dveře. Ozvala se ohlušující rána a pak někdo jadrně zaklel.

Sebastian zoufale stiskl víčka. Panebože, to ne. Prosím tě, jamie, teď sem nechoď. Věděl, že by ho Jamie svou nezničitelně dobrou náladou dorazil. Bylo by to jako sypat sůl do ran umírajícího.

Jenže Sebastianova modlitba vyšla naprázdno.

Jamie už běžel po schodech nahoru a přitom si pro sebe mumlal:

„Zatraceně, copak tady nikdo neví, že je vosumnáctý století? Jeden by si myslel, že žijem v době kamenný. Copak v tyhle díře nikdo nikdy neslyšel vo volejovejch lampách? Vo svíčkách? Člověk se tu div nezabije…“ Přestal reptat a nahlas zavolal: „Sebastiane? Jestli je Laurinka svlečená, tak ji rychle voblíkni, protože du nahoru.“

Sebastian se chytil za hlavu a zaúpěl. Proč mi Bůh nedopřeje aspoň to milosrdenství, aby místo Jamieho přišel d’Artan a zastřelil mě? zoufal si.

Jamie vrazil dovnitř a hodil Sebastianovi k nohám velký, v papíru zabalený ranec. „Pro Kristovy rány! Ty snad čekáš, až přijdu a rozdělám voheň. To mě máš za votroka?“ Dusal kolem, přikládal do ohně a rozžíhal lampy.

Když místnost zalilo světlo, Sebastian sebou trhl.

„Kde je Laurinka?“ znepokojeně se zakabonil Jamie. „Jestli jsi ji zase pustil k vaření, tak se okamžitě vracím do vesnice.“

Sebastian vstal a chtěl promluvit, ale nenašel v sobě sílu čelit otázkám, obviněním a výčitkám, kterými by ho Jamie nepochybně zahrnul, a tak radši pusu zase zavřel. Je to ale zvláštní, pomyslel si. Poprvé v životě jsem nadobro oněměl. To mě Laura připravila dokonce i o řeč?

„Co se děje?“ zeptal se Jamie. „Ukous ti snad tvůj jmenovec kocour jazyk?“ Zvedl ranec. „Švadlena, co s ní chodím, tvrdila, že ti to mám donýst. Vůbec mi není jasný proč. Převlíkat se každej den je marnivost a hřích. Aspoň moje máma to vždycky říkala.“

Hodil rancem po Sebastianovi. Ten zareagoval příliš pozdě, takže ho balík zasáhl přímo do hrudi. Křehký papír se roztrhl a na zem se vyhrnula záplava hebké vlny, na níž zářily černozelené kostky – pléd Kerrů ve vší své nádheře. Sebastian bez hlesu zíral na to moře tartanu.

Ze záhybů měkké látky vykukoval růžek nažloutlé kartičky.

Sebastian poklekl, zvedl papír a přidržel ho u světla.

Úhledným písmem na něm stálo: Pro Sebastiana Kerra, mého milovaného lorda z Dunkirku. Navždy tvoje Laura.

Jamie mu nakoukl přes rameno. „Co tam stojí? Víš, že neumím moc číst.“

Sebastian si s nepřítomným výrazem v očích podepřel rukama bradu. „Stojí tam, že jsem hlupák, Jamie. Úplný a naprostý hlupák.“

32

Sebastian si přehodil nový pléd přes ramena a vyvedl ze stáje koně. „Přestaň se vztekat, Jamie. Nemám na vybranou. Musím jet za ní.“

Nad nádvořím se zvedala lehounká mlha. Vzduch se ochladil, ale na nebi dál pomrkávaly hvězdy a měsíc svítil jako rybí oko. Jamie se držel Sebastianovi v patách a chrlil prosby, které pepřil kletbami.

Sebastian hodil koni na hřbet sedlo, ale Jamie ho na druhé straně zase stáhl dolů. „Nedělej to. Ve vesnici jsou ještě pořád d’Artanovi chlapi. Co myslíš, jak dlouho jim bude trvat, než zjis-těj, žes ji nechal jít? Celou cestu do Anglie budeš kličkovat mezi olověnejma kulkama.“

Sebastianův hlas byl tichý a smrtonosně klidný. „Jamie, dej sem to sedlo.“

Jamie couval a sedlo držel před sebou jako štít. „Nech jít mě. Doženu ji. Řeknu jí, že seš užvaněnej trouba a že ji miluješ. Krucinál, pro mě za mě jí třeba vlepím pusu, jestli budeš chtít. Když si zamanu, umím bejt šarmantní jako nikdo druhej.“

Sebastian obešel koně a blížil se k Jamiemu s pružností divoké kočky. Šedé oči mu plály odhodláním.

Jamie ustupoval, až zády narazil do koryta na vodu. „Vostatně d’Artan není to jediný, s čím by sis měl dělat hlavu. Tvůj roz-košnej portrét visí po celým Skotsku na kdejakým sloupu. A copak jsi už zapomněl, co ti slíbil ten paličatej šerif? Jestli se budeš vochomejtat kolem hranice, určitě tě pověsej.“

Sebastian natáhl ruku a promluvil, jako by hovořil k dítěti. „No tak, Jamie, řekl jsem, že mi máš dát to sedlo.“

Jamiemu blesklo hlavou, jestli by nepomohlo, kdyby se rozbrečel. Na mámu fňukání vždycky spolehlivě zabralo. Ale pochyboval, že by něco zmohlo u Sebastiana. Rezignovaně mu sedlo hodil a ulevil si zvlášť vybranou nadávkou.

„Díky,“ utrousil Sebastian a vrátil se k trpělivě vyčkávajícímu koni.

Jamie si prohrábl zakroucené vlasy. Sebastian se vyhoupl na koně a hodil si před sebe srolovanou přikrývku.

Jamie přeletěl jako střela přes nádvoří a popadl otěže. „Tak mě aspoň vem sebou. Nesmíš jet sám!“

Sebastian se pokusil otěže vyprostit, ale Jamieho kostnaté prsty je svíraly netušenou silou. „Právě naopak. Musím jet sám. Moc dobře víš, jak je to nebezpečné. Vždyť jsi to sám říkal.“

„Tak ti na těch votěžích budu viset celou cestu až do Anglie.“

Aniž by přestal škubat otěžemi, Sebastian sáhl druhou rukou po pistoli. „Nemůžu po tobě chtít, abys kvůli mojí vlastní hlouposti riskoval krk.“

Jamie na něj bezelstně upřel doširoka rozevřené oči. „Už jsi po mně chtěl, abych riskoval krk pro mnohem míň.“

„To je fakt,“ usmál se Sebastian – mile, skoro něžně. A pak Jamieho udeřil pažbou pistole do spánku a ten se svezl k zemi jako pytel brambor.

„Měls líp poslouchat, co jsem tě učil, Jamie Grahame,“ zamumlal a zastrčil si pistoli zpátky za opasek. „Muž, který padne, znamená pro ostatní oprátku. A já jsem tentokrát dopadl hodně tvrdě.“

Jamie bezvládně ležel se zavřenýma očima v trávě a vypadal ještě mladší než jindy.

Sebastian s povzdechem rozmotal pokrývku a přehodil ji přes něj.

„Hezky se vyspi, kamaráde,“ zašeptal. Pak pobídl koně a tryskem se vyřítil z nádvoří. Ještě se ohlédl přes rameno, ale Jamieho i Dunkirk už spolkla stoupající mlha.

Ospalou vískou se plížila osamělá postava. Kolem kotníků jí vířily chuchvalce mlhy. Na nebi zářil měsíc v úplňku a stříbrným světlem hladil hedvábnou masku a neoblomné rysy Sebastianovy tváře.

Když vklouzl do stínu a jeho pohyby splynuly s temnotou, znovu se ho zmocnil náznak starého vzrušení. Krev se mu neklid-. ně rozproudila v žilách a dech se mu zrychlil. Zase jednou byl pánem noci, princem zlodějů. Jenže tentokrát se nevydal ukrást kapesní hodinky nebo zlaté mince, které se snadno rozkutálejí. Doufal, že na konci své pouti získá srdce ženy, klenot vzácnější než nejcennější drahokam, než nejskvostnější šperk.

Nepozorovaně vstoupil do taverny. Špinavým oknem plným mušinců se dovnitř linulo mlžné měsíční světlo. V tak pozdní hodinu byla taverna skoro prázdná.

Za barem utíral bezzubý stařík hrnky. U stolu v koutě seděli dva muži a soustředěně hráli piket. Mladší choval na klíně boubelatou nevěstku. Nenápadněji sáhl přes buclaté koleno pod sukni, a když se jeho ruka vynořila, držel v ní další kartu. Hodil ji na stůl, vítězoslavně zahalekal a shrábl kupičku mincí ženě do klína. Jeho spoluhráč vychrlil salvu francouzských nadávek.

Sebastian se v duchu usmál.

Vtom hostinský vzhlédl a zůstal ohromeně zírat na Sebastianův pléd a masku. Sebastian si přiložil prst ke rtům a mrkl. Hostinský se vyzbrojil úsměvem a vrátil se ke svým hrníčkům.

Prostitutka zručně míchala karty, zatímco ji mladý Francouz líbal na krk. Dřív než stačili zvednout hlavu, Sebastian se pružně přehoupl přes lavici a usadil se proti nim. „Přiber do hry radši mě, holka.“

Francouz shodil prostitutku z klína, až se rozplácla na podlaze a mince se rozsypaly všude kolem. Druhý sáhl po pistoli, ale vystřelit nestačil. Sebastian je oba popadl za zátylek a praštil jim hlavami o sebe. Zhroutili se na stůl jako loutky, kterým někdo přestřihl šňůrky.

