Teresa Medeiros

Schovanka

NOVÝ ZÉLAND 1865

Justin Connor uvolnil ztuhlé prsty a kouřící pistole mu vypadla z ruky. Domorodci, které výstřel poplašil, se rozprchli a on na mořském pobřeží osaměl s odvěkým hukotem vln a s temnou postavou zhroucenou opodál.

Divoce zaklel.

S pocitem hrůzy vykročil k nehybnému tělu spočívajícímu na písku jako polámaná loutka.

Měsíční světlo hladilo Davidovu všední dobrosrdečnou tvář -tvář, kterou by člověk někde na londýnské ulici bez povšimnutí minul. Z koutku úst ležícímu stékal tenký pramínek krve.

David zamžikal a otevřel oči. „Hej, chlapče, nemohl bys uhnout kousek doleva?

Cloníš mi vítr. „ Mluvil tak věcně a nevzrušeně, až bylo Justinovi do pláče.

Klesl na kolena a vzal Davida do náručí. „K čertu s tebou, Scarboroughu!

Neopovažuj se mi tu teď umřít! „

Přední strana Davidovy košile byla zbrocena krví. Justin se úporně pokoušel zastavit krvácení dlaní, i když mu bylo jasné, že jeho snaha je marná. V téhle divoké, nezkrocené zemi se už setkal S mnoha smrtelnými zraněními, a tak hned poznal, že tenhle člověk, který mu byl přítelem, bratrem i otcem, umírá. Bezmocně odhrnul z Davidova bledého čela vzpurný pramen vlasů.

David zvedl ruku. Kolem prstů měl omotaný zlatý řetízek. „Claire, „ zašeptal ochraptěle a vtiskl řetízek do přítelovy ruky potřísněné krví.

V tu chvíli Justin pochopil, proč David utíkal zpátky do jejich stanu, namísto k čekajícímu člunu. Neběžel si pro zbraň, jak se Justin zprvu domníval, ale pro miniaturu své milované dcery, kterou nosil schovanou v pouzdře s hodinkami.

Davidův hlas slábl. „Běž za ní. Řekni jí, že mě to mrzí. Řekni jí, že ji mám strašně rád. Postarej se o mého malého andílka, Justine. Přísahej, že to uděláš. „

Justin nebyl schopen slova. Hrdlo se mu stáhlo. Hleděl na hodinky ve své dlani a bál se je otevřít. Copak se může podívat na ten uličnický úsměv, na ty vlídné hnědé oči, když té holčičce jednoho dne bude muset říct, jak mu její otec zemřel v náručí na opuštěném pobřeží? Zoufale si pomyslel, že když neodpoví, David třeba nezemře.

Davidovy prsty se v posledním vzepětí sil zaťaly Justinovi do paže. Cedil slova skrz stisknuté zuby: „Proboha, Justine! Přísahej. Musíš! „

Justin sklopil hlavu, neboť se nedokázal setkat s přítelovým horečnatým pohledem. Davidovu tvář skrápěly jeho slzy. „Přísahám, „ zašeptal.

David se mu ochable svezl do klína. „Hodný chlapec. „ Přes rty mu přelétl náznak úsměvu. „Tam, kam jdu, nebudu potřebovat zlatý důl, „ zamumlal. „Tam jsou i ulice dlážděné ryzím zlatem. „

Justin se přes slzy zmohl na úsměv. „Ty jsi věčný optimista, vid? „ Ale už tu nebyl nikdo, kdo by mu odpověděl.

Přitiskl si přítelovo mrtvé tělo k hrudi a kolébal je v náručí. Narážely na něj pocity viny a bezútěšnosti, stejně prudké a neodbytné jako příboj dorážející na písek.

Když konečně vstal, zdřevěnělé nohy se mu třásly. Vzal Davida do náručí jako dítě. Přítelova hlava s rozcuchanými kaštanovými vlasy postříbřenými měsícem se mu bezvládně svěsila přes paži. Justin ho položil do loďky a něžně mu urovnal údy. Pomocí dlouhé tyče odrazil od břehu a pak sklesl vedle Davidova těla, ochromený nekonečným zoufalstvím.

V dlani ucítil tupou bolest. Sklopil oči a zjistil, že svíral Davidovo pouzdro s hodinkami tak křečovitě, až se mu obtisklo do kůže. Pomalu je otevřel.

Z roztomilého dětského obličejíku rámovaného neposlušnými kudrlinkami se na něj dívaly důvěřivé, veselé oči. Davidovy oči jiskřící životem. Justin hodinky zaklapl. Všechny jejich společné sny vzaly za své. Všechno bylo pryč - zlatý důl, Nicholas, dědictví malé Claire. Opřel si hlavu o okraj loďky a nechal se unášet vlnami, dál a dál, pod lhostejným třpytem hvězd, jež se mu rozplývaly před očima.

LONDÝN, ANGLIE 1865

Do knihovny vstoupilo dítě. Ředitelka penzionátu, slečna Amélie Wintersová, k děvčeti vzhlédla přes okraj brýlí. Ještě před par měsíci by Claire s rozvázanými botami vletěla do dveří, až by za ní stuhy vlály, a vesele by brebentila. Škoda, že nejdřív musel zmizet její otec, aby zkrotila svou neukázněnost a stala se spořádanou mladou dámou.

Až na ty vlasy. Ředitelka si pohrdavě odfrkla. Žádný hřeben na světě by si neporadil s těmi neposlušnými kudrlinkami. Přestože Claire měla šaty ve střízlivých

barvách, připomínala spíš nepořádného andílka než chovanku z Foxworthu. Aspoň že si projednou vzala čistou zástěru. Tentokrát nebyla zamazaná od uhelného mouru, který by prozradil, že Claire zase někde dováliřla se služkami. Dokonce na látce ani neulpěly chlupy, které by žalovaly, že se dívka vplížila do stájí, aby nakrmila houf mňoukajících koťat, jež bez Améliina svolení zachránila ze sousedovy studny.

Dívenka udělala ledabylé pukrle a dech se jí u úst srazil v obláček páry. Nemá smysl plýtvat uhlím, když už je skoro únor, říkala si Amélie a zachumlala se hlouběji do těžkého tvídu.

Claire usedla na samý krajíček polstrovaného křesla z růžového dřeva, jako by měla strach, že ji ten kus nábytku spolkne. Amélie se při pohledu na ni podivila. Kam se poděla všechna dívčina dětská baculatost? V černých šatech vypadala Claire vyzáříme, samá ruka samá noha, jako by z ní nezbývalo nic než obrovské tmavé oči v obličeji bílém jako sníh. Ty oči, tak vážné a chladné, teď spočívaly na Amélii a zdálo se, že patří někomu mnohem staršímu než jedenáctileté dívence. Jenom Claiřiny ruce prozrazovaly neklid. Nervózně mačkaly zažloutlý papír, který měl být posledním dopisem od jejího otce.

V Amélii se ozval soucit. Usoudila, že bude lepší vyřídit to co nejrychleji a zničit naděje toho děcka jedinou čistou ranou.

Poklepala na bělostný list papíru na stole a odkašlala si. „Je mi to líto, ale musím ti sdělit… „

„Vážně? „ skočila jí do řeči Claire.

Ředitelka zvedla oči od papíru. „Co vážně? „

„Vážně je vám to líto? „

Slečna Wintersová zamrkala. Jejich pohledy se do sebe na okamžik zaklesly.

Holčička nevypadala drze, jenom zvědavě, což Amélii ještě víc popudilo.

Upravila si brýle a se znechucením si uvědomila, že se jí ruce třesou spíš strachem než vzteky. „Kolikrát ti mám připomínat, abys krotila svou drzost, mladá dámo? Tady přede mnou leží dopis od sira George Greye, novozélandského guvernéra. S lítostí ti sděluje, že tvůj otec, pan David Scarborough, je mrtev. „

Poslední slovo se dutě rozlehlo tichým pokojem. Claire ještě víc zbledla. Její pěsti se křečovitě sevřely kolem otcova dopisu. Ona to věděla, pomyslela si Amélie. Panebože, ona už to věděla.

Zalitovala své příkrosti a pokračovala: „Tvůj otec tě nijak nezaopatřil, ale můžeš

zůstat v našem foxworthském penzionátu, dokud se nenajde uspokojivé řešení. „

Co to říkám? divila se v duchu Amélie. To předčasně dospělé děcko snášela jen s největšími obtížemi. Dívce všechny ty skandální roky, které prožila bez gardedámy jen se svým otcem, dodaly sebevědomí hraničící s arogancí, což bylo pro

foxworthskou chovanku krajně nepatřičné. Amélie si pomyslela, že by radši měla Claire co nejdřív poslat někam do sirotčince.

Tváří v tvář dívčině nepřirozenému klidu však nedokázala nic než dál drmolit:

„Pochopitelně se budeš muset vzdát svého pokoje, jelikož platící studentky… „

„To nebude třeba. „

Amélie sebou trhla. Ta holka už jí zase skočila do řeči. Copak jí ten přehnaně shovívavý otec nevštípil vůbec žádné způsoby?

„Nebudu potřebovat vaši dobročinnost, „ pokračovala Claire s chladnou důstojností právě .sesazené královny. „Co nevidět si pro mě přijede otcův přítel a partner, spoluvlastník jeho zlatého dolu. Pan Connor je dědicem vévody z Winthropu a je bohatý a mocný. Otec mi slíbil, že se o mě postará, kdyby se jemu samotnému něco přihodilo. „

Améliiny rty se zkroutily v pohrdavém úšklebku, jímž chtěla Claire naznačit, co si myslí o velikášských slibech jejího otce. I ona se kdysi nechala obalamutit podmanivým úsměvem Davida Scarborougha. Natolik mu důvěřovala, že zaplatí za výchovu své dcery, že jen kvůli jeho osobnímu šarmu uskutečnila pěkných pár nákupů pro školu i pro sebe. Kdo jí teď zaplatí dluhy? Jeho duch?

Neslíbil ti taky, že se pro tebe vrátí, drahoušku?

Amélie spolkla ta krutá slova a přinutila se k úsměvu. „Nemyslím, že by ses měla upínat k dětinským nadějím, Claire. „

„Tak mi neříkejte! „ Dívka se najednou nakláněla nad stůl, ruce zatínala v pěst a oči jí překypovaly prudkými emocemi. „Už nikdy mi tak neříkejte. Jenom tatínek mi smí říkat Claire. Jmenuju se Emily. „

Amélie se bezděčně přikrčila a ruka jí vylétla ke krajkovému límečku.

Dívenka se rozeběhla ke dveřím. Rozrazila je a skoro zakopla o děvče v zástěře, jež za nimi klečelo. Než se slečna Wintersová Stačila zvednout z křesla, Claire byla ta tam. Naslouchajícím tichem se nesl jen dupot jejích nohou. Na opačném konci haly se kmitl bílý barchet a ředitelce bylo jasné, že scéna měla víc svědků než jen služtičku u dveří.

Opřela se o zárubeň a přerývaně oddychovala. Služka vstala. Plakala příliš usedavě, než aby mohla zapírat, že potají naslouchala.

„Ach paní, to je ale chudinka! „ zakvílela. Otřela si zrudlý nos do zástěry, až jí na špičce zůstala šmouha od mouru. „Zrovinka dneska ráno mi dala kus svýho koláče, abych ho vzala svýmu brá š kov i Freddiemu, co stůně na souchotě. „

Amélie se napřímila a zpražila služku káravým pohledem. „Kdybych chtěla znát tvůj názor na dobročinné aktivity slečny Scarboroughové, řekla bych si o něj, Tansy. „

Služebná zmlkla, sebrala prachovku a začala otírat ciferník hodin v hale. Ředitelka si urovnala kabát a vrátila se do knihovny. Práskla za sebou dveřmi, až to zadunělo celou školou.

Služtička obrátila oči k nebi a sežmoulala hadr v ruce. „Pomoz tý chuděrce, Pane,

„ zašeptala vroucně. „Jestlis někdy seslal na tuhle zem anděla, tak je to moje sladká Emily Claire. „

„Sakra! K čertu s tím vším! „ Emily si vztekle dupla.

Z polštáře lemovaného krajkou na ni zírala porcelánová panenka a kulaté modré oči se jí netečně leskly. Droboučká zápěstí měla obtočená jemnou zlatou nití. Emily se otřásla. Právě kouzlo zlata bylo natolik silné, že od ní otce odvedlo. Někde na Novém Zélandu je zlata plný důl. Ale k čemu to je, když tam její otec spí pod zemí, svázaný těmi třpytivými kovovými pouty? Ruka se jí sama od sebe rozmáchla a Emily mrštila panenkou přes elegantní ložnici.

Svezla se na kolena a nacpala si do pusy okraj saténové přikrývky, aby její pláč neslyšela celá škola. Na tvářích ji štípaly slzy. Teprve když se její vzlyky ztlumily a přešly v přidušené stkaní, odvážila se otevřít oči do bezduchého luxusu pokoje.

Panenka ležela u okna jako hromádka neštěstí, se spodničkou shrnutou přes obličej.

„Ach Annabel, „ zašeptala Emily. Přelezla k ní po čtyřech a převrátila ji. Porcelánový spánek zjizvila úzká prasklina. Emily panenku objala. Přepadl ji pocit, že zubatá puklina vede od panenčiných vlasů až k jejímu vlastnímu puklému srdci.

„Je mi to tak líto, Annabel. „ Uhladila panence sametovou sukni a něžně ji políbila na prasklinu. „Ted musíme být moc statečné, zlatíčko. Tatínek říkal, že musíme být moc statečné. „ Pokusila se zasmát, ale jen se rozvzlykala. „Nezbývá nám než čekat. „

Přitiskla si panenku k hrudi a vylezla na okenní sedátko. Dlážděnou ulicí postupoval na své osamělé pouti lampář a probouzel k třepotá věrnu životu plynové lampy. Mlžné koláče světla pronikaly nazelenalým podvečerním šerem. Z okenní tabulky na Emily zíral Annabelin odraz a panenčiny růžové tváře a blonďaté prstýnky vlasů znepokojivě kontrastovaly s jejími vlastními rozcuchanými tmavými kudrnami a zsinalým obličejem. Opřela si o panenku bradu a její štíhlé tělo se zachvělo.

„Budeme čekat jako hodné holčičky, Annabel, „ zašeptala. „Tatínek už pro nás

přijít nemůže, ale pan Connor ano. Tatínek slíbil, že přijde. „

Jak se tak v prohlubující se temnotě kolébala dopředu dozadu, z brady jí skanula slza a pomalu stékala po Annabelině porcelánové tváři.

Jako andělé, když v jasných snech jdou duši v spánku navštívit…

Henry Vaughan

Ký anděl mne to budí ze sna?

William Shakespeare

Moje milovaná dcero, modlím se, aby tě tento dopis zastihl v dobrém zdraví…

NOVÝ ZÉLAND, SEVERNÍ OSTROV 1872

„Jestli si někdy ňákej fracek zasloužil pořádnej vejprask, tak limily Claire Scarboroughová! „

Emily to při Barneyho obehraném výlevu cuklo v koutcích úst. Odvrátila se od moře a zády se opřela o zábradlí na přídi malého parníku. Barney si ji nasupeně měřil a nenávistně křivil podobaný obličej.

Rozhodil šlachovité ruce a zamumlal: „A seřezat bych ji měl já. „

Doreen chňapla bratra za ucho a zkroutila mu je jedním z oněch hmatů, které z ní

učinily postrach všech tříd ve Foxworthském penzionátu pro mladé dámy.

„Au, ségro! „ zavyl. „Pusť! Dyť jsem na ni ani nešáh. Aspoň Zatím né. „

„Řekla bych, že máš zálusk na víc než jen na šáhnutí. Však jsem si všimla, jak jsi kulil oči, když jsme ji cpali do těch parádních šatiček. „

Ted už se Emily usmála doopravdy. Doreen zakroutila bratrovým uchem ještě silněji, protože ji rozzlobilo, že tak snadno sklouzla do koknejské výslovnosti. Kdekdo věděl, že si místo v penzionátu získala jen díky své schopnosti napodobovat kul-tivovanou mluvu vyšších vrstev. Díky tomu a také díky rychle se zhoršující finanční situaci slečny Wintersové.

Barney praštil Doreen přes ruku. „S takovejma dvěma potvorama přijdu vo zdraví i vo rozum, ještě než vůbec zahlídnem Novej Zéland. Ty ženský! „ odplivl si. Svou sestru zahrnul do onoho sžíravého označení jen se zaváháním.

Jsou jako dvě vzteklé tretky, pomyslela si Emily. Nechala jsem se odvléct přes půl světa dvěma vzteklými tretkami… Chodí sice vzpřímeně a s pokrytou hlavou, ale ani kdyby se navlékli do hedvábí a diamantů, nezakrylo by to jejich fretčí náturu.

Zamnula si paže, které byly modročerné od Doreeniných štípanců. Ta ženská by ji snad i pokousala, jen kdyby se nebála, že by to kapitán mohl pokládat za necivilizované. Nebo že by ji Emily mohla na oplátku pokousat taky.

Povzdechla si. Maličký parníček se s bafáním šinul kupředu a zanechával za sebou v indigovém moři rozvířenou brázdu.

Barney si zuřivě popotahoval límec. Vlněný oblek, jejž mu před odjezdem věnovala slečna Wintersová, by se možná hodil do rezavého větru, který se touhle dobou proháněl Londýnem, ale určitě ne do příjemného novozélandského vánku. Navíc byl ušitý na někoho dvakrát menšího.

Barney si otřel pot z čela. „Tadle země nejni normální. Je mi horko, jako bych se škvařil v pekle. „ Podíval se po Emily a zúžil oči. „A jestli je to peklo, tak tadle holka je čertovo kvítko. Jen se na ni koukni. Jeden by si myslel, že jí ten zatracenej parník patří a Tasmanovo moře jakbysmet. „

Doreen se nepodívala na Emily, ale ohlédla se ke kapitánskému můstku. Starý kapitán se mátožně opíral o kormidelní kolo a podřimoval.

„Možná že jí patřit bude, až ji hodíme do klína tomu jejímu bohatýmu poručníkovi, „ poznamenala. „Ten vévodův nóbl dědic nám má zaplatit všecky peníze, který dluží chudákovi slečně Wintersový za to, že se o tuhle mizernou mrňavou čubku celý ty roky starala. A desetinu si mužem nechat pro sebe. „

„Zasloužili bysme si půlku, „ zamumlal Barney a prohmatával si lesklou modřinu pod okem.

Emily byla v pokušení souhlasit.

V pondělí jim posypala všechny zásoby solí.

V úterý vylila Barneyho whisky a nahradila ji obsahem Doreen i na nočníku.

Ve středu hodila Barneymu jediný oblek přes palubu. Zatímco pro něj plaval - nahý, jak ho Pánbůh stvořil -, Emily se řízla do pistu a nechala odkapávat krev do moře v naději, že přiláká žraloky. Nebýt Doreen a hromotluckého topiče, Barney by ji nejspíš hodil přes palubu.

Dnes ráno mu mohutným rozmachem pěstí udělala monokl, když ji společně s Doreen svlékali z jednoduchých šatů a cpali do sukně s honzíkem.

„Dokonce nemá ani tolik slušnosti, aby nosila čepec, „ zavrčel Barney.

Zatímco jemu každým dnem cesty naskakovaly na spáleném obličeji další puchýře a Doreen pod slunečními paprsky žloutla, Emily měla tu drzost, že se klidně natáčela ke slunci a opalovala se dozlatova.

„Aspoň že jsme toho klučicího ďáblíka konečně navlíkli do Ženskejch šatů, „ utrousila Doreen.

Barney přejel pohledem Emilyinu postavu. Emily se otřásla. Věděla, že i když si to Barney nechce připustit, nepřipadá mu ani za mák klučicí. Ňadra měla ještě pořád obolavělá z toho, jak se k ní odporně tiskl svou kostnatou hrudí, když ji držel, aby jí Doreen mohla zavázat tkanice u honzíku. Odtáhla se od něj tak daleko, jak jen to na úzké palubě šlo. Potměšile po ní pokukoval a popotahoval si kalhoty. Emily doufala, že ho pořádně škrtí.

Doreen bratrovi znovu zakroutila uchem. „Drž ty svý mizerný pracky někde, kde je budu mít na očích. Nesmíme to zpackat. Dostali jsme tudle práci jen díky tomu, že si slečna Amélie nemohla dovolit dalšího detektiva. „

Barneyho zakňučení přehlušil kapitánův ospalý výkřik: „Země na obzoru! „ Emily se zrychlil tep.

Parník zpomalil. Na horizontu se objevil zelený proužek. Doreen sevřela zábradlí a její ostré rysy nadšeným očekáváním téměř zkrásněly. Když připluli blíž, Barney začal odvazovat malý záchranný člun, na němž se chtěl dostat k pobřeží. Byl pevně rozhodnutý vyhledat nepolapitelného pana Connora sám, aby nemusel riskovat, že mu Emily na pevné zemi zase uteče. Už se pokusila utéct jednou v Sydney a dvakrát v Melbourne. Ale Barney byl umíněný jako buldok. Prostě ji pokaždé popadl, přehodil si ji přes rameno a dopravil ji zpátky.

Doreen se vzrušeně rozechvělo úzké chřípí. „Mám jet s tebou? Myslíš, že ho sám najdeš? „

„Jestli je ten chlapík tak rozmazlenej a zhejčkanej, jak tvrdí slečna Wintersová, tak jeho přepychovej barák určitě nepřehlídnu. Přivleču ho sem, pak se zbavíme tohodle spratka a nahrabem si. „

Emily počkala, až se Barney spustí ve člunu na vzdouvající se vlny, pak se naklonila přes zábradlí a zamávala mu kapesníčkem. „Opatruj se, Barney. Jeden z partnerů pana Connora je mrtvý, druhý beze stopy zmizel. „ Sladce se usmála. „Byla bych hrozně nerada, kdyby se ti přihodilo něco podobného. „

Barney zezelenal. Hodil po sestře zlobným pohledem, otočil člun a začal veslovat k pobřeží.

Nad omšelým parníkem zakroužil racek a vznesl se vzhůru. Emily sledovala jeho let ke stříbrnému okraji ostrova.

„Nesmíš zapomínat, „ zašeptala sama sobě, „že Justin Connor je velmi nebezpečný. „

„Čert vem tu zpropadenou Wintersovou! „

Když Justin Connor, který obvykle mluvil uhlazeně, vybuchl s takovou zuřivostí, sluha Penfeld nadskočil, až se zatřásly čajové hrníčky na podnose. Mořský racek, který kráčel po okenní římse, vyčítavě naklonil hlavičku ke straně.

Justin odhodil zmačkaný dopis, začal přecházet po chýši a zuřivě si čuchal tmavé vlasy. „Copak už nikdy nebudu mít klid? „

Penfeld odložil podnos na pocákaný ubrus. Při pohledu na Justinovy dlouhé údy a na jeho zuřivé přecházení sem a tam trnul strachy o svůj milovaný porcelán. „Musel to být ten potulný zubař, pane. Říkal jsem vám, že se nějak moc vyptával. „

Justin se prudce otočil a mohutně se přitom rozmáchl rukou. Penfeld děkoval Bohu, že včas zaštítil čajový servis svým robustním tělem. „Copak si myslíš, že ta čarodějnice Wintersová potřebuje služby obyčejného smrtelníka? Spíš si mě našla v křišťálové kouli. „ Rozhodil rukama. „Jenom mě překvapuje, že poslala dopis, místo co by si pro mě rovnou přiletěla na koštěti. „

Penfeldovi zacukalo v koutcích úst, ale skryl úsměv odměřeným zakašláním. Justin obviňujícím gestem ukázal na racka. „Ty taky patříš k jejím poskokům?

Naší nezdolné slečně Wintersové určitě nestačí jenom obyčejné černé kočky. „

Racek ublíženě zastrčil hlavu pod křídlo. Justin zavrčel: „Měl bych ti zakroutit krkem, hodit tě do hrnce a uvařit si tě k večeři. „ S rozpraženýma rukama se vrhl po ptákovi.

Penfeld si významně odkašlal.

Justin sebral dopis, který odešel z Londýna už před pěti měsíci, ale byl doručen po domorodém poslovi teprve dnes odpoledne. „Ta ženská má ale drzost! Trvá na tom, abych se toho děvčete okamžitě ujal. Naznačuje, že se prý zapletlo do nějakého hrozného skandálu. Co mohlo provést? Rozlít při večeři mléko? Ukrást cukřenku? „

Penfeld si zálibně pohladil kulaté břicho. „Kdysi jsem za podobný prohřešek dostal rákoskou. „

„Ta hamižná potvora! Posílám přece na výchovu toho děcka každou půlpenny, kterou seženu. „

To pro Penfelda nebyla žádná novinka. Vždyť právě on odesílal tenké obálky, na nichž chyběla zpáteční adresa.

Justin sklesl na obrácený soudek od rumu a svěsil ramena. „Určitě chce víc peněz.

Ale já už nemám co prodat. Co mám dělat? „

Penfeld předstíral, že se plně soustředí na dokonale čistou hubičku čajové konvice, kterou leštil rukávem. „Ta Wintersová nemusí být jediný člověk, který se dozvěděl, kde pobýváte. Možná že i vaše rodina, pane… „

Justin zvedl hlavu a upřel na sluhu své jantarové oči se zlatými tečkami. Promluvil ledově klidným tónem, jímž by na místě přikoval k zemi i toho nejbojovnějšího maorského válečníka: „Žádnou rodinu nemám. „

Na chvíli zavládlo ticho rušené jen cinkáním hrníčků, které Penfeld leštil. Justinův zavilý výraz pomalu roztál a změnil se v prosebný. „Jsem starý mládenec. Copak to ta ženská nechápe?

Já se přece nemůžu starat o dítě. To prostě nejde. Pro tu holčičku je mnohem lepší, když zůstane v Anglii, kde se jí dostane patřičné výchovy. „

Penfeld sfoukl z konvičky na smetanu neexistující smítko. „A co až bude ve věku na vdávání? „

Justin se rozesmál, ale z jeho smíchu se ozývala úzkost. „S tím si ještě léta nemusíme lámat hlavu. Když David umřel, byly jí sotva tři roky. Teď jí nemůže být víc než deset nebo jedenáct. „ Cítil, že musí jednat, a to mu dodalo energii. Nasadil si brýle se zlatými obroučkami a začal zuřivě čmárat na zadní stranu papíru. „Hned pošlu po kurýrovi odpověď. To děvče zůstane ve škole, kterou pro ni vybral otec. Je to v jejím nejlepším zájmu. Jakmile budu moci, pošlu víc peněz. „

„Pomyslel jste někdy na to, že by mohla potřebovat domov? Rodinu? „

Justinovo pero zkoprnělo nad papírem. Když zvedl ke sluhovi obnažený pohled, Penfeld zalitoval, že ta slova vůbec vyřkl.

Justin se rozmáchl kolem dokola a do toho gesta zahrnul zaprášenou chatrč, udusanou hliněnou podlahu i hromady knih navršené na každém volném kousíčku místa. „Vypadá snad tohle jako domov? „ Dotkl se strniště na bradě, holé hrudi, roztřepené díry na koleni kalikových kalhot. „Vypadám snad já jako rodina? „

Penfeld sklopil oči k podlaze. Justin poskládal papír do úhledného čtverečku, naškrábal na obálku novou adresu a podal dopis Penfeldovi.

Sluha se zásilkou zamířil ke dveřím. Tam se zastavil, ohlédl se a uviděl, že se Justin stále ještě hrbí na soudku a v rukou drží zlaté hodinky, které nosil na řetízku kolem krku. Za ta společná léta ho Penfeld jen zřídkakdy viděl bez nich. Když Justin odklopil víčko, jeho jantarové oči se zahleděly doztracena a zamžily se.

Penfeld si lítostivě povzdechl, odvrátil se a ztěžka vykročil k domorodé vesnici. Mezi prsty mnul omšelou obálku. Bál se, že jeho pán potřebuje tu ubohou dívenku mnohem víc než ona jeho.

Emily si oběma rukama posunula honzík a s pobavením přihlížela bitvě, která se odehrávala na zádi parníku. Už uplynuly tři hodin y a po Barneyho člunu nebylo ani vidu ani slechu. Doreen střídavě prozkoumávala zrezivělým dalekohledem obzor a pokoušela se pomocí výhrůžek přimět nahluchlého - a jak se Emily domnívala, taky přihlouplého - kapitána, aby počkal ještě aspoň hodinu. Jenže tenhle parník jezdil z Melbourne do Aucklandu jenom jednou za měsíc a kapitán byl rozhodnut pokračovat v cestě co nejdřív.

Doreen vřeštěla a kapitán hulákal, a tak se Emily radši otočila zpátky k vodě, kde vlny konejšivě pleskaly o lodní trup. Kadeře jí cukal vlídný větřík. Slunce se hroužilo do moře s lehkostí zlatého pírka. Eimily napadlo, jak je ironické, že po všech těch letech, kdy na tuhle cestu čekala jako na smilování, spotřebovala veškerou energii na to, aby se jí vyhnula. Barney s Doreen by ji v Anglii nikdy nedostali na palubu lodi, kdyby jí nenalili do kávy dávku beladony, která ji málem zabila.

Ti dva byli rozhodnuti dopravit ji k jedinému člověku na svétě, kterého nenáviděla ještě víc než je - k Justinu Connorovi

Palubou otřáslo zaburácení lodních motorů, jejichž písty se zvolna probouzely k životu. Emily pevně sevřela zábradlí. Cítila, jak se současně i v ní probouzí k životu nová vlna nenávisti k poručn ík ov i .

Kd yž se jediný syn bohatého vévody nevrátil z expedice na N ov y Zéland, v londýnské společnosti se vyrojily klepy. Dívky, jež Emily kdysi považovala za své kamarádky, jí donášely šeptané příběhy ze salonů svých rodičů. Jen stěží skrývaly svou zlomyslnost za soucitnými vzdechy a výmluvně si prohlížely její ošuntěl é šaty a odřené střevíce.

V nejlepších londýnských kruzích se jméno Justina Connora stalo symbolem nebezpečí a romantiky. Chovanky ve škole je vyslovovaly jen šeptem, s provinilým obdivem. Emily nebyla jediná, komu se vkrádal do snů.

Většina lidí ho měla za okouzlujícího dobrodruha, spekulanta, který si pomohl k bohatství hazardováním s pozemky, zlatem i l i dsk ý mi životy. Proslýchalo se, že zavrhl vlastní rodinu a vysmál se písemným prosbám, aby se vrátil domů a zaujal své práv opl a t né místo jako dědic ledařského majetku Winthropů.

Emily přimhouřila oči. Dovedla si ho docela dobře představit, jak se usadil na úrodném novozélandském pobřeží a žije ve výstavním viktoriánském sídle, jež si postavil díky zlatu jejího otce… a díky otcově krvi. Možná teď má vlastní dceru - malou zlatovlasou panenku, kterou zahrnuje láskou a krajkami. Zato jí neposlal za sedm let ani jediný osobní dopis, ani jediné laskavé slůvko. Slečna Wintersová si nenechala ujít žádnou příležitost předvést Emily jeho strohé zprávy a ubohé hrstky librových bankovek a šilinků.

Po několika týdnech poručníkova očividného nezájmu dali Emilyin prostorný pokoj Cecille du Pardieu, rozmazlené potvůrce s tvářičkou porcelánové panenky, o níž se šuškalo, že je nelegitimním potomkem rakouského prince. Jenom strach ze záhadného poručníka zabránil slečně Wintersové vyhodit Emily rovnou na ulici. Bylo ale rozhodnuto, že si má vydělávat na živobytí vyučováním mladších dívek, které jí kdysi bývaly rovny a obdivovaly se jí.

Emily ve svém maličkém podkrovním pokojíku často vklouzla pod stropní trámy, rukávem otřela okenní sklo začouzené od sazí a celé hodiny vyhlížela přes bezútěšný oceán střech a komínů a čekala, až si pro ni přijde pan Connor, aby ji vzal pryč.

Parník se dal se skřípáním do pohybu a Doreen dotčeně vyjekla. Ostrov na obzoru se pomalu rozplýval.

Emily zaťala nehty do zábradlí. „Dnes se nesetkáme, pane Connore, „ zašeptala.

„Ani dnes, ani nikdy jindy. „ Nikdy mu neposkytne příležitost, aby se jí vysmál do očí za její bláhovou víru, že by ji mohl vpustit do svého života.

Odfukování parníku přešlo do pravidelného rytmu, když vtom najednou Doreen

přestala úpět a radostně zajásala. Emily pohledem sledovala její nataženou ruku.

Vlnami si razil cestu Barneyho maličký člun. Emily uvízl dech v hrdle. Mátožně popošla o dva kroky a přihlížela, jak Doreen s Barneym vytahují člun zpátky na bok parníku.

Ještě než Barney stačil přelézt zábradlí, Doreen už ho dloubala do žeber. „Tak co říkal? Pročs ho rovnou nepřivezl s sebou? „ Natahovala vychrtlý krk, aby dohlédla do člunu, jako by snad její bratr mohl někoho schovávat pod úzkým sedátkem. „Přijede? Pošle pro nás svoji přepychovou loď? „

Barney pomalu zvedl pobledlý obličej s očima, které připomínaly kousky obsidiánu. „Nejni tam. Nejni tam ani noha, jenom banda mizernejch divochů a ňákej poustevník, kterej tam žije v chatrči a menuje se Poka. Nejni tam žádnej honosnej barák ani žádnej lepší pán. „.

„To není možný! Musí tam. bejt. Slečna Amélie to přece říkala. „

Barney spočinul záštiplným pohledem na Emily. „Slyšelas, co jsem řek. Nejni tam. „

Doreen poklesla ramena. „Toho se slečna Amélie bála. Ale vždyť se mu v tom dopise ani slovíčkem nezmínila, že sem toho spratka přivezem. „

„Tak se to nejspíš dověděl vodjinud a vzal roha. Ty bys to neudělala? „

Emily projela tělem palčivá bolest, tak intenzivní, až ji to vyděsilo. Nenáviděla Doreen. Nenáviděla Barneyho. Nenáviděla celý svět. Ale nejvíc ze všeho nenáviděla ten maličký, skrytý koutek ve svém srdci, který se odvažoval doufat.

Do očí jí vyhrkly slzy. Zaklonila hlavu, hořce se rozesmála a poprvé za to dlouhé ponuré odpoledne promluvila: „Nepochybuji o tom, že slečna Wintersová brzy obdrží vysvětlení: ,Milá slečno Wintersová, s politováním vám musím oznámit, že se moje současná situace pro výchovu dítěte nehodí. Přikládám štědrý dar tří liber a pěti šilinků na další výchovu, stravu a věno a navíc ještě půlpenny, abyste jí mohla koupit nějakou sladkost. „’

Barney s Doreen na ni zůstali zírat s otevřenou pusou.

„Ježíšikriste, vy dva jste ale ubožáci! „ pokračovala Emily. „Na příkaz hamižné senilní báby se ženete přes půlku světa jako idioti. Ty s tím svým příšerným čepcem a ty v tom ohavném těsném obleku, oba dva jste šašci! My všichni jsme šašci v pitomém kočovném cirkuse slečny Amélie Wintersové! „

Emily se otočila jako na obrtlíku. Dusila se pláčem a radši by se navěky propadla do pekel, než aby těm dvěma pijavicím dopřála pohled na svoje slzy.

Slyšela, jak si za jejími zády cosi šuškají, a napadlo ji, jestli nezašla příliš daleko. Pochybovala, že by si kterákoli z dobře vychovaných studentek slečny Wintersové dovolila oslovit sršatou slečnu Dobbinsovou tímhle způsobem.

Vtom za ní varovně zaskřípalo prkno. Obrátila se. Barney s Doreen se k ní plížili s nahrbenými rameny jako dvě toulavé kočky. Emily zalétla vyděšeným pohledem ke kapitánskému můstku, ale kapitán napůl ležel na kormidelním kole a s otevřenýma očima chrápal.

„Bylas poslední nadějí slečny Amélie, „ řekla Doreen. Hlas i pohled měla podivně bezvýrazné.

„Nevděčná čarodějnice, „ zamumlal Barney.

Emily se přimáčkla k zábradlí. Hrubé dřevo ji tlačilo do zad. „Držte se ode mě dál. Varuju vás! „

„Proč? „ posmívala se jí Doreen. „Vrhne se na nás z nebes sám velkej a všemocnej pan Connor, aby tě zachránil? Nestojí o tebe. Nikdo o tebe nestojí. „

Ta slova už dávno měla ztratit moc zraňovat, ale Emily zjistila, že se tak nestalo. V duchu proklínala své těžké sukně a zvažovala, jakou má šanci prosmýknout se kolem svých hlídačů.

Barney naklonil hlavu ke straně. „Cože to slečna Amélie říkala vohledně toho, jestli ji máme přivýzt zpátky? „

Doreen sklouzla do čisté koknejštiny. „Říkala, že dělá škole vostudu, že jí vodhání nejlepčí studenty. Říkala, že esli ji přivezu zpátky, budu si sama muset hledat nový místo. „

Barney potěšené přitakal a podíval se na sestru. Podvečerní vánek jako by se náhle ochladil, když si spolu mlčky vyměnili souhlasný pohled. S dravostí, která se zrodila v dětství prožitém bez matky v londýnském East Endu, se vrhli na Emily.

Barney ji popadl za jednu nohu, Doreen za druhou. Emily se rozmáchla pěstí a praštila Barneyho do obličeje. Vystříkla krev a Emily si uvědomila, že mu zlomila nos. Na kratičký okamžik ji zahřál u srdce divoký triumf. Pak si nebe a voda prohodily místa, když ji ti dva zvedli a hodili přes zábradlí parníku do ztemnělého moře.

Myslím na tebe dnem i nocí…

Emily klesala ke dnu jako kámen. Úzká dvojitá sukně se jí hadovitě obtočila kolem nohou a odolávala jejímu chabému kopání. Těžký honzík z velrybích kostic ji stahoval dolů do temných hlubin, až i poslední odlesky zapadajícího slunce na vodě zčernaly a zmizely Emily z dohledu.

Bože? Její hlas zněl plaše a váhavě, jako v oněch dobách, kdy žil její otec a kdy ještě nevěděla, že nadáváním a vzteklým dupáním si vynutí víc pozornosti, než když někoho nesměle zatahá za sukni.

Žádná odpověď.

Bože? Jsi tu? Tentokrát hlasitěji, důrazněji. Drtivý tlak na její hrudi se stupňoval. Vím, že jsem v posledních letech nebyla moc hodná. Slečna Wintersová tvrdí - zvláši po tom ohavném incidentu se zahradníkovým synem -, že jsem nevychovaná a zkažená.

Záhyby sukně se jí omotaly kolem tváře a dusily ji. Možná že tohle není ta nejpříhodnější chvíle, abych připomínala Bohu své hříchy…

Strhla si sukni z obličeje. Chci tím říct, že budu ohromně vděčná, když mě necháš naživu, Pane. Ne kvůli mně samotné. Čistě natruc Barneymu a Doreen.

A Justinu Connorovi. Tomu prachsprostému zlodějskému ničemovi, který

připravil tatínka o zlatý důl.

Ta známá hořká litanie fungovala jako modlitba - Emily si jí dodávala kuráž, žila z ní a čerpala z ní sílu po celých sedm let. Pomohla i teď. Emily kolem sebe začala kopat s novou vervou. Rvala za knoflíky na živůtku, kroutila výztuží honzíku a snažila se ho

vytrhnout. V hlavě jí hučelo a před očima jí tančily jiskřivé mžitky. Nepřestávala škubat za těžký oděv a zbavovala se jedné vrstvy po druhé. Konečně se jí podařilo zamířit k hladině. V jednoduché bavlněné košili, kterou dostávaly všechny dívky v penzionátu, si najednou připadala obratná a plná síly.

Její ruce samovolně pokračovaly dál, strhávaly košili, jako by chtěly rozervat na kusy nejen látku, ale také všechny ty pusté, osamělé, sazemi zašpiněné roky, které

uplynuly od chvíle, kdy se v knihovně slečny Wintersové dozvěděla, že se tatínek už nikdy nevrátí.

Voda ji měkce vynášela vzhůru. Emily se šplouchnutím rozrazila hlavou hladinu. Rozechvěle vtáhla do plic vzduch. Život a kyslík jí proudily žilami až do konečků prstů. Na vodě se odrážel zlatý sluneční kotouč a Emily na omračující okamžik nedokázala rozlišit, kde končí oslnivý západ slunce a kde začíná ona sama. Zajela zpátky pod hladinu a rozjásaně udělala ve vodě kotrmelec.

Znovu se vynořila a otřepala si z vlasů kapičky pozlacené sluncem. „Díky, Bože,

„ zašeptala divoce. „Budu se snažit být hodnější, přísahám. „

Rozhlédla se a spatřila parník, jak odplouvá ke vzdálenému obzoru. Vzduchem k ní dolétl slabý výkřik. Barney mával pažemi a Emily bylo jasné, že si jí všiml.

V tu ránu zapomněla na vznešené úmysly a udělala na něj dlouhý nos - gesto, které si v penzionátu mohla procvičit jen zřídka. Posměšně mu poslala vzdušný polibek a pak se s hbitostí tuleního mláděte pustila směrem k ostrovu. Stříbrná křivka pobřeží jí kynula, ale zdála se hrozivě daleko. Emily musela bojovat s návalem úzkosti. Než se její otec vypravil za zlatem, každé léto si pronajímali skromnou chatku v Brightonu a tam se naučila výborně plavat. K pevnině to přece nemůže být tak daleko, jak to vypadá. Nebo snad ano?

Chladivá voda ji hladila po obnažené kůži. Do žil se jí vlila vlna opojného potěšení. Emily se zhluboka nadechla a dlouhými elegantními tempy zamířila k pobřeží. Konečně byla volná.

Justin se potuloval opuštěnou pláží. Měsíc v úplňku zalévaly ebeny vln roztaveným stříbrem. O písek se tříštil příboj a chumáče pěny dorážely Justinovi na nohy, než si je moře odneslo zase zpátky. Na bosých chodidlech cítil ten neúprosný tah, jako by moře mělo moc odplavit mu pobřeží pod nohama.

Zastrčil ruce hluboko do kapes. Vánek mu šeptem sliboval dočasnou úlevu od bolestného nepokoje, ale Justin už té lživé, obehrané písničce nevěřil. Nedokázal zklidnit své myšlenky ani natolik, aby mohl naslouchat hudbě noci. Duševní klid pro něj byl ještě nedostupnější než spánek.

„K čertu s tou paličatou slečnou Wintersovou a jejími dopisy! „ Už celé měsíce ho vytrhoval ze spaní zvonivý dětský smích. Dnes v noci ho ta posměšná ozvěna vytáhla z postele, sténajícího a napůl omámeného, a přiměla ho vyhledat přívětivější temnotu noci.

Zastavil se, začal se pohupovat na patách a slepě civěl na moře. Na kůži ho chladily vlahé spršky slané vody. Už uběhlo sedm let od chvíle, kdy s Nicholasem a Davidem přišli na Nový Zéland hledat štěstí. Sedm let od chvíle, kdy Trini vytáhl

Justinův člun na pobřeží a vyprostil z jeho sevření Davidovo tuhnoucí tělo. Ale když teď Justin zavřel oči, ten dlouhý čas odplýval stejně jako písek pod jeho nohama.

Jestliže v jejich trojici býval výmluvný Nicky jazykem a Justin mozkem, pak David představoval jejich srdce. Po týdnech bezúspěšného hledání zlata v chladném stínu Jižních Alp jim právě Davidův neúnavný optimismus dodával sílu pokračovat. David v sobě choval dost naděje pro všechny, David měl víru v budoucnost, David měl Claire.

Claire. Dlouho poté, co už Nicky upadl do spokojeného spánku, lehával Justin bdělý v temnotě a dychtivě poslouchal, jak David vypráví o své malé dcerce. Když pak usínal, míval pocit, jako by atmosféru jejich osamělého tábora zahřívala vůně Claiřiných zcuchaných kadeří a ozvěna jejího neodolatelného smíchu. Dokonce se mu o ní jednou zdálo. Přibatolila se z moře, buclaté ručičky rozpřažené, a zpěvavým hláskem volala na otce. V tom snu to však nebyl David, ale sám Justin, kdo konejšil její nakrabacené čelíčko na svém rameni.

Do jeho vzpomínek pronikl křik ptáka kiviho. Justin se nadechl a zpola čekal, že na pláž vtrhne horda maorských domorodců s potetovanými tvářemi zkřivenými vztekem, budou volat po utu a v rukou osmahlých sluncem třímat jílce svých taiah. Ale ozvalo se jenom zapleskání křídel, jak k obloze vzlétl poplašený terej.

Justin otevřel oči. Pobřeží, na němž teď stál, bylo jiné než to z jeho vzpomínek. Solí prosycený vánek Severního ostrova byl přívětivější a laskavější než ostré větry na Jižním ostrově. Palmy se kymácely v konejšivém rytmu a moře neburácelo, ale zpívalo. Justin si tu pro sebe vytvořil nový život. Prostý a jednoduchý život bez propletenců a zákrutů. Ale v nose ještě pořád cítil pach střelného prachu a krve, smíšený s omamnou sladkou vůní nachových květů pohutukawy.

Třeba s sebou doopravdy pořád nosím tělo svého přítele, jak mi kdysi ve své prosté moudrosti řekl Trini, pomyslel si.

Kopl do vln a vykročil po úzké stužce pláže zalité měsíčním svitem. Jestli se brzy nevrátí, Penfeld ho půjde hledat. Sluha považoval svého pána za příliš roztržitého a zahloubaného do hudby a nevěřil, že by Justin dokázal znovu najít chýši, kdyby se od ní zatoulal někam dál.

Justin natočil tvář proti větru a otevřel své smysly svůdné kráse noci. Na uhlově černé obloze se matně třpytily hvězdy. Sel dál, naslouchal neodbytné symfonii písku a přílivu a vlasy mu tančily po ramenou jako temný plášť.

Měsíc zrovna zahalila mračna, ale Justin přesto zahlédl na písku jakýsi neurčitý tvar. Asi chaluhy, pomyslel si. Nebo vyplavené dřevo. Když se mrak přehnal, pláž znovu zalilo stříbrné světlo a ozářilo tu věc se strhující jasností.

Justinovi se divoce rozbušilo srdce. Kráčel kupředu jako v transu. V písku ležela žena, zpola stočená do klubíčka, zpola vydaná napospas jeho pronikavému pohledu.

Ne, žena ne - spíš neskutečné, křehké stvoření upředené z měsíčního svitu a snů. Justin zamrkal a očekával, že ten přelud zmizí. Ale ona tam byla pořád, záhadná a provokativní - a neměla na sobě ani nitku.

Přikradl se blíž. Tvář jí spočívala na složených pažích, hrud se jí s každým nadechnutím lehounce zdvíhala. Justinova omámená mysl vstřebávala s ohromující zřetelností všechny detaily: andělský obličej, spršku pih na kořeni tupého nosíku, ústa jako růžové poupě, husté sametové řasy, záplavu neukázněných kaštanových kadeří. Nedokázal si pomoci a sklouzl pohledem níž, k hnízdečku tmavších kudrlinek, na nichž se leskly kapičky mořské vody. Bezděčně zaryl prsty u nohou do písku.

Tvář a paže dívce zlíbalo slunce, ale zbytek jejího těla měl barvu smetanové perly. Na kůži se jí jako neopracované diamanty třpytila zrnka písku. Vrcholky ňader jí zářily jako kousky rudého korálu. Justin byl v pokušení rozhlédnout se kolem po obrovské lastuře, z níž se určitě zrodila.

Zalétl pohledem k potutelně pomrkávajícím hvězdám. „To je pro mě? „ zašeptal. Se zkříženýma nohama se usadil do písku vedle neznámé. Měl by ji zvednout,

podívat se, jestli není zraněná, zahalit ji. Ale měl na sobě jen rozdrbané kalhoty. Ať udělá, co udělá, stejně jeden z nich zůstane nahý. A navíc si nebyl ani zdaleka jistý, co vlastně chce udělat.

Opřel si bradu o propletené prsty, neschopen odtrhnout oči od té půvabné nymfy. Nedokázal pochopit, co se to s ním děje. Měl pocit, jako by ho někdo praštil do podbřišku a vyrazil mu dech. Rostoucí žhavá touha, jež se ho zmocnila, pro něj byla něčím neznámým - ani v nejmenším se nepodobala tomu, co cítil při občasných hrátkách s nějakou štědrou Maorkou nebo aucklandskou děvkou.

Nejspíš by tu polapen dívčiným zvláštním kouzlem dokázal sedět navěky, dokud ho někdo nevysvobodí. K smrti rád by se jí dotkl, ale zároveň se toho bál. Vlny varovně zpívaly, ale vánek ho šeptem nabádal k činu. Zdálo se, jako by on a ona byli jedinými živoucími bytostmi na světě. Justin poprvé pochopil Diovo pokušení proměnit se v labuť, aby se v lese mohl pomilovat s Lédou. Poprvé zakusil hlad divokého rytíře Huldbranda, zmírajícího touhou po vábivé písni mořské víly Undiny.

Podlehl zkrátka primitivnímu okouzlení, které nemělo nic společného s civilizovanými zábranami jeho doby, ale patřilo do jiných časů, kdy muž poklekal mezi ženina stehna, aniž by se musel ucházet o její srdce dvornou konverzací.

Justin zabořil tvář do dlaní. Dobrý Bože! posteskl si. Moje morálka bere zasvé stejně jako moje sny. Možná bych se měl vrátit do Anglie, kde se neocitnu v pokušení znásilnit dívku jenom proto, že měla tu smůlu a moře mi ji nahou vyplavilo k nohám…

Projížděl si rukama vlasy a odhodlával se k činu. Odnese ji do chýše. Jenže pokud ji tam nechce odtáhnout za vlasy, znamená to, že na ni bude muset sáhnout.

Vyškrábal se na kolena. Na dívku dopadl jeho stín a pohladil všechny obliny a lákavá zákoutí, jichž se Justinovy ruce tak palčivě toužily dotknout. Nadechl se a div že přitom nezasténal. Vklouzl jí paží pod ramena. Korálové okvětní plátky jejích úst se rozevřely v ospalém odevzdání. Justin si jazykem navlhčil rty.

Jeden polibek jí přece neublíží… Vždyť ten si pro sebe ukradl i princ z pohádky o Šípkové Růžence. Justin se předklonil, dal si záležet, aby o ni nezavadil onou méně disciplinovanou částí svého těla a něžně se dotkl svými ústy jejích. Její rty chutnaly slaně a sladce zároveň. Justin z nich slízl sůl a zanechal na nich lesk měsíčního světla. Už se ani nepamatoval, kdy naposledy políbil ženu. Hlava se mu točila. Ještě před několika minutami se osaměle procházel pláží, a teď líbá bohyni…

A dělá chybu. Když se dívčiny rty pod jemným hladovým tlakem jeho vlastních pootevřely, Justin pochopil, že políbit ji byla strašná chyba. Ale už nebyl s to přestat. Mohl jen vklouznout jazykem mezi její pootevřené rty a milovat její ústa se vší žhavou, vlahou láskou a něžnou divokostí, jíž se dožadovalo jeho tělo. Chutnala tak kouzelně, že už by se nedokázal ubránit, kdyby ho ovinula nohama a chtěla ho stáhnout do svého království v mořských hlubinách.

Zabořil tvář do jejích vlhkých kadeří. K vlasům jí lnula slaboučká vůně vanilky, neodolatelně erotická svou čistotou. Jenom jedinkrát se dotknu, sliboval si. Jenom pohladím její pískem po-cukrovanou kůži, vezmu do dlaně jemnou křivku jejího ňadra…

Užuž k ní natahoval ruku, když vtom se mu u ucha ozval ochraptělý šepot, tak blízko, že mu zněl jako ozvěna vlastních myšlenek. „Chlapa, který se o tohle pokusil před tebou, jsem zapíchla. „

Justin pomalu zvedl hlavu a zkameněl. Byl jako uhranutý pohledem jiskřivých hnědých očí.

„Co ses tak vylekal? Vždyť jsem ti ten jazyk neukousla. „ Rozesmála se, až se jí ohrnul drzý nosík. Justin si pomyslel, že nic roztomilejšího jakživ neviděl.

Najednou jí veselé oči zvážněly. Zvedla ruku. Justin se nedokázal pohnout, nedokázal dýchat. Prsty zachytila zbloudilý pramínek jeho vlasů a jemně mu ho odhrnula z čela. „Máš ty nejzvláštnější oči na světě, „ zašeptala.

Pak se překulila, zavrtala mu obličej do teplého klína a znovu usnula.

Čas se zastavil. Justin nedokázal říct, jak dlouho tam klečel, oprašoval jí písek ze zcuchaných kadeří a snášel sladké mučení jejího teplého dechu, který mu pronikal obnošenými kalikovými kalhotami.

Dokonce ani nezaslechl přicházet Penfelda, který funěl, jako by sem přiběhl bez zastávky až z Anglie. „Tady jste, pane. Zrovna jsem se procházel… „ Pohledem sklouzl do Justinova klína. Přitiskl si ruku k očím. „Prokristapána! „

„Cože? „ Justin na něj tupě zíral, stále ještě pohroužen do mučivých snů. Penfeld pokukoval skrz buclaté prsty. „Jestli jsem přišel nevhod, pane… „

Justin zamžikal, jako by se probouzel z dlouhého spánku. Z věčného spánku. Neochotně vyprostil prsty z dívčiných kadeří. „Ne ne, přišels právě vhod. Dej mi svůj kabát. „

Justin nemohl než obdivovat sluhovu duševní rovnováhu. Penfeld se k němu otočil zády a stáhl si kabát, jako by na tom, že našel svého pána, jak se na pláži mazlí s bezvědomou nahou krasavicí, nebylo vůbec nic neobvyklého. Pak začal kabát pečlivě skládat. Justin mu ho vyškubl z rukou. Věděl, že kdyby sluhu nezarazil, Penfeld by kabát nejdřív vypral a vyžehlil, než by mu ho podal.

Sluha si zamnul paže. Třásl se v hrubé lněné košili, jako by sám byl nahý. „Je to mořská panna, pane? „ „Vidíš snad žábry? „

Penfeld se váhavě ohlédl přes rameno. Viděl svůdnou mladou ženu zahalenou v jeho vlastním kabátě.

Justin vstal a zvedl ji do náručí jako děcko. Její hlava mu malátně spočinula na rameni. Prohlížel si dívčiny rysy - skřítkovsky ohrnutý nosík, našpulená ústa, která se vůbec nestyděla za svůj smyslný příslib.

Penfeld se odvážil otočit. „Kde se tu vzala, pane? Ze by trosečnice? Nebo černá pasažérka? „

Justin s úsměvem zvedl hlavu. „Žádná černá pasažérka, Penfelde, ale dárek. Dar moře. „

Penfeld si ani nedokázal vzpomenout, kdy se předtím jeho pán naposledy usmál. Justin odcházel pláží a už se nepohyboval ztěžka, ale zlehýnka, jako by nenesl ženu, ale bytost stvořenou z mořské pěny a hvězdného prachu. Penfeld nemohl uvěřit vlastním očím, když se Justin zastavil a udělal tu nejneočekávanější věc na světě. Sklonil hlavu a políbil dívku na špičku nosíku.

Penfeld si otřel čelo a přemítal, jestli je oba nestihlo šílenství způsobené úplňkem, kterého se tolik bojí domorodci.

Emily se zavrtěla na tenké matraci. Její mysl se stále ještě lačně sápala po útěšném baldachýnu spánku. Nenáviděla probouzení. Nenáviděla plískanici bušící do maličkého podkrovního okénka, zmrzlou vodu na mytí v umyvadle, představu, že bude muset sejít po příkrých schodech a učit francouzštinu bohaté haranty, kteří nerozeznají demitasses od derriěres a kteří si ji nemilosrdně dobírají kvůli šatům, z nichž

vyrostla už přede dvěma lety. Zaúpěla a zatápala po polštáři, aby si ho přetáhla přes hlavu. Když se bude schovávat dost dlouho, třeba na dveře zaťuká Tansy s hrníčkem horké černé kávy, kterou ukradla kuchaři přímo před bambula-tým nosem.

Žádný polštář nenahmatala. Zato ji ovládl nový pocit, nesmírně příjemný a pro její podkrovní pokojík tak netypický, že se nad tou krásou div nerozplakala.

Bylo jí teplo.

Pomalu otevřela oči. Na obličeji ji svými prsty šimralo slunce. Zůstala překvapeně ležet a vychutnávala si ono blaho, doslova se koupala v těch hojivých paprscích. Sluneční jas byl tak oslnivý, že ji donutil zavřít oči. Když je zase otevřela, pár centimetrů nad její tváří se vznášel rozšklebený zelený obličej a v divoké grimase cenil špičaté zuby.

Emily vyjekla, ucouvla a tápala po nějaké zbrani. Sevřela prsty kolem prvního předmětu, který nahmatala. Vtom narazila zády do zdi, kolem se zvedl oblak prachu a Emily se rozkýchala.

„Podívej se, co jsi provedl, Trini. Tys tu chudinku vyděsil. Nejspíš ještě nikdy neviděla domorodce. „

Emily si otřela uslzené oči. Teď na ni shlížely dva obličeje - ten divný zelený a pak ještě jeden, kulatý a zcela nepochybně anglický. Pomlaskával a potřásal licousy jako přerostlý křeček.

Divoká zelená tvář se přiblížila. „Dobrý den, slečno, jak se vám daří? Aureola přívětivosti, jež vás obestírá, mě naplňuje hlubokým okouzlením. Je mi nesmírnou ctí vás přivítat. Jste pro nás nejvzácnější kost. „

Kulatý obličej zrozpačitěl. Emily celá zkoprněla. Divoch mluvil zpěvnou a bohatou angličtinou, jako by se právě vynořil z úctyhodných chodeb Cambridge. Přes ramena měl přehozený plášť z peří. Emily došlo, že necení zuby ve vzteku, ale že se srdečně usmívá. Dokonce ani nebyl úplně zelený. Medovou pleť měl potetovanou nefritově zbarvenými rýhami ve tvaru umných spirál a ornamentů.

Ze stínů se ozvalo tiché zaúpění. „Ne kost, Trini. Host. „

Emily se zadívala do rohu, ale oči měla oslněné sluncem, takže v pološeru rozeznávala jen nejasnou siluetu.

Potetovaný muž k ní napřáhl ruku. Emily ucukla a odstrčila ji. „Nechám si svoje kosti pro sebe, díky. Nejsem žádná přitroublá husička, která se nechá znásilnit kdejakým domorodým donchuánem. „

Chýší zaburácel divochův melodický smích.

„Řekla jsem snad něco legračního? „ zeptala se Emily toho křečka. Ve spáncích jí začínalo bolestivě tepat a čím dál zoufaleji toužila po kávě.

„Obávám se, že ano, moje milá. Víte, Maorové své zajatkyně neznásilňují. „ Muž se předklonil a zašeptal: „Jedí je. „

Emily cítila, že bledne a zelená do stejného odstínu, jaký mělo domorodcovo tetování. Přimáčkla se ke zdi. „Držte se ode mě dál.

Oba vás varuju! Nevyrazili mě z kdejaké dívčí školy v Anglii jen tak pro nic za nic. „ Lhaní Emily nesnášela. Mnohem radši přikrášlovala pravdu.

Rozmáchla se svou provizorní zbraní. Domorodec odtančil dozadu. Emily zúžila oči a doufala, že vypadá výhružně: „Tak je to správné. Umím s touhle věcičkou zacházet. „

„To je dobře, „ ozvalo se z rohu suše. „Pokud se někdy Penfeld odhodlá přerušit servírování čaje na dost dlouho, aby se dal do utírání prachu, budete mu vítaným pomocníkem. „

Emily se podívala na předmět ve své ruce a zjistila, že kanibalovi vyhrožuje péřovým oprašovátkem. Tváře se jí rozhořely.

Ze stínů se s půvabem vynořil štíhlý muž. Vkročil do slunečních paprsků a prstem si posunul do týla beztvarý slamák.

Když se jejich oči setkaly, Emily si náhle všechno vybavila. Vzpomněla si, jak plavala, dokud jí ruce i nohy neztěžkly, jako by v nich měla olovo, a hlava se jí při každém tempu nenořila hlouběji pod vodu. Vzpomněla si, jak se vydrápala na pláž a zhroutila se do vyhřátého písku. Dál její vzpomínky nebyly tak jasné -vybavovala si jen čísi ústa, která něžně splynula s jejími, a tmavými řasami orámované oči, jež měly barvu slunečních paprsků v medu.

Právě do těch očí teď hleděla. V jejich hlubinách bylo trochu smutku a špetka výsměchu. Emily nebyla s to rozeznat, jestli se ten muž vysmívá jí, anebo sám sobě. Přiměla se uhnout pohledem a sklopit oči, ale hned toho zalitovala.

Hrdlo se jí stáhlo. Cizincova fyzická přítomnost ji zasáhla jako úder. Ještě nikdy neviděla nikoho tak mužného. Pohled na jeho bronzovou kůži ji pobuřoval a fascinoval zároveň. V Londýně se muži halili do vrstev oblečení od škrobených límců až po špičky naleštěných bot, ale tenhle muž na sobě neměl nic než ustřižené kalhoty, které mu seděly nízko na úzkých bocích. Ve slunečních paprscích se mu zřetelně rýsovaly svaly na hrudi a na lýtkách. Pro šokovanou Emily by vyšlo nastejno, kdyby byl úplně nahý.

Vybavila se jí další nevítaná vzpomínka - na vlhký písek lnoucí k její vlastní obnažené kůži. Leknutím se jí zrychlil pulz a honem sklopila oči. Ke své úlevě zjistila, že je zahalená do objemného mužského redingotu. Rukávy jí byly dlouhé a dokonce i oprašovátko se v nich skoro ztrácelo.

„Můj sluha Penfeld byl tak laskav, že vám půjčil kabát. „

Když uslyšela cizincův drsný hlas, přeběhl jí mráz po zádech. P ůvabná zpěvavá intonace dodávala jeho úsečné angličtině exotický přídech. Podobný přízvuk slyšela Emily v Melbourne.

Podráždilo ji, že jí ten neznámý tak snadno čte myšlenky, a střelila po něm rozhořčeným pohledem. Tvář zarostlá černým slrništěm se mu roztáhla v okouzlujícím úsměvu. Dobrý Bože, ten přitažlivý darebák mě líbal! rozčílila se Emily. Co dalšího si ke mně asi dovolil, když jsem mu ležela v náručí? Upustila opra-sovátko, zatáhla sevřené pěsti hlouběji do rukávů a objala se pažemi, protože ji zničehonic roztřásla zima.

Křeček Penfeld se k ní sklonil a starostlivě se jí zadíval do obličeje. „Vypadáte

nějak pobledle, slečno. Nedala byste si čaj? „

„Kávu, prosím. Hodně silnou a hodně černou. „

Penfeld se zatvářil sklíčeně, jako by si řekla o dávku arzeniku. Licousy se mu roztřásly.

„Musíte mu prominout, „ řekl ten neznámý. „Už roky čeká, kdy se mu naskytne

příležitost naservírovat dámě čaj. „

„Tak to si bude muset ještě chvíli počkat, „ odsekla Emily.

Nepoznala, jestli neznámému škublo v koutcích hezky tvarovaných úst smíchy, anebo výčitkou. Zatímco Penfeld odcházel k železným kamínkám a smutně přitom potřásal hlavou, domorodec podřepí a usmál se na ni. Emily stále ještě připadalo, že se tváří hladově.

„Tomuhle uvařte taky, „ poručila sluhovi. „Anebo snad dává přednost krvi? „ Neznámý si založil ruce na prsou. „Jenom panenské krvi. „

Emily nasadila co nejpovýšenější úsměv, odhodlána uchovat si i mezi těmihle polonahými darebáky hrdost. „Tak to si nemusím dělat starost, že ne? „

Přes tvář mu přelétl stín, ale zmizel dřív, než rozluštila jeho příčinu. Myšlenky jí uháněly jako o závod. Nejsem v Londýně, ale na opačném konci světa, na Novém Zélandu. Co když se ten hlupák Barney mýlil? Jestli někde na tomhle odstrčeném pobřeží přece jen žije Justin Connor, tak musím utéct, jakmile to půjde. Pro ná s dva není žádný kus země dost velký.

Vtom do jejího zorného pole vklouzl stříbrný podnos, na jehož vyleštěné ploše trůnil křehký porcelánový hrníček. Tác třímala dokonale čistá bílá rukavice. Druhou ruku Penfeld úzkostlivě schovával za zády. „Odpusťte, slečno, ztratil jsem druhou rukavici v horkém gejzíru. „

„Upřímnou soustrast. „ Emily sáhla po kouřícím nápoji. Když zvedala hrneček ke rtům, málem zmizel v dlouhém rukávu Penfeldova kabátu.

Neznámý poklekl vedle ní a obratně jí sroloval nepohodlné rukávy nad zápěstí. Emily upírala zrak na jeho hedvábné tmavé vlasy, v nichž se ve slunečních paprscích tu a tam leskly stříbřité nitky. Byl najednou tak blízko, že ji to poplašilo. Bezděčně si odhrnula z očí vzpurnou kadeř.

„Děkuji, „ řekla tiše.

„Rádo se stalo, slečno…? „

„Scar…, „ vypadlo z ní dřív, než se stačila zarazit. Zhluboka si lokla kávy, až si popálila jazyk, „…letová, „ dokončila. „Slečna Emily Scarletová. „

Právě včas si uvědomila, že jestli se tu někde vyskytuje Justin Connor, nemůže si dovolit, aby se po ostrově rozneslo její jméno. Poručník o ni nestojí. Dal jí to jasně najevo, když si ji nevyzvedl z penzionátu. Kdyby se mu objevila na prahu a dožadovala se podílu na zlatém dole, mohl by ji potkat stejný osud jako druhého otcova partnera, Nicholase Saleriho. Mohla by zmizet. Navždy.

Neznámý se napřímil. „Nu, tak dobrý den, slečno Emily Scarletová. Jsem…, „ Emily si všimla, že zaváhal a vyměnil si s Penfeldem obezřetný pohled, „…potěšen, že jsme se seznámili. Byla byste tak laskavá a pověděla nám, jak jste se ocitla na našem odlehlém pobřeží? „

„Spadla jsem přes palubu. „ To byla koneckonců pravda. Emily doufala, že se na ni Bůh usmívá. Z pochybovačného záblesku v mužových průzračných očích nabyla dojmu, že bude potřebovat veškerou pomoc, které se jí z nebes může dostat.

„Chcete, abychom poslali zprávu do Aucklandu? Třeba se nám tu loď podaří vypátrat. A najít vaši rodinu. „

Skvělý nápad, pomyslela si Emily sarkasticky. Přesně tohle mi ještě chybělo. Dát miláčkům Dobbinsovým další šanci, aby mě popadli do spárů.

Divoce zavrtěla hlavou. Na Penfeldův kabát vystříkla káva a sluha tiše zaúpěl.

„To nebude třeba. Žádnou rodinu nemám. Jsem sirotek. „

Nemohla si pomoci, ale byla sama na sebe pyšná. To už bylo dneska podruhé, co

řekla pravdu. A to ještě nebylo ani poledne.

Zdálo se, že její přiznání hostitele rozrušilo. Vstal, začal přecházet po chýši a rukou si prohrabával skandálně dlouhé vlasy.

Emily upíjela kávu a zpod řas si ho prohlížela. Tansy by si na něm určitě smlsla. I Emily musela připustit, že je svým neuhlazeným způsobem hezký. Měl vysokou postavu s širokými rameny a byl o vlásek hubenější, než bylo namístě - přesně ten typ muže, jehož by každá žena ráda vykrmovala. Emily zastrčila chodidla pod kabát a divila se, odkud se v ní ta poslední zrádná myšlenka vzala.

Na hrudi se neznámému třpytil zlatý řetízek, a když se otočil, slunce se odrazilo od jeho náušnice.

Piráti! pomyslela si Emily. Určitě jsou to piráti! To by vysvětlovalo, proč se nepředstavil. Zatykače s jeho jménem a portrétem určitě visí po celém jižním Pacifiku. Třeba ji odveze pryč z ostrova, než ji najde Justin Connor. Emilyina představivost se rozběhla na plné obrátky. Klidně by si dala říct a sama se vrhla na pirátství! S Tansy si často hrávaly na Jeana Laffita, dokud je jednou slečna Wintersová nenačapala, jak

šermují s jejími dvěma parádními slunečníky a Cecille du Pardieu kvičí jako podsvinče, protože ji nutí projít se po prkně. Slečna Wintersová by se možná zlobila míň, kdyby to prkno nevystrčily ze střechy - čtyřicet stop nad ulicí.

Nějaký čas mezi piráty a budu mít dostatečnou moc, abych získala zpátky tatínkovo zlato a poslala Justina Connora ke všem čertům, pomyslela si Emily a hodila do sebe zbytek kávy. Ta představa jí ohromně zvedla náladu. „Je od vás opravdu laskavé, že mě tu necháte. Slibuju, že vám nebudu na obtíž. „

„Cože? Vy tady chcete zůstat? „ Neznámý se otočil tak prudce, že kolenem srazil hromádku knih. Sesypaly se na podlahu a zvedl se z nich další oblak prachu. Penfeld hvízdavě vtáhl vzduch.

Emily se mátožně opřela o zeď a snažila se vypadat co nejkřehčeji. „Samozřejmě nechci zneužívat vaší pohostinnosti, ale cítím se strašně slabá. Bylo by od vás opravdu velkomyslné, kdybyste projevili slitování nad sirotkem bez domova. „ Sešpulila rty způsobem, o němž věřila, že přiměje každého muže padnout na kolena.

Ale tenhle muž si jen dal ruce v bok a čelist mu ztvrdla. Emily zničehonic dostala strach. Vzpomněla si, jak ji kdysi Tansy varovala, že si jednou naběhne na nepravého.

Domorodec tiše a hbitě vstal a Emily, jejíž odvaha se pod žárem cizincova pohledu kvapem vytrácela, si najednou přála, aby ji snad přece jen radši snědl.

Ale divoch se jenom obřadně uklonil, vytáhl zpoza ucha zelenou větvičku a položil ji Emily k nohám. „Trini Te Wana vás co nejsrdečněji vítá v této skromné končině. „ Couval a přitom se nepřestával uklánět.

V cizincových zlatavých očích probleskla škodolibá výzva. „Trini vám nabídl

přátelství. Tak jen do toho, vezměte si tu větvičku. U Maorů znamená, že jste vítána. „

Když se Emily pochybovačně zamračila, podřepí vedle ní, odhrnul jí kadeře a zašeptal: „Znamená to, že se vás nechystá sníst. „

Jeho teplá dlaň krátce prodlela na její šíji. Ve tváři se mu mihl dravci úšklebek a Emily napadlo, jestli jsou to opravdu Triniho choutky, co by jí mělo dělat starost. Rozechvělými prsty zdvihla větvičku s lesklými lístky. Vtom se zvenčí ozval zpěvavý pokřik. Neznámý si opřel loket o koleno, otevřel zlaté pouzdro, které se mu houpalo na krku, a podíval se na hodinky.

„Trini, Penfelde, vyřídíte to? „ požádal. „Hned za vámi přijdu. „

Trini s Penfeldem odešli. Hodinky se na řetízku houpaly a vysílaly kolem dokola zlaté záblesky. Emily na ně zírala jako hypnotizovaná.

„Není vám něco, slečno Scarletová? „ zeptal se neznámý jemně. Když neodpověděla, hřbetem ruky jí nadzvedl bradu.

„To nic, je mi dobře, „ zašeptala a prohlížela si jeho tvář s novou směsicí úžasu a hrůzy.

Ustaraně ji pozoroval a drobné vrásky od slunce kolem očí se mu prohloubily.

Přiměla se k úsměvu. „Vážně. Není to nic, co by nevyléčil další šálek kávy. „ Podala mu prázdný hrníček.

S tichým pohvizdováním zamířil ke kamnům a Emily přes závoj slz civěla na jeho široká záda. Lhala - vůbec jí dobře nebylo a pochybovala, že jí ještě někdy bude. Vypadalo to, že se na ni nebe přestalo usmívat.

Když neznámý před chvilkou otevřel hodinky, letmo zahlédla drobnou podobenku zasazenou uvnitř - podobenku, z níž se andělsky usmívala roztomilá holčička s jiskrnýma hnědýma očima plnýma naděje. Emily to dítě poznala. Věděla, že zemřelo kdysi dávno s jejím otcem. A ať se snažila sebevíc, napadal ji jen jeden jediný důvod, proč ten laskavý pirát s úžasnýma očima nosí na krku portrét Claire Scarboroughové.

Ruka se jí křečovitě sevřela v pěst a rozmačkala důkaz Triniho přátelství napadrť.

Vzpomínka na tvůj něžný úsměv vnáší jas i do mých nejchmurnějších dní…

Emily si pro sebe tichounce šeptala slůvka plná zoufalé naděje.

Třeba ten hezký pirát justina Connora unesl, hodil jeho tlusté tělo přes palubu a nechal si otcovy hodinky jako kořist.

„Vezměte si. Ale opatrně, je to horké. „ Z přemýšlení ji vytrhl mužův drsný hlas.

Vzala si nabízenou kávu, kterou jí podával, ale přitom z něj nespouštěla oči. Opřel se štíhlými boky o okenní parapet a širokými rameny zaclonil sluneční světlo, takže se změnil v temnou siluetu. Aspoň ji tím ušetřil pokušení nepokrytě civět na jeho obličej. Usrkla kávy, ale ani teplý hořký nápoj nezahnal její vnitřní chlad.

Třeba ten kanibal Justina Connora snědl, ale nepodařilo se mu strávit hodinky.

To pomyšlení jí spravilo náladu. Zvedla si hrníček ke rtům, aby zakryla úsměv. Kdyby ten bídák skončil jako vybraná anglická pochoutka na nějaké domorodé hostině, bohatě by se to vyrovnalo rozmanitým způsobům mučení a pomalého umírání, které pro něj celé ty roky vymýšlela ona sama. Tohle prostě nemůže být Justin Connor, přesvědčovala se. Ten by žil v honosném sídle, a ne ve zchátralé chýši, kde mu dělá společnost jen upjatý sluha a nepřiměřeně vzdělaný kanibal. Užuž se chtěla neznámého zeptat, jak se jmenuje, ale pak radši pusu zavřela, protože se kdesi v koutku duše přece jen bála jeho odpovědi.

„Minulou noc jsem skoro nespal, jak jsem přemýšlel o jedné věci, „ řekl. Z jeho hlasu čišelo podezření a Emily vytušila, že tenhle člověk nerozdává svou důvěru na potkání. To měli ostatně společné.