Sebastian se usmál na dívku a pomohl jí vstát. „A tyhle odklid

někam na smetiště.“

Neubránila se úsměvu, zatímco oběma rukama o překot sbírala rozsypané mince.

Jamie rozevřel oči a uviděl nad sebou oblohu zjasnělou perleťovým úsvitem. Někde poblíž cvrlikal pták. Sakra, kde to jsem?

S touhle otázkou na rtech se probudil už nejednou, jenže tentokrát se k němu netiskla žádná přítulná dívenka a na jazyku necítil povědomou pachuť, která by mu připomněla, že to zase jednou přehnal s pivem. Zkusmo zatřepal bolavou hlavou. Krk měl celý ztuhlý, košili a kalhoty zmáčené rosou, ale jinak se zdálo, že je v pořádku. Dokonce se cítil svěží.

Složil si ruce pod hlavou, špičatou bradu opřel o pokrývku a se zalíbením pozoroval, jak přes blednoucí hvězdy plují růžové pásy mračen.

A vtom se mu rozbřesklo. Sebastian. Jeho andělský úsměv, paprsek měsíčního světla odrážející se na napřažené pažbě pistole.

Bez ohledu na třeštící hlavu Jamie vyskočil a jako o závod uháněl ke stáji. Za okamžik se z ní vynořil s jednou nohou přehozenou přes hřbet hubené šedé kobyly. Oběma rukama popadl její hřívu, vytáhl se do sedla a bosý a do půl těla nahý ujížděl ze svahu k vesnici. Nocí zazněl jeho divoký horalský pokřik, z něhož stydla krev v žilách.

Sebastian vyjel na mýtinu. Potůček mu vesele zurčel vstříc a stará chatrč se krčila v měsíčním svitu přesně tak, jak si pamatoval. Jen s obtížemi uvolnil prsty, v nichž křečovitě svíral otěže, a zhroutil se v sedle, příliš vyčerpán, než aby dokázal seskočit. Byl na cestě dva dny a dvě noci, spal málo a jedl ještě míň. Předchozího dne hodinu sledoval MacKayovu společnost; jel za nimi tak blízko, že by byl mohl na Lauru zavolat jménem, ale neudělal to. MacKayův doprovod vypadal na lidi, co nejdřív střílejí a teprve pak se vyptávají. A on nechtěl riskovat, že se Laura ocitne uprostřed křížové palby. Když se MacKayova společnost zastavila na noc v Edinburghu, vyměnil si koně a rozjel se napřed.

Jestli se naskytne příležitost promluvit si s ní dřív, než překročí hranici, udělá to. Jestli ne, klidně za ní půjde třeba až ke dveřím Lindentree – čert vem MacKaye i Tricii – a bude chtít navštívit manželku. A pak už zbude jen maličkost – přesvědčit Lauru, že ještě pořád chce za muže tvrdohlavého, žárlivého, hamižného lotra z Vysočiny. Povzdechl si a seskočil z koně. Ráno snad bude moudřejší večera.

Přemohl únavu a důkladně otřel kobyle těžce se zvedající boky. Byla stvořená pro rychlost, ne pro vytrvalost, a on toho po ní v posledních dnech chtěl trochu moc.

Uvázal koně ke stromu, přitáhl si pléd k tělu, protože se do něj dala zima, a otevřel dveře chatrče.

„Na tu svou předvídatelnost doplácíš odjakživa, chlapče.“

Sebastian prosebně zvedl ruce, ale to už pistole v ďArtanově ruce explodovala do přívalu žhavé bolesti.

Laura jela v dámském sedle a vedle ní se pohupoval proutěný košík s kocourkem. Seděla jako socha, jezdeckou sukni měla s vojenskou dokonalostí urovnanou na kolenou a neohlížela se napravo ani nalevo. Ani čtverácké dorážení jarního vánku neroz-vířilo přísnou oponu vlasů, které jí splývaly podél bledé tváře. Oči měla suché. Všechny slzy vyplakala přede dvěma dny, když zabušila na MacKayovy dveře. Tehdy se uchýlila do přístavu jeho náruče a zoufale mu stkala do plédu, až nakonec, vyčerpaná a zlomená, našla útěchu ve spánku.

Pokradmu se na MacKaye podívala. Vypadal, jako by od oné noci zestárl o mnoho let. Vrásky v obličeji se mu prohloubily, ramena měl schýlená a oči pohaslé, jako by její hořké slzy uhasily plamen i v nich.

Když projížděli kolem sluncem zalitého lesa, MacKayovi ozbrojení strážci se kolem nich semkli těsněji a nasadili odhodlaný výraz. Silné ruce položené na pažbách pistolí měly případné lupiče varovat, že tahle společnost není snadný cíl.

Les skončil a před nimi se rozprostřela rovná louka. Laura věděla, že se pomalu blíží k hranicím Northumberlandu. Bylo nádherné ráno. Kdesi vysoko trylkoval skřivan, kopce pokrývaly něžné výhonky mladého vřesu a vlhká hlína omamně voněla. Po nebi, modrém tak neuvěřitelně, jako by se zrodilo v horečnatých představách umělce, putoval zářivý sluneční kotouč.

Ve vlnící se trávě zašelestil vánek a Lauře se zazdálo, že přes jeho šepot zaslechla, jak čísi hlas tklivě a naléhavě volá její jméno. Odhodlaně sevřela otěže. Už nikdy se nenechá pobláznit hlubokým hlasem se skotským přízvukem, úchvatným a zrádným jako celá tahle srdcervoucí země. Brzy překročí hranici a vrátí se do rozumné, předvídatelné Anglie, kde se z ní znovu stane rozumná a předvídatelná Laura. Do srdce se jí zaryla palčivá bolest.

A v tom okamžiku to zaslechla – divoké kvílení jako vzdálené zvuky dud, tak pronikavé, až se jí zježily vlásky na šíji. Přes hřeben kopce se říhli dva muži, sklonění na hřbetech koní tak nízko, jako by s nimi byli srostlí.

Jezdci z doprovodu okamžitě vytáhli pistole. MacKayův kůň se vzepjal, jak ho jeho pán bleskově strhl mezi Lauru a blížící se jezdce. Kocourek Sebastian, uvězněný v košíku, rozhořčeně zamňoukal.

Laura znovu zaslechla své jméno. Nepřinesl je vítr – svým nezaměnitelným hlasem je vykřikoval Jamie.

„Počkejte!“ vykřikla. „Nestřílejte! Oni nám neublíží.“

MacKay se po ní pochybovačně ohlédl, ale důvěřoval jí natolik, že stráže zarazil. Muži spustili zbraně, i když bylo vidět, že se jim do toho dvakrát nechce. Očividně je znepokojovala obrovitá postava jednoho z jezdců, muže se s vlasy vyšisovanými sluncem skoro doběla. Neznámý vypadal, že – ať je ozbrojen, nebo ne – by jim dokázal jednou rukou zpřelámat vazy.

Laura vzdorně vystrčila bradu. Nad divokou nadějí, která se v ní na okamžik kmitla, vzápětí převládl bezbřehý vztek. Copak už nikdy nebude mít pokoj?

Jamie zarazil koně, prsty zaťaté v jeho zcuchané hřívě. MacKayovi muži jen zírali. Ještě nikdy neviděli, že by někdo jel na koni takhle – bez uzdy, bez sedla, bez otěží. A k tomu bos.

V Jamieho očích nebyla výjimečně ani stopy po veselí.

„Sebastian tě potřebuje.“

Laura zpříma čelila jeho pohledu. „Myslím, že se pleteš. Dal mi dost jasně najevo, že mě nepotřebuje. Přesně tak to řekl.“ Z jejích slov čišel mráz.

„Ty to nechápeš, holka,“ ozval se Drobeček. „Už před dvěma dny odjel z Dunkirku, aby tě dohnal, než dorazíš k hranici. Tak jsme jeli po našich starejch stezkách až sem, ale nikde jsme ho nepotkali.“

„Možná jste měli zajet k Blakeovým,“ odsekla. „Třeba se stavil u Devony na čaj…, nebo kvůli něčemu jinému.“

Jamie si znechuceně odfrkl a hlavou pokynul Drobečkoví.

Ten vytáhl ze sedlové brašny svitek papíru. „Tohle jsme našli v dutině starýho dubu, kde nám vždycky nechával zprávy.“

Laura rozvinula útlou roličku, zadívala se na krasopisné písmo a bezvýrazným tónem přečetla: „Vévodkyně, váš manžel je mým hostem. Přijďte mě navštívit do staré chatrče. Sama.“ Dopis byl podepsán jediným ozdobným D.

Zaslechla, jak se MacKay přerývaně nadechl. Podala vzkaz zpátky Jamiemu. „Žádného manžela nemám. V plášti mám jen papír, ve kterém Sebastian Kerr popírá platnost našeho sňatku.“

Jamie zbledl, až mu pihy na tváři vystoupily zřetelněji než kdy dřív. Chvíli se prohraboval Drobečkovou sedlovou brašnou a pak k Lauře natáhl ruku. „D’Artan tam nechal ještě tohle.“ V prstech se mu houpal černozelený pléd.

Na měkké vlně bylo vidět zablácený otisk kopyta. MacKay zbledl jako stěna.

Laura sevřela rty do úzké linky. „Je mi líto, ale nemůžu vám pomoct. Sebastian mi dal jasně najevo, že se mu nemám plést do života.“

Jamie opovržlivě ohrnul rty.

Drobeček mu položil ruku na rameno. „Vždyť jsem ti říkal, že mu nepomůže. Kašle na něj. A vždycky kašlala.“

Jamie jí pohrdavě hodil pléd do klína. „Doufám, že vás v noci zahřeje, paní Kerrová, protože nic jinýho vám po Sebastianovi nezbyde, až s ním d’Artan skončí.“

Vyrazil pronikavý bojový pokřik, obrátil koně a bezohledně si prorazil cestu mezi strážemi. Drobeček ještě naposled vrhl po Lauře odsuzující pohled a vyrazil za ním. Řítili se k obzoru a tráva se chvěla pod tepajícími kopyty jejich koní.

Laura se vyhnula MacKayovu zpytavému pohledu. Dotkla se hebkého tartanu v klíně a láskyplně ho pohladila, když vtom její prsty kousek od lemu zavadily o roztřepenou, zčernalou díru.

Jeli s MacKayem mlčky uprostřed šiku ostražitých strážců. Lauře ještě pořád ležel v klíně Sebastianův pléd. Kdykoli se setkala s MacKayovýma očima, vyčetla v nich hlubokou účast, ale s vypětím všech sil udržovala kamenný výraz.

Odkašlal si. „Jestli chcete, můžeme obrátit a…“

Zapotácela se v sedle a MacKay ji rychle chytil za loket. Přitiskla si konečky prstů k rozbolavělým spánkům. Dobře věděla, že její nevolnost působí tím přesvědčivěji, že není hraná.

Opřela se o MacKaye. „Najednou mě hrozně rozbolela hlava. Asi to bude od sluníčka.“

Sáhl po láhvi s pitím. Zadržela mu ruku a prosebně se na něj zadívala: „Kousek odtud je dům Blakeových. Nemohli bychom tam na chvilku zastavit a odpočinout si? Nerada bych se s tetou setkala v tomhle stavu. Bude se tolik vyptávat…“

Povzbudivě ji poplácal po ruce. „Ale ovšem, drahoušku.“

Aniž by se jí ptal, hodil její otěže jednomu ze strážců a posadil ji před sebe do sedla. Přehodil jí přes ramena Sebastianův tartan a pobídl koně. Laura zabořila obličej do plédu a byla ráda, že v jeho záhybech skryje, jak se jí najednou rozhořely tváře.

Majordom Blakeových je vedl za zvědavého přihlížení sluhů chladnou šerou halou ke schodům. Laura šla nejisté a se sklopenou hlavou, zavěšena do MacKaye.

Mladý majordom ani na chvíli nezavřel pusu. Důležitě jim sdělil, že slečna Blakeová je během společenské sezony v Londýně a baron odjel navštívit hraběnku na Lindentree. Ale samozřejmě slečně Walkerové a jejímu průvodci s největší radostí poskytne pokoje, kde si budou moci odpočinout.

Když se za MacKayem zavřely dveře pokoje, dokonce se odvážil dotknout Lauřiny ruky. Vykládal, jaké má pochopení pro situaci, v níž se ocitla. Četl prý o tom ve všech novinách. Lauru to udivilo; neměla ani tušení, že se během své nepřítomnosti tak proslavila.

„Nedala byste si čokoládu?“ zeptal se. „Nebo třeba čajové koláčky se smetanou a uzenou rybu s…“

Donutila se k úsměvu. „Láhev brandy a doutník, prosím. A co nejdřív.“ Zabouchla mu přímo před nosem.

Na druhé straně dveří zavládlo ohromené ticho, ale pak se konečně ozvaly kroky vzdalujícího se majordoma. Laura jako šipka přelétla k oknu. Zatvářila se kysele, když zjistila, že na venkovní zdi není žádné mřížoví a pod oknem rostou trnité keře. Z pokoje bylo vidět zadní trakt zchátralého domu v tudorovském stylu. MacKayovi jezdci se opírali o zeď stájí a líně pokuřovali. Z jejich dýmek pomalu stoupaly k nebi obláčky kouře a na hlavních jejich pistolí se odrážely sluneční paprsky.

Vtom se ozvalo nesmělé zaklepání. Laura se rychle vrátila ke dveřím a otevřela. Na prahu stál majordom s brandy a doutníkem v ruce.

„Slyšel jsem, že Skotové jsou nevypočitatelná barbarská cháska,“ zašeptal a zkoumavě si ji prohlížel, jako by čekal, že si strhne šaty a pustí se do divokého horalského tance. Laura byla v pokušení nějakou takovu ztřeštěnost opravdu udělat, aby se ho konečně zbavila. Ale v očích měl takovou touhu po vzrušení, že jí to vnuklo lepší nápad. Chytila ho za předloktí a vtáhla ho do pokoje. „Máte

naprostou pravdu. Skotové jsou hrozný národ. A ten muž vedle v pokoji je ze všech nejhorší.“

„Ten příjemný bělovlasý džentlmen?“ zamračil se na spojovací dveře.

Laura si odfrkla. „Rafinovaná přetvářka. Ve skutečností je to ten darebák, co mě unesl. Teď mě chce dopravit zpátky k tetě, protože doufá, že od toho ubohého drahouška dostane výkupné.“ Dovlekla majordoma k oknu a s teatrální opatrností vykukovala zpoza závěsu.

„Vidíte tamty muže? To jsou jeho nohsledi. Speciálně vycvičení zabijáci, všichni do jednoho.“

„Proboha… Proboha!“ Hned zase ztlumil hlas a zašeptal: „Chcete snad říct, že to je… Přece to nemůže být… To snad ne…“

Obdařila ho spikleneckým pohledem. „Ale ano. Strašlivý skotský bandita Kirkpatrick. Osobně.“

Majordom vyděšeně zakvílel. „Co mám dělat? Jsem tu nový. Dostal jsem tohle místo jen díky tomu, že mě Devony – chci říct slečna Blakeová – doporučila. Jsem tu teprve týden a už do domu pustím obávaného zločince.“ Pohlédl na ni s nadějí v očích. „Myslíte, že by odešel, kdybych mu nabídl stříbro?“

Laura snížila hlas a z jejího chraplavého tónu zaznělo nejhlubší opovržení. „Odešel? Jak by se to vyjímalo ve vaší pracovní knížce, kdybyste si nechal mezi prsty proklouznout nejproslulejšfho lupiče od dob Černého Jacka?“

Rozpačitě se zatahal za loknu na paruce, očividně rozpolcen mezi strachem, že bude zavražděn, a pokušením stát se hrdinou.

Laura si pohrávala s jeho rukávem. „Kromě toho je na něj vypsaná odměna.“ Bohatým hrdinou.

„A pomyslete, jaký dojem by vaše statečnost udělala na slečnu Blakeovou.“

Bohatým a obdivovaným hrdinou.

Majordom sevřel Lauřiny ruce ve svých upocených dlaních. „Co mám tedy dělat?“

Sklonila se k němu a zašeptala: „Doneste mi zbraně. Hodně zbraní.“

33

K Sebastianovi zalétl štiplavý zápach. Nakrčil nos. Laura určitě vaří snídani, pomyslel si. Měl bych sjet dolů do vsi a najmout kuchařku. Kdyby se místo zápolení se starým krbem radši přitulila ke mně a položila mi hlavu na rameno… Mohl bych ji celou zlíbat, mazlit se s ní, až by začala příst jako kotě, a…

Začichal. Vajíčka? Kde Jamie ukradl tak odporně páchnoucí pukavce? To snad musejí být dračí vejce. Přes zápach síry k němu zavanul odér čpavku, až ho pod ztěžklými víčky zaštípaly slzy.

Namáhavě otevřel oči. Chvíli nic neviděl, protože ho oslnil sluneční jas, ale pak ho zavalila lavina povědomých vjemů. Hrubě tesané okno. Pruhy azurové modři probleskující mezi větvemi plnými poupat. Vítr přinášející otevřeným oknem příslib jara. Teď už Sebastian věděl, kde je. Ve staré chatrči. Kotníkem mu projela pronikavá bolest. Možná, že celý minulý rok byl jen sen. Možná, že když zkusí ještě na chvilku zavřít oči, bude vedle něj zase klečet dívka s vlasy tak dlouhými, že se málem dotýkají jeho hrudi, a láskyplně mu položí na čelo svoje chladné prsty. Kdyby se to stalo, hned by ji odvezl s sebou někam daleko a už nikdy by nebyl tak pošetilý, aby se ohlížel zpátky.

Vtom se ozvalo cinknutí kovu o kameninu. Sebastian zbystřil zrak a musel potlačit povzdech, když spatřil, jak se nad poškrábaným stolem sklání ďArtan. Právě na mosazných vahách odvážil železné piliny, nasypal je do papírového kornoutu, pak se sehnul ke krbu a

pomalu je vmíchával do směsi bublající v kovovém kotlíku. Sebastian jen doufal, že to nemá být snídaně.

Zacvičil prsty na rukou a do pravé paže mu vystřelila bodavá bolest. Pomalu se mu vracelo plné vědomí a spolu s ním se dostavovaly další nepříjemné vjemy. Ruce měl svázané za zády, poraněný kotník vytočený v nepřirozeném úhlu. Rameno ho bolelo jako čert, což nejspíš nějak souviselo se zčernalými krvavými skvrnami na košili. Hlava se mu točila a na jazyku mu ulpívala nahořklá pachuť, kterou znal až příliš dobře. Kolik opia do něj asi ďArtan nacpal?