Odložila hrníček, neboť si s rozpaky uvědomila, že se jí hrozně třesou ruce.

„Rozhodně nechci mít na svědomí vaši nespavost. Jen se klidně ptejte. „

Sňal si z hlavy klobouk a upřel na Emily pohled plný odzbrojující upřímnosti.

/;Přišla jste o šaty předtím, než jste spadla z té lodi, nebo až potom? „

Emily se divoce rozhořely tváře. Potlačila nutkání přetáhnout si kabát přes holá lýtka. „Až potom, „ vykoktala poslušně. „Šaty mě stahovaly ke dnu, tak jsem se jich zbavila. „

Justin sepjal ruce za zády a bránil se úsměvu, který vyvolalo to odvážné přiznání.

„Snad všechny ženy, které jsem kdysi znal, by se radši se vší elegancí utopily, než by se vzdaly svých milovaných spodniček a korzetů. „

V Emily se vzedmula zlost. Ten zamračený cizinec je úplně stejný jako všichni ti úzkoprsí snobové, které za sebou nechala v Londýně. „Promiňte, pokud jsem se dotkla vaší mravopočestnosti. Raději být mrtvá než necudná - neřekla to snad sama naše vznešená královna Viktorie? „

Jen mu slabě škublo obočím, jinak sarkasmus ignoroval. „Takže jste Angličanka. „

„Ne, Číňanka, „ odsekla.

Sevřela ruce ztracené v rukávech Penfeldova kabátu v pěst a snažila se ovládnout vztek. Slečna Wintersová vždycky tvrdila, že jí nedostatek sebeovládání jednou přivodí zkázu - spolu s neslušným vyjadřováním, slabostí pro nezralá jablka a zálibou v jízdě po zábradlí v nedělních šatech.

„Proč vás vyloučili z penzionátu? „

Sakra! zaklela v duchu. Copak mi ten chlap čte myšlenky? „Který máte na mysli?

„ odvětila nevinným tónem.

Ta otázka mu vzala vítr z plachet. „Třeba ten poslední, „ navrhl.

Emily si založila paže na hrudi a v duchu nabíjela k výstřelu z obou hlavní. Ráda pozorovala, jak si druzí vedou pod palbou.

Zhluboka se nadechla a začala odříkávat: „Snědla jsem koš zelených jablek a pak pozvracela ředitelce nejlepší plášť. Dala jsem Cecille du Pardieu do postele hada. Loni o Vánocích jsem na stromečku vyměnila svíčky za petardy. Ustřihala jsem učitelce přímo při vyučování knoflíčky z bot. Nařízla jsem koncový sloupek zábradlí. Vyměnila jsem v kuchyni všechen pepř za ledek a vikáři ze sousedství jsem řekla, že je pompézní, zbabělý zplozenec pekla a zparchantělý… „

„Dost! „ zařval. „Vřelé díky. To by stačilo. Dál už mi to opravdu vysvětlovat nemusíte. „

Upejpavě sklopila hlavu a vrhla po něm zpod řas plachý pohled. „Ach, „ dodala, jako by si právě teď vzpomněla, „a taky mě ředitelka přistihla se zahradníkovým synem v poněkud… ehm… kompromitující situaci. „

Justin z ní nespouštěl zrak a přemýšlel o tom, že potměšilé jiskření v jejích očích by snadno popletlo hlavu každému muži. Když se ušklíbla a nakrčila nosík, ve tváři se jí objevil uličnický dolíček. Co je ta dívka vlastně zač? Vmetla mu do tváře šokující fakta o příšerném skandálu se sebejistotou padlého anděla. V duchu děkoval Bohu, že

zbývá ještě několik let, než bude tak nebezpečným pokušením vystavena Davidova malá Claire.

Radši se odvrátil, protože představa, jak se Emily válí v listí s nějakým uhrovitým zahradníkovým synkem ho naplnila nečekanou zuřivostí. Dali si dostaveníčko v altánku? přemýšlel. Anebo za kůlnou? Přinesl jí růže? Upletl jí věneček ze sedmikrá-sek a položil jí ho na kaštanové kudrlinky jako korunu?

Justin si najednou uvědomil, že se bůhvíjak ocitl u kamen a teď si bezděčně pohrává s cínovou konvicí. Emily říkala, že ji vykopli i z dalších škol. Byli v tom další galáni? Hokynářští pomocníci? Synovci lampářů? Kominíci? Myslí mu defilovala série živých erotických představ, a kudy prolétla, tam zničila všechno jeho těžce nabyté sebeovládání. V těch představách si totiž Emily nebral žádný kluk, ale mezi jejími stehny klečel on sám a dokazoval jí, jaké to je být milována mužem.

Klouby na ruce, kterou svíral vlažnou plotnu, mu zbělely. Úporně si připomínal, jak hluboce může tato žhavá touha ranit.

Kradmo se na Emily podíval. S rozcuchanými vlasy a zčervenalými tvářemi vypadala jako děcko, jako malá holčička, která se při hraní nastrojila do tatínkova kabátu.

Nejspíš by mě měli zavřít už jen za to, že o ní takhle přemýšl ím , blesklo mu hlavou. „Kolik je vám let, slečno Scarletová? „ vypravil ze sebe.

V náznaku přípitku pozvedla hrníček. „Už jsem dospělá. „

Zhluboka se nadechl a odvrátil se. Když promluvil, z jeho hlasu zazněl chladný odstup cizího člověka. „Je mi to strašně líto, ale obávám se, že není možné, abyste tu zůstala bez gardedámy. V Aucklandu je misie, kde vám pomohou. „

„Ten vikář navrhoval vymítače ďábla. „

Justin se domníval, že spíš než vymítače ďábla by potřebovala pořádně nařezat. Snížil hlas do dramatického šepotu: „Mohl bych navštívit Triniho tohungu, velekněze. Nepochybuji, že by přišel na /.působ, jak vás těch zlých duchů zbavit. „

„Ne, to nedělejte, „ divoce vrtěla hlavou. „Nechci skončit jako předkrm na talíři

nějakého mlsného lovce lebek. „

„Ale no tak, Emily, to Maorům křivdíte! Vždyť jsou civilizovaní. Nikdy nepojídají své přátele - jenom své nepřátele. „

„To je od nich velkorysé. „ Emily si odfoukla z očí zbloudilou kadeř. Rozhodně neměla v úmyslu dát se tak snadno zastrašit -přinejmenším ne do té doby, dokud neuhasí své rostoucí podezření. „Dobrá. Když se mě chcete zbavit, tak budiž. „

Justin si užuž myslel, že vyhrál, ale jen do chvíle, než si Emily začala chvatně rozepínat Penfeldův kabát. Když se ebenově černé záhyby látky oddělily a odhalily oblá smetanová ňadra, poklesla Justinovi čelist.

Jedním skokem se přenesl přes chýši a popadl Emily za zápěstí: „Co to proboha tropíte? „

Zatřepotala řasami. „Vracím vašemu sluhovi kabát. Nejsem slepá, všimla jsem si, jak mu na něm záleží. „

„Koupím mu v Aucklandu jiný, „ zavrčel Justin a pustil ji. Zastyděl se, když spatřil narudlé skvrny, které jeho prsty zanechaly na její smetanové kůži. „Pojďte, „ vyštěkl nevrle. „Půjčíme si od Triniho vůz/’

Vytáhl ji na nohy. Pokusila se vykročit, ale při došlápnutí zavrávorala a Justin ji jen tak tak zachytil do náručí.

Visela na něm a úpěla: „Ach, můj kotník! Musela jsem si ho vyvrtnout, když jsem se plazila na břeh. „

Na nose ho šimraly její kadeře a svou hebkostí ho doháněly k šílenství. Byl v pokušení bezohledně ji pustit, ale přiměl se jemně ji uložit na matraci. Klekl si, aby jí prohmatal kotník. Vůbec ho neměla oteklý, ani nebylo vidět žádné modřiny. Hladkou saténovou kůži dokonce nehyzdila ani jediná piha. Justin opatrně stiskl konečky prstů kost. Emily sebou škubla a zaťala zuby.

„To vás to tak hrozně bolí? „ povytáhl pochybovačně obočí.

„Příšerně. „ Do zářivých očí jí vyhrkly slzy. „Myslíte, že ho mám zlomený? „

Tvář měla jen kousíček od jeho a hebký spodní ret se jí chvěl. Justin dostal chuť něžně ho stisknout v zubech. Prsty přejížděl vzhůru po jejím lýtku až k okraji Penfeldova kabátu a nedokázal se ubránit představám, co pod tou látkou je - že tam není vůbec nic než holá kůže. Emily ho obdařila jedním ze svých odzbrojujících pohledů a kávové oči jí nevinně zajiskřily. Byl v pokušení dát jí, oč si tak nevědomky říká. Byl v pokušení pomalu klouzat prsty po jejím lýtku výš, vstříc temné a smyslné zkáze. Ale čí zkáze? Její, anebo své vlastní?

Ucukl rukou, jako by se spálil, a vstal. Přepadla ho malomyslnost. Pokud tu dívku nechce celou cestu až do Aucklandu nést, pak ji tu bude muset pár dnů nechat. Sice ji podezříval, že zranění předstírá, ale neznal jediný způsob, jak to dokázat, pokud ovšem nechtěl podpálit chýši a čekat, jestli Emily vyběhne ven. Pak se do jeho rozmrzelých úvah vmísila špetka útěchy. Dívku, jako je Emily, by Auckland bez výčitek svědomí pohltil. A Justin nechtěl vidět, jak náznak čistoty, který jako by tu a tam probleskl v jejích očích, mizí do nenávratna. Nový Zéland má s neviňátky pramálo slitování. On sám je toho živoucím důkazem.

„Zdá se, že tu budete muset přece jen zůstat, dokud se to nezahojí natolik, abyste byla schopná cesty. „ Pak jí zahrozil prstem: „Ale jestli pomýšlíte na to, že strčíte Penřeldovi do postele hada, musím vás varovat. Na Novém Zélandu žádní hadi nejsou. „

Ve tváři se jí objevil dolíček. „Slibuji, že se budu chovat naprosto vzorně. „

Justin vytušil, že by její vzorné chování mohlo být nad jeho síly. Vykročil ke dveřím, ale pak se zastavil. Měl hroznou chuť vyptávat se jí dál, jenže kdyby to udělal, porušil by nepsaný zákon

Wto země. Na novozélandském pobřeží už skončilo mnoho tajemství, skandálů i deportovaných trestanců. Zdejší soukromí bylo těžce vydobyté, a proto si je lidé žárlivě střežili a byli ochotni hájit |c i /.a cenu vlastního života. Aspoň tak měli jistotu, že s nimi zemři i jejich minulost. Justin spolkl své otázky, protože věděl, že i on by raději zemřel, než by někomu dovolil, aby se rýpal v jeho vlastn í c h nezhojených ranách.

„Tady se nemusíte bát odhalení, slečno Scarletová, „ řekl. „ Mnoh o lidí na Nový Zéland přijíždí, aby unikli před minulostí. „

Sklopila hlavu a vodopád vlasů skryl její výraz. „A pak jsou taký, pane, kteří sem

přijíždějí, aby ji odhalili. „

Justin si náhle uvědomil, že už tak přivykl ostrovní atmosféře všeobecného podezírání, že se té drobounké dívce nepředstavil. A ni v nejmenším nevypadala na špiona, kterého by si vybrala řízn á slečna Wintersová nebo jeho přísný otec.

„Jsem Justin Connor. Můžete mi říkat Justine. „ Vzápětí za sebou zavřel dveře, takže nezahlédl, jak se Emily zkřivily rty hořkou vítězoslávou.

Justin měl pocit, že ať půjde kamkoli, stejně nebude od chýše dost daleko.

Dlouhými kroky kráčel kukuřičným polem. Penfeld klusal za ním.

„Hrom a peklo! „ vybuchl Justin nakonec. „Žádná holka by si neměla dovolit takhle koukat na chlapa! „

Penfeld si popotáhl kšandy - to, že je venku bez kabátu, mu leželo na srdci víc než rozčilení jeho pána. „Jak to myslíte, pane? Nevšiml jsem si na ní ničeho neobvyklého. Snad jen že vypadá trochu chlapecky. „

Justin se otočil na patě a nevěřícně zvýšil hlas: „Chlapecky? Ve srovnání s kým - s Helenou Trojskou? S Kleopatrou? Kromě toho jsem neměl na mysli to, jak vypadá, ale to, jak se na mě dívá. Jak jí jiskří v očích. Ten fígl se spodním rtem. „

Justin se zatahal za ret, aby to Penfeldovi názorně předvedl, ale ten na něj jenom tupě zíral. Justinovi při pouhém pomyšlení na Emily stékal mezi lopatkami pramínek potu. Na nepokrytou hlavu mu pražily sluneční paprsky a on si až teď uvědomil, že si , z a pomněl klobouk.

„K čertu s ní! Vždyť nemohla tušit, co jsme zač. Co kdyby se takhle podívala na některého z těch rybářů a dřevařů v Aucklandu? Natošup by skončila v nevěstinci, až by se jí z toho zatočila ta kudrnatá hlavička. „

Sluha zbledl. Kdykoli se někdo zmínil o Aucklandu, vyplašil se jako zajíc. Před čtyřmi lety ho Justin v rušném přístavním městě našel, jak se zmateně potuluje po ulicích v parádním obleku roztrhaném na cáry a s otlučeným hrníčkem na čaj, který byl jeho jediným majetkem.

Justin vytáhl Penfeldovi z řídnoucích vlasů kukuřičné vlákno. „Ted to děláš pro změnu ty. Nevystrkuj na mě spodní ret a netřeš se. Stejně ji do Aucklandu odvezu. Určitě si o mně myslí, že jsem idiot, když jsem jí skočil na ten trik s vyvrtnutým kotníkem. „

Penfeld schlípl, jako by mu pán právě oznámil, že se chystá to děvče vzít do Sodomy a cestou se stavit na piknik v Gomoře.

Justin si odhodlaně odfrkl a otočil se na patě. „Vrátím se, donutím ji, aby si sbalila saky paky… „

„Nic nemá. „

Penfeldova tichá slova ho zarazila uprostřed kroku. Stál na okraji pole, odkud se dolů k pláži táhl svah zarostlý lipnicí. Teplý vánek pohupoval zlatavými chomáčky rozkvetlé trávy a Justinovi připadalo, že na něj vyčítavě pokyvují jako kárající prsty.

Musel si přiznat, že Penfeld má pravdu. Ta dívka nic nemá. Ani ten kabát přes ramena. Vstoupila do jeho života stejně nahá a ničím nespoutaná, jako když přišla na svět.

Jsem přece dospělý, říkal si. Určitě dokážu udržet svoje choutky pár dní na uzdě a dodržovat pravidla slušného chování. Ale jestli odmítne odjet do konce týdne, odvezu ji do Aucklandu bez ohledu na Penfeldovo mrmlání. Rozhodl se, že do té doby bude trávit celé dny prací na polích, aby se večer zhroutil na lůžko natolik unaven, že ani nepomyslí na…

Prohrábl si vlasy. Není to její vina, že kdykoli se na ni podívá, vidí ji takovou, jak vypadala v měsíčním světle, že kdykoli se jí dotkne, zatouží zabořit prsty do jejích hedvábných kudrlinek. Do všech. Justin zasténal.

Z mučivých myšlenek ho vytrhl veselý křik: „Pakeha! Pakeha! „

Do kopce se hnal houf nahých dětí s medovou kůží a za nimi Trini. Justin podřepí a jeden mrštný hošík se k němu přiřítil a narazil do něj jako dělová koule.

Justin předstíral, že se zakymácel. „Hej, pomalu, Kawiri! Na takového stařešinu, jako jsem já, máš moc velkou sílu. „

Děti se kolem něj hemžily a maorsky štěbetaly. Mezi Kawiriho nohama se propletla malá holčička s mandlovýma očima a popadla Justina za ruku. Melodické hlásky dětí mu spravily náladu. Napětí v jeho obličeji povolilo a usmál se.

„Můžeš vylézt, Penfelde, „ zavolal přes rameno. „Však tě ne-ukousnou. „

Penfeld vylezl z kukuřice a plaše se uklonil. Když mu několik dětí úklonu oplatilo, Trini se rozzářil pýchou. Justin se usmál -věděl, že se sluha nebojí kanibalů, ale zato děti mu nahánějí hrůzu.

Žádnou rodinu nemám…

Bez varování se mu vybavila Emilyina slova, která byla věrnou ozvěnou toho, co včera sám řekl Penfeldovi. On však nemluvil tak úplně pravdu. Jeho rodinou teď byli Maorové. Přijali ho mezi sebe jako svého milovaného Pakehu, podělili se s ním o svou zem i o svou důvěru, dali mu právo sjednávat za ně i ty nejožehavější obchody s ostatními domorodci a s bělochy. Justin čuchal Kawiriho černé vlasy. Možná jsou všichni lidé jen sirotky pod nekonečnou modrou klenbou Božího nebe…

Holčička si pohrávala s pouzdrem na hodinky, jež mu viselo na hrudi, a něco si pro sebe maorsky mumlala.

„Mluv anglicky, Dani, „ poručil jí. Doufal, že když se mu podaří naučit víc dětí anglicky, obejdou se jednou bez cizinců, jako je on.

Strčila si palec do pusy, pak ho zase vyndala a vykřikla: „Claire! „ Justin sebou trhl.

Ostatní děti se kolem něj roztancovaly a přidaly se: „Claire! Claire! Claire! „

„Bože můj, „ zamumlal Penfeld.

Justin probodl Triniho vražedným pohledem. „Žes jim zase slíbil, že si budou moct hrát s mými hodinkami? „

Domorodec rozhodil pažemi v omluvném gestu. Kajícně promluvil krátkými anglickými slovy namísto dlouhých, v nichž si obvykle liboval: „Ještě nikdy neviděly bílé děvče. Věří, že je to ztracený anděl, jehož duše je zakleta v čase. „

Justin odevzdaně sklopil hlavu. Dneska ho zřejmě budou sirotci pronásledovat na každém kroku. Nechal se natolik unést Emily, že skoro zapomněl na to děcko. Už neprotestoval, když maličká Dani vztáhla ruku a přetáhla mu řetízek přes hlavu.

Kawiri uctivě pohladil zlato prstem a tichounce vydechl: „Júúúú. „

Justin věděl, že si o hodinky nemusí dělat starost. Dani si je v buclatých ručkách odnášela jako nejsvatější relikvii.

Ostatní děti se trousily za ní. Justin vstal a bezděky si přitiskl dlaň k hrudi. Jestliže je Claire Scarboroughová kříž, který má nést, proč se cítí tak obnažený, když mu její podobenka nespočívá na srdci?

Tu noc se Emily neklidně zmítala v pokrývkách. Ostrovní vánek se ochladil, ale jí v žilách plál ledový oheň rozdmýchávaný pohrdáním a zuřivostí. Její poručník spal na slamníku jen o pár stop dál. Položila si bradu na složené paže a s hlubokým zaujetím si prohlížela Justinovy rysy.

Vůbec nebyl takový, jak si ho představovala. Bůhvíproč si vždycky myslela, že je světlovlasý, s úhledně zastřiženou bradkou a licousy. Rytíř v zářivé zbroji, se svatozáří oslnivě zlatých vlasů… Emily zaplavilo sebeopovržení nad vlastní pošetilostí.

„Jenže rytíři nosí přílbu a pod tu by se mu nevešly rohy, „ zamumlala.

Na slamníku pod oknem chrápal Penfeld, jako když pilou řeže. Emily se nadzvedla na loket.

Justin Connor připomínal spíš temného satyra než vznešeného rytíře. Rasy měl příliš dlouhé, spodní ret příliš plný. Ani jeden z jeho rysů nebyl sám o sobě dokonalý, ale dohromady byly zkázonosné - propůjčovaly Justinově tváři drsnou mužnou krásu. Emily se rozbušilo srdce jako křídla lapeného ptáka. Bojovala s absurdní touhou přelézt na Justinovu matraci a pohladit ho, aby si každičký jeho rys vtiskla do paměti. Bála se, že až se ráno probudí, bude Justin ten tam a ukáže se, že to byl jen další prchavý výplod její představivosti.

Roky utěšovala svou dětskou mysl sněním o vznešeném zachránci. Ale ty sny byly pouhými přeludy, které se v neúprosném denním světle rozplynuly jako dým. Tamhle na lůžku byla realita - šest stop reality vtělené do pevných šlach a vypracovaných svalů. Stačilo natáhnout ruku a mohla se jí dotknout, stejně jako se tehdy dotkla cizincova obličeje v měsíční záři.

Světlo nízko hořící lampy pozlatilo čisté rysy Justinovy tváře. Emily čekala, že poručník bude starší, ale nemohlo mu být moc přes třicet. Stejně jako jejímu otci, když zemřel…

Přimhouřila oči. Justin se pohnul a z hrdla se mu vydral hluboký sten, jako by vycítil její nepřátelství. Vrásky kolem očí se mu prohloubily. Škubl sebou jakoby bolestí. Bolestí? pomyslela si Emily. Nebo spíš výčitkami svědomí? Její poručník rozhodně nespal nerušeným spánkem neviňátek.

Chtěla jím zatřást, vytrhnout ho ze sna a dožadovat se, aby se na ni podíval. Sedm let prožila v jeho stínu. Každá její lumpárna, každá nadávka, každičký záchvat vzteku, to vše bylo určeno neviditelnému publiku o jednom jediném divákovi - muži, jenž ji nejdřív ponechal osudu a pak se ji odvážil sevřít v náručí, a dokonce ji vůbec nepoznal. Taková nevšímavost rozjitřila v Emily starou ránu, probudila v ní bolest, o níž se domnívala, že ji vytěsnila do nejzazších koutků svého srdce. Byla ochotna snášet spoustu věcí, ale být přehlížena mezi ně nepatřilo.

Převrátila se na bok a přiměla se odtrhnout od Justina oči. V hlavě jí jako hejna rozzuřených komárů bzučely otázky: Proč Justin žije v téhle zanedbané chatrči? Kam se podělo zlato, o kterém jí psal otec? Ukryl je snad Justin někam? Je pašerákem, který využívá nedotčené osamělosti této pláže, aby unikl přísným přístavním daním?

Nejspíš je obyčejný mizera, který těží z toho, že je synem jednoho z nejbohatších anglických vévodů, a obírá slušné lidi o bohatství, jako to provedl jejímu otci.

Osud jí proti její vůli přihrál Justina Connora do rukou. Justin nemá tušení, co je Emily zač, ale zato ona ho zná až příliš dobře. A někde tady, v těch hromadách zaprášených knih a papírů, určitě najde celý příběh jeho odporného života.

Díky uskoku s poraněným kotníkem získala čas. Čas, aby prozkoumala Justinova tajemství a odhalila pravdu o ztraceném zlatě a otcově předčasné smrti. Čas, aby Justina přiměla litovat. Jen ať si zatím nechává zdát sladké sny, pomyslela si, protože jakmile posbírám dostatek důkazů o jeho nečestné hře, bude muset čelit své nejhorší noční můře.

Temná čistota jeho rysů ji však pořád neodolatelně vábila, jako prskající plamen vábí nočního motýla. Překulila se a nasupeně na Justina zírala, dokud jí neztěžkla víčka a ona se nepohroužila do bezesného spánku.

Ve tvé nepřítomnosti mi Bůh seslal útěchu v podobě toho nejvzácnějšího daru - opravdového přítele…

„Další čaj, Penfelde? „ Emily se bezvýrazně dívala na křehký porcelánový šálek, který jí sluha nabízel. „To je ale příjemné překvapení. Vy mi snad čtete myšlenky. „

„Je to prvotřídní směs z Nového Dillí, „ rozzářil se sluha pýchou. „Justin mi ho sehnal v Bay of Islands, když jsem měl naposled narozeniny. „

„To od něj bylo hezké, „ zamumlala.

Počkala, až Penfeld odspěchá zpátky ke kamnům, a pak vychrstla obsah hrníčku přes rameno z okna. Vyměnila by všechny prvotřídní čaje na světě za jediný šálek kávy. Jenže tvrdohlavý sluha lpěl na svém přesvědčení, že káva je pro její jemné rtíky příliš vulgární, a nedal se zviklat. Emily se začínala zaobírat myšlenkou, jestli se nakonec nemýlí a vykutálený pan Connor nepasuje místo zlata čaj.

Přitiskla rty k okraji hrníčku a předstírala, že všechno vypila. „Chutná namouduši skvěle. Ještě nikdy jsem nic tak dobrého neokusila. „

Penfeld sepjal buclaté ruce. „Hřeje mě u srdce, když vidím, jak si mladá dáma pochutnává na čaji. „ Vzal jí šálek z ruky. „Když vám tak chutná, naleju vám ještě. „

Emily s tichým zaúpěním zabořila obličej do dlaní. Sluha ji svou laskavostí doháněl k šílenství. Kdykoli se během posledních tří dnů zavrtěla, hned byl u ní, načechrával jí polštáře, jimiž měla podložený kotník, a lil do ní čaj, jako by to byl elixír života. Skoro by přísahala, že na ni hostitel Penfelda zlomyslně poštval.

Záhadný pan Connor mizel každý den za rozbřesku a nevracel se před západem slunce. Když přišel, hodil do sebe hrst sucharů a nechutný mišmaš ukuchtěný z fazolí z plechovky, a pak se zhroutil na lůžko, aniž z něj vypadlo cokoli víc než zavrčení

„dobrou noc „.

Pozornost sama, čertila se Emily.

Oknem dovnitř zavál chladivý větřík a rozvířil jí vlasy na šíji. V nose ji zaštípala slaná vůně moře. Podvečerní ráj ji lákal hřejivým slunečním svitem a šepotem příboje, ale ona vinou vlastní lži vězela v téhle zatuchlé chýši jako v pasů a mohla se tak

nanejvýš dívat, jak Penfeld pulíruje čajovou konvici. Strašně ráda by zabořila chodidla do prohřátého písku a ucítila na kůži vodní tříšť z oceánu. Pak toužebně zalétla očima k hromadám knih. Zároveň prahla po chviličce soukromí, aby mohla prohledat chýši a poohlédnout se po něčem, co by jí objasnilo zradu, jíž se Justin Connor dopustil na jejím otci.

To druhé přání se jí zčistajasna splnilo, když Penfeld sundal z háčku proutěný košík, zamumlal cosi o špetce máty a vyklusal ze dveří. Emily vroucně doufala, že na téhle polokouli neroste máta na každé mezi. Vyskočila na nohy a nadšeně se zatočila dokolečka. Do cesty se jí připletl vratký stoh knih, ale zachytila ho patou a zachránila před pádem. Na okamžik zaváhala, rozpolcená mezi touhu prohledat knížky a vrhnout se k oknu. Pokušení nadýchat se vlahého vzduchu nakonec zvítězilo. Vystrčila hlavu z okna a vychutnávala si štiplavý mořský vánek.

Chýše z proutí se krčila na samém okraji sluncem zalitého lesa, schoulená pod mohutnými větvemi dvou stromů, které připomínaly obrovské kapradiny. Vzdálené vzdychání a mumlání moře vábilo Emily písní volnosti. Měla by vylézt oknem, dát se na útěk a neohlížet se zpátky. Ale jak daleko by se dostala, než by ji dostihla pravda? Strávila až příliš dlouhou dobu tím, že se jí vyhýbala.

Odhodlaně zaťala zuby a vrátila se ke knížkám. Tatínek jí vždycky tvrdil, že se dá z knih poznat, co je zač jejich majitel. A třeba se někde mezi nimi skrývá listina, mapa nebo deník, které jí prozradí, kam se podělo otcovo zlato.

Zvedla svazek vázaný v kůži a sfoukla z něj prach. „Mozart: Mistr a jeho hudba, „

přečetla nahlas. Prolistovala pár stránek, pak knížku odhodila a vytáhla jinou.

„Beethovenovy polyfonické symfonie. „

Emily se zamračila. Spíš by čekala, že najde Machiavelliho Vladaře nebo Les 120 Journées de Sodomě od markýze de Sade. Zkoumala knížku za knížkou, ale objevila jen objemné životopisy Mendelssohna a Rossiniho, patnáct svazků popisujících tempo a rytmus nejvýznamnějších světových oper a otrhané pojednání, jež obhajovalo přednosti violy oproti houslím. Prohrabávala se hromadami, a jak ubíhaly vzácné minuty, čím dál víc klela.

U těžkého libreta Wagnerovy opery Tristan a Isolda se zarazila. Zuřivě za ně škubla, až se celý štos nebezpečně zakymácel. Objala ho oběma rukama a zapřela knížky hrudí. V nose ji zašimral prach. Potlačila kýchnutí. Ještě by jí tak scházelo, aby ji tu Penfeld našel pohřbenou pod hromadou zatuchlých svazků, s lebkou rozdrcenou Encyklopedií západoindických tanečních rytmů.

Jak se knihy posunuly, objevila se mezi dvěma velkými svazky úzká štěrbina. Emily z ní vylovila útlou knížečku vázanou v marokénu. Kůže vypadala zachovale,

ale stránky se zlatou ořízkou byly zašlé věkem. Zdálo se, jako by knížku někdo odložil a zapomněl na ni. Anebo ji pečlivě schoval.

Emily pohladila desky, na nichž nebyl vyražen žádný titul, a ruce se jí roztřásly.

Ted možná odhalí temná tajemství svého poručníka.

Usadila se se zkříženýma nohama na podlaze a rozevřela svazek. Řádky uvnitř nebyly psány energickým, sebevědomým rukopisem muže, ale nejistou rukou dítěte. Na první stránce stála slova: Tato kniha je majetkem Justina Marcuse Homéra Lloyda Farnswortha Connora III. (Nahlédnutí na vlastní nebezpečí.)

„Homér? „ zašeptala Emily a proti své vůli se usmála.

Prstem přejela hrozivou lebku se zkříženými hnáty, nakreslenou pod varováním. Obrátila stránku a domýšlela se, co asi najde. Ale namísto chvatných poznámek o tom, kolik chytil žab nebo kolik ukradl švestkových povidel, spatřila kostrbaté linky sestavené do mřížek a pokaňkané inkoustem.

Zvedla si knížku blíž k očím. „Páni! Ten mazaný spratek si svoje špinavá tajemství už tehdy šifroval! „

Puntíky jí přeskakovaly před očima; linky se roztančily, ale pak se ustálily do rozeznatelných vzorců a Emily otevřela pusu údivem. Rychle prolétla palcem ostatní stránky. Ty neobratné linky pospojované inkoustovými puntíky nebyly žádnou šifrou. Byl to notový záznam. Linka vedle linky, nota vedle noty, zapsané s trpělivostí, jaká by neměla být vlastní žádnému dítěti.

Emily knížečku zaklapla, zmatená a podivně dojatá. Málem přeslechla, jak varovně zaskřípěly dveře.

Po hlavě se vrhla na lůžko a jen se modlila, aby v tom chvatu neztratila Penfeldův kabát. Mohlo by to mít neblahé důsledky, protože nikoho ani nenapadlo nabídnout jí také sluhovy dlouhé spodky.

Ve dveřích se objevil Justin. Když se sehnul a protáhl se dovnitř, Emily si s hrůzou uvědomila, že ještě pořád drží jeho deník. Rychle ho zastrčila pod pokrývku a tvářila se, že mohutně zívá.

„Ahoj, Emily, „ řekl Justin tónem, v němž nápadně chyběla vřelost.

Kousla se do jazyka, aby nevyhrkla ,Ahoj, Homére’, a pronesla: „Dobrý večer, pane Connore. „

Rozhlédl se po chýši. „Kde je Penfeld? „

Emily si složila ruce do klína. „Sel natrhat mátu. „

Justin nadzvedl okraj ušmudlaného ubrusu a nakoukl pod něj. „Víš jistě, že jsi ho nesvázala jako balík a někam nešoupla? „

Obdařila ho oslnivým úsměvem: „Pane Connore, vy mi lichotíte. „ Sundal si hodinky a položil je na stůl.

„Ty jsou ale krásné, „ zamumlala a doufala, že se Justin nějak prozradí svým výrazem.

„Škoda, že nemám kapsičku u vesty. Takhle je musím nosit na krku jako ženská. „

Člověk by musel být slepý, hluchý a ještě k tomu v komatu, aby si ho spletl s příslušnicí slabšího pohlaví, pomyslela si Emily, když ho tak pozorovala. Justin se sehnul k vědru a chrstl si na osmahlý obličej vodu. V tmavých chloupcích na předloktí se mu zachytily jiskřivé kapičky. Po svalnatém břiše mu stékala zbloudilá stružka a mizela za nízko posazeným páskem kalhot.

Emily polkla a zatoužila po kapce čaje, aby si svlažila hrdlo.

Justin zamířil ke dveřím. „Řekni Penfeldovi, že jsem šel dolů na pláž. „

Emily měla co dělat, aby nevyskočila na nohy. Šla by na pláž třeba i se samotným Luciferem, jen aby unikla ze stísněné dusné chýše.

„Vezmi mě s sebou, „ vyhrkla.

Její nevinná prosba zastavila Justina uprostřed kroku. Ještě pár dnů a Emily bude pryč, připomněl si. Můj život se zase vrátí do starých vyjetých kolejí. Prostě se musím otočit a říct jí, že o její společnost nestojím.

Otočil se. Dívala se na něj plaše, ale v hnědých očích jí jiskřilo: „Penfeldův kabát beztak potřebuje vyprat. Proč bychom ho nevyprali zároveň se mnou? „

Justin si prohrábl vlasy. Emily sklopila zrak a zjevně se připravovala na to, že ji odmítne.

„Mám jednu otázku, mladá dámo, „ řekl přísně a sklonil se k ní.

„Jakou? „ zeptala se a skousla si spodní ret. Ačkoli jí to bylo trapné, zaštípaly ji v

očích slzy zklamání.

Zajíkla se, když ji chytil pod koleny a pod rameny a zvedl si ji do náručí. Jejich nosy se ocitly těsně u sebe. „Co kdyby se Penfeld rozhodl ten kabát zároveň s tebou vyžehlit? „

Zahihňala se. „Nebylo by to poprvé. Učitelé mě občas popadli a zkoušeli mi

žehlit vlasy. „

Justinův pohled zjihl. Projel prsty její kudrnatou hřívu tak něžně, až to Emily vzalo dech. „Takový zločin! „

Emily objala Justina kolem krku a on s ní v náručí vykročil dolů po písčité stezce. Když došli na pláž, Emily se zmocnilo opilé rozjaření. Na kůži cítila teplé paprsky zapadajícího slunce, vítr jí konejšivě čuchal vlasy. Blaženě zasténala, zaklonila hlavu a zavřela oči.

Když je zase otevřela, Justinův obličej byl tak blizoučko jejího, že rozeznávala každičký rašící vous na pevné linii jeho čelistí. Popadlo ji podivné nutkání otřít se o

jeho strniště tváří a přesvědčit se, jestli je opravdu tak pichlavé, jak vypadá. Líčka se jí rozhořela a zdaleka to nebylo jen slunečním žárem.

„Můžeš mě dát na zem, „ řekla upjatě.

Ve zlatavých očích mu uličnicky zablýsklo: „Ale kdepak. Chtěla jsi koupel, tak ji máš mít. „

Než stačila cokoli namítnout, přešel vlhký písek a vstoupil do vln. Emily se k němu přitiskla a zabořila tvář do bezpečného přístavu jeho hrudi. Justin kráčel dorážejícím příbojem dál, do větší hloubky. Emilyina stehna olízla studená voda a Penfeldův kabát se jí jako balon zvedl kolem boků. Divoce se ho pokoušela stlačit dolů.

„Tak co, není to příjemné? „ zeptal se Justin. „Ne! „ Zuby jí drkotaly. „Je mi strašná zima. „ „Řekl bych, že na to je jediný lék. „ Upustil ji.

Emily se divoce zazmítala. Do pusy se jí vhrnula slaná voda. Dobrý Bože, ten šílenec se mě pokouší zabít! zděsila se. Mělo mě to napadnout. Určitě mě podle té podobenky poznal… Když chodidly zvířila písek, došlo jí, že voda je jen pár stop hluboká. A taky jí došlo, že ten tlumený zvuk, který k ní zeshora doléhá, není hukot příboje, ale burácivý mužský smích.

Nahmátla Justinovo stehno, vyšvihla se z vln a šplhala se po Justinově těle jako opička. Vytřepávala si vodu z očí. „Jsi nevychovaný, mizerný…, „ vyprskla a zarazila se, jak se snažila rozpomenout na některou z nadávek, kterými ji během cesty z Anglie častoval Barney.

„Nechceš si mi rovnou vylézt na ramena? „ navrhl jí Justin suše. „Je odtamtud lepší vyhlídka. „

Na okamžik se zdálo, že ho Emily vezme za slovo. Justina zachvátila panika. Představa, že by ho její hezky tvarovaná stehna objala, byť za tak nevinným účelem, byla k nesnesení mučivá.

Chytil Emily za boky, aby její hysterický pokus vydrápat se po něm zadržel.

„Myslel jsem to dobře. „

Emily užuž chtěla něco namítnout, ale pak si uvědomila, že voda, která jí šplouchá kolem boků, jí teď připadá příjemně teplá. Horší bylo, že měla pocit, jako by se většina toho tepla soustřeďovala v místech, kde se spojují její stehna - v místech, kam se se znepokojivou důvěrností tisklo vybledlé véčko Justinových kalhot. Tím, že kolem Justina obtočila nohy, se ocitla v mnohem ošidnější pozici, než si byla ochotna připustit. Navíc si při všem tom zmítání přestala hlídat Penfeldúv kabát a ten se jí vyhrnul až k pasu. Ztuhla při pomyšlení, že by Justin mohl zjistit, že jejich nahotu od sebe odděluje jen tenká kaliková tkanina.

On už to však věděl. Prozradil se tím, jak zalétl pohledem dolů, jak nepatrně posunul boky, jak mu sotva znatelně škublo v koutku hezkých úst. Vtom se mu opřela do zad mohutná vlna a Emily se k němu s přirozenou, pudovou prostotou přimkla. Ještě nikdy předtím si tak intenzivně neuvědomovala mužskou sílu a ženskou zranitelnost. Do tváří se jí nahrnula krev.

Jak se tak Justin na Emily díval, začínal litovat, že na okamžik podlehl laskavosti. Měl tu koupel radši nechat na Penfeldovi a neriskovat, že přijde o klid mysli, který tak těžce nabyl. Mrzelo ho, že v sobě nenašel víc bezohlednosti. Přesto si ale nemohl pomoci a položil Emily ruce na žebra, až se jeho palce ocitly ve velmi ožehavé pozici, sotva pár centimetrů od jejích ňader.

Emily se zběsile rozbušilo srdce. Justin sjel dlaněmi níž a stáhl jí kabát přes boky, aby ji zahalil. Pak ji otočil, objal kolem ramen a přitiskl si ji zády k hrudi.

„Uklidni se, Emily, „ poručil jí tím svým drsným tónem.

Odnesl ji do větší hloubky, až za místo, kde se vlny lámaly a tříštily. Emily se pokoušela nahmatat dno, ale ucítila jen chladný proud hlubší vody. Podívala se na Justinovo bronzové předloktí, k němuž lnuly vlhké chloupky, a zatrnulo v ní. Bylo by pro něj tak snadné strčit ji pod vodu a držet jí hlavu pod hladinou, dokud se nepřestane bránit…

Zachvěla se. Justin ji ovinul druhou paží. „Neboj se. Nepustím tě. „

Ta slova ji zasáhla do hloubi duše a vystupňovala v ní pocit osamělosti téměř k nesnesení. Naplnila ji příšerným strachem a zároveň i nepotlačitelnou touhou. V očích ji zaštípalo. Zamrkala a přísahala si, že za to může jen mořská sůl.

Na uchu ji zahřál Justinův dech. „Zavři oči, Emily, a poddej se vodě. „

Nedokázala se ubránit pocitu, že se poddává čemusi mnohem mocnějšímu než jen vodě. Dovolila víčkům, aby klesla, a odevzdala se svůdnému pokušení. Voda jí nadnášela chodidla, a pak i celou spodní polovinu těla. Emily zaklonila hlavu, položila si ji na Justinovo rameno a nechala se kolébat houpavým rytmem moře. Slunce už skoro zapadlo. Na víčkách zavřených očí hřály Emily poslední teplé zlaté paprsky. Tekuté prsty vody ji hýčkaly a oproti žáru Justinovy hrudi jí připadaly nádherně chladivé.

„Proč vůbec někdo žije v Londýně, když existuje takovéhle místo? „ zamumlala a olízla si ze rtů sůl.

Otočil ji tváří ke břehu. „Říká se, že Nový Zéland je Boží ráj. Poté, co Bůh stvořil ostatní svět, si prý vytvořil tenhle kousek ráje pro vlastní potěšení a zničil všechny pevninské mosty, které k němu vedly, aby toto místo patřilo jen těm nejodvážnějším dobrodruhům. „

Emily přemítala, jestli i Justin stejně jako ona myslí na tři odvážné mladíky, kteří se kdysi postavili moři a vypravili se sem.

Opřel si bradu o její temeno. „Dívej se, Emily. Vidíš? „

Přejela zrakem pobřeží. Hrozně ráda by je viděla jeho očima. Blikotavé hvězdy prorazily dírky v hávu skomírajícího dne. Kymácející se palmy se halily do nočních stínů a odkudsi se ozýval tklivý křik zvonovce. Emily se stáhlo hrdlo.

Na klíčních kostech se jí dotýkaly Justinovy dlouhé štíhlé prsty. Prohlížela si je, okouzlena jejich půvabem. Před zženštilostí je zachraňovala jen jejich síla a jemný poprašek tmavých chloupků na hřbetech.

„Bůh sem zakázal přístup všem vražedným tvorům. Nejsou tu žádná nebezpečná zvířata, žádný jedovatý hmyz, žádní hadi. Stvořitel svými pěstmi zformoval hory a sfoukl ze svahů bouřlivé blizardy, s láskou vytvaroval studené zálivy a uhladil nedotčené pláže. „ Justinův hlas se ztišil a vloudila se do něj melancholie. „Nakonec rozprášil po kopcích a potocích zlato. „

Bylo nad slunce jasnější, že tuhle zemi miluje, ale Emily kdesi pod tím citem postřehla stín hlubokého smutku. Čím asi musel Justin za svou lásku zaplatit? Nový Zéland je možná ráj, ale pro něj je to ztracený ráj. Zabolelo ji u srdce.

Dřív než si vůbec uvědomila, co dělá, vzala Justina za ruku a zvedla si ji ke rtům, aby ho utěšila. Jemně ho políbila na konečky prstů. Přerývaně se nadechl a Emily ztuhla, vyděšena tím, co právě provedla. Jak mohla tak rychle podlehnout jeho kouzlu? Získal si jejího otce taky tak snadno?

„Pusť mě, „ zašeptala, a prosila tím o mnohem víc než jen 0 osvobození svého

těla.

Justinovo sevření na neúprosný okamžik zesílilo. „Kdo jsi, Eimily? Před čím utíkáš? „

„Před tebou! „ Začala se zmítat, protože se bála, že v panice vyzradí víc, než by si přála. Vzepřela se a ze všech sil se snažila odstrčit jeho ruce. „V Londýně už jsem se setkala s takovými, jako jsi ty. Vezmeš dívku za’měsíčné noci ven, ukolébáš ji milými slovíčk y a pak si s ní začneš pohrávat a svádět ji. „

Než se mu stačila vykroutit, popadl její paže do ocelového sevření a otočil ji čelem k sobě. Jeho oči, olemované tmavými řasami, připomínaly ohnivá jezera v barvě brandy. „Takže ty si myslíš, že mi jde o tohle? Že tě svádím? „

Emily mu ochabla v náručí, ale z jejího mlčení a zatvrzelého stisku čelistí čišelo obvinění.

„Dovolte, abych vám připomněl, slečno Scarletová, že to vy jste mě právě políbila. Prokristapána, žiju na ostrově odstrčeném od zbytku světa, kolem dokola jsou stovky mil pobřeží…, „ zvýšil hlas, takže skoro křičel, „ … a ty máš tu drzost nechat se vyplavit zrovna na moji pláž, a ještě k tomu úplně nahá! „ Přitáhl si ji k sobě, takže přilnula k štíhlým křivkám jeho těla, jako by byla jeho součástí. Ztišil hlas do

nebezpečně vlídného tónu: „Varuju tě -lady nejsme v Anglii. Tady si na svádění nepotrpíme. Jestli se rozhodnu, že tě chci, nebudu k tomu potřebovat žádná květnatá slovíčka, ani plavání při měsíčku. „

Emily věděla, že má Justin pravdu. Uvězněna v kolébce jeho svalnatých stehen se bezmocně zachvěla.

Odstrčil ji od sebe. Neodvážila se na něj ani pohlédnout. Stačilo pár neohrabaných temp a ucítila pod nohama písek. Drala se kupředu, dokud se nevydrápala na břeh. Chtělo se jí utéct, uprchnout někam daleko, kam ji nebude moci pronásledovat jeho výsměch a vztek, ale protože předstírala, že má pohmožděný kotník, nezbylo jí než se rozplácnout v písku jako leklá ryba. Ráda by věděla, co by udělal, kdyby vyskočila na nohy a uháněla do útočiště lesa. Běžel by za ní?

Zezadu se ozvalo divoké šplíchání. Emily se ohlédla a uviděla, jak se Justin noří z vln - rozhněvaný Poseidon, velkolepý ve své zuřivosti. Po hrudi mu stékala voda a lepila mu kalhoty k bokům a stehnům jako druhou kůži. Emily poplašeně sklopila zrak.

Zbytečně si dělala starosti. Justin ji minul, jako by nebyla o nic důležitější než písečný krab.

„Justine? „ ozvala se váhavě.

Kráčel dál podél pobřeží, aniž by zastavil. Jen na okamžik zpomalil, sebral mušli a hodil ji do moře. „Pane Connore! „ zavolala hlasitěji.

Rychle se ztrácel v temnotě. Emily si přiložila ruce k ústům a zakřičela: „Lhal jsi!

Tvrdil jsi, že mě nepustíš! „

Plácla sebou na záda a přitiskla si pěsti k očím. „Sakra, „ zašeptala. „Sakra, sakra, sakra. „ Otevřel se mi, dal mi nahlédnout do svých citů, mluvil se mnou o Novém Zélandu, o dobrodružstvích, o zlatě, vyčítala si. A co na to já? Chovala jsem se jako potrhlá husa.

Zkřížila paže na hrudi a dívala se, jak měsíc pluje po obzoru jako stříbrná perla. Na chodidlech ji šimral příboj a tváře jí hladil noční vítr. Přemítala, jak dlouho jí asi bude trvat, než se doplazí zpátky do chýše. Justin se nejspíš schovává někde v křoví a směje se jí. Napadlo ji, že by se mohla vybelhat po cestě nahoru a při-zdobit svůj výstup jedním či dvěma srdcervoucími pády. Ale možná že je načase předvést mu, že nikdo není tak umíněný jako Emily Claire Scarboroughová, když si něco vezme do hlavy.

Ještě pořád nasupeně pozorovala hvězdy, když na pláž sestoupil Penfeld,

přehodil si ji přes mohutné rameno a odnesl ji zpátky do chýše.

Chatrčí otřáslo další kýchnutí. Justin se přikrčil a přetáhl si pokrývku přes uši.

Ozval se Penfeldův hlas: „Tu máte, drahoušku. Přehoďte si to přes ramena a dejte si ještě trochu čaje. Schválně jsem vám do něj přidal špetku máty. „

Justin si něco zamumlal pod vousy a překulil se na záda. Nevěděl, co ho rozčiluje víc - jestli Emilyino příšerné popotahování, anebo mateřsky pomlaskávající Penfeld. Po očku se podíval na protější stranu chýše.

Z Emily nebylo vidět nic než chumáč vlhkých vlasů a obrovské obviňující oči. Byla až po špičku zčervenalého nosíku zabalená ve vlněné pokrývce. I přes záhyby deky Justin slyšel, jak jí jektají zuby. Penfeld poodhrnul pokrývku a přidržel jí u úst hrníček horkého čaje, ale Emily vyprostila ruku a odmítla ho. Sluha zhrožené pozoroval, jak si utírá nos do rukávu jeho kabátu.

„Děkuji, Penfelde, ale nic to není. Jenom jsem trošku nastydla, jak jsem ležela v tom ledovém příboji. „ Celá se otřásla.

Penfeld se obrátil a probodl Justina vyčítavým pohledem.

„Prokristapána! „ justin odhodil deku. „Vždyť tam nebyla ani dvacet minut. „

„Připadalo mi to jako celé hodiny, „ pronesla Emily s hlubokou vážností.

„To bych řekl, slečno, „ souhlasil Penfeld a zastrkal jí přikrývku pod chodidla.

„Nechápu, co to do mého pána vjelo, že se zachoval tak bezohledně. Obvykle bývá velmi ohleduplný. Vždyť mě zachránil ze spárů aucklandských brlohů, když můj zaměstnavatel odjel zpátky do Anglie a mě tady nechal! „

Emilyino odfrknutí mohlo být pouhým kýchnutím, ale Justin o tom pochyboval.

Vzepřel se na lokti a zúžil oči. „Jen se na ni pořádně podívej, Penfelde. Není nastydlá. Je zdravá jako řípa. Předpokládám, že mi budeš chtít namluvit, že ten ruměnec na jejích baculatých tvářičkách je příznak horečky jak trám. „

Penfeld jí chtěl sáhnout na čelo, ale Emily ho zarazila. „Ne. justin má pravdu. Nejsem nastydlá. „ Položila si bledou ručku na prsa. „Myslím, že mám zápal plic. „ Předklonila se a zasípala.

Justinův hlas zjemněl, přímo zmedověl. Poprvé od chvíle, kdy Penfeld Emily přinesl, promluvil přímo k ní. „Možná by si Penfeld měl vzít pušku a ukončit tvoje trápení. Tak jako se to dělá se zchromlými koňmi. „

Emily se zarazila uprostřed záchvatu rezavého kašle. Oči se jí rozšířily a objevilo se v nich dotčené obvinění. „Tedy, pane Connore, z vaší bezcitnosti na mě jdou mdloby. „ Sklopila řasy, ale ne dost rychle, aby si nevšiml, jak jí zlomyslně zajiskřilo v očích.

Penfeld okamžitě odspěchal pro čichací soli. Justin něco zavrčel a přetáhl si přikrývku přes hlavu. Od chvíle, kdy toho spratka našel, se pořádně nevyspal. Jeho noční můry se zhoršily a veškerá snaha upracovat se do úplného vyčerpání vyšla nazmar. Zrovna minulou noc vyletěl z lůžka, protože mu v hlavě úporně zněl veselý

dětský smích. Rozhlížel se na všechny strany a zběsile hledal, odkud se bere, ale spatřil jen Emily, která se spokojeně rozvalovala v pokrývkách, hrud se jí zdvíhala a klesala v rytmu slastného spánku a obličej měla uvolněný v andělském poklidu.

Andělském, to tak, pomyslel si Justin a podrážděně se převrátil. Vikář měl opravdu zavolat vymítače ďábla. Zdálo se, že ta dívka je posedlá celým houfem démonů. V jednu chvíli si dovedla hrát na svůdkyni a hned nato bavila Penfelda historkami ze zoo a brebentila o lvech a paviánech s bezelstným nadšením dítěte.

Když ji ale Justin držel v náručí, rozhodně se jako dítě nechovala. Přitáhla si jeho ruku k hebkým rtům s ryze ženskou vnímavostí, odhodlána vstřebat do sebe úzkost, kterou se nikdy neodvážil ani pojmenovat. Vzpomínka na její něhu ho fascinovala ještě teď.

Převrátil se na lůžku. Emily byla jako neutuchající melodie, jež nešla z hlavy. Musí přece existovat způsob, jak prolomit kouzlo, kterým mě spoutala, pomyslel si Justin. Jak ji vystrnadit z mojí chýše i mého života, než se z ní zblázním… Vrtěl se v pokrývkách a jenom doufal, že až Emily konečně zmizí, poleví aspoň bolest v jeho slabinách, když už ne ta v srdci.

Jakmile se příštího rána za Justinem a Penfeldem zabouchly dveře, Emily nadšeně zapérovala na matraci a vykopla nohama do výšky. Připadala si nádherně volná. Bylo jí srdečně jedno, jestli se Justin bude škaredit už napořád. Hlavně že s sebou na ty své záhadné každodenní pochůzky vytáhl i Penfelda, a zbavil ji tak jeho oddané pozornosti.

Zvedla pokrývky, zadržela dech a začala z nich vytřepávat pepř, který tam večer nasypala, aby její kýchání znělo věrohodněji. Na podlahu vypadl Justinův malý modrý deník.

Klekla si, zdvihla ho a zamyšleně převracela v rukou. Ještě se ani o krok nepřiblížila rozluštění záhady toho muže. S pocitem zoufalství se zadívala na všudypřítomné hromady knih. V těch zaprášených haldách mohou být stovky úkrytů.

Napřímila se a poklepávala si knížečkou o stehno. Knihy vzadu by měly být nejstarší. Protáhla se mezi dvěma hromadami a podřepla, aby prozkoumala tituly.

Náhle jí vlasy rozvířil závan teplého vzduchu, který vzápětí ustal, jako by někdo otevřel a zavřel dveře. Emily se otočila na patě, ale nikde nic podezřelého neviděla.

Potřásla hlavou a sklonila se zpátky ke knihám. Vtom na podlaze zacvakaly drobné drápky. Emily se zježily vlásky na šíji. Just i n ův deník jí vyklouzl z prstů.

Zatajila dech a otočila se. Hliněná podlaha zela prázdnotou.

Emily roztřeseně „vydechla. Co to Justin říkal? Že na Novém Zélandu nejsou žádní hadi, žádná nebezpečná zvířata? Zatuchlé hromady se jí zničehonic zdály hrozivé, protože přes ně nebylo vidět do temných rohů plných pavučin. Na podlahu

něco tupě žuchlo. Emily zbystřila pozornost. Koutkem oka zahlédla, jak se u stolu mihl stín.

Vstala a odměřovala každý krok, jako by měl být její poslední. Roztřesenými prsty sevřela násadu Penfeldova koštěte. Toužebně se zadívala na pušku pověšenou nade dveřmi, jenže aby se k ní dostala, musí projít kolem stolu. Zvedla koště před sebe jako štít fi po špičkách ke stolu přeběhla.

„Nejspíš je to jenom kočka, „ zašeptala, aby si dodala odvahy. „Justin mi zapomněl říct, že má roztomilou kočičku. „

Klekla si a sevřela v prstech roh ubrusu. „Hodná kočička, „ zatrylkovala a nadzvedla ubrus. „Vylez ven a pojď se přivítat s tetičkou Emily. „

Když sklopila hlavu, ze stínů se vyřítila tlustá zelená příšera B vrhla se jí přímo po nose.

Tak rád bych zase slyšel tvůj sladký hlásek, který mi přináší radost…

Klidným ránem prorazilo zaječení, z něhož tuhla krev v žilách. Poplašení racci se o překot rozlétli k azurovému nebi.

Justin se s bohorovným klidem natáhl naznak do písku a podložil si hlavu ohnutou paží. Jestli mu plán vyšel, tak ten vypočítavý siroteček bude do večera na cestě do Aucklandu a navždy zmizí z jeho života.

„Podívej se na ty mraky, Penfelde, „ prohodil. „Nejsou úžasné? „

Penfeld upíral oči k chýši a čekal, kdy ze dveří vyletí Emily, zázračně vyléčená ze své choroby, jak pán slíbil. Ozvalo se zařinčení a pak divoký dusot běžících nohou. Penfeld by skoro přísahal, že se celá chatrč otřásá.

Vytáhl kapesník a setřel si z horního rtu krůpěje potu. „Už měla dávno vyběhnout ven. Možná bych se tam měl zajít podívat… „

„V Londýně není oblohu přes saze vůbec vidět. „ Justin si strčil mezi zuby stéblo trávy. Byl dokonalým obrázkem nevzrušené pohody.

Z chýše se ozvalo pronikavé vyjeknutí následované proudem barvitých nadávek.

Z oken se vyvalila mračna prachu. Pak se rozhostilo hrozivé ticho.

„Ale, pane… Co když ho zastřelí? „ Penfeldův hlas se ztišil do vyděšeného šepotu. „Anebo udupe k smrti? „

Justin rozevřel dlaň a ukázal Penfeldovi hrst nábojů. „Puška není nabitá. A on jí uteče, věř mi. Vsadím se, že ten nás všechny přežije. „ Na rtech mu zahrál šibalský úsměv. „Kdo ví, v Londýně led možná dokonce sněží! Máš rád sníh, Penfelde? Nepřipomíná li támhleten mrak nalevo obrovskou sněhovou vločku? „

Penfeld si povzdechl a natáhl se zpátky do písku. „Podle mě vypadá spíš jako obrovská čajová konvice. „ Vtom zařinčel porcelán a Penfeld sebou škubl. „Rozbitá čajová konvice, pane. „

Emily honila draka. Bouchla koštětem o podlahu a doufala, že la hrozná nestvůra roztáhne křídla a vyletí oknem. Ale příšera jen drze mrskla špičatým ocasem a střelhbitě zmizela za nejbližším štosem knih. Emily se plížila blíž, opatrně překračovala rozházené knihy a rozbité nádobí a tiše si pro sebe nadávala. Po čele jí stékal pot.

Rozmáchla se koštětem, až to zasvištělo. Přitom zavadila o hromadu knížek a ty se sesypaly na zem. Zvedl se oblak pepře a Emily se rozkýchala. Zběsile se rozháněla kolem sebe, když vtom za sebou zaslechla cupitání maličkých nožek.

Vrhla se po zvuku a přitom zakopla o pokrývky shozené na podlahu. Ohnala se koštětem, až omylem srazila z kamen plechové hrnce. S rachotem se zřítily na zem. Emilyin kabát se zachytil o okraj kamen a zastavil ji v rozletu. Mnula si oči podrážděné zvířeným prachem a rozhlížela se kolem. Ten netvor byl zase pryč - vždycky jí o chlup unikl. Možná to ani není drak. Možná je to mimořádně chytrý aligátor.

Vtom její oči přitáhlo zavlnění ubrusu. Potměšile se ušklíbla. Tak chytrý zase není.

Je natolik hloupý, že se vrátil do své původní skrýše.

Zvedla koště a plížila se ke stolu.

„Vylez ven, miláčku. Emily ti neublíží. „ Zaťala prsty do násady.

Zvířeným prachem pronikal svazek slunečních paprsků a hladil porcelánovou krásu Penfeldova čajového servisu. Byla to jediná věc široko daleko, která unikla pohromě. Emily váhala a promýšlela si svůj plán. Klidným tónem vyláká příšeru z úkrytu a pak ji jednou provždy sprovodí ze světa.

Netvor vystrčil hlavu zpod ubrusu a výsměšně šlehl červeným jazýčkem. Emilyino sebeovládání povolilo. Z hrdla se jí vydral divoký bojový pokřik.

Zaútočila a máchala přitom koštětem jako rozzuřený samuraj. Ostnatý tvor se

prosmýkl kolem čajového podnosu, aniž by hrníčky třeba jen zadrnčely, a zajel zpátky pod stůl. Násada koštěte se Emily zapletla do okraje lněného ubrusu a škubla jím. Podnos začal sjíždět, ale už bylo příliš pozdě, aby Emily stihla zareagovat. Mohla jen s hrůzou přihlížet, jak se podnos na okraji stolu na nekonečný okamžik kymácí a pak padá. Zdálo se, že ozvěna té rány trvá celou věčnost. Po podlaze se kutálel jediný ne-rozbitý hrníček a zastavil se Emily o nohu.

Přikrčila se. Náhlé ticho přímo křičelo. Emily se zadívala na spoušť všude kolem a pak na sebe. Penfeldův kabát byl samý prach, jeden potrhaný rukáv držel jen na několika posledních nitkách. Odfoukla si z očí kadeř a poraženecky svěsila ramena.

Vtom si za ní někdo odkašlal.

Otočila se jako na obrtlíku a upustila koště.

Skrz závoj třpytivých chomáčů prachu spatřila ve dveřích Justina. S pažemi založenými na hrudi se opíral o zárubeň, klobouk měl nakřivo a v očích mu hrál líný úsměv. Ještě nikdy mu to tolik neslušelo. A ještě nikdy jí tolik nešel na nervy.

Okamžitě se zhroutila na podlahu a chytila se za kotník. Ze stínů cosi vycupitalo a namířilo si to přímo k Justinovi.

„Pozor! „ vyjekla Emily a znovu popadla koště.

Než se stačila rozmáchnout, Justin se sehnul a stvoření zvedl. Držel si ho nad hlavou, jako by to bylo tlusté šupinaté nemluvně.

„Pojď sem, mazlíčku, „ zabroukal něžně a vrhl po Emily káravý pohled.

„Vyplašila tě ta ošklivá holka? „

Emily poklesla čelist. „Ta obluda je tvůj mazlíček? „

Přivinul si příšeru k hrudi. „Ta ,obluda’ je haterie. Říká se jim živé fosilie. Dožívají se více než sta let, ale mám dojem, že tohohle chudáčka jsi připravila o pěkných pár desetiletí. „

„Tak to jsme si kvit. On zase připravil o pěkných pár desetiletí mě. „

Zašpičatělý ocas ještěra sebou mrskal poblíž pásku Justinových kalhot. Justin ještěra pošimral pod bradou a Emily se přistihla, že absurdně žárlí. „Fluffy, ty moje chudinko, „ politoval ho.

„Fluffy? „ zopakovala Emily nevěřícně.

„A jak bych mu podle tebe měl říkat? Šupináči? Šeredo? „ „Připadalo by mi to vhodnější. „

„Ale tví rodiče tě taky nepojmenovali Spratek, nebo snad ano? „

Pevně stiskla rty. Ted měla sto chutí praštit koštětem Justina. Ještěr na ni vyplázl jazyk a Emily mu to oplatila. „Taky jsi mě mohl upozornit, že máš za mazlíčka půlmetrového dinosaura, „ vyčetla Justinovi.

Usmál se na ni jako sluníčko: „Nezeptala ses. „ Zvedl ještěra ještě o kousek výš a prohlížel si ho ve slunečním světle. „Neublížila ti, že ne? „ Když ho políbil na šupinatou hlavu, Emily by přísahala, že se ještěrovi vítězoslavně zaleskla korálková očka.

„Opravdu, chudinka Fluffy, „ zamumlala. „Všechen soucit si zaslouží chudinka Fluffy. „ Dotkla se kloubem prstu koutku úst a ucítila krev. „A co chudinka Emily? Klidně jsem mohla přijít o život, ale nikomu nestojím za to, aby si kvůli mně dělal starosti a ošetřoval mi rány. „

Justin po ní vrhl nerozluštitelný pohled. Emily zatajila dech.

Justin jemně vystrčil Fluffyho přede dveře a s výmluvnou péčí za ním zavřel.

„Zanedbávat tě? To bychom ti přece neudělali. „

Emily se rozšířily oči, když překonal prostor, jenž je odděloval, a zvedl ji na nohy. Ruce měl drsné, ale jeho ústa byla nekonečně něžná. Jazykem zlehka přejížděl kontury

jejích rtů, prodléval na nich a konejšil je, až štiplavou bolest vystřídala žhavá touha. Ani pak nepřestal, vnořil Emily ruku do vlasů, zaklonil jí hlavu a propletl svůj jazyk s jejím. Přímo ji spaloval svou chutí a žárem. Bezmocně se mu pověsila kolem krku a zabořila mu prsty do hedvábných vlasů. Z hrdla se jí vydral sten.

Vtom ji pustil.

Emily byla tak omámená, že zapomněla předstírat pád. Zůstala užasle stát, ohromena poznáním, že Justin jediným polibkem dokáže rozbít veškerou její obranu, veškerou nezávislost, již se tak urputně snažila získat. Asi patřím k ženám, které si i nejhorší nepřítel podmaní pouhým dovedným políbením… Zaraženě se dvěma prsty dotkla roztřeseného spodního rtu. Slečna Wintersová měla pravdu, pomyslela si. Asi jsem opravdu hrozně zlobivá holčička.

Justin o krok ustoupil, protože ho Emilyina zranitelnost zaskočila. Očekával, že rozzuřeně vyjekne nebo mu vlepí facku, ale ani v nejmenším nebyl připravený na ztracený výraz, jímž jí potemněly krásné oči. Vypadala, jako by ji uhodil, a ne políbil, a on si ted připadal jako kruťas a styděl se. Jen ať se nerozpláče, trnul, jinak nás tu Penfeld najde svorně bulet na podlaze jako nemluvňata. Hrozně rád by ji pohladil, ale spokojil se s tím, že jí z vlasů vytáhl chuchvalec prachu.

Sklesla na převrácený soudek, přitáhla si k tělu potrhaný Penfeldův kabát a snažila se posbírat žalostné zbytky své důstojnosti. „Jen se mi směj, vykoledovala jsem si to. S tou zraněnou nohou jsem lhala. „ S bolestnou upřímností se mu zahleděla do očí. „Neměla jsem kam jít. „

Justinovi se sevřelo srdce. Zmocnil se ho podivný pocit, že tohle jsou ta nejpravdivější slova, která mu kdy řekla. Projela jím vlna nečekaného vzteku a přiměla ho porušit právo na soukromí, které tolik uctíval. „Kde máš rodinu? Copak se o tebe nikdo nestará? Kam to společnost dospěla, když si dívka jako ty může vyjet přes půl světa, aniž by ji někdo chránil? „

„Nepotřebuju, aby mě někdo chránil. Zakládám si na svojí nezávislosti. „ Sklopila

oči. „Až příliš dlouho jsem byla závislá na rozmarech druhých. „

Vzal ji za bradu a donutil ji setkat se s jeho pohledem. „Možná sis jenom vybírala špatné lidi. „

„A nemíním tu chybu zopakovat, „ řekla s nucenou lehkostí a odtáhla se. „Bylo od tebe laskavé, žes mi tu dovolil zůstat, i když sám nejlíp víš, že nemám čím ti zaplatit. „

Něčím přece, pomyslel si Justin. Veselým brebentěním, čistou vůní kadeří a smíchem, jaký tahle chýše neslyšela celá léta. Otevřel pusu, ale pak ji zase zavřel, protože se bál, že by z něj mohla vypadnout prosba, ať tu Emily zůstane nejen celý další týden, ale celý měsíc.

„Vždyť mi můžeš zaplatit, „ vyhrkl nakonec.

Křečovitě sevřela ruce v klíně. Nohou koulela sem a tam jediný Penfeldův hrníček, který unikl pohromě, a z každého jejího pohybu čišelo napětí. „Vím, že taková vypořádání jsou asi v téhle zemi běžná, ale nemyslím si, že bych… „

Justinovi unikla jedna z Nickyho oblíbených nadávek. Emily se poděšeně rozšířily zorničky. Strhl si klobouk, odvrátil se od ní a začal přecházet po místnosti sem a tam, neboť Emily nechtěl dopřát pohled na to, jak hluboce ho ranila.

Vztekle rozkopl hromadu knih. „Copak by slušný muž udělal něco takového, Emily? Nutil by tě, abys s ním za doškovou střechu a talíř fazolí sdílela postel? Opravdu myslíš, že máš tak malou cenu? „ Otočil se na patě a zadíval se jí do očí. „Za koho mě máš? „

Domníval se, že už mu Emily nemůže ublížit víc, než se stalo, ale když mlčky sklopila pohled do klína, pochopil, že se mýlil. Od stropu se snášely chomáče prachu a tvořily gloriolu kolem jejích rozcuchaných kadeří. Justinovi se stáhlo hrdlo pokušením palčivějším než bolest.

Co kdyby za svou ochranu opravdu požadoval Emilyino něžné mladé tělo? Byl by opravdu takový netvor, kdyby chtěl otupit rezavé ostří noci potěšením z jejích půvabů?

„Pojd sem, „ požádal ji.

Z chraplavého zabarvení Justinova hlasu zamrazilo Emily v zádech. Rozpletla prsty a stáhla si cáry Penfeldova kabátu přes stehna. Pak vstala a zamířila k Justinovi, uhranuta jasem v jeho zlatavých očích. Jak je možné, že se v tak průzračných očích skrývají taková temná tajemství? přemítala.

Zvedla k němu tvář a směle čelila jeho pohledu, i když cítila, že se jí chvěje spodní

ret.

„Můžeš mi zaplatit…, „ zopakoval a odhrnul jí pramínek vlasů z čela. Dopadl na ni jeho stín a Emily sklopila víčka v bezděčném pozvání.

„…tím, že dneska uvaříš večeři. „

Emily se rozlétly oči. Justin už byl na cestě ke dveřím, překračoval střepy

rozbitého porcelánu s líným půvabem, jenž ji tolik rozčiloval.

„Zajímalo by mě jedno, „ otočil se ještě. „Proč jsi prostě neutekla, když jsem strčil Fluffyho dovnitř? „

„Utéct? „ opakovala po něm, stále ještě zmatena náhlou změnou jeho nálady. „To

mě ani nenapadlo. „

Do hlasu se mu vkradl neochotný obdiv. „To jsem si mohl myslet. „

Pozoroval, jak Emily pomalu dochází, co před chvilkou řekl; vytřeštila oči a zaplála vztekem: „Když jsi Fluffyho strčil dovnitř? Když jsi strčil Fluffyho… Chceš tím říct, že jsi úmyslně… Ty mizero, ty holomku! „ Zašmátrala po podlaze.

Justin jen tak tak stihl přirazit dveře chýše, než do nich narazil poslední zachovalý šálek a roztříštil se na kousíčky. S úsměvem si narazil klobouk do čela. „Takhle se mi moje holčička líbí. „

Vykročil k polím. Emilyiny nadávky mu zněly v uších jako rajská hudba.

Penfeld hleděl apaticky do prázdna a dokonce i puky na jeho kalhotách vypadaly schlíple. Emily ho obskakovala a vytrvale se ho pokoušela rozveselit. Nosila mu jednu lasturu čaje za druhou a pořádně mu nápoj sladila vzácnou melasou. Během jediného dne se jejich role podivně prohodily. Na lůžku ted polehával sluha, buclaté ruce složené na břiše jako křídla. O Emilyině zázračném uzdravení se ani slůvkem nezmínil - přestože utrpěl tragickou porážku, uchoval si svůj takt.

Emily nespokojeně zamlaskala nad lasturou čaje, jíž se ani netkl: „Takhle to dál nepůjde. Kdybych vás neznala lip, přísahala bych, že trucujete. „

„Dobrý sluha nikdy netrucuje, slečno. Drží smutek. „

„Za ten čajový servis se hrozně omlouvám. Ale nebyla to jenom moje vina. „ Slehla temným pohledem po Justinových zádech.

Hostitel stál u kamen a opékal placky ze sladkých brambor, které Emily před chvilkou ukuchtila. Měl tolik slušnosti, že se při jejích kousavých slovech obrátil, ale Emily hned zalitovala, že k ní raději nezůstal zády. Když si někdo tak mužný jako Justin oblékne zástěru, je v tom cosi beznadějně přitažlivého. Na nártech ucítila mokro a došlo jí, že si lije na nohy vlažný čaj. Rychle si je otřela lemem Penfeldova kabátu.

„Emily má pravdu. Nebyla to jenom její vina. „ Justin ukázal obracečkou na ještěra, který nevzrušeně trůnil na štosu knížek. „Fluffy si nejspíš zase přihnul rumu. Víš, jak je neohrabaný, když se namaže. „

Emily, Penfeld i pomlouvaný ještěr se na něj rozhořčeně zahleděli.

Justin rozhodil rukama. „Tak dobře, přiznávám se! Nemilosrdně jsem zavraždil všechny ty nevinné hrníčky a cukřenky vlastníma rukama. Ale slíbil jsem přece, že jakmile se mi naskytne šance, obstarám ti nové, Penfelde. I kdybych pro ně měl doplavat až do Londýna. „

Penfeldův trpitelský vzdech Emily málem rozplakal. „To si nemůžete dovolit, pane. Vždyť každou půlpenny posíláte slečně… „

Justin zalétl varovným pohledem k Emily. Kdyby byl Fluffy obdařen viditelnýma ušima, určitě by je našpicoval.

Penfeld sklapl pusu a začal si pohrávat s kšandami. Jaké slečně? přemítala v duchu Emily. Nějaké aucklandské couře? Hamižné milence se sladkýma modrýma očima a tělem bez jediné pihy? Svou schovanku Justin prokazatelně bohatstvím nezahrnuje. Vysává ho snad nějaká novozélandská kráska? Schovává si někde hašteřivou milenku a pět ufňukaných harantů? Za to, co provedl jejímu otci, by mu to patřilo. Tak proč najednou ztratila chuť k jídlu?

Jelikož veškerá skromná zásoba talířů vzala zasvé, začala Emily servírovat placky na palmové listy.

Justin podřepí vedle lůžka. „Jen si to představ, Penfelde. Blyštivou přehlídku waterfordských číší a wedgwoodské jaspisové keramiky. A lněné ubrousky poskládané u každého talíře jako zasněžené Alpy. „

Ale sluha si jen povzdechl. „Bylo ode mě domýšlivé věřit, že se mi v téhle divočině podaří uchovat aspoň maličký kousek civilizace, zlomek velkolepé důstojnosti britského impéria v téhle pustině… „

Drmolil dál a dál. Justin přes jeho hlavu pokrčil rameny směrem k Emily, aby jí naznačil, že nejlepší bude nechat ho vypovídat. Jak tak seděli a vybírali z placek písek, přerušil náhle Penfeldovy stesky pronikavý výkřik.

Přes okenní římsu se přehoupla dlouhá opálená noha a za ní potetovaná ruka mávající lahví rumu. „Přijměte mé nejvřelejší pozdravy, velevážení společníci. Přináším tekutou poživatinu jako příspěvek k vašemu velkolepému hodokvasu. „

„Zná vůbec Trini nějaká slova, která mají míň než pět slabik? „ sykla Emily na Justina. Ještě pořád byla rozmrzelá z toho, jak si ho představovala uprostřed hejna děcek se smetanovou pletí a zlatýma očima. ,

„Samozřejmě zná, ale dává přednost těm, která jsem ho naučil

já. „

„To vysvětluje, proč je tak pompézní. „

Justin po ní šlehl temným pohledem, ale Emily už decentně uždibovala ze své placky. Chytil láhev, kterou mu Trini hodil, a chrstl si rum do čaje. Emily po láhvi sáhla také, ale Justin ji obezřetně odtáhl z jejího dosahu. Obával se, že rum a Emily nejdou dohromady. Uměl si až příliš snadno představit, jak se taková kombinace vznítí smrtícím plamenem a sežehne jeho ztrýzněné tělo na popel.