Když pozoroval dědečka, musel se v duchu smát. D’Artan si něco mumlal pod vousy a chvatně pobíhal mezi krbem a lavicí. Vypadá jako potrhlý opičák, napadlo Sebastiana. Jako potrhlý francouzský opičák.

Ještě nikdy neviděl dědečka tak neupraveného. Šedé vlasy se mu v pramíncích lepily k hlavě, jako by si je ve spěchu místo česání jen prohrábl prsty. Žár ohně mu zbarvil hladké tváře do-růžova a dlouhou zástěru měl samou skvrnu.

Sebastian s nezúčastněným zájmem přihlížel, jak rukama v rukavicích přenáší kotlík od krbu na stůl. Ponořil dovnitř stříbrnou lžíci a směs zasyčela a zabublala. Když lžíci zase vytáhl, nezbylo z ní nic než pokroucený kousek kovu, z něhož se kouřilo. Sebastian ztěžka polkl.

„Když dovolíš, dal bych si radši rybu a vajíčka,“ ozval se.

D’Artan sebou škubl, až málem převrhl kotlík s kyselinou. V poslední chvíli ho zachytil. Ruce se mu třásly leknutím.

Jeho zachmuřený výraz však neuvěřitelně rychle zmizel pod širokým úsměvem. „Ještě si menu nevybírej. Ke snídani čekáme společnost.“

Sebastian povytáhl obočí a prohlížel si stůl. Ležely tam hromádky střelného prachu, dvě pistole, nůž a nádoba s bublající kyselinou.

„Koho? Lucrezii Borgii? Nebo tvého dlouholetého parťáka od karet, markýze de Sade?“

„Omyl. Tvoji milující manželku. Poslal jsem jí vlastnoručně napsanou pozvánku.“

Sebastian se na celé kolo rozesmál a ďArtanův úsměv pohasl.

„Moje manželka nepřijde. Když jsme se viděli naposled, nejednal jsem s ní zrovna v rukavičkách. Bylo by jí srdečně jedno, i kdyby mě viděla u mučednického kůlu.“

D’Artan se napřímil a přešel k němu. Sebastian s vypětím všech sil udržel nehybnou tvář a dal si záležet, aby se ani ne-zachvěl.

„Možná podceňuješ svoje osobní kouzlo.“ Starý muž si opatrně odhrnul z čela pramen vlasů. „A svůdcovské schopnosti.“

„Možná je přeceňuju. Tak jako otec, když ti unesl dceru a myslel si, že se do něj zamiluje.“

D’Artan zbrunátněl. Kůže na aristokratických lícních kostech se mu napjala vzteky. „Toho zmetka mi nepřipomínej. Minulost je minulost. Mě teď zajímá jen budoucnost.“

Sebastian nasadil okázale znuděný výraz a zavřel oči. „A že ta budoucnost bude pořádně dlouhá a nezáživná… Celou věčnost tu spolu budeme vysedávat a marně čekat, kdy dáma donese vzorec.“

D’Artan se k němu naklonil. „Jestli nepřijde, tak bude dlouhá a nezáživná budoucnost čekat jen mě. Ty žádnou mít nebudeš.“

Oči měl tvrdé jako úlomky křemene. Sebastian se rázem vzdal naděje, že by v dědečkovi mohl vzbudit dost sentimentálních vzpomínek, aby se vzdal úmyslu sprovodit ho ze světa.

D’Artan přešel zpátky ke stolu a zamnul si ruce. Pak zvedl skleněnou fiólu a prohlížel si ji proti světlu. „Nikdy jsem nechápal, co na tobě ta ledová slečna Walkerová vidí. Už se nemůžu dočkat, až sem s pláčem vtrhne, bude lomit rukama a vyzvaní mi ten vzácný vzorec, jen aby ti zachránila život. Jak si ten teatrální výstup vychutnám!“

„Ty bezcitný parchan…“

Sebastianovu kletbu přerušil ohlušující výstřel z pistole. Chatrčí otřáslo dunění kopyt.

D’Artanovi vyklouzla fióla z prstů a roztříštila se na udusané podlaze. „Jestli se na nás ta potvora odvážila poštvat šerifa…“ Vytáhl ze zástěry kapesní pistoli a vykročil ke dveřím. Pod botami mu chrastily úlomky rozbitého skla. Pootevřel dveře a pokradmu vyhlédl ven.

Sebastian se chtěl stůj co stůj dozvědět, co se děje. Poposedl a zkusil se opatrně nadzvednout, jenže do ramene se mu zaťal ďábelský pařát bolesti, až mu na čele vyrazily krůpěje potu. Věděl, že musí vstát rychle, nebo ztratí odvahu a nevstane vůbec. Se zaťatými zuby se vyškrábal na kolena a otočil se k oknu, přičemž zraněným ramenem zavadil o parapet. Oslepilo ho sluneční světlo a ochromila trýznivá bolest. Na jazyku ucítil kovovou pachuť krve.

D’Artan sprostě zaklel. Sebastian vyhlédl ven, kde se mezi stromy po výstřelu vznášel kouř. Nejisté zamrkal, protože se mu ten neuvěřitelný výjev bolestí rozmazával před očima. Zatřepal hlavou. Napadlo ho, že už nejspíš ztratil tolik krve, až má vidiny.

Jenže Laura tam byla pořád. S pistolí v ruce trůnila obkročmo na MacKayově koni, jako by se narodila v sedle. S pravou horal-skou divokostí, nad kterou by se Jamie rozzářil pýchou, zařvala: „Otevři dveře, ty mizernej francouzskej parchante, ať tě můžu poslat ke všem čertům!“

Sebastian se opřel čelem o parapet a hlavou mu blesklo, co ho asi bude míň bolet – jestli když se rozesměje, nebo když se rozbrečí.

34

Laura způsobně ofoukla kouřící hlaveň a zastrčila zbraň za pás sukně, zpoza níž vykukovala pažba další pistole.

Sebastian překvapilo, jak se mu hned rozproudila krev v žilách, jak se mu ve slabinách pomalu a vytrvale rozbušila touha. Pomyslel si, že je to s ním zřejmě beznadějné – srdce mu míní pumpovat krev do nejnevhodnějších partií, kdykoli se Laura vyskytne poblíž, i kdyby měl smrt na jazyku.

Laura byla zároveň andělem ohně i démonem ledu. Seděla na koni jako hrdá princezna z Vysočiny, Sebastianův pléd měla nedbale přehozený přes ramena, sukni vykasanou a přichycenou v pase jako improvizované kalhoty. K dokonalému převleku jí chyběla jen zločinecká maska – místo té měla brýle, které s úborem dvakrát neladily. Jenže Lauru nečekal maškarní ples, ale vra-žednická fraška. A ta nebude o nic míň nebezpečná jen proto, že se herci navzájem dobře znají.

Kůň neklidně hrábl kopytem do země. Laura si odhodila vlasy dozadu a zavolala, teď už zase kultivovaným tónem dobře vychované anglické dámy: „Haló! Monsieur D’Artane, jste doma?“

Sebastiana ten výkřik zasáhl jako úder pěstí. Podepřel se o okenní parapet, aby se nezhroutil bolestí, a ze všech sil zakřičel: „Sakra, zmiz odtud, holka praštěná, než bude po tobě!“

„Ticho,“ vyštěkl ďArtan, který se mezitím vrátil k oknu. Za vlasy ho strhl zpět a nasadil společenský úsměv: „Dobrý den, Vaše

Výsosti. Velice mne těší, že jste se zastavila. Co takhle hodit zbraně na zem a přidat se k nám?“

Zatvářila se jako neviňátko: „Ale proč, vikomte? Stejně střílím mizerně.“

D’Artan místo odpovědi přiložil Sebastianovi ke spánku pistoli a odjistil ji. Laura uhnula před Sebastianovým rozzuřeným pohledem, pokrčila rameny a odhodila zbraně. Sebevědomě seskočila z koně, jako by ještě pořád byla pánem situace.

Rozrazila dveře, až uhodily do protější stěny. Sebastian cítil, jak sebou ďArtan škubl leknutím. Laura s povznesenou suverenitou došla k židli a posadila se. Pak vytáhla zpod plédu doutník a předklonila se, aby si připálila o plamínek lucerny. D’Artan na ni nechápavě zíral, jako by nevěřil vlastním očím. Sebastian zpozorněl. Ta holka je skvělá, pomyslel si. Ale o co se to, prokristapá-na, pokouší?

Vzala doutník ležérně mezi dva prsty a hodila si nohy na stůl.

„Dobrý den, pánové. Myslím, že si spolu musíme něco vyřídit.“

D’Artan pomalu pustil Sebastianovy vlasy. Sebastian znal dědečkovu metodickou mysl natolik dobře, aby tušil, co mu asi táhne hlavou. Nepředvídatelné lidi a situace ďArtan bytostně nesnášel. Jestli dojde k názoru, že má co dělat s bláznem, bude to chtít skoncovat co nejrychleji.

Starý muž zastrčil pistoli do kapsy. „Už jsem si zajistil zpáteční cestu do Francie. Než odjedu, musím mít ten vzorec. Mám tady všechno, co potřebuji, abych si ověřil, že mě nebalamutíte. Řekněte mi ho. A hned.“

„Radši jsem si ho nezapsala.“ Poklepala si prstem na spánek. „Je jen tady.“ Vytáhla zpod plédu láhev, odzátkovala ji a zhluboka si přihnula. Oči jí na prchavý moment zajiskřily, ale pak zase potemněly. Hřbetem ruky si otřela ústa. „Nezapomínejte, že ten vzorec je nebezpečný. Mého otce zabil.“

D’Artan se opřel dlaněmi o stůl a naklonil se k ní. „A já jsem kvůli němu ochoten zabíjet druhé.“

Laura zhluboka vtáhla kouř, sešpulila rty a úmyslně vyfoukla obláček dýmu přímo ďArtanovi do obličeje. Rozkašlal se a do očí mu vyhrkly slzy. Chytil Lauru za pléd pod krkem a vytáhl ji na nohy.

Sebastian by ještě před chvilkou přísahal, že nedokáže vstát, ale teď, ještě než si uvědomil, co vlastně dělá, vyrazil k ďArtanovi. V hlavě měl jedinou myšlenku – popadnout toho starce za krk a uškrtit ho. Jenže ramenem mu projela ochromující bolest a hlava se mu zatočila, až se zapotácel. Kupodivu to byla sama Laura, kdo ho zachytil. Jemně, ale přitom pevně mu stiskla předloktí. D’Artan stál vedle ní, oči jasné a obezřetné.

„Ale no tak, drahoušku,“ pronesla Laura konejšivě a vedla Sebastiana zpátky k oknu. „Nesmíš se na dědečka zlobit, že je netrpělivý. Vždyť na tohle čekal tak dlouho! Sedni si tady na okno, aspoň nám zacloníš slunce. Některé z těch chemikálií jsou citlivé na světlo.“

Na tváři ho zašimraly její hebké vlasy. Zavřel oči, plný bezmocné touhy přivinout Lauru k sobě. „Nedávej mu ten vzorec. Jakmile ho bude mít, zabije tě.“

Kdyby její zvonivý smích slyšela Tricia, omdlela by žárlivostí.

„Ale nezabije, ty hlupáčku.“ Přes rameno se na ďArtana mile usmála.

„Tvůj dědeček je přece úctyhodný člověk.“

Ve slunečních paprscích dostaly její vlasy skořicový nádech. Oči jí plály vzrušením.

D’Artan pokynul rukou ke stolu. „Revoluce na nikoho nečeká.

Dáme se do toho?“

Sebastian chtěl Lauru strhnout zpátky, ale nestihl to. Kráčela k ďArtanovi a svůdně přitom vrtěla zadečkem. Opřel se bokem o parapet, protože s rukama za zády stěží udržoval rovnováhu a navíc se mu po opiu ještě pořád točila hlava. Na zádech ucítil hřejivé sluneční paprsky.

D’Artan se s dětinským nadšením skláněl nad miskami a lahvičkami. „Došel jsem k závěru, že tu hloupou nehodu vašeho otce

zavinilo, že vyráběl fulminát na bázi rtuti. A tak jsem si dovolil použít místo rtuti stříbro.“

„Opravdu chytré,“ zamumlala Laura. Povytáhla knot lucerny výš, aby rozptýlila stíny, a odložila zapálený doutník. „Dejte tam trošku amoniaku.“

„Já vím. Na to jsem přišel taky.“ D’Artan vypadal absurdně potěšen sám sebou. Udělal, co řekla, a z nádoby se zvedl oblak páry.

„No a teď v té kyselině dusičné rozpusťte stříbro.“ Rozzářil se.

„To už jsem udělal.“

„No tedy, vikomte! Vždyť vy mě vůbec nepotřebujete. Na všechno jste přišel sám!“

„Přece jsem vám kdysi říkal, že se amatérsky zabývám chemií.“

„A profesionálně ničemnostmi,“ zamumlal Sebastian.

D’Artan se po něm s úšklebkem ohlédl. „V tom oboru víš o profesionalitě víc než já, ne? Zdokonaluješ se v něm už od narození.“ Zase se obrátil ke stolu a přepečlivě míchal ingredience. Laura ostentativně zažívala. D’Artan vzhlédl a i ve světle lucerny bylo v

jeho výrazu vidět horečné očekávání.

Laura se protáhla a udělala pár kroků směrem k Sebastianovi. „A teď už zbývá jen poslední přísada, vikomte.“

D’Artan se s planoucíma očima sklonil nad stolem. Ruce se mu nedočkavě třásly.

Laura ukázala na láhev na stole a rty se jí zvlnily andělským úsměvem. „Nalijte tam trošku brandy.“

Brandy.

To slovo vyvolalo v Sebastianově mysli matnou vzpomínku. Laura pomalu couvala k oknu. D’Artan se zachvěl vzrušením a zvedl láhev. Skoro obřadně ji nakláněl, aby přidal poslední přísadu. V jantarovém proudu tekutiny se zatřpytily sluneční paprsky.

Škoda skvělého piti. Sebastianovi zaduněla hlavou slova barona Blakea. V téže chvíli k němu skočila Laura a oba se střemhlav vrhli z okna – jen vteřinu předtím, než stará chatrč se zahřměním explodovala v plamennou kouli.

35

Laura se pomalu vzpamatovávala z otřesu. Pod tváří cítila důvěrně známé teplo Sebastianovy pevné hrudi. Když si sundala rozbité brýle, uviděla, že oba leží v trávě před chatrčí, kam je odhodil výbuch. Tedy před tím, co bývalo chatrčí. Exploze srovnala starou chýši se zemí, takže z ní zbyla jen doutnající hromada trosek a pár pokroucených trámů.

Laura pohlédla na Sebastiana a zjistila, že i on už otevřel oči.

Díval se na ni tak pronikavě, až znejistěla.

Znovu si položila hlavu, protože se jí dělalo mdlo. „Doufám, že se na mě nezlobíš. Nechala jsem ti dědečka vyletět do povětří.“

Sebastian se navzdory bolesti přiměl pokrčit rameny. „Je to sice společensky zavrženíhodný, ale morálně ospravedlnitelný čin.“ Políbil ji do vlasů. Škubla sebou, když jí rty zavadil o šrám na spánku. „Jsi docela ucházející herečka. Měla by sis najít impresária a začít dělat kariéru u divadla.“

„A nemohla bych se nejdřív vykoupat?“ zamumlala mu do chloupků na hrudi. „Myslela jsem, že ten doutník bude moje smrt. Kouření je odporné, nemyslíš?“

Přikývl. „Je to příšerný zlozvyk. Sám jsem uvažoval, že s tím

přestanu.“

K azurovému nebi stoupaly sloupy černého dýmu a vánek roznášel po korunách borovic jiskry a kousky popela. U lesa za potokem se poklidně pásl MacKayův kůň.

Sebastian dál ležel bez hnutí. „Přece jen jsi přišla. Proč?“

Jejich oči se setkaly. Laura si stáhla pléd z ramen a opatrně ho složila. „Abych ti dala tohle.“

„Víš to jistě? Nechtělas mi dát spíš tohle?“ Políbil ji a nestaral se o to, že jejich rty chutnají po krvi, potu a kouři. Laura se k němu s blaženým povzdechem přitulila.

Usmál se. „Tahle poloha sice nabízí pár okouzlujících možností, ale nerozvázala bys mi přece jen ruce?“

Namáhavě se posadil a sykl přitom bolestí. Popolezla za něj.

„Nevím, nevím, chlapečku,“ škádlila ho, „dáš si záležet, aby se mi ta námaha vyplatila?“

„Na to se můžeš spolehnout.“

Setřela si z tváře pramínek krve a poškrábanými prsty začala zápolit s uzlem.

Najednou sebou Sebastian prudce trhl a pak zkameněl. „Zůstaň za mnou, Lauro. Zůstaň za mnou a nedívej se.“

Ale Laura Walkerová-Kerrová neměla ve zvyku odvracet před

něčím zrak. Zvedla oči a zděšeně vykřikla.

Z trosek chýše se potácel d’Artan. Zástěru i kalhoty měl na cáry. Jeho obličej byl jedinou spečeninou zčernalého masa, pod nímž místy prosvítaly kosti. A ze vší té hrůzy zářilo s děsivým jasem jedno zdravé, neporušené oko. D’Artan cosi nesrozumitelného řval a divoce mával pistolí ve vzduchu.

Sebastian ucítil, že se Laura pohnula, a vrhl se před ni, aby ji zaštítil svým tělem. „Sakra, Lauro, zůstaň za mnou!“ Ale s rukama svázanýma za zády byl bezmocný – živý terč pro d’Artanovu nepříčetnou zuřivost.

Lauřiny pistole ležely v trávě jen pár stop stranou. Bez ohledu na Sebastianovo divoké klení se pro ně natáhla. Pod kolenem jí křuply brýle. D’Artan na ni výhružně namířil a Laura znehybněla, natažená na břiše v trávě.

Vikomtovo jediné oko se zaměřilo na Sebastiana a hněvivě se zúžilo. Vrávoral směrem k vnukovi a v popálených prstech se mu kývala pistole.