Trini si dřepl mezi rozhádanou dvojici a Emily mu rychle nabídla placku. Penfeldovu placku. Neohlížela se na sluhovy protesty, protože jí mnohem víc záleželo na tom, aby ukojila divochův hlad. U Penfelda se nemusí strachovat, že by ji snědl. Trini křupavou pochoutku zhltal, olízl si prsty a usmál se na Emily. Ta se zběsile rozhlédla kolem.

„Ne, moji ne! „ Justin podržel placku mimo její dosah. „Jen mu dej svoji. „

„Ale já mám hlad, „ zaúpěla.

Justin ji popadl za chodidlo a přejel palcem po hebké vnitřní straně. Emily projela lýtkem horká vlna. „Už jsem ti někdy řekl, jaké máš šťavnaté prstíčky? „

Zatajila dech. Byla tak zmatená zlomyslným jiskřením v jeho očích, že bezmyšlenkovitě podala Trinimu vlastní placku. Když Justin její nohu pustil, zmocnila se jí prázdnota ještě úpornější než ta, která jí hlodala v žaludku.

Chýší zaburácel Triniho hlas. „Ve své velkorysé ušlechtilosti jste se se mnou podělili o tuto opulentní krmi. Ted mi poskytněte privilegium, abych se vám za vaši laskavost odvděčil. „

Vyhoupl se z okna a v mžiku byl zpátky s podnosem masa, z něhož se ještě kouřilo. Linula se z něj lahodná vůně medu, skořice a mučenkových plodů. Emily se začaly sbíhat sliny.

Popadla Justina za ruku. „Prosím tě, řekni mi, že to není… „

„Je to jenom staré dobré vepřové, drahoušku. Pro Maory oblíbená pochoutka. „ Vydechla úlevou. Když láhev a podnos začaly kolovat, dokonce i Penfeld pookřál.

Podvečerní stíny se dloužily, ale ani prohlubující se temnota nenarušila hřejivou atmosféru smíchu a hovoru, která v chýši zavládla.

Když Penfeld vstal, aby zapálil lampy, Emily se opřela o zeď a se zaujetím pozorovala hru emocí na Justinově tváři. Chování a mluva většiny Angličanů jí připadaly příliš škrobené, ale Justin doprovázel svou řeč výmluvnými gesty i mimikou. Chvilku si povídal s Trinim maorsky a cizí slova mu splývala ze rtů jako píseň. Najednou Trini vstal a zmizel oknem, ale hned byl zase zpátky.

„Z toho, jak pobíhá sem a tam, by se i kivimu zatočila hlava, „ poznamenal Penfeld a chrstl si do čaje pořádnou dávku rumu.

Domorodec poklekl před Emily a podal jí balíček ovinutý kalikem.

„To je pro mě? „ podivila se.

Trini přikývl. „Pro tu nejelegantnější příslušnici ženského pokolení, apex pulchritudinis… „

„Nadává mi? „ zeptala se Emily Justina.

Ramena se mu otřásala potlačovaným smíchem. „Ne, říká, že jsi krásná. „ Při pohledu na teplou záři v jeho očích Emily přemítala, jestli ten názor sdílí i on sám.

Rozbalila dárek. V omšelých záhybech látky si hověla ručně lkaná sukně a tenký šátek z květovaného kalika.

Emily zvedla sukni ke světlu a obdivovala dovednou práci. „To je nádhera, Trini, ale nemůžu to přijmout. Podívej, jak dopadl Penfeld, když mi půjčil kabát. „

Penfeld si na to připil tak vehementně, až mu rum vyšplíchl na dokonale čisté kalhoty.

Trini se o něčem rychlou maorštinou domlouval s Justinem, který souhlasně přikyvoval. Domorodec vzal sukni, znovu ji vložil Emily do rukou a prostě řekl:

„Není Triniho. Je pro Emily. „

Pro Emily… Tohle nebyl kus oblečení vypůjčený od nějakého podivínského sluhy ani odložené šatstvo po nějaké učitelce. Pro Emily… Panenský len, utkaný jen proto, aby objal křivky jejího těla. Rozhlédla se po tvářích kolem, ve kterých se zračilo očekávání, a přemítala, jak je možné, že se s těmi lidmi tak rychle sblížila a že je má najednou tak ráda. Zastavila se pohledem u Justina. V jeho úsměvu postřehla zádumčivou touhu.

Natáhla ruku k Trinimu a potlačila chuť ucuknout, když si ji přibližoval k ústům.

„Mockrát děkuji, Trini Te Wano, „ řekla.

Políbil ji do dlaně s vybraným šarmem příslušníka londýnské smetánky. Emily převzala dárek a zalezla do koutku, protože se bála, aby snad Justin nezaslechl slaboučký praskot, jak pukal ledový příkrov kolem jejího srdce.

Justin se opřel o loket a přihnul si z láhve rumu. Cítil, jak se mu žilami rozlévá teplo. Opodál pochrupoval Penfeld. Sluha si ke konci už úplně zapomněl přidávat do lastury čaj. Trini zabavil Justinovi hodinky, převracel je u lampy a s opileckým úžasem pozoroval, jak po chýši tančí světelné záblesky. Hovor už úplně odumřel, jak se tak stává, když se naplní žaludky a vyprázdní láhve.

Justin si povzdechl a s pocitem beznaděje nechal svůj pohled zabloudit stejným směrem, kam ho to táhlo celý večer. K Emily.

Seděla s koleny přitaženými k hrudi a opírala si o ně bradu. Roztřepenou dírou v Penfeldově kabátě jí vykukovalo smetanové rameno zkropené pihami. Plamen lampy jí prozářil kaštanové vlasy a utvořil aureolu kolem profilu, křehkého a neproniknutelného, jako by byl z porcelánu. Očima hypnotizované sledovala po-hupování hodinek.

Justin na chvilku unaveně zavřel oči a přemítal, jestli jí snad svou laskavostí nějak neublížili.

Když oči zase otevřel, Emily se dívala přímo na něj. Její zadumaný výraz ztvrdl a změnil se v cosi nebezpečnějšího. Justin by na mrazivý okamžik přísahal, že ho Emily nenávidí.

Pak se světlo lampy zatřepotalo, Trini si začal tiše prozpěvovat a ten zneklidňující dojem rázem pominul.

To bude tím rumem, přesvědčoval se Justin stísněně. Přetáhl si klobouk přes oči a pohroužil se do spánku.

Když se Justin probudil, byla kolem tma. V hlavě mu bušilo a v puse měl odpornou pachuť, jako by se mu tam prošel Fluffy.

Sice ho netrápily noční můry, ale to mu na klidu nijak nepřidalo. Už dávno se poučil, jak je nebezpečné utápět své smutky v rumu.

Penfeldovo burácivé chrápání ho ujistilo, že je ještě hluboká noc. Vyškrábal se na nohy a doufal, že procházkou při měsíci uleví nejen dotírajícímu měchýři. Jeho zrak se ještě nepřizpůsobil tmě, a tak omylem zakopl o Triniho, který spal natažený na břiše na podlaze. Měsíční paprsky mu vábivě kynuly. Tápal ke dveřím a už cestou zápolil s kalhotami.

Venku se odpotácel pár kroků, zastavil se zády k chýši a ulevil si. Ramena se mu uvolnila.

„Už je to lepší? „

Ten ženský hlas sršel škodolibostí. Justina polilo horko a plížilo se mu po zádech až ke kořínkům vlasů. Panebože, jen ať Emily nevidí, jak se červenám, modlil se.

„Trochu, „ utrousil nevrle a chvatně si upravoval oděv. Pak si zastrčil palce za opasek a sebevědomým krokem se vracel k chýši, jako by o Emily celou dobu věděl.

Seděla o kus dál v písku a posmutněle se dívala na porcelánové střepy u svých nohou. S nakrabaceným čelem vypadala jako skřítek.

Odhrnula si z očí zplihlou kadeř a za jejími prsty zůstala bělavá skvrna od mouky.

Zvedla šálek bez ouška. „Udělala jsem lepidlo na Penfeldovu čajovou soupravu. „

Justina by zajímalo, jak dlouho už tam asi tak osaměle sedí. Na jemné kůži pod očima se jí rýsovaly tmavé kruhy. Zdálo se, že výsledkem jejího snažení není nic víc než ulepené prsty a pískem obalený porcelán. Na šálku, který držela, se přímo před jejich očima znovu otevřela puklina.

Emilyin nešťastný povzdech byl víc, než Justin dokázal snést. protáhl se do chýše a vrátil se s malou lahvičkou. „Tohle je kopal kauri, pryskyřice z damaroně. Podej mi ten hrníček, zkusíme to spolu. „

Emilyin úsměv z Justina odplavil poslední zbytky rumového oparu. Když poklekl a vzal jí potlučený šálek z ruky, jejich prsty se o sebe otřely a na okamžik v tom dotyku setrvaly.

Penfeld rozrazil dveře a nadechl se svěžího ranního vzduchu. Když se probudil, v chýši už nikdo nebyl a Penfeld se zastyděl, že spal déle než Justin. Ne že by snad jeho pán potřeboval pomoc, když se souká do kalhot, ale správný sluha má vždycky vstávat první.

Sevřel pěsti, protáhl se a zaclonil si oči proti sluníčku. Užuž chtěl vykročit ze dveří, ale naštěstí se podíval na zem, a tak si včas všiml, že někomu málem dupl na prsty. Ucouvl. Když mu došlo, na co se to vlastně dívá, vyvalil oči.

V klubíčku tam leželi Justin s Emily, navzájem propletení jako spící koťata. Emily

měla ruku přehozenou přes Justinův žaludek,

Justin se jí hlavou opíral o stehno. Emily byla celá zrůžovělá, Justinovy tmavé vlasy čuchal ranní větřík. Vedle nich spatřil Penfeld v písku snad nejutěšenější podívanou, jaká se mu kdy naskytla.

Na stříbrném podnose se odráželo slunce a líbalo hladké křivky porcelánu. Zachránili několik hrníčků, čajovou konvici a cukřenku. Co na tom záleželo, že na porcelánu byla hustá pavučina z tmavohnědé pryskyřice a že byl obalený pískem? Nebo na tom, že hubička konvice teď trčela vzhůru nohama jako chobot nevrlého slona? Penfeldovi to připadalo nesmírně krásné.

Vytáhl dokonale čistý kapesník a osušil si tváře. „Pitomý písek, „ zamumlal.

„Vítr mi ho pokaždé nafouká do očí. „

Později téhož dopoledne tančila Emily po chýši a těšila se z rytmického víření lněné sukně. Látka jí střídavě přiléhala k bokům a vlnila se kolem nohou jako půvabný zvon a poskytovala jí závratnou svobodu pohybu. Emily se dokonce podařilo uvázat si kolem ňader kalikový šátek jako improvizovaný živůtek, i když se s tím chvilku natrápila. Litovala, že ji teď nevidí slečna Wintersová. Květovaná látka odhalovala tolik, že by z toho úzkoprsou starou ředitelku na místě trefil šlak.

S láskou poskládala Penfeldův potrhaný kabát. Nepokoušela se ho spravit, protože šití jí šlo ještě hůř než lepení hrníčků a výsledky své práce by nechtěla trestat ani nejhoršího nepřítele.

Dokonce ani Justina.

Ruce se jí zastavily uprostřed pohybu. Můj nejhorší nepřítel, pomyslela si. Muž, který se mnou vysedával až do rána a s neuvěřitelnou trpělivostí mi pomáhal slepovat porcelánové střepy, aby udělal radost kamarádovi. Muž, kterého jsem chtěla zničit…

Odhodila kabát na Penfeldův slamník. Dnes si poprvé mohla užívat volnosti, a tak se nechtěla zaobírat temnými myšlenkami. Z postavení slunce poznala, že prospala celé dopoledne. Taková rozmazlenost, pomyslela si potěšené. Vyrazila ke dveřím, ale neodolala a ještě jednou se podívala na Penfeldův čajový servis. Když se probudila, sama na svém lůžku, zjistila, že si ho hrdě vystavil pod oknem.

Slunce odhalovalo všechny praskliny zalepené jantarovou pryskyřicí, ale Emily přesto musela uznat, že to heroické úsilí stálo zato. Sklonila se, protože ji zaujal její nejasný odraz na hladkém stříbrném podnose. Narovnala jednu ze svých kudrlinek a

ta se okamžitě vrátila zpátky jako natažená pružina. Emily si povzdechla. Proč se jen nenarodila se záplavou rovných, stříbroplavých vlasů jako Cecille du Pardieu?

Vtom se rozlétly dveře a Emily rychle schovala ruce za záda, zahanbena tím, že ji

přistihli, jak se fintí. Slečna Wintersová by takovou marnivost jakživa nestrpěla.

Do chýše vstoupil Justin. „Říkal jsem si, že se zajdu podívat, jestli už se Šípkové Růžence uráčilo vstát. Skoro jsem si začínal dělat hlavu, jestli vůbec… „ Když na ní spočinul pohledem, zarazil se uprostřed věty.

Zvedl ruku a pomalu si sundal klobouk. Emily zatajila dech. Pod jeho žhavým pohledem jí projelo podivné zachvění. V plameni, jenž mu šlehal z očí, se roztavilo všechno bezstarostné škádlení z minulé noci.

Roztřeseně se zasmála, roztáhla ruce a zatočila se dokolečka, aby si ji mohl prohlédnout. „Vypadám jako domorodka? Řekl by Trini, že mi to sluší? Ne, to určitě ne. Ten by řekl, že je mnou fascinovaný nebo unesený nebo… „

„Není to špatné. „ Justinův hlas zněl rozmrzele.

Emily zneklidnilo, že v jeho pohledu zahlédla problesknout podivnou hořkost, která téměř hraničila s utrpením. Nasadil si klobouk a stáhl si ho do očí, aby zakryl svůj výraz.

Emily začala pobíhat po chýši, sebrala ručník a proutěný košík. „Zajdu dolů na pláž a nasbírám nějaké škeble k večeři. Tahle zaprášená stará chatrč už mě k smrti nudí. „ Vyrazila ke dveřím.

„Ne! „

Justinův výkřik ji polekal, až upustila košík. Poklesla jí čelist, když vlastním tělem zatarasil dveře: „Nemůžeš jít ven! Kategoricky ti to zakazuju! „

Stejně jako ty, Claire, i můj přítel byl obdařen schopností udržet si chladnou hlavu pod palbou…

Justin věděl, že se chová jako blázen, ale nemohl si pomoci. Tentýž potměšilý démon, který ho přiměl vrátit se do chýše uprostřed dne, teď vzal vidle a zabodl mu je hluboko do srdce.

Když otvíral dveře, očekával, že za nimi najde tu uondanou chudinku, kterou odnesl na lůžko poté, co ho Penfeld časně zrána probudil. Ale zatímco byl na polích, přišly víly a vyměnily ji za jednu ze svého středu - za nadzemské ztělesnění ženství. Emilyina krása ho až zabolela, otevřela v jeho srdci i náručí novou zející propast touhy. Přál si zakrýt Emilyin plachý úsměv svými rty, položit ji zpátky na lůžko a prosit ji, aby ho vroucně milovala jak svým ženským tělem, tak svým dětským srdcem.

Pokoušela se mu říct, že už je dospělá, ale on to varování odmítl vzít na vědomí. Dokud neuslyšel dráždivý šelest lnu na jejích stehnech a nespatřil, jak jí látka obepíná plná ňadra, bylo pro něj mnohem snazší předstírat, že Emily je jenom rozpustilé dítko

-drobná nepříjemnost v jeho spořádaném životě.

Ale když teď vstoupil do chýše, jeho spořádanou poklidnou existenci smetl mohutný příval a přibil ho ke dveřím jako bezmocnou oběť.

„Nemůžeš jít ven, „ zopakoval. „Nedovolím to. „

Emily se zachmuřila - bylo vidět, že se schyluje k bouřce. Justinovi došlo, že udělal chybu. Zakázat něco Emily bylo stejné jako hodit kus masa vyhládlé lvici.

Zkřížila paže a začala poklepávat nohou na hliněnou podlahu. „Prosím? „

„Je mi líto, ale prostě ti to nemůžu dovolit. „ „Proč ne? „

„Není to bezpečné. Kolem je spousta… hm, ehm… „ „Tygrů? Kober? Medvědů? „ navrhla.

Medvědů? Chtěl jí říct, že venku je prostě příliš mnoho dalších mužů. Maorští válečníci, nepopiratelně pohlední i podle anglických měřítek. Mužní Polynésané, jejichž bronzové svaly se lesknou potem a které ani po dlouhých hodinách na parném slunci nikdy nerozbolí hlava. Nafoukaní mladí odvážlivci v čerstvém rozpuku mužství, kteří ještě nemají ani jeden šedivý vlas. Justin úporně přemýšlel.

„Lidojedi! „ vykřikl konečně. „Hemží se to tu lidojedy. Zklamalas mě, Emily. Jak jsi mohla zapomenout? „

„A ty si myslíš, že by si na mně mohli chtít smlsnout? „ Přejela si jazýčkem perlové zoubky.

Justin zuřivě zmuchlal klobouk do kuličky. Tělo mu vibrovalo jako struna od klavíru napjatá k prasknutí. Bože můj, je prostě neodolatelná! zaúpěl v duchu. Nemá ani tušení, že jí tady uvnitř hrozí mnohem větší nebezpečí, že si na ní někdo „smlsne

„, než venku.

„Mohli by, „ řekl, protože mu nic jiného nezbývalo.

„To je divné, „ zamračila se Emily. „Naprosto jasně si pamatuju, jak mi Trini říkal, že všechny okolní kmeny se k bělochům chovají přátelsky. Tvrdil, že v územních sporech s nimi dokonce bojovali bok po boku proti nepřátelským domorodcům. „

Neodolatelná a navíc obdařená dobrou pamětí, pomyslel si Justin. Vražedná kombinace. „Na východ od nás, v Rotorue, pořád ještě žijí nepřátelští Maorové, kteří jsou známi tím, že podnikají loupežné nájezdy. „ Vysunula spodní ret a Justin zasténal. „Prostě po tobě jen chci, abys nechodila ven sama. Vrátím se pro tebe a vezmu tě ven později. „ Mnohem později. Až bude tma jako v pytli a kromě něj nebude široko daleko nikdo, kdo by ji hltal pohledem.

Odhodila si vlasy dozadu a nasadila trpitelskou pózu. „Takže do té doby mě hodláš věznit v téhle chýši? „

Justin měl chuť rozesmát se na celé kolo, ale zároveň ho týrala bolestná touha. Emilyina slova v něm vyvolávala velmi povážlivé představy plné kožešinových pokrývek a hedvábných řetězů. Znovu děkoval Bohu, že padla do rukou jemu, a ne někomu méně zásadovému. Ale i jeho vlastní zásady ochabovaly rychleji, než si byl ochoten připustit.

Emily vypadala jako sopka, jen vybuchnout. Justin usoudil, že bude lepší zmizet, než po něm začne házet věcmi. Stála nebezpečně blízko pánve a jemu se nechtělo trávit další bezesnou noc slepováním hrníčků. Narazil si klobouk a podivil se, proč je tak zmačkaný. Střecha klobouku mu bezpečně zakrývala oči, a tak si naposledy troufl pohlédnout na Emily a zachytil její výraz v okamžiku vzácné upřímnosti. Nebyla rozzuřená. Ranil ji. Když viděla, že odchází, nebyla s to skrýt zklamání.

Přistoupil k ní a prstem jí nadzvedl bradu. „Vrátím se pro tebe. Slibuju. „

Letmo pohladil svými rty její, protože si to prostě nedokázal odepřít. Vstřícně se zachvěla a jím to otřáslo do hloubi duše. Obrátil se k odchodu. Výraz, jejž zahlédl v Emilyiných neproniknutelných tmavých očích, ho přiměl přemítat, kdo z nich je tu vlastně vězněm.

Opuštěnou chýší zněla ozvěna Justinových slov. Vrátím se pro tebe. Slibuju.

Přesně stejná slova řekl Emily při posledním setkání otec.

Stáli tenkrát proti sobě v elegantním salonu slečny Wintersové a poprvé, kam až sahala Emilyina paměť, se cítili nejisté a nenacházeli vhodná slova. Podlézavá ředitelka jim poskytla svůj salon, aby se měli kde rozloučit. Ujistila Emilyina otce, že pro svou milou novou žákyni a jejího oddaného otce - muže, o němž bylo známo, že výhodně investoval do propukající novozélandské zlaté horečky - udělá vše, co bude v jejích silách. Okenní tabulky pokrývaly mrazivé květy, ale v krbu vesele praskal oheň.

Jedenáct let předtím, když bylo Davidu Scarboroughovi pouhých dvacet, zemřela jeho krásná irská manželka a zanechala po sobě vřískající miminko s rudým obličejem. David s oblibou vyprávěl přátelům, že on a Emily vlastně vyrůstali spolu. Byl jí víc než jen otcem a matkou - byl jí nejdražším přítelem. Ještě nikdy je nic neoddělilo, ani na jedinou noc, a teď odjížděl pryč.

Emily se na otce bála pohlédnout. Na kapuci jeho zimníku tály sněhové vločky. Neposlušné kadeře měl pečlivě zastrkané pod vykartáčovaným kloboukem. Ještě nikdy jí nepřipadal hezčí a urostlejší. A tak málo tatínkovský. Uklidňovala se tím, že si prohlížela jeho kožené boty, snažila se vrýt si do paměti každý důvěrně známý škrábanec a ignorovat slzy, které se jí řinuly po tvářích.

Vzal její obličej do rukou v kozinkových rukavicích. Hlas měl přidušený bezmocným zoufalstvím, jež jako by zrcadlilo její vlastní. „Claire, miláčku, zlatíčko… „

Zabořila mu nos do vesty a vdechovala vůni dýmkového tabáku, která k němu odjakživa patřila. Políbil ji do vlasů a zašeptal: „Vrátím se pro tebe. Slibuju. „

Pak se otočil, odešel a nechal ji opuštěnou stát v poryvu ledového vzduchu, který dovnitř foukl ode dveří.

„A taky by se byl vrátil, „ zašeptala Emily ve ztichlé chýši. „Nebýt tebe. „

Vztekle stiskla rty. Jak se Justin opovažuje dělat si z otcových slov legraci? Jak se opovažuje hladit svými rty její, jako by ještě pořád byla děcko, které se dá udobřit polibkem a sbohem? Slibům se dá věřit jen tolik co lidem, kteří je pronášejí.

Otřela si ústa hřbetem ruky. „Kašlu na tebe, Justine Connore! „

Popadla košík a přehodila si ručník přes rameno. Justin lhal. Prozradil se tím kradmým pohledem, který po ní vrhl. To, že umí hezky líbat, ještě neznamená, že umí taky dobře lhát. Nejspíš ji chce držet pod zámkem, aby mu nepřišla na to, jaké nepravosti za denního světla provádí. Rázovala si to přes chatrč a měla v úmyslu do očí mu říct, kam může jít i se svými vymyšlenými lidojedy.

Rozrazila dveře. Do cesty jí skočil polonahý divoch a bojovně se rozháněl kyjem. Emily zkameněla. Divoch jí vrazil tvář před obličej. Ucouvla před jeho dechem páchnoucím rybinou. Zdálo se, že ho fascinuje, jak jí skrz vlasy prostupují sluneční paprsky. Omotal si její kadeř kolem špinavého prstu, začal cosi monotónně prozpěvovat a ve strašidelné grimase cenil zažloutlé zuby.

Když pramen pustil, ten se jako pružina stočil zpátky a šlehl Emily přes nos. Divoch přikývl, jako by ho to uspokojilo, a jeho podivná melodie přešla v kvílení. Začal divoce kroužit boky, do rytmu kmitat jazykem a koulet očima. Emily neměla potuchy, jestli se ji chystá zabít, anebo se s ní oženit. Zástup domorodců za ním ho napodobil a také se roztančil. Zuby přibroušené do výhrůžných špiček se jim blýskaly.

Emily před potetovanými obličeji rychle zabouchla dveře a přimáčkla se k nim. Lidojedi! Panebože, Justin mluvil pravdu! Tichounce zaúpěla a pevně zavřela oči.

Dělalo se jí nanic. Třeba to vzdají a půjdou se poohlédnout po tučnější kořisti. Kde vězí Penfeld, když ho potřebuju? zoufala. Pootevřela dveře a vyhlédla škvírou ven. Z druhé strany na ni zíralo vypoulené hnědé oko.

S přidušeným zaječením dveře přibouchla a couvla od nich. Slečna Wintersová ji vždycky varovala, že na svou neposlušnost jednou šeredně doplatí, ale Emily připadalo, že být snědena kanibaly si přece jen nezaslouží. Přímo viděla, jak se bude Justin povýšeně šklebit, až si budou s Penfeldem připíjet na její odchod na onen svět. Pokoušel jsem se ji varovat, řekne a smutně potřese hlavou. Ale ta paličatá potvúrka mě prostě neposlechla. Do zlatistých očí mu vyhrknou předstírané slzy. Penfeld se vysmrká do dokonale čistého kapesníku a naleje pánovi další šálek čaje.

Zlost dodala Emily odvahy. Přiměla se popadnout dech a pomalu, zhluboka dýchat. K čertu s Justinem. K čertu s nimi všemi. Nikdy se nesmiřovala s osudem bez boje a neměla to v úmyslu ani teď.

Svazek slunečních paprsků pohladil vyleštěnou pažbu pušky zavěšené nade dveřmi.

Emily si přitáhla soudek od rumu a vylezla na něj bez ohledu na to, že se pod ní nebezpečně kymácí. Sundala pušku z háčku. Ještě nikdy nedržela v ruce zbraň. Když přejela dlaní po chladné hlavni, zmocnil se jí povznášející pocit moci.

Těkala pohledem mezi dveřmi a oknem. Měla na své straně jedinou výhodu - moment překvapení. Jestli domorodci chýši obklíčí, bude s ní amen.

Přeběhla po špičkách k oknu a vykoukla ven. Vítr pohupoval listím stromů. Třeba by se jí povedlo nepozorovaně vyklouznout ven a utéct za Justinem. Ale jaká by to byla hanba vletět mu do náručí a vyvádět přitom jako poplašená slepice! Neudělá na něj mnohem větší dojem, když sama zajme celou tlupu nepřátelských nájezdníků? Když mu ukáže, že se o sebe umí postarat, třeba ji nechá na pokoji a dovolí jí, aby chodila na procházky sama.

Ta myšlenka jí dodala kuráž. Vyhoupla se z okna a plížila se kolem chatrče, pušku neobratně zastrčenou v podpaží. Skrčila se za hustý keř a opatrně vykoukla.

Divoši byli pořád plně zaujati dveřmi. Ten, který Emily předtím vyhrožoval kyjem, se už připojil k ostatním. Bavili se spolu hlubokými melodickými hlasy. Skoro všichni měli nějakou zbraň, s výjimkou dvou, kteří mezi sebou nesli železný hrnec. Emily se rozhořčeně nadechla. Ti arogantní mizerové, pomyslela si. K čemu se to chystají? Chtějí si mě uvařit na mém vlastním prahu?

Položila prst na spoušť. Než se ale stačila pohnout, statný válečník, kterému se v uších houpaly nefritové náušnice, se pustil do vzrušené debaty se stařešinou, jehož bílá kštice ostře kontrastovala se zelenými rýhami v seschlé kůži. Potom válečník přezíravě mávl směrem ke dveřím. Chvíli se dohadovali, pak stařec cosi namítl a obnažil zažloutlé zuby v grimase, z níž byla patrná úcta, ale nikoli slepá poslušnost.

Když se obrátili a zamířili ke kopcům, Emily vyrazila z křoví a divoce mávala puškou. Noha se jí zamotala do popínavých rostlin, Emily škobrtla a překotně se zastavila. Maorové na ni užasle zírali. Uvědomovala si, jak směšně a uboze asi vypadá. Opřela si pažbu pušky o rameno a hrdě vykročila kupředu. Uspokojilo ji, když viděla, že domorodci nervózně pokukují po zbrani.

„Už ani krok, „ vyštěkla. „Umím s touhle věcičkou zacházet. „

Přinejmenším věděla, kterým koncem na ně má mířit. Tahle zbraň rozhodně vzbuzovala větší hrůzu než Penfeldova prachovka.

Vysoký válečník si založil paže na hrudi a zpražil Emily zamračeným pohledem. Široké chřípí se mu opovržlivě vzedmulo, ale stařec mu položil ruku na paži, aby ho zadržel, a začal do vzduchu zběsile čmárat jakási znamení. Muži, kteří nesli hrnec, upustili nádobu do písku. Několik domorodců si zakrylo oči a začali skrze zuby vyluzovat pištivé zvuky. Bělma očí jim lezla z důlků. Emily se uchichtla, protože se jí celá situace začínala docela zamlouvat. Ale když si stařec připlácí hřbet ruky k hlavě, zakroutil prsty, jako by to byli hadi, čímž očividně narážel na její vlasy, už jí to tak zábavné nepřipadalo.

Mohutný válečník bojovně vykročil jejím směrem.

Zvedla pušku do výhrůžného úhlu. „Stůj, ty masožravče! Dneska si mě k obědu neuvaříš. Lehnout na zem! Všichni. „

Její rozkaz by možná nepochopili, ale rozuměli řeči zbraně a posunku, kterým ukazovala do písku. Plácli sebou na břicha jako vyplavené ryby. Svalnatý válečník se podřídil jako poslední. Z jeho zlostného zavrčení naskočila Emily husí kůže.

Rozhostilo se napjaté ticho, rušené jen veselým cvrkotem cvrčka. Emily si skousla spodní ret. Ted když lidojedy zajala, neměla nejmenší tušení, co si s nimi počít. Zkoumavě pohlédla na slunce vysoko na nebi a přemítala, za jak dlouho se asi vrátí Justin. Napadlo ji, že vystřelí do vzduchu, ale pak si uvědomila, že nezkontrolovala, jestli je puška nabitá. Cvaknutí naprázdno v nevhodný moment by z ní rázem mohlo udělat mučednici.

Znala jen jediný způsob, jak Justina přivolat. Přistoupila k urostlému válečníkovi, bez ohledu na jeho mumlavé protesty se mu opřela nohou o záda v póze, kterou považovala za hrdinskou, zaklonila hlavu a z plna hrdla zaječela.

Myslím, že Justin za chladnou hlavou skrývá mnohem vřelejší srdce, než je ochoten přiznat…

Jantarově zbarvenými kopci se rozlehl jekot. Justinovi vypadla motyčka z rukou a praštila ho přes nárt. Hodně to bolelo, ale nebylo to nic proti mučivému strachu, který ho přepadl. Justin se vyděšeně ohlédl.

„Proboha, pane, co je to za dábel „

Než stačil Penfeld domluvit, Justin už se řítil pryč, provázen divokým praskotem hustého křoví.

Nedovedl si vysvětlit, jak poznal, že ten příšerný jekot vydává Emily - snad to bylo tím, že její hlas už začínal znát stejně dobře jako svůj vlastní. Na těle mu vyrazil ledový pot. Hnal se dolů z kopce, až si přitom odřel rameno o drsný kmen stromu totara. Přes obličej ho šlehaly kapradovité listy, chvílemi ho téměř oslepovaly, ale on pádil dál. Měl hrozný strach, že se Emily něco stalo - a může za to on, protože s ní nezůstal, čas jako by se vrátil zpět do oné noci, kdy právě tak chvátal na jinou pláž, tiskl k sobě jako talisman Nickyho zakrvácený kabát, ale přesto dorazil příliš pozdě.

Zakopl o šlahoun popínavé rostliny a natáhl se jak dlouhý, tak široký. Tváří narazil na prohřátou voňavou zem, až to zadunělo. Odhodil si z očí propocené pramínky vlasů a vyskočil na nohy. Srdce mu bilo jako zvon a sotva popadal dech. Mezi stromy zahlédl problesknout proutěnou stěnu chýše. Dal se znovu do běhu, ale když vyrazil z lesa na otevřené prostranství, strnul jako solný sloup.

Emily ho obdařila líbezným úsměvem. „Jak to, že ti to trvalo tak dlouho? Už jsem myslela, že vůbec nepřijdeš. „

Nic nemohlo Justina připravit na pohled, který se mu naskytl -na Emily, jak drží v šachu zástup maorských válečníků rozpláclých na zemi obličejem dolů a tváří se jako vítězná královna Amazonek. V náručí třímala pušku. Její drobná nožka elegantně spočívala na páteři jednoho z největších bojovníků, s jakým se kdy luštin setkal, a navíc krajně rozlíceného. Dokonce i uši měl zrudlé vzteky.

Justin si opřel dlaně o kolena a předklonil se, aby Emily nepostřehla, jak se mu ulevilo. Ta úleva byla hořkosladká a tak intenzivní, že sám na sebe dostal zlost. Vzápětí se rozzuřil ještě daleko víc, když si uvědomil, že se strachoval zbytečně.

Zhluboka se nadechl a zvedl hlavu. „Co to k čertu vyvádíš? „

Emily se přikrčila. Proč nemá Justin radost? Pokrčila rameny. „To je přece nabíledni, ne? Zatýkám lidojedy. „

Z Justinova hlasu čišelo ledové opovržení. „Drahoušku, právě jsi zatkla kmen našich maorských sousedů. Měl bych dodat, že příslušníci tohoto kmene jsou ke mně velmi přátelští - tedy aspoň byli, než se seznámili s tebou. „

„Já to nechápu, „ pípla Emily. Puška jí v rukou poklesla. „Ten příšerný netvor se po mně oháněl kyjem. Všichni jsou ozbrojení. Dokonce si s sebou přinesli vlastní hrnec. Takže jsem logicky předpokládala… „

„Ten ,příšerný netvor’ předváděl obřadní tanec te wero, aby tě uvítal v téhle zemi.

„ Justin překročil několik nehybných Maorů a zvedl ze země nástroj s dlouhou rukojetí zakončený neškodným ostřím. „Co myslíš, že se ti chystali udělat? Umlátit tě motykou? „ Vytáhl z překoceného hrnce cosi oranžovohnědého a zamával tím na Emily. „Kumara. Sladké brambory. Přinesli ti je jako dárek. „

„Ach Bože. „ Emily si otřela čelo a najednou jí bylo ještě hůř než před chvílí.

Justin se k ní blížil a tvářil se tak vražedně, že bezděky otočila hlaveň jeho směrem. Vyškubl jí pušku z rukou, vzal zbraň do dvou prstů, jako by to byl smrtelně jedovatý had, a odhodil do písku.

„Rád bych ti představil Witiho Ahameru, jejich arikiho - náčelníka. „

Emily vysunula bradu a snažila se posbírat zbytky důstojnosti. „Taky bych se s ním ráda seznámila. Mám si s ním o čem popovídat - o tom, že jeho kmen pobíhá po okolí a terorizuje nic netušící mladé Angličanky. „

„Stojíš na něm. „

Do tváří jí stoupla krev. Sledovala Justinův výsměšný pohled dolů, ke svému chodidlu spočívajícímu na bronzových svalech maorského válečníka. Nervózně zavrtěla prsty na noze.

Pohledem hledala u Justina pomoc, neboť doufala, že jí z téhle situace pomůže

nějak elegantně vybruslit, ale ten se jen ušklíbal.

„Už to tak asi bude, „ řekla nakonec. „Kdo by si to byl pomyslel? „ Udělala krok stranou a zatahala ležícího muže za ruku. Pomalu se vztyčil, až nad ní čněl jako věž. Povytáhla se na špičky, začala mu oprašovat písek z hrudi a vyhýbala se přitom jeho kamennému pohledu. „Kdyby se mi pan Witi obtěžoval sdělit, že je náčelník, nikdy bych si mu tak bezohledně nestoupla na záda. „

Se zamumláním, jež nápadně připomínalo typickou anglickou nadávku, náčelník její ruku odstrčil. Emily se bezděčně přitiskla k Justinovi. Popadl ji kolem pasu a přimáčkl k sobě. Měla pocit, že spadla z bláta do louže.

Ostatní domorodci následovali náčelníkova příkladu, také vstali a začali si vytřepávat písek z hrubých lněných suknic. Z jejich řad se ozvalo uctivé mumlání

„Pakeha, Pakeha „. Emily se rozhlížela, co by mohlo takovou úctu vzbuzovat, ale nic nebo nikoho takového neviděla.

Náčelník pozvedl ruku a všichni rázem umlkli. V mužových jasných tmavých očích jiskřila živá inteligence. Ukázal na Emily a vychrlil ze sebe proud hrdelních slov. Byla v tu chvíli ráda, že maorštině nerozumí.

Přitiskla se ještě víc k Justinovi a hledala oporu v jeho síle. „Co to říká? „ zašeptala.

Lehce jí zavadil svými rty o ucho. „Dotkla ses jeho many. „

„Jeho mámy? „

Justin ji tvrdě zmáčkl. „Jeho many - jeho cti. Jeho hrdosti. Mana je pro Maory nadevše důležitá. Každá urážka, ať už skutečná, nebo domnělá, si žádá odplatu. Chce ti vyhlásit válku. „

Emily se rozohnila. „Cože? Ten přerostlý zelenohlavý rabiát? Kde mám pušku?

Ten arogantní směšný… „

Justin jí připlácí dlaň na ústa. Náčelník zdůraznil své další obvinění tím, že se

předklonil a zabodl jí prst do hrudi. Emily ztěžka polkla.

„Počkej. „ Justinův tichý příkaz kupodivu zarazil zuřivého bojovníka uprostřed slova a i všichni jeho muži naráz ztichli.