„Ty prokletý bastarde,“ procedil nenávistně skrz zuby. „Kéž bys mi nikdy nepřišel na oči! Odjakživa jsi byl k ničemu; k ničemu jako lupič, k ničemu jako špión, k ničemu jako chlap. Je mi z tebe nanic. Jsi celý po otci.“

Sebastian se s vypětím všech sil zvedl na nohy. Jen napjatá kůže na lícních kostech prozrazovala, kolik úsilí ho to stojí. „Tys mě odjakživa nenáviděl, vid? Role milujícího dědečka ti nikdy neseděla.“

D’Artan pohodil hlavou a zaskřehotal: „Pohrdal jsem tebou. Hnusil ses mi. Kdykoli jsem se na tebe podíval, viděl jsem jeho. Brendana Kerra. Toho špinavého Skota, který zničil mou dceru. Mou jedinou holčičku…“

Hlas se mu zlomil. Lauru zaplavil soucit, ale přesto sevřela prsty kolem pažby pistole pohozené v trávě. Dobrý Bože, ať je to ta, ze které jsem nevystřelila, modlila se v duchu. Zvedla zbraň.

D’Artanova hlava se bezmocně kývala ze strany na stranu. „Moji zlatou Michelline, moji největší životní pýchu, můj poklad… Ty zmetku!“ vyvřískl, jak ho opustily poslední stopy příčetnosti. Laura si s hrůzou uvědomila, že si d’Artan myslí, že před sebou má Brendana Kerra. „Ty hnusná stvůro! Unesl jsi a znásilnil mou dceru a ten zbabělec MacKay dovolil, aby ti to prošlo.“

Zvedl pistoli a namířil přímo na Sebastianovo srdce, odhodlán dokonat pomstu, na kterou čekal přes třicet let. „Než bude po mně, pošlu všechny Skoty do pekel. A všechny Angličany taky.“

Sebastian si odhodil vlasy z očí a postavil se smrti tak statečně, že Lauře pukalo srdce pýchou. „Přivítáme je na onom světě spolu,“ řekl.

„Ty a já.“

Laura si podepřela zápěstí, ve kterém držela pistoli. D’Artan odjistil zbraň. „Už nikdy nikomu neukradneš dítě.“

Laura přitiskla prst ke spoušti, přimhouřila oči a namířila, když vtom jí do očí stekl pramínek krve a d’Artanova postava se rozmazala v beztvarou skvrnu.

Starý muž udělal další krok. „Už nikdy nikomu neukradneš nevěstu, jako se ti to povedlo s tím slabochem MacKayem.“

Znenadání se zpoza borovic ozval hlas pronikavý jako zvuk polnice. „Těhotnou nevěstu, ty parchante.“

Vyšlehl výstřel a na ďArtanově hrudi rozkvetla rudá skvrna. Zmateně se na ni podíval, pak zavrávoral a zhroutil se do vod potoka. Na dlouhou chvíli se rozhostilo ticho, do něhož se ozývalo jen pokojné bublání vody.

Lauře vyklouzla zbraň z prstů. Sebastian se pomalu otočil. Na kraji lesa stál MacKay s kouřící pistolí v ruce.

Laura těkala pohledem mezi těmi dvěma muži, které poprvé viděla pohromadě. Hrdě vzpřímená široká ramena. Rasy tak dlouhé, že mít je žena, vyvedla by jimi z míry i nejpočestnějšího muže. Rýhy kolem úst, které vyryl smích i příliš mnoho slz.

Jak jsme všichni mohli být tak slepí, užasla, zasažena bleskem náhlého poznání. Dokonce i já… Také Sebastian v tu chvíli pochopil a jeho šedé oči se rozšířily. Nebyly to oči po matce. Byly to oči po otci.

Laura zaťala prsty do hlíny. Konečně porozuměla té zvláštní náklonnosti, která ji k MacKayovi od první chvíle poutala, tomu neodbytnému pocitu, že ho odněkud zná, té důvěře, kterou v ní probouzel. Nepřipomínal jí otce. Připomínal jí Sebastiana. Po tvářích jí kanuly slzy dojetí.

MacKay přistoupil k Sebastianovi a začal mu rozvazovat pouta.

„Víš, tušil jsem to už léta,“ řekl bezvýrazně. „Tvou matku jsem miloval. Odjel jsem do Řecka jen proto, že jsem se styděl, že jsem ji svedl ještě před svatbou. Chtěl jsem se na podzim vrátit a učinit ji svou manželkou před Bohem i lidmi.“

„Ale trošku ses zpozdil, ne?“ Ze Sebastianova hlasu zaznělo tak jízlivé opovržení, až sebou Laura škubla.

MacKay o krok ustoupil. V prstech se mu houpaly rozvázané provazy. „Když jsem se vrátil, tvoje matka za mnou přišla. Přísahala, že Kerra miluje a že ty jsi jeho dítě, ne moje.“

„A tys jí uvěřil?“

„Třicet let jsem pokoušel přijít na to, proč by mi lhala. Proč by

říkala něco takového? Aby mě chránila? Aby chránila nás všechny?“

Sebastian sklopil hlavu a mnul si obolavělá zápěstí. Kupodivu to byla Laura, koho si prohlížel zpod sklopených řas, ne MacKay. Slova, která vyřkl, mu vytryskla přímo ze srdce: „Ne. Protože se styděla. Připadala si pošpiněná. Po tom všem, co jí udělal, měla pocit, že už nikdy nebude hodna někoho, jako jsi ty.“

MacKay zkřivil ústa. „Někoho, jako jsem já…“ Zavrtěl hlavou a přešel k d’Artanovu tělu. Ramena pod plédem měl schýlená, jako by na nich nesl všechnu tíhu světa.

Sebastian zaťal pěsti. Rád by MacKayovi pomohl, ale věděl, že to není v jeho silách. Sám měl v sobě příliš mnoho bolesti, se kterou se musel vyrovnat. Laura seděla opodál v trávě, kolébala se dopředu dozadu a po tvářích špinavých od sazí jí stékaly potůčky slz. Posadil se k ní a bez ohledu na bolest v rameni ji něžně objal. Přivinula se k němu a on jí zabořil tvář do vlasů, jako by jejich jemná vůně mohla navždy rozehnat temný dým, který zahaloval celý jeho život. Políbil ji na hrdlo a na jazyku ucítil slanou chuť slz.

Po zádech je hladily hojivé sluneční paprsky. Tiskli se k sobě, příliš ztraceni v útočišti svého objetí, než aby zaslechli zašustění podrostu a přibližující se hlasy.

Zničehonic Laura ucítila na čele dotyk studeného, vlhkého čenichu. Tvář jí olízl mokrý jazyk. Otevřela jedno oko a vykoukla Sebastianovi přes rameno.

Před sebou uviděla zažloutlé tesáky vyceněné v upřímném psím úsměvu. Zalapala po dechu. V celé Británii byl jen jeden takhle hloupý a ošklivý pes. Pokusila se promluvit, ale vypravila ze sebe jen nesrozumitelné zachraptění.

Sebastianovi došlo, že se něco děje. Podíval se stejným směrem jako Laura a zůstal nevěřícně zírat na střevíčky zdobené mašličkami. Pomalu zvedl hlavu a putoval pohledem přes saténovou spodničku a honosné šaty až k pomstychtivě zúženým jantarovým očím.

36

Když se Sebastian setkal s pohledem své bývalé milenky a snoubenky, instinktivně zvedl ruce k obličeji, aby si nasadil masku – jenže ta tam nebyla. Boris zaujatě vztyčil uši.

„Ale ale,“ zatrylkovala Tricia. „Snad to není moje drahá, roztomilá neteř!“

Přes Triciino rameno se naklonil baron Blake a lorňonem se zadíval na Lauru, jako by to byl mikroskop a ona brouček.

„Namouduši, je to ona! Co si o tom myslíte?“

Laura se zkroušeně postavila, sepjala ruce v klíně a začala si nervózně proplétat prsty. Pod tetiným pátravým pohledem si zase připadala jako devítiletá holčička s tvářemi zmazanými od grafitu a šaty páchnoucími sírou. I Sebastian vstal a ochranitelsky jí položil ruce na ramena.

„Jak jste nás našli?“ zeptala se Laura.

„Anonymní vzkaz,“ odsekla Tricia.

„D’Artan,“ zašeptal Sebastian. „Určitě chtěl, aby nás objevili mrtvé v posledním mileneckém objetí.“

„Já vám to vysvětlím,“ pípla Laura nesměle.

Tricia odmítavě mávla rukou. „Není třeba. Tímhle se vysvětluje všechno.“ Začala vypočítávat na prstech: „Svedlas mi snoubence. Narafičilas to na něj, aby vypadal jako hanebný zločinec…“

„Bojím se, že to nebylo narafičené, hraběnko. Skutečně to je hanebný zločinec.“ Zpoza stromu se vynořil sir Arlo se třemi policisty v patách. Ti okamžitě zamířili k chatrči a vycházkovými

holemi začali prohrabávat trosky. Sebastian poodstoupil od Laury a odevzdaně se opřel o křivý kmen dubu.

„Ticho,“ vyštěkla Tricia na Arla. „Jak se opovažujete skákat mi do řeči? Kde jsem to skončila? Aha… Utekla jsi s ním a předstírala, že tě unesl…“

„Ohromně dobrodružná historka,“ vmísil se do hovoru baron Blake.

„Ale on mě doopravdy unesl,“ namítla Laura. Tricia zvedla obočí. „A nejspíš tě pak celou dobu držel přivázanou řetězem k posteli.“ Laura zčervenala.