Justin jednou rukou dál pevně držel Emilyina ústa, ale druhou začal výmluvně gestikulovat. Ze rtů mu jako píseň splývala maorská slova. Emilyino napětí povolilo. Ukonejšil ji Justinův sametový hlas a okouzlily ji půvabné pohyby jeho prstů. Domorodci hltali každé jeho slovo. Dokonce i náčelník naklonil hlavu ke straně a neochotně poslouchal. Justinova ruka sklouzla Emily ze rtů, vzala ji za bradu a zvedla jí tvář, aby si ji domorodci mohli prohlédnout.

Několik mužů vystrašeně uskočilo a začali dělat do vzduchu znamení. Emilyiným nitrem se rozlila blažená jistota. Justin je určitě varuje, aby ji jednou provždy nechali na pokoji. Říká jim, že limity patří jenom jemu a že ji bude chránit i za cenu vlastního života.

Náčelník znechuceně pokynul bělovlasému starci, ten přikývl a společně se svými lidmi zamířili zpátky ke kopcům. Když zmizeli v podrostu, Emily s Justinem u chýše osaměli.

Justin ji pustil. Emily zapřela chodidla pevněji do písku, protože se bála, aby se mu bezmocně nezhroutila k nohám v roztřesenou hromádku.

Vzala ho za paži. „Děkuju, Justine. „

Setřásl ji a rty se mu zkřivily ve sžíravém úšklebku. „To nestojí za řeč. Pokud dovolíš, tak je teď půjdu navštívit, jak jsem měl v plánu, než na ně zaútočila Emily Scarletová, princezna džungle. „

Vyrazil do kopce a znechuceně si přitom oprašoval kalhoty, Emily zaťala ruce v

pěst.

„Cos jim řekl? „ vykřikla a neohlížela se na to, že z jejího hlasu zaznívá zoufalství. Potřebovala od něj slyšet, že mu na ní záleží. Vždyť na ta slova čekala skoro polovinu svého života.

Aniž by zpomalil, dál si razil cestu trnitým křovím. „Řekl jsem jim, že jsi šílená.

Ze jsi utekla z blázince a schovala se před zřízenci na lodi s banány. „

Vystoupal na vrchol kopce. „Řekl jsem jim, že šílenství je ve vaší rodině dědičné. Že jeden z tvých předků věřil, že je pták kivi, a chtěl se v Londýně vrhnout dolů z věže, jelikož mu nedošlo, že kivi nelátají. „

Emily v tu chvíli pochopila, co to znamená být bez sebe vzteky. Vtom jí padl do oka odraz slunce na hlavni pušky. Popadla zbraň, odjistila ji a namířila na strom tak blízko Justina, jak jen si troufla, aby měla jistotu, že mu neustřelí hlavu. Nechtěla ho od-pravit, jen k smrti vyděsit.

Zmáčkla spoušť. Cvaklo to naprázdno a Emily připadalo, že se ten zvuk rozlehl na míle daleko.

Justin zkameněl. Pak se otočil na patě a hnal se dolů z kopce dvakrát rychleji než před chvílí opačným směrem. Emily se pokusila schovat pušku za záda, ale byl to hodně ubohý pokus.

Justinovi plály oči. Sáhl Emily za záda a zbraň jí vyrval. Předklonil se, až se jejich nosy dotkly. „Jestli si myslíš, že bych tě nechal o samotě s nabitou zbraní, tak jsi ještě větší cvok, než jsem jim navykládal. „ Hodil pušku do chýše a okamžitě se zase k Emily obrátil zády.

„Justine? „

Zastavil se, napřímil ramena a obrnil se proti očekávanému útoku.

„Ty mě nenávidíš, vid? „

Povzdechl si. „Kéž bych mohl, Emily. Strašně by mi to usnadnilo život. „ Protáhl se mezi keři a zmizel v lese.

Emily zaplavil blažený pocit a do tváře se jí vloudil úsměv. Ve všem tom zmatku jí Justin zapomněl přikázat, aby se vrátila do chýše. Nadzvedla si sukni, aby tolik nešustila, a plížila se do kopce za ním.

Emily hbitě přebíhala od stromu ke stromu a snažila se neztratit Justina z dohledu. Když se vrhala za kmen damaroně, šlápla na suchou větev. Lesem se rozlehlo prasknutí jako výstřel z děla. Okamžitě se rozhostilo napjaté ticho, které Emily varovalo, že se Justin zastavil a naslouchá. Přikrčila se a tajila dech, dokud se opět neozval šelest, jak se Justin znovu začal prodírat podrostem. Vykoukla zpoza stromu, rozhlédla se na obě strany a pak si pospíšila za ním. Tohle může být jediná šance zjistit, jak Justin tráví celé dlouhé dny.

Stromy prořídly a přešly v husté křoví provoněné spoustami křehkých růžových amarylek. Emily se musela přikrčit a škrábat se do kopce po čtyřech, aby ji Justin nezahlédl.

Stráň zničehonic končila dlouhou ohradou z kůlů, jejichž konce byly osekány do hrozivě ostrých špiček.

„Ještěže na nich nejsou vysušené hlavy, „ zašeptala si Emily pro sebe.

Tedy aspoň zatím.

To pomyšlení jí na klidu nijak nepřidalo. Vydala se podél palisády a schovávala se mezi hustou vegetací. O kus dál spatřila v ohradě bránu. Rozhrnula listí keře a dívala se, jak Justin mizí uvnitř. Když nikde neviděla žádné hlídače, odvážila se jít v jeho stopách.

Proplížila se podél palisády a proklouzla branou. Ocitla se v malé vesničce podřimující v poledním slunci. Na protější straně návsi právě Justin vstupoval do velké okrouhlé chýše s proutěnou střechou. Emily se kradla za ním. Špinavý pes, který pospával opodál, zvedl hlavu z pacek. Nerozštěkal se, jen zafuněl a líně zavrtěl ocasem na pozdrav. Tihle domorodci jsou ale důvěřiví, podivila se. Zrovna jako býval otec…

Plížila se kolem chýše bez oken. Jaký může mít Justin důvod, aby se scházel s Maory? Kupuje si snad od nich území za zlato jejího otce? Kdesi se dočetla o zlotřilých příslušnících bílé rasy, kteří poštvali domorodce proti ostatním bělochům, aby vyvolali krve-prolití a pak jim sami mohli ukrást půdu. Žaludek se jí nervózně sevřel. Po čele jí stékala stružka potu.

Ohmatávala proutí, až našla místo, kde se dalo roztáhnout. Klekla si a přiložila oko k úzké škvíře.

Její zrak se pomalu přizpůsoboval hlubokému šeru, jež uvnitř chýše panovalo. Do udusané podlahy byly zabodnuty pochodně a vrhaly jantarovou záři na obličeje přítomných. Všude posedávali se zkříženýma nohama domorodci v suknicích. Mezi muži se tu a tam vyskytly i ženy, oblečené v pláštích z peří. Emily rozpoznala mrzoutského náčelníka a jeho bělovlasého společníka. Všichni upírali pozornost ke středu chýše a ve tvářích měli vepsán hluboký poklid. Dokonce i výraz divokého

náčelníka se uvolnil a převládla v něm zvídavost, ačkoli jeho tmavé oči ani teď úplně neopouštěl nádech skepse.

Kouřovým otvorem v klenuté střeše dopadal do místnosti svazek slunečních paprsků a zaléval svým světlem dobře známou pohlednou tvář muže, který seděl se zkříženýma nohama uprostřed. Emily byla v pokušení uvěřit, že Justin tuhle scénu schválně naaranžoval, ale pak si uvědomila, že světlo potřebuje, aby mohl číst z knihy vázané v kůži, kterou měl rozevřenou na klíně. Vedle něj seděl Trini a v pauzách, kdy Justin zmlkl, překládal jeho anglická slova do maorštiny.

Zmatená Emily napínala uši, aby porozuměla, co to Justin čte. Pochybovala, že by lidojedy tak fascinovalo vyprávění o životě a době Mozarta či Vivaldiho.

Nemusela se dlouho namáhat. Justinův hlas se rozléhal jako vyzvánění chrámového zvonu.

„I porodila Syna svého prvorozeného, a plenkami ho obvinula, a položila jej v jesle, protože neměli místa v hospodě… „

Přerušil čtení, aby Trini mohl překládat. Zamračený náčelník potřásl hlavou, jako by ho osud nešťastného dítěte rozesmutnil.

„…a aj, anděl Páně postavil se podle nich, a sláva Páně osvítila je… „

Emily zavřela oči. Během let v penzionátu se sedmkrát protrpěla vánočním divadelním představením s živými obrazy. Nekonečnými živými obrazy, v nichž Cecille du Pardieu představovala Pannu Marii, zatímco na ni vždycky zbyl zadek ovce nebo oslíka. Ted jí ale připadalo, že se s mocí oněch prastarých slov setkává poprvé.

„…tedy řekl jim anděl: Nebojtež se; nebo aj, zvěstuji vám radost velikou, kteráž bude všemu lidu… „

Otevřela oči a setřela si slzy, jež se jí zachytily na řasách. Chatrč jako by se pomalu otáčela a vířila kolem muže s vážnýma zlatistýma očima, lapeného v pavučině jasu. Sluneční zář se mu třpylila ve vlasech a odrážela se od zlatého pouzdra s hodinkami, které mu spočívalo na hrudi.

Emily se odlepila od chýše a přitiskla si ruku k ústům. Uniklo jí hysterické zahihňání a po něm další. Sebevědomý darebák Justin Connor - a misionář! Copak otec odkázal své zlato i dceru šílenci? Co asi Justin s tím zlatem provedl? Věnoval je domorodcům, aby si za ně nakoupili zásoby? Anebo Bible?

Bezmocně se předklonila a lomcoval jí smích. Jak se mohla nechat zaslepit klepy londýnské společnosti a vlastními podezřeními a nevidět opravdovou povahu toho člověka? Otvíral své srdce každému zbloudilci, který šel náhodou kolem, ujímal se opuštěných sluhů, napravených lidojedů - a dokonce i šeredných ještěrů.

Kdekoho kromě své schovanky, pomyslela si vzápětí s hořkostí. Pro Claire Scarboroughovou není v jeho životě místa.

Dokud Emily neucítila, jak jí po tvářích stékají slzy, ani si neuvědomila, že pláče. Pomalu couvala od chýše. Vír pocitů, v němž se zmítala od chvíle, kdy se její poručník zhmotnil v živou lidskou bytost, se začínal vymykat kontrole. Dobrý Bože, musím se z toho dostat…

Vesnice sejí rozmazala před očima. Emily se otočila a proběhla branou do náruče lesa. Kdesi vzadu se rozštěkal pes, ale Emily to přes hukot krve v uších sotva vnímala. Zdálo se jí, že zaslechla divoký mužský výkřik, ale možná to bylo jen zběsilé bušení jejího vlastního srdce. Strakaté stíny ji lákaly hlouběji do lesa a slibovaly jí únik. Do tváří ji šlehaly šlahouny popínavých rostlin, ale Emily tu bolest nebrala na vědomí.

Terén se prudce zvedal. Emily se škrábala vzhůru a zachytávala se vzdušných kořenů, aby nesjela zpátky. Tenhle úzký cíp země vystupoval vysoko nad okolí a skýtal úchvatný výhled. Na západě se klikatila tenká stužka pláže a do dálky se táhly zvlněné žlutohnědé kopce. Na východě se rozprostíral smaragdový les a pohupující se lesklé koruny kapradovitých stromů navozovaly dokonalou iluzi tropického ráje. Vzduch byl tady nahoře chladnější, neboť vyvýšeninu chránil před sluncem hustý baldachýn větví.

Jindy by Emily ta krása těšila, ale teď ji spíš trýznila - bylo to jako dívat se na něco, po čem zoufale touží, a nemůže to mít. Nejzazší cíp toho úchvatného kousku země si aspoň přivlastnila tím, že objala kmen stromu a zabořila špičky nohou do nadýchaného mechu. Z větve seskočil sněhobílý pták a třepotavě se vznesl k nebi. Emily, celá rozjitřená a bezmocná, se nechávala unášet ptačím zpěvem a vánek jí chladil rozpálené tváře. Musí utéct z ostrova, utéct před Justinem, než se její vnitřní obrana zhroutí a změní se v tentýž zbožný obdiv, který viděla ve tvářích domorodců.

Opodál se někdo pronikavě zachichotal, jako by se vysmíval zmatku v jejím srdci. Vzápětí se ozvalo divoké capkání malých nožek. Emily se rozhlížela, ale na kopci vládlo pološero a pod stromy leželo plno stínů.

Na opačném konci výběžku se zatřásl keř. Emily zaúpěla. Co se na mě řítí teď? pomyslela si. Pygmejové? Trpaslíci? Ačkoli vstávala až v poledne, celý den byl nepřetržitou sérií katastrof. Emily si začínala připadat jako Alenka z knížky pana Carrolla, která spadla do králičí nory. Už by ji snad ani nepřekvapilo, kdyby ze stromů vyrazila bílá ještěrka a vytáhla si z kapsičky u vesty tatínkovy hodinky.

Emily očima propátrávala spletitý podrost. Chvěl se, jako by byl živý. Do Emily se jako otrávené šipky zabodávaly drobné neviditelné oči.

Otočila se, aby se dala na úprk, ale narazila nosem do stromu, což vyvolalo další zvonivý výbuch démonického smíchu.

„To není žádná legrace! „ vykřikla rozhořčeně a točila se dokolečka.

Nízký keř před ní se přímo otřásal veselím. Emily zalomcoval vztek. Zúžila oči.

„Kdybych měla sekeru, tak by vás smích přešel, co? „

Nadzvedla si sukni a vrhla se ke keři. V poslední vteřině se vymrštila a jediným skokem se přes něj přenesla. Koutkem oka zahlédla sotva postřehnutelný pohyb, něčí opálenou kůži a vykulené oči.

Začal hon.

Lesem otřásl dusot běžících nohou. Emily se prodírala hustým podrostem a s obratností, která ji samotnou překvapovala, se vyhýbala větvím a přeskakovala keříky. Cekala, že se jí do těla každou vteřinou zabodne šíp. Stromy prořídly, ale neměla odvahu zastavit se a ohlédnout zpět.

Když vylétla zpod stinného příkrovu větví do tepla slunečních paprsků, otevřela se před ní vyhlídka na nekonečnou vodní pláň a terén se prudce zlomil. Emily by se bývala stihla včas zarazit, ale rychlý dupot drobných nožek ji poháněl kupředu, a tak se po hlavě skulila z písčitého svahu. Před očima se jí závratným tempem střídala hněď země s modří oblohy. Připadalo jí, že ten potupný pád trvá celou věčnost, ale konečně se dokutálela dolů a přistála na břiše.

Zůstala ležet se zavřenýma očima a tváří ke straně, lapala po dechu a zatínala prsty do teplého písku. Potlučené nohy jí hladil vánek prosycený solí. Obklopovalo ji zvědavé ticho.

Pomalu otevřela oči. Všude kolem sebe uviděla bosé nohy -tucty buclatých drobných prstíků zhnědlých sluncem jako rozinky.

Zvedla hlavu a vyděšeně vykulila oči, když spatřila klučíka, který na sobě neměl nic než náhrdelník z mušlí a nestydatě se usmíval.

Kolem ní stál kruh dětí. Emily ještě nikdy neviděla tolik nahých dětských tělíček najednou. Tyhle děti nikdy nikdo nedusil v korzetech a krinolínách, nikdy je nikdo necpal do punčoch, ani nemusely podstupovat muka při zapínání tuctu knoflíčků na vysokých černých botách, které tolik škrtí. Děti zíraly na Emily a Emily zírala na ně, šokovaná, ale také uchvácená jejich svobodou.

Zpod záplavy tmavých vlasů se na ni plaše dívala vážná malá holčička s vyšpuleným bříškem. Strčila si palec do pusy a začala ho nahlas cumlat.

Emily zaúpěla a překulila se v písku na záda. „Proč radši nejste Pygmejové? Děti nesnáším. „

Klučík jí podal ruku. „Nemyslíš, že je netolerantní zavrhovat celou jednu část lidstva jen kvůli věku? „

Emily prudce zvedla hlavu. Nečekala, že jí porozumějí, natož -pak že jí odpovědí

něčím víc než dětským žvatláním.

Opatrně přijala nabízenou ruku a vyškrábala se na nohy. „Nech mě hádat.

Anglicky tě naučil Justin. „

„Justin? „ zopakoval chlapec. Holčička si vytáhla z pusy palec a zapištěla: „Pakeha! „ Ostatní děti se rozzářily a přidaly se k jejímu veselému trylkování.

„Proboha, přestaňte! Třeští mi z vás hlava. „ Emily ucouvla a bezmocně rozhodila ruce. „No ovšem. To mě mohlo napadnout, že ten všemocný, báječný, uctívaný Pakeha je Justin. „

Děti zmlkly. I chlapec na ni nechápavě zíral - jeho učitel ho očividně ještě nenaučil porozumět sarkasmu. Holčička k Emily vzhlížela s výrazem zbožné úcty.

„Musí na mě tak zírat? Znervózňuje mě to, „ obrátila se Emily k chlapci.

Přitáhl si batole k sobě. „To je moje sestra Dani. Já se jmenuju Kawiri. „

Emily se váhavě uklonila. „Já jsem Emily. „ Založila si ruce v bok. „Proč jste mě honili? „

„Nehonili jsme tě. Prostě jsme za tebou běželi. Nenapadlo nás, že provedeš něco tak absurdního, jako je spadnout z kopce. „

Proti takové přímočaré logice se nedalo nic namítnout. „Mě taky ne, „ zamumlala Emily. „Absurdní, to jsou mi slova. Ze by váš skvělý Pakeha začínal s výukou od ,A’?

„

Dani otevřela pusu a chystala se něco říct. Emily měla pocit, že další ódu na Justinovu dobrotu už nesnese, a tak podřepla a zastrčila děcku palec zpátky do pusy. Zatímco se ostatní děti bavily vyslovováním Emilyina jména, holčička si vytáhla zpoza ucha nachový květ, zastrčila ho Emily do vlasů a vpletla do hnědých kudrlinek. Emily se váhavě pousmála.

Vtom mezi dětmi proběhla nová vlna vzrušení. Emily se napřímila. Jeden buclatý chlapec ukázal k vlnám a něco maorsky vykřikl.

„Příliv, „ vysvětloval Kawiri. „Příliv? „

Když Kawiri uviděl Emilyin nechápavý pohled, dodal: „Přírodní jev vyvolaný střídáním měsíčních fází, které… „

„Já vím, co je příliv, „ přerušila ho Emily.

Pokrčil rameny a odběhl přes pláž za ostatními. Utíkali vstříc vlnám s jásotem, který nepotřeboval tlumočníka.

Emily se za nimi dívala. Záviděla jim jejich volnost a bojovala s ponurým pocitem osamění.

Vtom ucítila, jak ji někdo nesměle tahá za ruku. Vzhlížela k ní Dani a bezzubou pusinku měla od ucha k uchu. „Emmy, „ řekla.

Emily se stáhlo srdce dojetím.

Kawiri se otočil a zamával na ni. „Pospěš si, Emily. Den nebude trvat věčně. „

„Chvíli se mi zdálo, že třeba ano, „ zašeptala.

Vzala Dani za ruku a rozeběhla se za Kawirim, až jí od nohou odletoval písek.

Justin seděl na vršku písčité vyvýšeniny, z níž byl krásný výhled na pláž. Vítr od oceánu mu odhazoval vlasy z očí, ale zchladit jeho horečné myšlenky nedokázal. Justin nebyl s to odtrhnout zrak od pláže pod sebou, od kouzelné dívky tančící ve vlnách, která ho přitahovala jako magnet.

Co je k čertu zač?

To se od chvíle, kdy opustil Anglii, ženy tolik změnily? Emily se tak málo podobala těm, jež znával v Londýně, že mu připadala jako nějaký exotický druh, záhadný a neodolatelný. Její proměnlivé nálady ho zároveň unavovaly i přitahovaly. Ničím nepřipomínala jeho povrchní matku a přízemní sestry, které se celý život zajímaly jedině o to, jací džentlmeni se jim zapíší do tanečního pořádku na příští ples. Když své překrásné snoubence Suzanne sdělil, že odmítl dědictví, vlepila mu políček rovnou ve foyeru Královského divadla. Ale u ní aspoň chápal důvod - byla to prachobyčejná hamižnost.

Justin se díval, jak si Emily přidržuje sukni, dovádí v mělkých vlnách a směje se na celé kolo, když po ní děti cákají. Na kůži se jí zachytily třpytivé kapičky vody. Ve vlasech měla zastrčenou nachovou květinu - zářivou skvrnu v kaštanové hnědi.

Ublížil jí snad někdo? přemítal Justin. Ruce se mu bezděčně sevřely v pěst. Přál by si dostat toho bídáka do rukou. Představa, že ji někdo zneužil, ho naplnila žárlivostí a vztekem. A smutkem; Iklivou touhou, aby Emily býval poznal dřív, než se do jejího úsměvu vkradl stín.

Klečela v mokrém písku a uplácávala věž hradu, zatímco Kawiri prsty u nohou hloubil vodní příkop.

Svedl ji snad nějaký zazobaný ničema? Justin až příliš dobře znal morálku londýnské společnosti. Každý falešně vzýval slušné chování a bezúhonnost, ale co se dělo za zavřenými dveřmi, to byla jiná věc. Pokud se muži nenechali přistihnout při činu, mohli si s ženami provádět, co se jim zlíbilo. Zapadající slunce se schovalo za mrak a Justin se zachvěl. On a Nicholas vyvázli z dusivého londýnského prostředí díky Davidovu bohatství, ale jaké prostředky asi musela použít Emily? Ocitla by se v podobné tísni i Davidova dcera, nebýt poručníkovy záštity?

Rozesmáté děti se v hloučcích trousily pryč a Emily na pláži osaměla. Justin vstal a doufal, že se mu podaří zmizet, než ho přistihne, jak ji špehuje. Ale právě v tu chvíli vykouklo zpoza mraku slunce a polechtalo ho svými hřejivými paprsky na hrudi.

Emily si zastínila oči a podívala se jeho směrem. Justinovi bylo jasné, že si všimla slunečního odrazu na hodinkách.

Jejich pohledy se střetly a nadlouho se do sebe zaklesly, než se Emily konečně odvrátila a zadívala se na moře.

Justin seběhl dolů na pláž, ale hrdá křivka Emilyiných zad ho varovala, aby radši mlčel. Zmocnilo se ho naléhavé nutkání dotknout se jí, položit jí dlaň na obnaženou saténovou kůži a přitáhnout si ji do náručí. Vzedmula se v něm vlna nesnesitelné touhy a dech mu uvízl v hrdle.

Spolkl své otázky, protože se bál, aby nerozbil Emilyinu křehkou hrdost.

„Zahlédl jsem tě ve vesnici, „ prohodil.

„Promiň, že jsem obtěžovala. Doufám, že ti to nepřekáželo v léčení malomocných nebo kříšení mrtvol. „ Otočila se přímo k němu. Z jejího hlasu i postoje čišela nedůtklivost. „Kde zůstali tvoji věrní? Cekala jsem, že v tvých šlépějích bude kráčet průvod vyléčených slepců a mrzákú. „

Justina nevyvedl z míry ani tak výsměch v jejím hlase, jako pohnutí, které se jí zračilo v potemnělých očích. Nebyl to vzdor uraženého děcka, ale úzkost ženy.

Natáhl k Emily ruku, protože už si nemohl pomoci a musel se jí dotknout.

Viditelně ucukla a Justin pomalu sevřel prsty v pěst.

Musel sám se sebou bojovat, aby udržel klidný tón. „Nejsi první žena, která do téhle země uprchla před nesnesitelnou minulostí. Jestli ti někdo ublížil… Jestli ti ublížil nějaký muž… „

Justinův soucit se do Emily zařízl jako čepel nože. Měla sto chutí vykřiknout: To ty! Tys mi ublížil! Ale ta slova zůstala zamčena kdesi v jejím nitru, v jakémsi temném, tajném koutku.

Změřila si Justina pohledem, do něhož vložila všechno ledové opovržení, kterého byla schopna. „To není můj případ. A ty pro mě nejsi žádný zachránce. Ani mě nenapadne vyznávat se ze svých hříchů všemocnému Pakehovi. „

O krok ustoupil a Emily si náhle uvědomila, proč je jeho tvář lak přitažlivá - v jeho rysech se okamžitě odrazil každičký záchvěv emocí, dokonce i bolest. Emily náhle zaplavila zoufalá touha utěšit ho, ale nepodlehla jí a místo toho vyrazila do útoku jako poraněná tygřice.

„Copak, pane Connore? Nepostavila jsem vás snad dost vysoko na piedestal? „ Začala ho obcházet, neboť ho potřebovala přimět k reakci, dokázat si, že Justin není žádný mramorový světec, ale obyčejný chybující tvor jako ona sama. „Jejich obdiv ti dělá dobře, viď? Člověk, jako jsi ty, si v něm určitě libuje. „

Ačkoli by to ještě před chvílí pokládala za nemožné, Justinův obličej se uzavřel a najednou byl nehybný jako maorsky totem. „Jakého člověka tím myslíš, Emily? „ zeptal se úsečně.

„Ochránce sluhů. Přítele ještěrů. „ Vytáhla si z vlasů nachový květ, přejela jím po Justinově svalnaté paži a provokativně ho jím hladila po sluncem prohřáté kůži. „To bys ode mě chtěl? Slepý obdiv? „

Ani se nepohnul, ale z jeho strnulého postoje a nepravidelného rytmu dechu poznala, že se ho to dotklo.

Vzhlédla k němu a začala se o něj třít s drzostí, kterou by zahanbila kdejakou kočku. „Mám padnout na kolena a omýt ti nohy svými slzami? „

Justin věděl, že se mu Emily posmívá. Posmívá se jeho víře i způsobu života. A přesto jediné, na co byl v tu chvíli schopen myslet, byla hebkost jejích ňader, která se mu tiskla k hrudi. Toužil je vysvobodit zpod tenkého kalika, ucítit nádherný žár těch svůdných křivek přímo na své kůži, laskat jejich korálové hroty, až dosáhnou bolavého naplnění. Emily ho hladila po paži nachovým kvítkem. Sametové okvětní plátky se dotekem s jeho kůží otvíraly - zrovna tak, jako by se Emilyiny rty mohly otevřít vpádu jeho jazyka a její tělo jeho divokému majetnictví.

Musí být opravdu šílená, když mě na tak odlehlém místě pokouší, pomyslel si Justin. Jeho smysly se rozezpívaly v harmonii s neodbytným rytmem moře. Bylo by tak snadné stáhnout ji zde na lůžko z písku a vzít si ji bez jakýchkoli cirátů, které vyžaduje společnost…

Objal ji a s úmyslnou hrubostí si ji přitáhl do kolébky stehen.

Emily mu odevzdaně visela v náručí a pod žárem jeho vášnivého pohledu tála všechna její kuráž. Justinovi se nějak podařilo obrátit situaci ve svůj prospěch. Emily se chvěla primitivním vzrušením, ale přesto zpříma čelila jeho pohledu, odmítala sklopit řasy, odmítala se plaše odvrátit před jeho očividnou touhou.

Přitiskl ji k sobě. Pohyboval se, hledal, beze slov jí předváděl, jak by bylo snadné, aby jejich těla splynula v jedno. Byl jako z mramoru, to ano, ale z rozžhaveného mramoru, přímo vroucího, nikoli chladného a lhostejného. Nebyl to žádný světec, ale muž. Muž jaksepatří.

„Který z těch tvých hloupých frajírků tě naučil tak nebezpečným hrátkám? „ zeptal se.

„Vy snad nemáte rád nebezpečí, pane Connore? „

„Nemám rád hrátky. „

Zadívala se mu hluboko do očí a utonula v jantarových hlubinách. Její touha. Jeho síla. Její pokušení. Jeho výzva. Emily zvrátila hlavu dozadu. Ze samého strachu se jí zatočila hlava.

Justin ji popadl za ramena a tvář mu potemněla. „Nikdy jsem po tobě nežádal, abys mě zbožňovala, Emily. Chci po tobě všehovšudy běžnou zdvořilost. „

Odstrčil ji od sebe a odcházel po pláži. Emily věděla, že Justin lže. Chce ji celou. Strašně moc. A, to je její jediná zbraň - zbraň, o níž nikdy dříve netušila, že ji má po ruce. Otřeseně sklesla na zem a přihlížela, jak stoupající příliv boří hrad z písku.

Přestože jsme si blízcí věkem, je pro mě spis jako syn než jako bratr…

Justin procházel křivolakými chodbami onoho viktoriánského sídla nejmíň posté; provázely ho nejprve dětstvím a teď se mu zjevovaly ve snech. Znovu byl chlapcem, spěchal šerou chodbou osvětlenou třepotavými plamínky plynových lamp a tmavorudé plyšové koberce mu letěly pod nohama. Halu z obou stran lemovaly vysokánské mahagonové dveře, proti nimž si připadal jako trpaslík. Zase přicházel pozdě. Vždycky chodil pozdě. Věděl, že se otec bude zlobit.

Hubené nohy ho nenesly dost rychle. Chodba se táhla donekonečna. Začal zkoušet dveře - bál se, že budou zamčené, ale ještě víc se bál, že zamčené nebudou. Roztřesenými prsty bral za jednu křišťálovou kliku po druhé. Když bude rámusit, otec mu zamkne klavír a pošle ho spát bez večeře. Žaludek se mu svíral hlady.

Na konci chodby zářilo světlo. Justin zpomalil, protože ho zachvátila nevýslovná hrůza, ale koberec mu začal ubíhat pod nohama rychleji, proti jeho vůli ho sám hnal vstříc tomu rozšiřujícímu se světelnému oblouku. Když ho jas obklopil, Justin málem vykřikl.

Ještě že to neudělal. Nebylo čeho se bát. Stál v jídelně, kde kolem dlouhého dubového stolu seděla jeho rodina. Pospíchal na své místo a divil se, proč je židle vedle té jeho prázdná. Byli tam všichni. Matka. Tři sestry ve svých strohých šatech s fiží. Prastará babička, klimbající nad miskou pudinku. Otec zamračeně zvedl porcovací nůž a přitáhl si ohřívací mísu přiklopenou víkem. Na ostré čepeli se zalesklo světlo plynového lustru. Justin znovu zalétl pohledem k židli vedle sebe, vystrašen její prázdnotou.

Otec sáhl po stříbrném víku. Justinovi se sevřel žaludek. Vyskočil ze židle, až se převrátila. Musí otce varovat dřív, než bude pozdě. Musí mu nějak zabránit, aby to víko zvedl.

Otec potřásl hlavou. Jeho ústa se nepohnula, ale nevyřčená slova přesto hřměla místností jako basový kontrapunkt k sopránovému chichotání sester. Nebuď takový měkkota, chlapče. Jsi daleko změkčilejší, než je zdrávo.

S příšerným úšklebkem zvedl víko ohřívací mísy. Justin vykřikl. A pak byl najednou v jídelně sám, sám jen se stínem, jenž seděl na vedlejší židli. Stín se otočil a obličej mu zalila zář plynového lustru.

Nicky.

Nicholas ve vší své temné kráse, s vlasy sčesanými ze spánků a oslnivě bílými zuby, které kontrastovaly s opálenou pletí.

Namířil štíhlým prstem na Justina. „Tvůj otec měl pravdu, chlapče. Jsi daleko změkčilejší, než je zdrávo. „

Rozesmál se na celé kolo svým měkkým bary tonem. Justin si přitiskl ruce k uším a couval do rohu, až jeho vlastní výkřiky postupně přehlušil zvonivý dětský smích.

Temnotu prořízlo ochraptělé zasténání. Emily se prudce posadila a zmateně si promnula oči. Kolik může být hodin? přemítala. Šla si lehnout hned po večeři, protože byla unavená ze hry ve vlnách a ze sluníčka a protože nedokázala snášet Penfeldovo předstírané veselí ani pohled na Justinovo prázdné lůžko. Okamžitě upadla do bezesného spánku.

Její zrak se ted pomalu přizpůsoboval temnotě. Oknem pronikal bledý měsíční svit a dopadal na hromadu pokrývek, pod nimiž se rýsovalo kulaťoučké Penfeldovo tělo. Vtom tichem otřáslo další slabé zasténání.

Emily se vyškrábala z lůžka. Srdce jí bušilo až v krku. Z Justina byl ve tmě vidět jen nejasný obrys. Opatrně se k němu plížila a pokrývku táhla za sebou jako vlečku.

Justinovu tvář hladilo matné měsíční světlo. Veškerá ostražitost, kterou obvykle nikdy neodkládal, se ve spánku vytratila, takže najednou vypadal bezmocně jako dítě. Nad horním rtem mu vyrážely krůpěje potu. Emily se ho chtěla dotknout, vyhladit mu bolestné rýhy kolem úst, vymazat stíny pod očima. Vtom se rozmáchl paží, Emily se lekla a ucukla.

Během spánku ze sebe odhodil pokrývky a první dva knoflíky na kalhotách se mu rozepnuly. Na tom pruhu neopálené kůže pod okrajem kalika bylo cosi dojemného, byla to prchavá připomínka bledého spořádaného Angličana, kterým kdysi býval. Vtom skrz zaťaté zuby procedil jakési jméno. Emily se k němu sklonila, rozpolcená mezi zvědavost a soucit.

Justin sebou škubl, obličej se mu zkřivil hrůzou. Emily k němu natáhla ruku a sama sebou pohrdala za své předchozí váhání.

Náhle se mu rozlétly oči. Vyčerpaně zasténal a s nečekanou rychlostí popadl Emily za zápěstí, překulil ji na matraci a přišpendlil ji svým pevným dlouhým tělem.

Ze rtů mu ochraptěle splynulo jediné, žalující slovo, které mluvilo za vše.

„Claire. „

Když Bůh dá, vy dva se spolu jednou setkáte… Emily zkameněla.

Justinovýma očima prolétl jako kometa záblesk poznání, ale hned zmizel a z muže, který na ní obkročmo seděl, se zase stal popletený, čerstvě probuzený spáč. Nevěděla, jestli se má rozesmát úlevou, nebo rozplakat zklamáním.

„Emily? Co to k čertu…? „

Pečlivě volila slova. „Něco se ti zdálo. Měl jsi noční můru. „ „Zdálo? „

Justin si zmateně prohlížel Emilyinu tvář. Měsíční jas změkčil její uličnické rysy, dodal jejím hnědým očím důvěrně známou něžnou záři. Proč jen ho pohled na ni tak strašně bolí? To není samo sebou… Kdesi na okraji Justinova vědomí se třepetalo cosi, co by si měl pamatovat. Sjel pohledem od Emilyiných očí níž a v okamžení se stal zajatcem vláčných údů poddajně rozhozených pod jeho tělem, zajatcem toho nevyřčeného souhlasu, s nímž Emily přijala jeho váhu i jeho vůli. Její štíhlá zápěstí se nijak nevzpírala jeho neurvalému stisku.

Vybavil si svou noční můru a vyděsil se. Odkulil se stranou, vstal a vyklopýtal ze dveří.

Emily si nedala líbit, aby ji znovu jen tak opustil, a vyběhla za ním. Stál opodál, zády k ní, a ramena se mu těžce zdvíhala. Emily se polekala, že je mu špatně, ale Justin se napřímil a přejel si hřbetem ruky přes rty. Navzdory horku se třásl.

„Omlouvám se, „ řekl. „Mohl jsem ti ublížit. „

„Opravdu? „

Odpověděl jí jenom les, který kolem nich šuměl a vzdychal v půlnoční symfonii. Emily se dotkla Justinova ramene. Jeho kůže jí pod bříšky prstů připadala jako teplý mramor. Škubl sebou, ale neodtáhl se. „Pověz mi o Nickym, „ zašeptala.

Otočil se tak rychle, že do ní div nenarazil. Znovu byl napjatý jako struna a navíc z

něj ted čišelo podezření.

„To ta noční můra, „ vysvětlovala Emily rychle. „Vykřikl jsi jeho jméno. „ Sehnul se pro kámen a odhodil ho do tmy. „Nicholas byl můj partner. „

„Co se s ním stalo? „

„Zemřel. Zabila ho jeho marnivost. „

Emily ani nedýchala. Jestliže Nicholase Saleriho zabila marnivost, co zabilo otce? pomyslela si. Jeho velkomyslnost? Laskavá povaha?

Justin se nevesele zasmál. „Nicholase neobrala o jeho nebetyčnou marnivost ani novozélandská divočina. Předváděl se domorodcům v honosném kabátě z nejjemnějšího černého sukna. Nechal se prosit, než se uráčil dovolit veleknězi, aby si vrásčitýma rukama sáhl na jeho hedvábné klopy. „

„Musel to být pořádný náfuka. „

„To tedy byl. „ Justin se zatahal za ucho. „Ty náušnice byly jeho nápad. Považoval nás za odvážné vyhnance ze společnosti, kteří se po cikánsku toulají světem. Sám nám propíchl uši maorskými jehlami, dlouhými a ostrými jako malá kopí. Celé dny mi to pak krvácelo. „

Emily potlačila smutné pousmání, když se pokusila představit si svého uhlazeného otce s výstřední náušnicí.

Justinovi se zastřely oči. „Pořád ho vidím před sebou, jak sedí u ohně a popíjí pivo s domorodci. Myslím, že se považoval za nesmrtelného. „

„A mýlil se? „

„To tedy ano. „

Kolem se rozléhal neodbytný zpěv nočního ptáka. Emily zamrazilo, protože si vzpomněla, co jí otec napsal ve svém posledním dopise. „Důvěřoval jsi tomu Nickymu? „

Justin zamyšleně přimhouřil oči. „Byl to můj přítel. Neměl ani vindru, ale ujal se

mě, když se ke mně všichni ostatní otočili zády.

Myslím, že jsem ho měl rád, ale na to, abych mu důvěřoval, jsem ho znal až příliš dobře. „ Nevidoucíma očima zíral do tmy. „Když vypukly územní spory a Maorové se obrátili proti nám, trval na tom, že si s nimi půjde promluvit sám. Skálopevně věřil, že jemu, starému kamarádovi z pitek, přece neublíží. „ Justin se setkal s Emilyiným pohledem a rysy mu ztvrdly. „Už jsme ho nespatřili živého. „

Emily ztěžka polkla. Justin jí víc než jasně vysvětlil, jak Maorové nakládají se svými nepřáteli. Stihl takový osud i jejího otce? Proč se o něm Justin ani jednou nezmínil? Straší ho taky David Scarborough v trýznivých nočních můrách?

Zamžil se jí zrak a nohy se jí podlomily. Ale rázem tu byl Justin a silnými pažemi si ji přitáhl do teplého objetí. Přitiskla se mu tváří k hrudi. Byla tak otřesena, že se ani nezmohla na omluvu.

Konejšivě ji pohladil tváří po vlasech. „Proboha, děvče, jsi bílá jako stěna. Hrozně mě to mrzí. Neseš všechno tak statečně - nenapadlo mě, že na tebe ten příběh tolik zapůsobí. „ Zvedl jí bradu a přejel jí palcem přes roztřesené rty. „Kam se poděla moje kurážná Emily? Ta, která bojovala se smrtelně nebezpečným drakem, na hlavu

porazila divoké lidojedy a dokonce se postavila tváří v tvář hrůzostrašné bandě nahých batolat? „

Slabě se zasmála. „Nechala jsem ji spát vevnitř. „

„Tak půjdeme za ní, co říkáš? „

Odnesl ji do temné chýše a uložil do pokrývek. Penfeld ještě pořád blaženě chrápal.

„Určitě se mu zdá o okřídlených hrníčcích, „ zašeptal Justin.

Zahihňala se, ale Justinovy oči, když jimi kradmo zalétl ke sluhovi, byly zamyšlené. Emily věděla, co se mu honí hlavou. Kolik hluku mohou nadělat, aniž by Penfelda probudili? Zaslechne, jak si jejich rty šeptají v noční temnotě?

Justin se k ní tiše, jako zloděj, sklonil a políbil ji s divokou něhou, která Emily vzala dech.

Odhrnul jí zcuchané kadeře z obličeje. „Netrap se tím, co jsem ti vyprávěl. Co bylo, to bylo. „

Políbil ji na čelo a rozplynul se ve stínech. Chtěl mě uklidnit, nebo varovat? přemítala Emily. Slízla si ze rtů hořkosladkou chuť jeho polibku a přemýšlela, co by asi udělal, kdyby věděl, jak moc se mýlí.

Když se Emily ráno probudila, chýše byla prázdná a na doškovou střechu pleskal drobný déšť. Emily pocítila osten zklamání. Doufala, že dnes bude moci pokračovat v průzkumu pláže, a taky slíbila Kawirimu, že ho naučí anglicky nadávat.

Vylezla z lůžka, omotala si pokrývku kolem těla a doklopýtala k oknu. Skrz mokré listí prosvítalo olověně šedé nebe. Nezdálo se, že by se déšť chystal polevit. Kde je asi Justin? přemítala. Hoví si v teple a bezpečí u maorského ohně, anebo se někde venku třese v chladu a vlhku?

S povzdechem se odvrátila od okna. Přemýšlela, jestli by neměla ještě jednou zkusit prohledat Justinovy věci a poohlédnout se po nějakém vodítku k jeho minulosti. Pak ale zaváhala. Jestli jsou Justinovy noční můry jen vyvrcholením jeho trápení, na jaké další hrůzy by při svém hledání mohla narazit?

Přesto si klekla a zdráhavě se začala prohrabovat hromádkami knih a papírů. Protože jí připadalo jako plýtvání časem jen tak přemisťovat knížky z jedné hromady na druhou, začala je oprašovat rohem pokrývky a třídit podle tématu a autora. Tou námahou se tak zahřála, že ani nepostřehla, že jí pokrývka sklouzla z ramen. Venku konejšivě šuměl déšť. Emily vytvořila několik úhledných stohů knih, a než se nadála, bylo půl dopoledne pryč. Když teď všude nepřekážely knihy, chýše se rázem zdála dvakrát větší. Skoro začínala připomínat domov.

Emily popadla uklízeči mánie. Poskládala všechny pokrývky a rozhodla se přetáhnout stůl doprostřed místnosti. Na kamnech si hověl Fluffy a nevzrušeně přihlížel jejímu úsilí.

„Taky bys mi mohl pomoct, ty lenochu, „ pokárala ho. „Měla bych pod tebou rozdělat oheň. „ Pohrdavě na ni vyplázl jazyk.

Emily zatáhla za stůl, ale s těžkým dubovým kusem nábytku ani nehnula. S funěním za něj opětovně škubla. Vtom vyjel ven úzký šuplík a udeřil ji přes stehna.

Emily strnula. Je tohle tajná skrýš, kterou hledá? Opatrně sáhla dovnitř, jako by se bála, že tam najde hnízdo zmijí.

Ruka se jí roztřásla, když ze zásuvky vytáhla tlustý svazek papírů svinutý do roličky. Protože se bála, aby se jí nepodlomila kolena, radši usedla se zkříženýma nohama na podlahu. Dlouho jen tak seděla a zírala do prázdna. Čistá nevinná duše Claire Scarboroughové zemřela spolu s jejím otcem. Tak proč nemůžu zapomenout? trápila se. Proč nemůžu brát Justina takového, jaký je? Jako laskavého muže, který přijal do svého života nahou cizinku, i když netušil, jestli není zlodějka, vražedkyně, nebo chorobami prolezlá děvka z londýnského přístavu… Když byla dítě, tak o ni možná nestál, ale z divokého hladu jeho polibku bylo zřejmé, že teď o ni rozhodně zájem má. Emilyiny prsty si pohrávaly s omšelou stuhou, jíž byl těžký svitek převázaný.

Zatáhla za ni a listy papíru se jí v klíně rozvinuly. Emily si přitiskla ruku k ústům, aby zdusila úlevný vzlyk. Přes velké archy se od kraje ke kraji táhly notové osnovy a na nich byly černým inkoustem úhledně zaznamenány noty. Tyhle noty nenaškrábala dojemně pečlivá dětská ruka, ale byly zapsány silnými rozhodnými tahy muže. Emily listovala stránkami a žasla nad jejich množstvím.

Mimořádnost toho, co držela v rukou, jí vyrazila dech. Justinovo životní dílo. Posledních sedm let, kdy vězel na Novém Zélandu, vléval svou duší do hudby. Emily přejela dlaní stránku a konečky prstů pohladila inkoustové puntíky. Zmocnil se jí nekonečný smutek, když si představila, jak se Justin sklání nad stolem a píše ve slabém světle lampy, dokud ho nezačnou pálit oči a ne-zastře se mu zrak. Hudba stvořená v tichu a skrytá před světem, symfonie, jež nikdy nepoznají radostné tóny houslí či klavíru, ale ani svět lhostejných uší, hluchých k jejich osobitému kouzlu.

S úctou obracela list za listem. Hudba patřila ve Foxworthu ke snesitelnějším předmětům. Každou dívku tam naučili vyťukat na poškrábaném pianu v hudebním salonku „Bože, chraň královnu „. Emily si pečlivě prohlížela noty a snažila se je přimět, aby se spojily do srozumitelného schématu.

Přes rty jí přelétl úsměv a začala si tiše broukat. Brzy pochytila melodii, jasnou, prostou a melancholickou. Skladba ji uchvátila svou krásou, zapůsobila na ni svou prostou genialitou. Emily se bezděčně rozezpívala zplna hrdla. Její zpěv se linul ven a protká-val zářivou nití tapiserii padajícího deště.

*

Justin si otřel z očí dešťové kapky. Novozélandský déšť miloval. Když pršelo v Londýně, snášel se na město hustý závěs ztěžklý sazemi, ale tady se obloha třpytivě chvěla a jemné mrholení halilo svět zářivou mlhou, v níž všechny barvy ožily. Mátová zeleň se zjasnila do nebývalého lesku a hněď se prohloubila do mahagonového odstínu. Když se Justin za deštivého dne procházel lesem, skoro by uvěřil, že je možné dočista smýt špínu z tváře tohoto světa. Skoro.

Protáhl se pod střapatou větví stromu punga a rozmrzele si uvědomil, že se už zase zatoulal k chýši. Díkybohu, že Penfeld zůstal v maorské vesnici, aby si pochutnal na horké polévce ze škeblí. Justin neměl náladu dívat se, jak sluha zase výmluvně obrací oči k nebi.

Co je na tom, že chci Emily zkontrolovat? přesvědčoval se. Už je skoro poledne. Při jejích uličnických sklonech by nebylo divu, kdyby mezitím stačila prodat chýši kolemjdoucím domorodcům anebo si podpálit sukni.

Skrčil se pod keř, kam tolik nepršelo. Z okraje klobouku mu crčela voda a kapala mu přímo na nos, ale Justin si toho nevšímal. Visel dychtivým pohledem na okně, na vlídném čtverci světla, které hřálo už pouhou svou existencí. Představil si tam uvnitř Emily, jak jí kaštanové kadeře stíní tvář, když se sklání nad knihou nebo nad nějakou jemnou ženskou prací.

Jako například stahování Fluffyho z kůže, aby si udělala boty.

Justin se nad tím nápadem chytil za hlavu a neubránil se smíchu. Jednou se už budu muset naučit té dívce důvěřovat, pomyslel si. Jak jinak ji mám přimět, aby důvěřovala mně?

Donutil se vstát a obrátil se k odchodu. Vtom mu k uším zalétl andělský zpěv. Nejdřív si myslel, že mu ta melodie zní jenom v hlavě. Byla stejně vtíravá a důvěrně známá jako pravidelné tepání krve v žilách. Pak se mu ale hrud stáhla bolestí.

Emily.

Její neskolený kontraalt si pohrával s jeho dílem a dodával mu prosté kouzlo a nevinnost, o níž si Justin troufal snít jen v návalech nejodvážnější inspirace. Emily jediným čistým řezem hudbu zbavila veškeré vyumelkovanosti a patetického doprovodu hobojů a lesních rohů, s nímž se Justin mořil celé dny. Nevědomky ukradla Justinovi jeho píseň a proměnila ji ve svou vlastní. Justin věděl, že i kdyby tahle skladba zněla v koncertních síních po celé Evropě, on sám z ní bude až do smrti slyšet jen zvučnou čistotu Emilyina hlasu.

Měl pocit, jako by se na něm někdo dopustil násilí. Měl pocit, jako by se někdo dotkl jeho nejvnitřnějšího já a zanechal jej natolik zranitelného, že by ho jakýkoli další lehkomyslný dotyk snadno roztříštil na kousky.

Rozpálen zuřivostí doběla došel k chýši a rozrazil dveře.

Emily zvedla hlavu a další tón jí uvízl v hrdle. „Justine, to je ale nádhera! „ vydechla.

Rty měla pootevřené, tváře jí planuly, oči se jí leskly něhou a důvěrou. Ten výraz už Justin někde viděl, ale nedokázal si vzpomenout kdy a kde, a to jen rozdmýchalo plameny jeho vzteku.

Odhodil klobouk. „Kdo ti dovolil hrabat se mi ve věcech? Kdo si sakra myslíš, že jsi? „

Emily odumřel úsměv na rtech. Vzhlédla k Justinovi a napadlo ji, co by asi udělal, kdyby mu po pravdě odpověděla. Justin stál ve dveřích, do kabátu z voskovaného plátna mu bušil déšť a k čelu se mu lepily zmoklé pramínky vlasů a stínily mu oči. Když si odhrnul vlasy dozadu, Emily sebou málem trhla. Tenhle zahořklý, vzteklý výraz ve svém životě vídala až příliš často.

„Nikdo mi to nedovolil. „ Přitáhla si kolena těsněji k bradě a přitiskla si jeho symfonii k hrudi. „Ty se zlobíš? „

Práskl dveřmi, až se ze stropu snesly kousíčky slámy.

„Jsi hodně naštvaný? „

Došel k ní a vyškubl jí své dílo z rukou. Zamračeně roloval papíry a Emily se nemohla zbavit dojmu, že by jí radši místo toho kroutil krkem.

Vyškrábala se na nohy a otřepala si ze sukně prach. „To už se mnou do smrti nepromluvíš? „

Pleskal si svitkem o dlaň. „Když budeš mít štěstí, tak ne. „ „Štěstí mi nikdy nepřálo. „

„Mně taky ne, „ odsekl. „Přinejmenším od té doby, co jsem tě potkal. „

Sepjala si ruce za zády. „Vždyť jsi mě nepotkal. Spíš jsi mě našel. Jako zatoulané štěně nebo… „

„Černou ovci? „

Sklopila oči k zemi, ale Justin stačil zahlédnout, jak se jí bolestně zkřivily rty. Bodl ho osten viny. Ale mohla si za to sama, neměl i inu připomínat onu noc, kdy ji našel. Svůdné křivky jejího těla, zalité měsíčním světlem, ho od té doby pronásledovaly ve dne v noci. Dar moře, tak ji tehdy pošetile nazval. Spíš dar pekel. Poleidon se ve své vodní říši určitě chechtá na celé kolo, že se jí zbavil. Justin na divoký okamžik zatoužil, aby mohl vrátit tu chvíli /pálky - roztáhl by Emily hebká stehna a znásilnil ji, ještě než by itačila otevřít tu svoji drzou pusu.

„Proč se na mě tak díváš? „ zeptala se Emily, neboť ji neskrývaná lačnost v Justinově pohledu poplašila.

„Jak se dívám? „ Z jeho nebezpečně vlídného tónu v ní zatrnulo.

Přitiskla si pěst k hrudi. „Jako kdybych byla koláč a ty jsi už měsíc nejedl. „

„Kdyby jen měsíc, drahoušku. „ Kráčel k ní a každým hedvábným slovem ji zaháněl na ústup. „Lituju, že jsem si tě tu noc na pláži nevychutnal. Protože pak bych se aspoň na chviličku cítil příjemně - což se mi od té doby nepoštěstilo. „ Pohladil ji po tváři, jak nejněžněji dovedl. „Už ti někdy někdo řekl, že jsi nevděčná prolhaná drzá protivná všetečná holka? „ Jeho hlas se zvyšoval, až přešel do řevu. „A to jsou jenom ty lepší z tvých vlastností! „

Emily narazila zády do stolu. S uraženou důstojností zvedla bradu. „Jsem si dobře vědoma svých nedostatků, ale jestli ti to děl á dobře, tak si mě klidně urážej dál.

„

Justin něco zavrčel a otočil se na patě. Ještě než udělal tři kroky, došlo mu, že může chýší přecházet sem a tam, aniž by musel přeskakovat hromady knih a zmačkané deky. Emily upejpavě sepjala ruce.

„Moje knížky, „ zasténal. „Co mi ta holka sakra provedla S knížkami? Chce mě dohnat k šílenství. Jakživo už nic nenajdu. „

„Ale to víš, že najdeš. Pěkně jsem ti je roztřídila. „

Přibil ji k zemi vyčítavým pohledem. „Než jsi je přerovnala, věděl jsem o každé. „

V Emily převládla zlomyslnost. Vytáhla z nejbližšího štosu jeho dětský deník a zamávala mu jím před nosem. „I o téhle, Homérel „

Justin jí ho vyrval z ruky a sáhl dozadu za ni, aby otevřel tajnou zásuvku. Vyjela ven, s řachnutím dopadla na podlahu a ven se vysypaly papíry, lahvičky inkoustu, několik uhlů, tenké zlaté brýle a zažloutlý štůsek dopisů převázaný šňůrkou. Justin si pro sebe něco zamumlal, sehnul se a nacpal do šuplíku svůj deník a symfonie.

Emily si klekla, aby posbírala ostatní papíry a podala mu je jako nabídku smíru. Zvědavě zvedla oficiálně vyhlížející dokument s rozevlátými ozdobnými podpisy, ale ten jí vzápětí zapomenut vypadl z prstů, když zahlédla svazeček dopisů. Na obálkách poznala Justinův energický rukopis.

Justin nepřestával láteřit: „Kdybych chtěl, aby se mi nějaká čertovská ženská hrabala ve věcech, tak bych se oženil. Proč nenecháš moje věci na pokoji? Anebo ještě lip: Proč mi prostě nezmizíš ze života? „

Sáhl po dopisech, ale už bylo pozdě. Na vrchní obálku dopadla slza a rozmazala vybledlý inkoust. Další mu skápla na ruku jako slaná dešťová kapka.

„Prokristapána, Emily, nebreč mi tady. Stačí, že fňuká Penfeld. „

Ale Emily se na něj nedívala. Zírala n a tlustý svazek dopisů, které byly všechny adresovány slečně Claire Scarboroughové, 45 Queen Square, Bloomsbury, Londýn. A nikdy nebyly odeslány.

Vzhlédla přes závoj slz k Justinovi. Natáhl k ní ruku, ale Emily už byla pryč.

Dveře, kterými vyběhla z chýše, se pohupovaly ve veřejích.

Věřím, že si ho svým kouzlem zcela získáš…

Emily stékaly po tváři dešťové kapky a mísily se s jejími slzami. Prudký vítr jí čuchal vlasy a bičoval mořskou hladinu do zpěněných hřebenů. Emily si přitáhla kolena k hrudi. Šplícháni vln o pobřeží ji uklidňovalo.

Netrvalo dlouho, než ji Justin našel. Vzhlédla a spatřila proti sedavému závoji deště jeho siluetu. Byl bez klobouku, ruce zatínal v pěst a vypadal opuštěně a zkroušeně. Vlasy měl zvlhlé deštěm a na zarostlé bradě se mu třpytily křišťálové kapičky.

Emily se odvrátila k moři a setřela si slzy. Jak by mu mohla vysvětlit, že nepláče ze smutku, ale z divoké radosti?

Nikdy na ni nezapomněl. Během všech těch dlouhých, osamělých let na ni pořád myslel. Ten tlustý balíček dopisů převázaný omšelou stuhou to dosvědčoval. Ale proč je nikdy neodeslal? Proč připravil opuštěné dítě o útěchu, kterou mu jeho slova mohla přinést? Celá ta dlouhá léta v penzionátu Emily každé ráno vyhlížela listonoše a sbíhala mu naproti ze schodů, jen aby se pak s prázdnou plížila zpátky do svého podkrovního pokojíku a modlila se, ať ji ostatní dívky nezahlédnou. Představovala si, jakou by tehdy měla radost a jak by byla pyšná, kdyby jí slečna Wintersová podala jednu z těch silných hnědých obálek. Vyletěla by nahoru po schodech, nedočkavě obálku roztrhla a těšila se z každého slůvka od poručníka, s nímž se nikdy nesetkala…

Zmatek jí cloumal stejně jako poryvy větru. Kdyby v tu chvíli Justin pronesl jediné kajícné slovo, jedinou slabiku, vypadlo by z Emily úplně všechno - otázky, obvinění, prosby. Ale on jí místo toho podal ruku.

Emily nabízenou ruku přijala a ulevilo se jí, že v tom rozvířeném světě našla něco teplého a pevného, čeho se může zachytit. Justin jí pomohl na nohy a na nekonečnou chvíli zůstali stát tváří v tvář, jen muž a žena, sami na opuštěném mořském pobřeží.

Pak Justin propletl své prsty s jejími a vedl ji vzhůru po písčitém svahu na širokou vyvýšeními, jejímuž vršku vévodil hrubě tesaný kříž.

Vítr tu foukal silněji. Rozházel Justinovi vlasy do tmavého mračna a bičoval jeho čistě řezaný profil. Justin pustil Emilyinu ruku a zahleděl se na moře. Emily se najednou nechtěla dozvědět pravdu. Poplašilo ji, jak zoufale touží přitisknout prst k jeho hezkým rtům a umlčet jeho ústa hladovým žárem svých vlastních.

Jenže když Justin promluvil, vypadla z něj jenom přerývaná slova: „V jednom kuse slyším v hlavě hudbu. Vždycky to tak bylo. Kam až moje paměť sahá. „

Emily se sesunula do nízké trávy, protože jí úlevou podklesla kolena. „To musí být vzácný dar. „

Krátce a hořce se zasmál. „Spíš prokletí. Moje rodina mě považovala za podivína. Jsem jediný syn svého otce, a přitom jsem se nikdy nezajímal o jeho loďařskou firmu a otravné společenské povinnosti, které se vážou k jeho pitomému titulu. Nedokázal mě odtrhnout od klavíru. „ Jeho tlumený hlas byl najednou stejně studený a šedivý jako zamračená obloha. „Když mi bylo jedenadvacet, dal mi na vybranou - bud hudba, nebo dědictví. Vybral jsem si hudbu. Vyrazil mě na ulici a nechal mi jen kabát, co jsem měl na sobě. Skončil jsem u piana v krysami zamořené barabizně a hrál košilaté písničky pro ožraly, kteří mi za to házeli pence. Tam jsem se potkal s Nickym. Vzal mě pod svá ochranná křídla a naučil mě, jak přežít. „

Pohlédl na kříž. Emily zatajila dech, protože náhle pochopila, kam ji to zavedl.

„Nicholas? „ zeptala se tiše. „Je tady pohřbený? „

Justin vzhlédl a roztržitě zamžikal. „Z Nicholase jsme nikdy nenašli nic, co by se dalo pohřbít. Tady leží můj druhý partner. „ Sklonil se a přejel rukou po kříži.

„Nejlepší přítel, jakého jsem kdy měl. „

Emily se nedokázala pohnout, nedokázala dýchat. Hrdlo jí sevřely prudké city, o nichž si myslela, že už je v sobě dávno umrtvila. Když vzal Justin její tvář do dlaní a jemně ji pozvedl ke své, byla v jeho rukou bezmocná jako loutka. Klidně by ji mohl hodit do moře a ona by se ani nezmohla na protest.

„Mrzí mě, že jsem na tebe křičel, Emily. Bál jsem se, že mě taky budeš považovat za podivína. „

Sklonil se, pohladil svými rty její a zanechal na nich svou nesmazatelnou chuť. Pak si strčil ruce do kapes a seběhl dolů ze svahu, ramena schoulená proti náporům větru.

Emily slepě upírala zrak na moře, do dálky, kde se zamžená čára horizontu stýkala s vlnami. Pak pomalu zaostřila na hrubý dřevěný kříž. Její otec se nedočkal žádných mramorových andělů, žádného nápisu umně vytesaného do granitu: David Scarborough, milovaný otec. Má jen prostý kříž na větrném kopci s vyhlídkou na moře. Kříž, o němž podvědomě tušila, že ho s láskou vytesaly Justinovy ruce.

Pohladila řídkou trávu, která zarůstala otcův hrob, a do očí jí vyhrkly slzy.

„Ach tatínku, „ zašeptala. „Co mám dělat? „

Do chýše se Emily vrátila až za dlouho. Když otvírala dveře, čekala, že ji najde prázdnou, ponořenou v houstnoucím šeru.

Jenže v kamnech olizovaly žlutooranžové plamínky hromádku klacků a na plotně bublal hrnec, z něhož se linula vůně římského kmínu a hřebíčku. Hned za dveřmi čekal Penfeld a podával Emily ručník, aby si mohla osušit vlasy. Prosebně si přitiskl prst ke rtům a ukázal hlavou ke stolu.

Když Emily spatřila Justina, zachvěla se, a nebylo to jen tím, že si náhle uvědomila, jaká je jí zima. Justin seděl na soudku, dlouhé nohy natažené před sebe, skláněl se ke stolu a zuřivě čmáral po papíře, až se mu ruka míhala. Zrovna když se na něj Emily podívala, přitáhl si další čistý arch. Vlasy se mu ve světle lucerny leskly jako vlhké hedvábí. Emily zatoužila vplést do nich prsty, sklonit se k nim a osušit je šepotem svého dechu.

Ručník jí vypadl z prstů. Opatrně k Justinovi vykročila, protože měla na paměti jeho předchozí hněvivý výbuch. Justin si sundal brýle a promnul si oči, pak vzhlédl a obdařil ji úsměvem, ve srovnání s nímž se oheň v kamnech zdál studený.

Odvážila se mu nahlédnout přes rameno. Pohnul paží, aby své dílo zakryl, ale pak se uvolnil a vyhověl Emilyině zvědavosti. Zdánlivě ležérním postojem ji však neoklamal. Srdce se jí zatetelilo nad jeho důvěrou.

Plaše zkusila zazpívat pár tónů. „Pracuješ na něčem novém? „

„Zbrusu novém. „ Přerovnal papíry, aby mohla číst od začátku.

Naklonila se mu přes rameno a na tváři ho zašimraly její vlasy. Z hrdla jí vytryskla melodie beze slov a s každým půvabným taktem nabírala na jistotě. Tóny se vzepjaly k finále, a když utichly, zůstala ve vzduchu viset chvějivá ozvěna.

Emily zvedla hlavu a spatřila, jak Justin uznale mhouří oči. Ani to však nedokázalo zakrýt jejich dychtivý lesk. Předklonila se, neodolatelně přitahována křivkou jeho pootevřených rtů.

Vtom kouzlo přerušil Penfeldův potlesk. „Bravo, pane! To je rozhodně jedna z vašich nejlepších skladeb. „

„Díky, Penfelde. „ Justin odtrhl pohled od Emily a začal svinovat papíry do roličky. Čelist mu ztuhla napětím, když se zeptal: „Co tomu říkáš? „

Emily se z nějakého důvodu nezdálo dostačující zamumlat „nádhera „ nebo utrousit nějakou jinou běžnou pochvalu. S námahou hledala slova, aby vyjádřila, čím jí přetéká srdce. „Začalo to jako jemný déšť, konejšivý a bezpečný. Ale pak se stalo

něco dramatického, něco radostného, jako když zahřmí a zablýskne se. A kvůli tomu už nikdy nic nebude jako dřív. „

Justinovi strnuly ruce uprostřed pohybu.

„Pojmenoval jsi tu skladbu nějak? „ zeptala se.

Otočil se k ní, na rtech mu zahrál náznak úsměvu a ona znovu zaslechla veselé tóny jeho písně. „Nazval jsem ji ,Emily’. „

Toho dne se zrodila nová melodie a svými plachými tóny pro-tkávala slunné dny a vábné tropické noci, jež následovaly. Zvučela Emily v hlavě, když spolu s dětmi skotačila ve vlnách. Tančila jí v srdci, když se toulala s Justinem po polích a honila jeho klobouk, kdykoli mu ho odnesl poryv větru. Každého večera se mísila do jejího poklidu, když usrkávala silnou kávu a zpod řas přihlížela, jak Justin ve světle lampy píše další symfonie.

Jednoho rána se Emily přistihla, že stojí sama v prázdné chýši a v rozechvělých rukou svírá Justinovy dopisy Claire Scarboroughové. Nikdy netrpěla sebemenšími výčitkami svědomí kvůli čtení cizí pošty, tak proč ted má takové zábrany přečíst si svou vlastní? Zvedla jeden dopis proti oknu. Omšelou obálkou prosvítaly sluneční paprsky a osvětlovaly rázné tahy písma uvnitř. Emily rychle spustila ruku. Bylo by škoda kazit si tak krásné, čisté ráno starými vzpomínkami a strachy, pomyslela si a něžně zasunula balíček zpátky do úkrytu. Prozatím jí stačilo vědět, že na ni Justin nezapomněl.

Uprostřed jedné měsícem zalité noci se probudila divokým tlukotem vlastního srdce. Ticho prořízl ochraptělý sten. Justinovi se opět zdály zlé sny.

Odhodila pokrývky a pospíšila si přes chýši. Pohladila Justina po horečnatém čele. Sama si nedokázala vysvětlit, kde se v ní bere ta touha uchlácholit ho. Straší ho dnes v noci zase Nicky? Anebo je to tentokrát její otec, bez obvyklého veselého úsměvu, s hnědýma očima, které se nelesknou humorem, ale obviněním? Justinovi bolestně zaškubalo v rýhách kolem úst a Emily najednou úplně přestalo záležet na tom, jací démoni ho pronásledují. Chtěla jen jediné - zahnat je.

Lehla si vedle něj a přitulila se k němu. Pohladila ho po obnažené hrudi a spočinula mu dlaní na srdci. Přestal sebou neklidně zmítat, až se úplně ztišil. Povzdychl si, tentokrát spokojeně, přitáhl si Emily do náručí a zabořil jí tvář do vlasů.

Justina šimralo na nose peříčko. Odtáhl se a potlačil kýchnutí. Nos mu naplnila vůně - sytá a čistá, exotická svou ryzí prostotou. Vanilka. Zaútočila na jeho smysly a probudila v něm vzpomínku na Anglii, o kterou nijak nestál. Zničehonic se mu zastesklo po takových rozkoších civilizace, jako jsou třeba Graciiny sušenky rovnou z

trouby, horké a posypané skořicí. Nebo koláčky plněné meruňkami a obalené v cukru, ze kterých se ještě kouří. Nebo Emily ponořená v hvězdném prachu a zalitá stříbrným měsíčním světlem…

Oči se mu rozletěly. Emily?

Neměl nos zabořený v peří, ale v Emilyiných kadeřích. Její tělo se během noci nevinně propletlo s jeho - stehno měla přehozené přes jeho nohy a rukou mu něžně spočívala na břiše. Ve spánku byla stejně líbezná, jako když byla vzhůru. Tvář jí hladilo matné jitřní světlo.

Justinova touha se s nemilosrdnou rychlostí přenesla ze žaludku do slabin. Pohnul boky. K čertu se sušenkami a koláčky, pomyslel si. Chtěl ochutnat Emily. Chtěl se sytit jejím půvabným tělem, dokud nebudou mít oba dost. Už si vytrpěl své, když každé ráno vstával a viděl ji schoulenou v pokrývkách se zadečkem drze vystrčeným ke stropu. Ale vynořit se z mlhy spánku a najít ji rozkošnicky přitulenou k sobě jako mazlivé kotě, to byla hotová muka. Byl napjatý k prasknutí - měl pocit, že by stačilo, aby se nepatrně zavrtěla, a rozpadl by se na kousíčky. Opatrně, aby ji neprobudil, sáhl dolů a rozepnul si knoflík kalhot.

V posledních pár dnech se pro něj Emily stala víc než jen přítěží. Stala se pro něj posedlostí. Snažil se k ní chovat stejně vlídně, jako se choval k dětem, ale její veselý úsměv jen přibrušoval rezavé ostří jeho touhy. Emily v divočině ostrova rozkvétala jako tropická květina. Kůže jí na slunci zmedověla a kadeře zezlátly.

Justinův svět teď patřil Emily. Poletovala kolem jako uličnický andílek, čiperný a věčně rozesmátý. Justin zavřel oči, protože ho zavalily vzpomínky, jak se vedle něj Emily sklání k rostlinkám lnu a jak se při západu slunce brouzdá mělkými vlnami a na pažích jí jako krabi visí maorské děti. Když při nedělním předčítání z Bible v domorodé vesnici vzhlédl, zjistil, že Emily sedí se zkříženýma nohama na udusané podlaze chýše, tváří se zadumaně a opírá se bradou o Daniiny lesklé vlásky. Prokoktal se pěti verši z Matouše a pak úplně ztratil nit. Když znovu zvedl oči, Emily byla tatam.

Během života v Londýně měl různé milenky, falešné i upřímné, ale žádná z nich se nemohla srovnávat s uličnickým kouzlem bosé dívenky, která se mu teď tiskla k boku.

Emily se zavrtěla. Pootevřela rty a zlehýnka si povzdechla. Justin se zastyděl. Kuje tu pikle, jak ji svést, a přemýšlí o ní tak chlípně, že by to zahanbilo i Nickyho, a ona zatím nejspíš sní o mořských hvězdicích a hradech z písku. Přejel jí prstem po nose a skoro čekal, že mu na něm ulpí poprašek skořicových pih.

Víčka se jí zachvěla a zvedla se. Oči se jí rozšířily takovou směsicí úžasu a hrůzy, že Justina napadlo, jestli mu náhodou přes noc nevyrostly tesáky. Přejel si jazykem přes zuby. Všechno se naštěstí zdálo v pořádku.

Rozpačitě se dotkl strniště na bradě. „Vím, že jsem se pár dní neholil, ale tak hrozně přece nevypadám, nebo snad ano? „

Nejspíš ano, protože Emily rychle vyprostila nohy a chtěla se odkulit.

Pevně ji sevřel v náručí, protože ji nechtěl nechat odejít bez vysvětlení. „Kam ten spěch? Mám sice pověst seriózního člověka, ale proti malému rannímu pomazlení nic nenamítám. „

Ochraptěle vyjekla: „Ale co Penfeld… „

„Ten spí. „

Hlasité zachrápání od okna dalo Justinovi za pravdu.

„Já taky, „ vyhrkla Emily. „Tedy spala jsem. Vlastně chodila ze spaní. Asi jsem přitom zakopla a spadla na tebe. Určitě jsem se uhodila do hlavy. Měla bych se projít a zjistit, jestli z toho nemám závrať… „

Už vstávala, ale Justin ji popadl kolem pasu a stáhl zpátky. Když se její sametový zadeček přitiskl na onu část jeho tělesné schránky, která na sebe nanejvýš nevhodně upozorňovala, Justin sebou škubl.

„Jestli se ti točí hlava, tak musíš odpočívat, „ řekl a doufal, že Emily přičte jeho chrapot na vrub ospalosti. „Jako uličník ujdeš, ale lžeš mizerně. „

„To není pravda! Umím lhát výborně. Všichni učitelé to tvrdili. „ Nesouhlasně se zavrtěla.

Pohár muk, jimž bylo Justinovo ztrápené tělo vystaveno, přetekl. Odstrčil Emily od sebe, pak se na ni překulil a znehybnil ji svou vahou. Propletl své prsty s jejími a uvěznil jí ruce nad hlavou.

S hranou výhrůžností zvedl obočí. „Tak, a ted mi pěkně povíš, co děláš v mojí posteli. Chtělas mi nafoukat pepř do nosu? Za-uzlovat mi deku? Naházet mi do kalhot trní? „

Sklopila oči a poskytla mu tak pohled na své hedvábné řasy. „Zdál se mi ošklivý sen. Bála jsem se. „

Při tom plachém doznání se Justinovi sevřelo srdce. Až příliš dobře věděl, jaké to je, vzbudit se roztřesený uprostřed noci. Představil si, jak se k němu přišla přitulit s důvěrou, že jeho blízkost přízraky zaplaší. Sklonil se k ní, aby polibkem zahnal její strach. Ale dřív než se jejich rty mohly setkat, zavadil boky o Emilyino nahé břicho. Projel jím blesk rozkoše a zelektrizoval ho. Příliš pozdě mu došlo, že když si prohodili místa, všechno se jen zhoršilo. Neodbytný tlak v kalhotách už nebyl k přehlédnutí. Ani pro jednoho z nich. -

Emily vyděšeně zalapala po dechu.

Justin ke své nevýslovné hrůze ucítil, že se červená. „To nic není, „ řekl stroze. Emily vykulila oči komickou nevírou. „To je po ránu obvyklý jev, „ zalhal. „Vážně. S tebou to nemá nic společného. „

Zaváhala, pak si upjatě odfrkla a zatvářila se zkušeně. „Je mi to jasné. „

Justin odhodil nohy stranou a posadil se. Jistěže je jí všechno jasné, pomyslel si. Ten samolibý zahradníkův synáček ji určitě jaksepatří poučil. Anebo že by ten kominík? K Justinovu vzteku se přidalo divoké nutkání povalit Emily do pokrývek a uštědřit jí pár vlastních lekcí.

Koutkem oka postřehl, že se také posadila a přetáhla si sukni přes hezky tvarovaná stehna jako ta nejostýchavější panna. Dlužím jí varování, připomněl si. Nic víc.

„Emily? „ „Ano? „

„Kdybys ještě někdy měla noční můry…, „ přímo cítil, jak Emily napjatě čeká, co

přijde, „…běž za Penfeldem. „

„Jak si přejete, pane Connore. V žádném případě vám nechci být na obtíž. „

Hořkost té odpovědi Justina zaskočila. Otočil se, ale Emily už zalezla na svoje

lůžko a přetáhla si pokrývku přes hlavu jako trucovité děcko.

Toho odpoledne stál Justin na pobřeží a díval se, jak spolu s přílivem přichází bouře. Od západu se hrnuly černé mraky a nesly s sebou déšť. Daleko na moři už pršelo, nebe a oceán splývaly v jednolitou šeď. Oblohu proťal blesk a utkal potrhanou pavučinu nad vzdouvajícími se vlnami, které tajuplný přísvit blížící se bouřky zbarvil dozelena. Justin se zapřel nohama proti větru a zastrčil si ruce do kapes. Vítal bouři, protože svou divokostí a zuřivostí ladila s jeho náladou.