Tricia kolem ní prošla, jako by jí neteř nestála ani za pohled, a karmínovým nehtem přejela Sebastianovi po košili. „Kdybych měla rozum, přivázala bych si toho lotra řetězem k posteli sama.“

Sebastian zkřížil paže na hrudi a zkřivil rty do pohrdavého úsměvu. „To by taky byl jediný způsob, jak mě tam udržet, drahoušku.“

Tricia vyjekla.

Sir Arlo se spokojeným úsměvem vytáhl z kapsy pouta. „Ten džentlmen teď bude nosit jen tyhle řetězy. Počká si v nich na soud. Ten s ním zúčtuje za zločiny, které spáchal coby Strašlivý skotský bandita Kirkpatrick. Za loupeže. Za únos…“

„Můžete k tomu přidat i vraždu, sire,“ zavolal jeden ze strážníků, který se skláněl nad ďArtanovým tělem.

Přes mýtinu přešel MacKay. „Nesmíte ho zatknout. Zakazuju to.“

„Proč ho zatýkat?“ dupla si Tricia. „Nemůžeme ho rovnou pověsit?“

Baron Blake si zamnul ruce. „Tohle je skutečně zábava. Je to mnohem lepší než hon na lišku.“

Sebastian se na Tricii usmál. „Škoda, že tady nejsme ve Francii, miláčku. Tam bys mi mohla nechat useknout hlavu.“

„To bych udělala s největší radostí,“ sykla.

„A kdo jste vy, pane?“ obrátil se Tugbert k MacKayovi.

MacKay v uklidňujícím gestu položil Lauře ruku kolem ramen.

„Jsem snoubenec téhle mladé dámy.“

„A já jsem její manžel,“ dodal Sebastian. Sir Arlo znovu napřáhl ruku s pouty.

„Nesmíte ho zatknout,“ opakoval MacKay. „Dostal od krále omilostnění.“

Šerif se pochybovačně zašklebil. „Vážně? Sem s ním.“ MacKay se tázavě podíval po Lauře. Laura se podívala po Sebastianovi. Tomu ztvrdla čelist a vyhnul se jejím očím. Pomalu zvedl ruce a nastavil siru Arlovi zápěstí.

„Ne!“ vykřikla Laura zoufale. Všichni na ni zůstali nevěřícně zírat. „Lord MacKay má pravdu. Nechte ho.“

„Proč bych měl?“ zeptal se sir Arlo chladně. Myšlenky jí uháněly jako o závod. Rukama křečovitě sevřela sukni a pak s náhlou inspirací pozvedla hlavu. „Protože on není Strašlivý skotský bandita Kirkpatrick. To jsem já.“

Sebastian zaúpěl. Siru Arlovi poklesla čelist. Baron Blake vyprskl a obličej mu zbrunátněl, jak usilovně hledal vhodný přívlastek pro tenhle nový, strhující zvrat. Tricia vytáhla ze živůtku kapesníček a podala mu ho.

„Přesně tak.“ Laura dlouhými kroky přecházela po mýtině a zuřivě přemýšlela. Jeden ze strážníků jí klusal v patách jako pejsek a v rukou mu cinkaly okovy. „Celé ty roky jsem loupila. Co myslíte, proč se asi všechna ta přepadení odehrávala u hranice? Tetička Tricia myslela, že spím, a já místo toho sešplhala po mřížoví a vyrazila na lup. Na svém hřebci jsem se hnala přes měsícem zalité louky…“

„Žádného hřebce nemáš,“ jemně jí připomněl Sebastian. Jak ho míjela, úmyslně mu vší silou dupla na nohu. „No tak to možná byla klisna. Ve tmě se to špatně pozná. Šlo mi jen o to obírat bohaté, olupovat nic netušící…“

„To je ale nesmysl,“ přerušil ji MacKay. Sebastian si oddechl.

„Konečně hlas rozumu.“ MacKay se v plné výšce vztyčil a hrdě si

přitáhl pléd k ramenům. „To já jsem Strašlivý skotský bandita

Kirkpatrick.“ Sebastian zoufale zasténal a zabořil si tvář do dlaní.

„Majordom Blakeových vám moji totožnost s radostí potvrdí,“ pokračoval MacKay. „Se svým personálem se mě odvážně pokusil zajmout. Jen tak tak se mi povedlo utéct. Dokonce i služebné měly zbraně.“ Šlehl přísným pohledem po Lauře. „Nejspíš by mě zabili, kdyby jim někdo prozíravě nesdělil, že mám větší cenu živý než mrtvý.“

Laura si poprvé všimla pohmožděniny na jeho tváři. Provinile pokrčila rameny a začala si okusovat nehet.

Na mýtině propukl chaos. Sir Arlo velmi nedžentlmensky zaklel a praštil pouty o zem. Strážník se škrábal za uchem a zmateně těkal pohledem z Laury na MacKaye a zase zpátky. Tricia začala volat po spravedlnosti a dožadovala se sira Arla, aby pověsil všechny. Boris poskakoval kolem barona Blakea a zuřivě štěkal.

Vtom všechny umlčel ohlušující horalský pokřik. Boris zavyl a schoval se Tricii za sukně. Z kapradí se vyřítili dva koně. Jezdci je zarazili v poslední vteřině, jinak by skupinku na mýtině rozdupali.

Sir Arlo jim s rukama v bok vyšel vstříc. „Nechte mě hádat, pánové. Jeden z vás je určitě Strašlivý skotský bandita Kirkpatrick.“

Jamie smekl pomyslnou čapku. „K službám, pane.“

Když zahlédl Lauru a Sebastiana, sice zmazané od sazí, ale živé, zřetelně se mu ulevilo. Tricia poznala Drobečka a zesinala. Rychle vklouzla za barona Blakea, ale ani za jeho zavalitým trupem se jí nepodařilo schovat sebe i Borise.

Drobeček se rozzářil jako sluníčko a pobídl koně směrem k ní.

„Jamie, tamhle je moje mrňavá hraběnka! Ahoj, lásko. Pamatuješ se na mě ještě?“

„Dost,“ zařval sir Arlo. Laura se musela pousmát, protože když se Arlo rozzuřil, vypadal skutečně impozantně. „Nejradši ze všeho bych poslechl hraběnku a všechny vás pověsil, ale má oddanost anglickému právu mi to nedovolí. Takže zatknu jen toho, o kom si myslím, že mi to může všechno vysvětlit.“

MacKay vykročil kupředu, ale Sebastian ho odstrčil, stoupl si před něj a znovu nastavil zápěstí. Tentokrát mu sir Arlo pouta navlékl.

Když Laura zaslechla osudové zaklapnutí, trhaně se nadechla. Hřbetem ruky si setřela slzy, až jí na tvářích zůstaly šmouhy od sazí, a odhodlaně došla k Sebastianovi. Neohlížela se na Tricii, neohlížela se na nikoho a něžně ho políbila. Ani těžké železné řetězy mezi nimi jí nezabránily přitisknout se k němu s láskyplnou odevzdaností.

Než se Sebastian odtáhl, přiložil jí rty k uchu. Laura se zatajeným dechem čekala na něžné vyznání, kterým se bude moci utěšovat, než se znova setkají.

„Sbohem, moje milovaná vévodkyně,“ zašeptal.

Zoufale se dívala, jak ho jeden ze strážníků odvádí. MacKay vykročil za nimi, zjevně odhodlán alespoň teď stát při svém jediném synovi. Sebastian se přes rameno ohlédl a spiklenecky na Lauru zamrkal. Věděla, že si ten pohled navždy uchová v srdci – Sebastianův pokřivený úsměv, šmouhu od sazí na jeho čele, rozcuchané vlasy pozlacené sluncem. Neodolatelný až do trpkého konce.

Do předloktí se jí jako naostřené dýky zaryly Triciiny nehty.

„Pojd, ty hanebná nevděčnice! Děláš ostudu tatínkovi i všem mým ubohým mrtvým manželům. Pořád nemůžu uvěřit, že ses mi takhle odvděčila za všechno, co jsem pro tebe udělala…“

Laura se tetě vykroutila a udělala krok stranou. Pak se hrdě napřímila a využila své výšky k tomu, aby se na tetu podívala

patřičně svrchu.

Tricia rychle o krůček couvla, přitom zakopla o Borise, a kdyby ji baron Blake včas nezachytil, byla by se rozplácla v trávě. Pohoršené si přitiskla ruce k pomačkanému fiží. „No tohle… Taková nestydatost…“

Baron Blake ji odváděl pryč, něco soucitně mumlal, ale přitom po Lauře vrhl pohled plný neochotného obdivu. Za nimi se s kňučením loudal Boris. Laura zůstala opuštěně stát uprostřed mýtiny. Kupodivu

to byl Drobeček, a ne Jamie, kdo jí položil ruku na rameno. „Pojd. Seš príma žába, hezká a statečná, ale teď bys radši měla jít domů.“

Zmateně vykročila. Hrozně ráda by věděla, kde vlastně domov má.

37

Na střechu zchátralé soudní budovy v centru Elsdonu bubnoval déšť, ale ani ten neodradil proudy zvědavců, které se neustále hrnuly dovnitř. V soudní síni bylo narváno k prasknutí, jak se tam tísnila různorodá směsice lidí z Northumberlandu i okolních hrabství. Z vlhkých plášťů stoupala pára. Mísili se tu vévodové i farmáři, satén soupeřil s hrubou vlnou. Všichni se chtěli dostat dovnitř, aby se stali svědky toho, jak bude rozvedeno manželství proslulé vévodkyně z Wintonu.

Mezi lidmi se proplétali reportéři z London Observeru a Timesů a snažili se posbírat co nejvíc názorů a klepů. Zdálo se, že sympatie jsou rozloženy rovnoměrně. Jedna stará farmářka s obličejem scvrklým jako sušená švestka prohlásila, že vévodkyně je ubohá nešťastná dívenka, kterou ten ničema unesl a namířenou pistolí donutil ke sňatku. Urozenou Devony Blakeovou naopak později citovali, jak Lauru Walkerovou obvinila, že je „odporná požitkářka“, která se odvážila „tajně uprchnout“ se snoubencem vlastní tety. Vážený baron Blake se zase vyjádřil, že celá záležitost je „prostě hrozně zamotaná“. Pak nasadil vznešenou pózu a otázal se, zda by k článku nemohli připojit jeho portrét.

Když se dveře soudní budovy rozletěly a dovnitř v poryvu deště vkročil objekt všeobecného zájmu, dav zahučel. Zeny si za vějíři šeptem vyměňovaly poznámky, muži se pošťuchovali lokty a vrhali po sobě potutelné pohledy.

Reportér z Timesů stěží zakryl zklamání, když mu jeden venkovský šlechtic vysvětlil, že vévodkyně není ta okázalá dáma ve

vysoké paruce a honosných, i když poněkud promáčených šatech, ale nenápadná obrýlená žena za ní.

Reportéra zaskočilo, že na mladé vévodkyni není nic, co by si zasloužilo kritiku. Byla oblečena v jednoduchých černých šatech, tmavé vlasy měla na šíji stažené do uzlu. Reportér si vyčítal, že si s sebou nevzal kalamář. Rád by si ji hned naskicoval, aby mu ty výrazné čisté rysy nezastřel v paměti čas a další dojmy.

Venku zahřmělo. Laura prošla soudní síní a usadila se v první řadě. Tricia nechala starého Fishe stát u dveří, aby jí otřepal deštník a pokropil tak pár reptajících opozdilců, na které už nezbylo místo k sezení. Provázel ji nový nápadník, korsický hrabě, pod jehož povlávajícím pláštěm bylo vidět nažehlený kabát ověšený stuhami a medailemi.

Laura složila ruce do klína. Šum davu jí zněl jako hučení vzdáleného oceánu. Necítila palčivost šeptaných poznámek ani šlehy poťouchlých pohledů. Necítila vůbec nic. Zmáhala ji hluboká apatie, která otupila všechny ostatní vjemy.

Celý měsíc. Třicet dní, a nic. Ani slovíčko. Ani jediný vzkaz. Nic, co by jí naznačilo, že si Sebastian rozvod nepřeje. Laura věděla, že Sebastiana propustili z londýnského žaláře už skoro před týdnem, ani nepotřebovala naslouchat dotěrným klepům – starý Fish jí to neopomněl se škodolibým potěšením osobně sdělit.

Sir Arlo moudře usoudil, že Sebastiana Kerra nemůže dost dobře usvědčit. Nejenže se to při jeho zadržení jen hemžilo Strašlivými skotskými bandity, ale navíc se za ně prohlašovaly tak nepravděpodobné osoby jako skotský lord, anglická vévodkyně a pastorův syn s vlasy jako mrkev. Kromě toho tu byla ta nevyjasněná záležitost se záhadně zmizelým omilostněním od krále. A konečně i fakt, že Killian MacKay, jeden z nejmocnějších skotských pánů, veřejně uznal Sebastiana za svého syna, i když nelegitimního. A tak sir Arlo – aby si zachoval tvář a umlčel zvědavé dotazy – dal rozhlásit, že Strašlivý bandita při výbuchu zahynul. D’Artanovo tělo dal ve vší tichosti pohřbít.

Laura si stáhla rukavice a nervózně je žmoulala. Sebastian je už nejspíš na cestě na Vysočinu, pomyslela si. Teď je přece dědicem jednoho z nejbohatších panství ve Skotsku. Může mít svůj milovaný Dunkirk i všechno ostatní, co bude ochoten od otce přijmout. Už nepotřebuje obyčejnou vévodkyni se skromným příjmem, aby mu zajistila úctyhodnost.

Srdce se jí bolestně sevřelo, když do místnosti vstoupil soudce. Talár měl zaprášený a jeho paruka vypadala jako vrabčí hnízdo. Přelétl pohledem nedočkavý dav a utrápeně si povzdechl, protože na takový rozruch nebyl zvyklý. Nejvýznamnější případ, jaký zatím řešil, byla krádež březí prasnice.

Zaklepal kladívkem a mumlání se ztišilo. Tricia začala zvonivým hláskem odpovídat na jeho otázky a Laura sklopila oči do klína. Teď se snad Sebastian konečně vymaní z tíživého stínu Brendana Kerra, napadlo ji. Navždycky mu sice zůstanou jizvy, ale otevřené rány snad čas zahojí. Přála si, aby v totéž mohla doufat i u sebe.

„Vaše Výsosti!“ Soudcův hlas zaburácel jako hrom.

Laura na židli nadskočila a uviděla, že se na ni soudce netrpělivě mračí. Štěbetání davu rázem utichlo. „Ano, pane?“

„Vaše poručnice byla tak laskavá, že zodpověděla mé dotazy ohledně vašeho únosu. O totéž chci teď požádat vás. Znovu své otázky zopakuji. To vaše manželství, nebo spíš ta fraška, bylo naplněno?“

Fraška? Běh přes sluncem zalitou louku ruku v ruce… Handrkování, jak pojmenovat kozu… Polibky za rozbřesku, kdy byli oděni jen v prvních ranních paprscích… Otevřela pusu, aby zalhala, ale marně se pokoušela vypravit ze staženého hrdla nějaký zvuk.

Vtom odkudsi zezadu zazněl zvučný hlas: „Ano, pane, to tedy bylo.“

Laura vyskočila na nohy a oběma rukama se chytila zábradlí.

Ohlédla se.

Ve dveřích stál Sebastian Kerr a uličnicky se ušklíbal. „A měl bych dodat, že s velkým potěšením.“

Soudní síň explodovala zděšenými výkřiky. Soudce zuřivě zabušil kladívkem. Lauře stoupl do tváře ruměnec, ale hned se zase vytratil.

Sebastian byl oděn v plné skotské nádheře stejně jako jeho otec, který stál za ním a zářil hrdostí. I Drobeček a Jamie měli zbrusu nové šaty. Jamiemu visel ze rtů tlustý doutník.

Když Sebastian zamířil uličkou k Lauře, roztřásla se jí kolena. Bezvládně sklesla na lavici a křečovitě sevřela zábradlí, až jí klouby na prstech zbělely. Nemohla se na Sebastiana dívat. Příliš to bolelo. Bylo to jako dívat se do slunce.

Všichni přítomní zatajili dech, když před ní Sebastian poklekl. Vytáhl zpod plédu vyřezávanou krabičku a podal ji Lauře. „Chtěl jsem ti koupit prsten, ale Jamie tvrdil, že tohle tě určitě potěší víc.“

Rozechvělýma rukama krabičku otevřela. V záhybech sametu ležela maličká zlatá pistole.

Sebastian vstal a nasadil rezignovaný výraz. „Dělej, co nejhoršího umíš. Nic jiného si nezasloužím.“

Dav se zajíkl, když mu namířila rovnou na srdce a zmáčkla kohoutek.

Z hlavně vylétl drahokamy zdobený ptáček a zatrylkoval úvodní tóny Bachovy ukolébavky. Laura se chtěla chytit za pusu, ale Sebastian jí zadržel ruku, takže se zvonkohra jejího šťastného smíchu rozlehla po celé soudní síni.

Pak Sebastian zvážněl. „Bál jsem se tě do toho zatáhnout. Nechtěl jsem se vracet, dokud jsem si nebyl úplně jistý, že jsem opravdu volný.“ Znovu před Laurou poklekl a vzal její ruku do dlaní. „Ale stejně jsem mizera.“

Upjatě si nasadila brýle. „A byls odjakživa. Ale i tak tě od první chvíle miluju.“

Dav zahučel. Tricia omdlela jako špalek a její paruka přitom sklouzla hraběcímu nápadníkovi do klína.

Sebastian Lauru zvedl do náručí a líbal ji na tváře, na nos, na čelo. Rozpletl jí uzel, jehlice se rozletěly kolem a vlasy jí spadly přes záda jako hebký vodopád.

Dav se před nimi rozestupoval. Drobeček a Jamie otevřeli dveře a Sebastian s Laurou v náručí vyšel ven do deště. Něžně jí přetáhl pléd přes hlavu.

„Tam, kde jsem doma,“ řekla ochraptěle, „když dá muž ženě svůj pléd, znamená to jediné.“

Zastavil se na schodech soudní budovy a něžně se na ni usmál.

„A co?“

„Tohle.“ Přivinula se k němu a jejich rty splynuly. Dav pochvalně zahučel. Killian MacKay se otočil a vysekl jim nefalšovanou anglickou poklonu. Drobeček pohodil hlavou a nahlas se rozesmál.

Jamie si otřel z očí slzy dojetí a utřel si nos do rukávu nového kabátu. „Nikdo nesmí tvrdit, že Jamie Graham není sentimentální, bohabojný hoch,“ zamumlal si pro sebe.

Zastrčil kouřící doutník mezi sešpulené rty starého Fishe, seskákal po schodech a rozběhl se za Laurou a Sebastianem do sladkého anglického deště.