Ve vzduchu celý den viselo dusné horko a sužovalo Justina stejně jako vnitřní napětí, jehož se nezbavil od chvíle, kdy se probudil a našel Emily, jak se mu choulí v náručí. Věděl, co za to může - touha, prudká, žhavá a příliš dlouho odpíraná. Emily rozbila křehký klid, který na Novém Zélandu našel, probudila v něm divoké zvíře, které prahlo po vzrušení a vášni a nespokojilo se jen s oddanou věrností malého domorodého kmene.

Ve vzduchu zavoněl přicházející déšť. Justin si přál, aby mu příchod bouře dokázal ulevit od nahromaděného pocitu marnosti. Prohlížel si opuštěnou pláž, když vtom jeho pohled přitáhl zákmit šafránové barvy.

Díval se, jak po pěšince na úbočí pahorku sestupuje Emily. Vítr jí lepil šafránovou lněnou sukni k nohám a rozhazoval jí vlasy do bláznivé změti. Nohy jí v měkkém písku podklouzly, až sjela o pár stop níž, a Justin bezděčně udělal krok jejím směrem. Nevšimla si ho. Když o zem zabušily první těžké dešťové kapky, rozběhla se do útočiště lesa a zmizela mezi stromy bičovanými větrem.

Justin se zachmuřeně díval k vyvýšenině a vraštil čelo. Už třikrát přistihl Emily sestupovat po téhle cestě, vždycky za soumraku a vždycky samotnou. Bez ohledu na liják přešel pláž a zachytávaje se trsů trávy se začal drápat do písčitého kopce.

Když vystoupal na vrchol, udeřila ho do očí rudá barva a přimrazila ho k zemi. Kolem paty kříže, který střežil Davidův hrob, byly jako krvavé skvrny rozstříknuty nachové květy pohutukawy. Justin sklesl na kolena, zlehka se dotkl křehkých okvětních plátků a utonul v syté sladké vůni. Padla na něj tíha staré známé Viny. Pevně zavřel oči a skrz déšť jako by zaslechl Davidův šepot, který ho přenesl zpět v čase.

Postarej se o mého malého andílka, justine. Přísahej, že to uděláš.

Vzduchem jako ohlušující kanonáda otřáslo zadunění hromu.

Justin sebou trhl a ucítil ve větru pach střelného prachu. Oči se mu rozlétly. Klečel na kraji opuštěné vyvýšeniny a v ruce svíral Davidovy hodinky. Neodvažoval se je otevřít. I po všech těch letech se děsil pohledu na dítě uvnitř. Dítě, které na něho stále čeká v Anglii. Dítě s Davidovýma očima.

Užasle zvedl jeden z květů. Představil si Emily, jak namáhavě stoupá uzoučkou pěšinou s plnou náručí voňavého kvítí. Proč nosí květiny na Davidův hrob? Ze by nějak vytušila, jak je pro něj to místo důležité?

Setřel ze sametového okvětního plátku dešťovou kapku. Pod jeho dotekem se rozplynula stejně jako slzy na Emilyině hebké pleti. Rozevřel prsty a větrný poryv mu vyrval kvítek z ruky a odnesl ho do moře. Bouře propukla plnou silou. Kvítek se houpal na hladině, dokud ho inkoustové vlny nepohltily.

Určitě jsi zvědavá, jaký poklad jsme našli…

Emily klusala lesem s košíkem přes ruku. Navzdory břemeni byly její kroky lehké jako vánek, pročištěný včerejší bouří. Příštího dne se měli zúčastnit velkolepé slavnosti, kterou pořádal Triniho kmen na počest sousedních Maorů. Emily se chystala skromně přispět košíkem chlupatých zelených bobulí připomínajících angrešt, které s Kawiriho pomocí natrhala.

Když se přiblížila k chýši, uslyšela mužské hlasy překřikující se v divoké hádce.

Nejdřív se překvapeně zastavila, pak o krok ucouvla. Ale ano, ujistila se, jsem u správné chýše.

Vtom zaburácel Penfeldův hlas, až Emily málem upustila košík. „Náš Pán to vyjádřil mnohem lépe než já, když řekl farizeům ,Přijmu milosrdenství, ne oběti’. Obávám se, že děláte hroznou chybu…, pane. „ Poslední slovo pronesl tak urážlivým tónem, že se Emily rozesmála. Zdálo se, že Justinův plachý křeček zdivočel.

„Jen do něj, Penfelde, „ zašeptala si pro sebe. S radostí by povzbudila každého, kdo se odváží vzepřít všemocnému Pakehovi.

„Kdybych stál o tvůj výklad Písma, králi Jakube, řekl bych si o něj, „ odsekl Justin.

Emily odložila košík. Z Tansyiných ne právě slušných dovedností toho moc nepochytila, ale potají poslouchat se naučila. Připlížila se k oknu a opatrně nakoukla dovnitř. Justin k ní stál zády, ale Penfelda viděla z profilu. Byl celý rudý - očividně se nacházel v duševním rozpoložení, které by slečna Wintersová označila jako „krajní rozmrzelost „. Najednou se Justin otočil a Emily se rychle shýbla.

„Ta ženská mi nedává na vybranou“ řekl. „Nemám ani vindru. Něco té staré

čarodějnici poslat musím, aspoň jako gesto dobré vůle. „

Penfeld si odfrkl. „Zauvažoval jste o tom, že byste si třeba vyřízl srdce? To by byla vhodná oběť od člověka, který se vyžívá v mučednictví tak jako vy. Nikdy jsem nepochopil, proč jste se rovnou nevrhl za přítelem do hrobu, když jste měl tu šanci. „

Z trpkého mlčení, které následovalo, Emily poznala, že sluha zašel příliš daleko.

Zatrnulo jí u srdce.

Konečně se Justin tiše ozval. V jeho odměřeném hlase Emily zaslechla panovačný tón vévody, kterým se mohl stát. „Za tohle by sis zasloužil, abych tě propustil. „

Penfeld mu odpověděl s ledovou důstojností. „Jestli chcete, tak si najdu jiné místo. „

Justinovi sloužilo ke cti, že pomlčel o tom, jak je ten návrh absurdní. Co by asi tak sluha v téhle zapadlé končině dělal? Nabídl své služby Triniho náčelníkovi? Žehlil mu lněnou suknici? Leštil nefritové náušnice?

Justin si těžce povzdychl. „Já té Wintersové nevěřím. „

Emily zaťala nehty do dlaní, protože si uvědomila, že se mluví o ní. Ne, o mně ne, opravila se chladně. O Claire Scarboroughové.

„Jestli se jí brzy neozvu, „ dodal Justin, „mohla by to děcko vyhodit na ulici. „ Nebo do oceánu, pomyslela si Emily a potlačila hysterické zachichotání.

Ze sluhova hlasu zazněla vroucná prosba. „Jestli jí nevěříte, tak proč nevezmete to dítě z její péče? Ta hamižná ženská se stejně nejspíš pokusí prodat vaší rodině informaci, kde jste, aby na tom vydělala. Třeba by váš otec mohl… „

„Pro otce jsem mrtvý. Ten snobský náfuka mi to dal až příliš jasně najevo, když jsem mu hodil dědictví pod nohy. „

Penfeld uznal porážku a zmlkl. Emily zaslechla šustot papíru a kovové cinknutí. Opatrně nahlédla přes okenní římsu a uviděla, jak si Justin sundává přes hlavu hodinky jejího otce. Houpaly se mu ve štíhlých prstech nad krabičkou pečlivě vystlanou papírem a rozesílaly kolem dokola zlatá prasátka.

Emily se sesunula zpátky pod okno a opřela se pěstmi o chladivou zem. Srdce i myšlenky se jí rozeběhly jako o závod. Co se proboha stalo se zlatým dolem? Copak Justin při maorských nepokojích nepřišel jen o přátele a partnery, ale i o všechno bohatství? Pochopila, že do penzionátu neposílal víc peněz, protože prostě žádné nemá. A teď se chystá poslat slečně Wintersové milované otcovy hodinky.

Emily se udělalo nanic, když si představila, jak ta babizna škube svými drápy křehký papír a hamižně se sápe po těžkém zlatě n a dně krabičky. Nejspíš ještě téhož dne pošle Barneyho ke zlatníkovi, aby nechal tepané pouzdro roztavit do beztvaré hroudy.

Emily ztěžka polkla. Rozhovor Justina s Penfeldem potvrdil, co už sama začínala tušit. Jediné dědictví Claire Scarboroughové spočívá v neproniknutelných zlatých očích Justina Connora.

„Čert tě vem, ty mizernej spratku! Zvedni zadek a vodprejskni na druhej konec pláže, nebo tě tam vodnesu v zubech! „

Když se pláží rozlehla ta vulgární slova, pronesená Kawiriho zpěvavým hláskem, Justin upustil košík a vyměnil si vyjevený pohled s Penfeldem. Děti se ochomýtaly kolem hromad sladkých brambor a plodů mučenky připravených podél pobřeží na slavnost, která se měla konat následujícího dne. Kawiri se mračil na sestru.

Dani si založila ruce v bok a vyplázla růžový jazýček ve vzpurném gestu, jež bylo Justinovi nápadně povědomé. „Seš moc prťavej, neuzvedneš mě, „ pronesla čistou koknejštinou, která přímo rvala za uši. Justin se přikrčil, jako by dostal ránu. „A jesli se vo to pokusíš, zavolám svoji Emmy a ta tě vytahá za ty tvý pitomý ušiska. „

Justin jí ušetřil práci. Zplna hrdla zařval: „Emily! „

Emily vyskočila od právě vykopané díry, odkud vyhrabávala škeble, a oprášila si písek ze sukně. „Volals mě? „

Vypadala tak půvabně, že Justin skoro zapomněl, že jí chce vynadat. Tváře měla zčervenalé z odpoledního horka. Kolem obličeje se jí kroutily zpocené pramínky vlasů a rámovaly úsměv, v němž se kouzelně mísilo uličnictví s něhou. Vtom se od košíků ozvalo výmluvné plácnutí a rázem mu osvěžilo paměť.

Ukázal na děti. „Cos je to naučila? „

Upjatě přešlápla. „Myslíš tu královskou angličtinu? „

„Tu angličtinu ze stoky. S takovou by pochodily spíš v brlozích v East Endu než u dvora. O co ti jde? Snažíš se zlikvidovat všechny výsledky mého úsilí? „

Šťourala špičkou nohy do písku a tvářila se, že ji nadevše zajímá maličký krab, kterého vyhrabala. „Už jsi někdy předtím slyšel, že by Dani pronesla souvislou anglickou větu? „

„Ta příšernost se sotva dá nazvat… „ Zarazil se a podrbal se za uchem. „Ne, myslím, že neslyšel. „

Dalšího přemýšlení ho ušetřila pořádná rána, jak někdo dostal do hlavy sladkou bramborou. Následovalo zakvílení. Justin sebou trhnul.

Emily se kolem něj protáhla. „Pokusím se dát jim lepší příklad, „ slíbila. Sklonila se a jediným plynulým pohybem vytahala Kawiriho i Dani za uši. „Buďte zticha, vy troubové, „ sykla, „nebo vám na prdelkách nadělám jelita. „

„Ano, prosím, „ ozvalo se uctivě.

Justin se podíval na utěšenou křivku Emilyina vlastního zadečku a škublo mu v koutcích.

Vtom zaburácel zvučný bas, který si nebylo možno splést. „Koukejte přinýst ty pochodně, bando! Nemáme na to celej den, krucinál! „

Justin zasténal. „To snad ne! Snad ne i Trini! „

Emily nevinně pokrčila rameny a sklonila se zpátky ke škeblím. Justin se dusil smíchy. Upustil košík a bezmocně přihlížel, jak se všechna pracně natrhaná kiwi pomalu kutálejí do moře.

Toho večera se Emily nevrátila do chýše na večeři. Justin nechal Penfelda pochrupovat a vydal se ji hledat. Přímo na pláži tábořilo několik Maorů, kterým se nechtělo vracet na noc do ohrazené vesnice. Justin přecházel od ohně k ohni, s úsměvem zdravil nalevo napravo a snažil se netvářit tak ztraceně, jak se cítil. Z hus-tých kapradin se ozýval opuštěný křik kiviho, který se vydal za potravou. Justinovi bylo toho ptáka líto - je neohrabaný, plachý a navzdory své nejupřímnější snaze vzlétnout navždy připoutaný k zemi.

Vtom k němu dolehla melodie, do níž se mísilo pleskání vln o pobřeží. Jeho melancholie se rázem rozplynula. Prodloužil krok a zamířil za zvukem. Mezi prsty na nohou mu šustil jemný písek.

Na konci pláže praskal ohýnek a k sametovému baldachýnu noční oblohy z něj vyletovaly snopy jisker. Justin podřepí ve tmě, co nejblíž kruhu světla.

Kolem ohně seděly děti a spolu s nimi Emily. Vypadala jako pihovatý andílek dirigující chór nahých cherubínků. Vzduchem se nesly jejich čisté sladké hlásky a zvonily tak jasně, že by jim mohl závidět i chlapecký sbor z katedrály svatého Pavla. Justinovi se na rty vloudil úsměv, když si představil, jak by se asi na tohle shro-máždění buclatých nahých diblíků tvářila usedlá londýnská kongregace. Zvlášť když propůjčovaly své líbezné hlásky mimořádně nevázanému uměleckému ztvárnění odrhovačky o prostitutce Maud.

Sklopil hlavu a tiše se pro sebe rozesmál. Celý život snil o tom, že bude studovat hudbu s mistry ve Vídni. Jenže jak se zdá, je mu souzeno učit se jejím jemnůstkám vkleče u nohou ztřeštěné mladé holky.

Když vzhlédl, setkal se přes dětské hlavy pohupující se do rytmu s Emilyiným pohledem. Dech mu uvízl v hrdle. Zpěv dětí jako by se vytratil doztracena, ustoupil jiné melodii, z níž sálala touha. Emily jiskřily oči plachou výzvou. V tu chvíli nebyla ani anděl, ani dítě, ale žena plná něžných příslibů. Justinovo odhodlání zakolísalo. Že by se opravdu vyžíval v mučednictví, jak mu to předhodil Penfeld? Copak by bylo tak sobecké dopřát si trochu potěšení v Emilyině náručí? Ráno se probouzet a mít ji přitulenou k sobě… Večer usínat a na rtech cítit její žhavou chuť…

Vzdát se kvůli tomuhle padlému andělovi svého srdce i duše a zahynout ve spalujících plamenech vlastní touhy…

Justin prudce vstal. Penfeld se mýlil. Netouží po mučednictví. Touží po samotě. Uchýlil se před sedmi lety do tohoto zapadlého koutku světa, jen aby se na něj nikdo nedíval tak, jako na něj ted hledí Emily.

Obrnil své srdce proti jejímu úsměvu, který pomalu slábl, chladně jí kývl na pozdrav a rozplynul se v temnotě, pronásledován opuštěným křikem kiviho.

*

Přišla noc slavnosti. Vál teplý vítr a obloha byla posetá hvězdami. Emily a Justin stáli spolu s Triniho kmenem na pláži a dívali se, jak se po pobřeží vine šňůra blikotavých pochodní.

Justin jemně položil Emily ruce na ramena. Emily se přerývaně nadechla. Bála se promluvit, aby nezničila nádherný pocit, jenž rozpínal křídla v její duši. Pocit, který jí tak dlouho chyběl, že už ho skoro nepoznávala.

Štěstí. V srdci se jí rozezněla struna radosti jako ozvěna zvonků ve větru, kterou

člověk jedinkrát zaslechne a už nikdy nezapomene.

Nocí se rozlehla píseň, melodie tak čistá a harmonická, jako by rozechvívala vzduch všude kolem. Prozářila strohou temnotu svým vlastním světlem. Justin se začal pohupovat do rytmu a vtáhl s sebou do toho nadčasového tance i Emily. Opřela se mu hlavou o rameno. Měla pocit, že splývá s hudbou, s nocí, s ním. Na pláž proudili maorští hosté a s uctivým mlčením naslouchali písni na uvítanou.

Když ve vzduchu dozněl poslední líbezný tón, Justin zašeptal: „Netleskej. Mohlo by to vyprovokovat válku. „

Přesně jak předpověděl, následovala chvíle důstojného ticha a teprve pak slavnost propukla plnou silou.

Ani nejvznešenější šlechta u anglického dvora by se nezmohla na pohostinnost, jakou Maorové zahrnuli své spřátelené sousedy. A jestliže Witi Ahamera byl jejich králem a bělovlasý tohunga královským lékařem, pak Justin představoval jejich milovaného korunního prince, který spolu s nimi zdravil druhý kmen s uctivou důvěrností. Emily se pokusila ustoupit do davu, ale Justin ji vzal kolem ramen a zaštítil ji aurou své popularity. Emily si vedle něj sama připadala skoro jako princezna.

O chvíli později si bezmyšlenkovitě strkala do pusy jeden šťavnatý kousek šunky za druhým a fascinovaně pozorovala víření pohybů a barev na pláži. Děti se chytily za ruce a bujaře se proplétaly pod pažemi a nohama tanečníků a nemotorně napodobovaly jejich pohyby. I Emily mimoděk začala podupávat do rytmu písně.

Vedle ní seděli v písku se zkříženýma nohama Trini a justin.

Maorské děvčátko jí s plachým úsměvem nabídlo proutěný podnos navršený kuřecím masem. Emily zaúpěla, pohladila si plný žaludek a odmítavě mávla rukou. Ze samé radostí, že unikla Penfeldovým fazolím, se přecpala k prasknutí šunkou, vepřovým a vzácnými mušlemi toheroa spařenými v písku.

Když zjistila, že je Justin zabrán do hovoru s bezzubým starcem po své levici, natáhla se pro jeho pohárek.

Chňapl ji za zápěstí. „Ale ale, naše holčička už zase zlobí? „

„Nejsem žádná holčička, „ opáčila a probodla ho pohledem. „Mám žízeň. „

Oba věděli, že křišťálová voda v jeho kalíšku je vylepšena rumem, zatímco ta v jejím ne.

Zamyšleně naklonil hlavu ke straně. „No, jeden lok ti snad neublíží. „

„Když mi ho nedáš, mohla bych ublížit já tobě. „ Podržel kalíšek mimo její dosah.

„Pomalu, miláčku. Dopřej mi tu čest. „

Emily byla tou škádlivou něžnůstkou tak ohromená, že se lekla, když jí Justin přiložil chladný kalíšek ke rtům. Hluk a zmatek jako by se vytratily a ona zůstala sama, polapena do pasti zlatým žárem Justinových očí. Justin naklonil kalíšek a Emily si zhluboka lokla. Žilami se jí rozlil tekutý oheň, jenž sílil s každým úderem tepu na Justinově hrdle. Když pohárek odtáhl, perlily se jí na rtech čiré kapky ohně. Honem je uhasila jazykem a Justin tiše zasténal.

Stařec ho zatahal za paži a dožadoval se jeho pozornosti.

Emily se zmohla na roztřesený úsměv. „Díky. Slibuju, že už nebudu zlobit. „

Počkala, až Justin pohárek odloží, a pak ho nenápadně prohodila se svým. Dávala si pozor, aby usrkávala jen pomalu a nelokala, protože věděla, že rum je nejen exotičtější, ale i mnohem silnější než kuchyňské sherry, které společně s Tansy kradly v penzionátu z kuchyně.

Do kruhu osvětleného pochodněmi vskočila řada válečníků, jejichž těla se leskla olejem, začali divoce vířit a tancem vyprávět o vyhraných bitvách i o těch, které teprve přijdou. Emily se pohupovala do rytmu hymnické válečné písně. Tanečníci neměli bubny, ale udávali si tempo rytmickým dupáním s takovou vervou, že se jim země pod nohama přímo otřásala. Emily se nebezpečně rozproudila krev v žilách. Kolébala se v písku doprava doleva a se zostřeným vnímáním si uvědomovala, jak se k ní zboku tiskne Justin.

Skoro se jí ulevilo, když se objevily ženy z obou kmenů a připojily se k tanci. Půvabnými prsty si přidržovaly záhyby lněné látky a vířily do rytmu písně sukněmi. Emilyina úleva však neměla dlouhého trvání. Od tanečnic se oddělila tmavooká domorodka a zamířila přímo k Justinovi.

Emily svěsila ramena a trpitelsky si povzdechla, protože očekávala další uctivou úklonu a obdivný výkřik „Pakeha! „.

„Justine, miláčku! „ zapředla žena melodickým hlasem.

„Rangimarie! Nevěděl jsem, že přijdeš. „ Chlapecky se na ni usmál. Emily se napřímila.

Neznámá žena si klekla a objala ho, až celý zmizel pod hedvábnou záplavou jejích rovných černých vlasů. Emily se rozladěně dotkla svých hrubých kudrlinek. Ve vlhkém vzduchu se zkroutily do tuhých spirál, které připomínaly vývrtky.

Líbezná polynéská kráska si kolem sebe rozprostřela sukni a cosi zaštěbetala rychlou maorštinou. Justin jí srdečně odpověděl a přitáhl si její ruku ke rtům v tak civilizovaném a tak typicky anglickém gestu, že to Emily připadalo stejně výmluvné, jako kdyby tu ženu rovnou povalil do písku a pomiloval se s ní Emily u nohou. Jejich důvěrnost byla k nepřehlédnutí. Maorka svůdně pohodila ebenovými vlasy. Emily si ji nasupeně měřila a přemítala, jestli by vyvolalo válku, kdyby je té ženské vyškubala i s kořínky.

Dloubla do Triniho, až málem upustil kalíšek. „Je docela hezká, co? Tedy pokud se někomu líbí potetované krásky. „

Popravdě řečeno, ta žena měla potetovanou všehovšudy bradu a obrazec rozepjatých křídel jen podtrhoval svůdnost jejích našpulených rtů a exotický tvar zešikmených očí. Natáhla se za Emily, sebrala z podnosu plod mučenky a rovnými bílými zuby ho půlku ukousla. Po bradě jí stékala zlatá šťáva.

„Vidíš to? „ Tentokrát Emily do Triniho vrazila tak silně, že mu z kalíšku vyšplíchla na nahou hrud ledová voda. „Nemá vůbec

Žádné způsoby. Kdyby se takhle chovala při svačině, slečna Win…, „ zarazila se uprostřed slova a vrhla po Trinim nervózní pohled. Ale zdálo se, že ten si jejího podřeknutí nevšiml - byl plně zaujat tím, jak si péřovým pláštěm utíral hrud.

Vzápětí vetřelkyně uštědřila Emily další šok. Strčila druhou půlku ovoce Justinovi do pusy a snědými prsty přitom prodlela na jeho rtech, jako by vzpomínala na předchozí rozkoše a slibovala příští. Emily se zabodlo do srdce zubaté ostří bolesti. Připadala si mrňavá, ošklivá a pihovatá. Sklopila hlavu a litovala, že nemá dost dlouhé vlasy, aby se za nimi mohla schovat.

Zpěv tanečníků se vzepjal do nového rytmu, hypnotického a smyslného. Zena se Justinovi se smíchem vyvlékla z náručí, vyskočila a připojila se k vášnivému tanci svých domorodých sester.

Justin se naklonil k Emily. Musel překřikovat hudbu. „Teď už chápeš, proč mi Maorové připadají tak úžasní? Při všem zpívají. „

„Úplně při všem? „ opáčila kysele.

Tiše si pobrukoval a vůbec nevnímal, že vedle něj bublá sopka. „Rangimarie byla moje nejlepší žačka. Učil jsem ji anglicky. „ „Jenom to? „

Nepostřehl Emilyin vražedný tón, protože obdivným pohledem visel na dobře vyvinuté hrudi své černooké přítelkyně. Vyvaloval zlatavé oči, až si Emily pomyslela,

že mu z Maorčina hadího nakrucování vypadnou docela. Dívka k němu dotančila, podupávala nohama a kroutila boky v neskrývaném pozvání.

Když se k Justinovi sklonila, aby mu zašeptala pár maorských slůvek, šlehly Emily po tváři konečky jejích ebenových vlasů jako tenoučcí úhoři. Justin se usmál a sklopil hlavu. Možná to bylo jen světlem pochodní, ale Emily by přísahala, že se mu do tváří vkradl ruměnec.

Jakmile žena odtančila, Emily bouchla Triniho do paže. „Co to říkala? „

Obdařil ji úsměvem, který ji rozzuřil k nepříčetnosti, a zakýval jí prstem před nosem. „Ne ne! To není nic vhodného pro sluchové ústrojí spořádaného potomstva. „

„Pro sluchové ústrojí…? „ zamumlala si pro sebe a pak se jí s vražednou jasností rozbřesklo.

Není to pro dětské uši.

V hlavě jí zněl ozvěnou Justinův hlas, přívětivý a blahosklonný: Naše holčička už zase zlobí?

Div nerozmáčkla pohárek v prstech. Jak se zdá, všichni ji považují za přerostlé batole, které je potřeba ustavičně hlídat a co chvíli klepnout přes prsty, aby netropilo rošťárny. Zvedla si pohárek ke rtům a jediným douškem do sebe hodila obsah. V údech se jí rozlil oheň a krev se jí rozproudila do rytmu hudby.

Rum a chuchvalce kouře z pochodní jí rozmazaly svět před očima. Exotické rysy tanečníků se proměnily v samolibé tváře studentek slečny Wintersové. Emily zase postávala během hodiny baletu v koutě, zatímco ostatní dívky proplouvaly kolem, oděné v dlouhých metrech jemného bělostného organtýnu. Nohama jí to cukalo, jak by se k nim ráda přidala. Byla to však Cecille, ne ona, kdo při každoročním představení plul v roli Giselle vstříc smrti. Loni se Emily dočkala aspoň malého zadostiučinění - když se Cecille chtěla zvednout a uklonit publiku, zjistila, že má lesklou blondatou hřívu přilepenou k jevišti.

Dusot nohou domorodců pronikal Emily celým tělem a očarovával ji svým prazákladním rytmem. Podívala se na Justina. Byl pořád zcela uhranutý podmanivou písní tanečníků.

Emily odhodila prázdný pohárek. Už ji nebavilo jen přihlížet ze zákulisí, zatímco se ostatní předvádějí.

S pružným půvabem se zavlnila, vstala a vmísila se mezi tanečníky. Nepotřebovala napodobovat jejich pohyby. Když zavřela oči a nadzvedla si vlasy ze zpocené šíje, rytmus ji sám uchvátil, vedl ji svýma mistrovskýma rukama a pohupoval jí jako vítr květinou.

Kvílivá píseň tanečníků se vzepjala k vrcholu a vybuchla v dosud potlačovaném

přívalu životní energie. Emily odhodila všechny zábrany a nechala se unášet čirou

radostí z pohybu. Dupot nohou sílil, až jí nakonec rezonoval v každém svalu a naplnil jí srdce elánem.

Domorodci, strženi kouzlem rytmu a melodie, se jeden po druhém zvedali z písku a přidávali se k tanci. Kawiri poskakoval, dělal obličeje a oháněl se kusem vyplaveného dřeva jako kyjem. Trini se točil spolu s ostatními, až kolem něj divoce povlával péřový plášť. Starý tohunga se kolébal v písku a jeho tvář neopouštěl úsměv. Dani poskakovala z nožky na nožku a potřásala černou kšticí.

Emily se aspoň na chviličku zbavila pocitu samoty. Stala se součástí něčeho většího, než byla sama - stala se součástí rodiny. Otočila se a ocitla se tváří v tvář Justinovi.

Kupodivu nikdy nevypadal osaměleji než uprostřed toho rozdováděného davu.

Do jeho výrazu se mísil podivný smutek. Emily se zarazila.

Odhrnul si vlasy z očí, dvorně se uklonil a Emily v něm na znepokojivý okamžik zahlédla lva salonů, kterým se mohl stát v Londýně. „Smím prosit o tanec, vážená slečno? „

Hudba domorodců jako by vybledla a přetavila se ve sladké tóny obřadného valčíku, který si Emily napůl představovala a napůl pamatovala ze sna.

Jen s obtížemi se přiměla k řeči. „Bude mi ctí, pane. „

Vzal ji do náručí a s půvabem ji vedl v dokonalém tanečním držení. Jeho velká hřejivá dlaň se jí tiskla k obnaženým zádům. Vířili pískem ve stále širších kruzích a domorodci kolem nich splynuli v rozmazanou šmouhu. Oba byli příliš omámeni kouzlem okamžiku, než aby si uvědomili podivnost svého počínání. Vůbec si nevšimli, že Maorové ustoupili do stran a přizpůsobili svůj tanec exotickému rytmu valčíku.

Emily vzhlédla k Justinově tváři a znovu ji uchvátila pevná linie jeho čelisti pod neupraveným strništěm a temná jiskra v jeho zlatavých očích. Tohle se ani v nejmenším nepodobalo tanečkům s Tansy v těsných podkrovních pokojících.

Vlastně pro Justina tančila už odedávna, kam až sahala její paměť. Vždycky si představovala, že si Cecille jednou vyvrtne kotník a hlavní roli v představení bude muset převzít ona. Z mlžné noci se pak zhmotní její poručník, vklouzne do zadních řad, a až se ona půvabně zhroutí v hromádku organtýnu, rozlehne se sálem jeho krásný baryton: „Bravo, bravo! To je moje holčička! „ a slečna Wintersová s ostatními dívkami na něj zůstanou užasle zírat.

Emily zaštípaly v očích slzy. Mrkáním je zahnala, ale hned toho zalitovala, protože tím zřetelněji vystoupila Justinova tvář. V jeho pohledu se svářily chtíč, něha a beznadějná touha. Emily zavřela oči, omámena jeho silou a teplou kořeněnou vůní jeho kůže. Větrná pláž zmizela. Stejně dobře by mohli tančit v potemnělém tanečním sále pod cinkajícími prstíky tisíců křišťálových lustrů.

Justin si ji přitáhl těsněji do náručí. Opřela se mu hlavou o hrud a skoro čekala, že se místo teplé holé kůže dotkne nažehlené vesty.

Pohladil ji tváří po kudrlinkách. Rozechvěle vydechla. Už se jen nepatrně kolébali a hledali jakoukoli záminku, aby mohli zůstat zapleteni v té pavučině něhy, kterou společně utkali. Když mezi ně pronikl poslední líbezný tón maorské písně, Emily zčistajasna napadlo, jak se Justinovi pomstít - byla to pomsta tak snadná a tak ďábelská, že ho nemohla nezničit.

Tansy vždycky říkala, že existuje jen jediný způsob, jak srazit pravého muže na kolena.

Hudba odumřela a Emily se v náhlém tichu zachvěla. Připadalo jí příliš křiklavé, příliš pronikavé. Justin k ní vztáhl ruku, aby jí pozvedl tvář. Vyprostila se z jeho objetí a rozběhla se pryč. Prchala před sebou i před ním, a přitom hluboko v srdci věděla, že ji Justin bude následovat.

Ani všechno zlato z našeho dolu se nevyrovná bohatství, jaké mi vždy skýtala tvoje společnost,..

Kolem Justina se hemžili rozesmátí tanečníci, ale on jen omámeně stál a díval se na místo, kde ještě před chvílí stála Emily, jako by čekal, že se tam najednou znovu zjeví v oblaku dýmu. Žilami mu zběsile kolovala krev a proti jeho vůli se stahovala do slabin, do srdce, do třeštící hlavy. Hukot v jeho uších neměl nic společného s mořem. Byl to tentýž hukot, jaký slyšel oné noci, kdy našel Emily - tentýž neústupný příliv a odliv varování a touhy, který se mu vysmíval, kdykoli se ráno probouzel, a který vnášel šílenství do jeho snů.

Justin vyrazil kupředu, klestil si cestu mezi Maory a poprvé zůstal hluchý k půvabům jejich podmanivé hudby. Jeho paže se dotkla ženská ruka, ale on ji setřásl. Byl slepý ke všemu kromě hbitého stínu, který se rychle zmenšoval v dálce.

Pod nohama mu ubíhala stužka pláže. Mezi řídkými mraky plaše vykoukl měsíc a roztrousil po písku třpytivé diamanty. Emily se pořád držela krůček před ním jako nepolapitelný přízrak. Justin nasál vzduch. Skoro by přísahal, že ve větru cítí její vůni, kouzelnou směs vanilky a pižma.

Jak se vzdaloval od místa slavnosti, světlo ohňů vybledlo do narůžovělé záře nad obzorem. Ozvěna hudby a smíchu utonula v burácení vln. Justin oběhl vysokou dunu a zarazil se. Emily osamoceně stála na pláži - tam, kde ji poprvé našel.

Justin věděl, že jakživ nezapomene na to, jak v tu chvíli vypadala. Byla výjimečná a exotická jako divoká anglická růže, která vykvetla na poušti. Vítr jí čuchal vlasy a bičoval jí sukni. Bradu mela vzdorně zvednutou, ale zároveň spínala ruce, aby si dodala odvahy, justin by nedovedl říct, co ji v jeho očích činí krásnější -jestli její zranitelnost, nebo hrdost. Nezadala by si se vzpurnou Evou, která houpá Adamovi před nosem šťavnatým jablkem.

Vykročil k ní a cítil, jak mu zoufalstvím tvrdnou rysy do nelítostného výrazu.

„Nemám tě rád, „ řekl.

„Já tebe taky ne. „

Každým těžkým krokem ve vlhkém písku kráčel vstříc zkáze. „Jsem pro tebe moc starý. „

„Příšerně. „

Už byl tak blízko, že se jí mohl dotknout. „Mám šedivé vlasy. „

Vztáhla k němu ruku, namotala si jeden z jeho šedivých vlasů na prst a vyškubla ho. „Už ne. „

Vpletl jí ruku do kadeří a zaklonil jí hlavu, až se jejich ústa ocitla na pouhý dech od sebe. „Neožením se s tebou. „

Ovinula mu ruku kolem šíje. „Nevezmu si tě. „

„Ale já tebe ano. „

Při tom chraplavém slibu se zachvěla. Zamkl jí ústa svými, trpělivě a něžně zkoumal jejich tvar a hebkost, ačkoli žádnou trpělivost ani něhu necítil. Chtěl v Emily vzbudit stejnou touhu, jaká zmítala jím samým. Laskal její rty s dovedností, o níž si myslel, že ji už dávno ztratil, hýčkal je a mazlil se s nimi. Byl odhodlán pokradmu v ní rozdmýchat plamen vášně, až bude plát pouze pro něj.

Když pod tím dráždivým tlakem plaše pootevřela rty, všechny Justinovy zábrany se rozpadly na popel. Jeho jazyk o své vlastní vůli vyšlehl a pronikl hluboko do Emilyiných vlahých, sladkých úst. Vyšla výpadu vstříc jemným pohybem vlastního jazyka. Justin zasténal. Chutnala jako sluncem rozpálená slaďounká jahoda -šťavnatá a právě zralá na utrhnutí. Nenasytně dychtil ochutnat ji úplně celou, vnímat celým svým pulzujícím tělem tu medovou rozkoš, která taje pod jeho dotyky.

Když Emily pochopila, k čemu se Justin chystá, vyděsila se -ale zároveň ji opanoval nádherný pocit moci. Aby si uchovala zbytky příčetnosti, odtrhla svá ústa od jeho. Dobrý Bože, co to dělám? ptala se sama sebe. Takhle to probíhat nemělo… Chtěla Justina chladnokrevně svést, vysmát se mu a hodit mu střípky jeho zlomeného srdce do tváře jako konfety. A místo toho se k němu tiskne jako nějaká nenapravitelná prostopášnice a tone v žáru jeho polibků. Stačilo, aby ji párkrát zkušeně pohladil, a role se vyměnily - on se stal lovcem a ona kořistí.

Justinovy rty hladově putovaly po její tváři a po jemné kůži ušního lalůčku. Jazykem vychutnával, jak jí zběsile pulzuje tep. Emily se vydral z hrdla ochraptělý sten. S námahou se snažila rozpomenout, proč vlastně Justina nenávidí.

Přitiskla mu rozpálené čelo do prohlubně mezi klíčními kostmi a zašeptala:

„Pořád se ke mně chováš jako k dítěti. „

„Už nebudu, „ slíbil a sklouzl jí silnýma rukama po obnažených zádech. Emily se při tom dotyku roztřásla. „Jsi žena se vším všudy. Jsi dost ženou na to, abys přijala všechno, co ti můžu dát. „ Teplým drsným jazykem ji laskal v uchu, až jí ty slastné vjemy začaly vystřelovat hluboko do lůna.

Kolena se jí podlomila, ale Justin ji zachytil a přitáhl si ji k sobě. Kdyby jen tušil, jak hrozně se ve mně plete, pomyslela si Emily. Věděla, že pro něj není ta pravá. Ani v nejmenším. Když jí zvedl stehno a přitiskl svou nepřehlédnutelnou touhu do rozbolavělé kolébky mezi jejíma nohama, byla si tím jistá jako ničím jiným.

Ústy se znovu zmocnil jejích rtů a Emily zasténala. Pomalé tření boků a horečné výpady jazyka vykreslily temný a živý obraz Justinovy vášně. Emily se celá chvěla, ale před tím mohutným nepoddajným tělem nebylo úniku. Už neměla kam prchnout před něžným útokem, který vyprovokovala.

Konečky prstů, jež připomínaly drsný satén, smyslně kroužil v čím dál větších kruzích mezi jejími ňadry. Zajíkla se, když přitiskl dlaň k tenkému kaliku improvizovaného živůtku a vytvaroval ho podle jejích hebkých prsou.

„Nejsem jako ostatní, Emily, „ zašeptal jí do ucha. „Neublížím ti. Přísahám. „

Jak by mu mohla říct, že už jí nesnesitelně ublížil? Nebyla schopna odolat jeho ochraptělému slibu, a tak se mu přitiskla k ramenům. Motýlími doteky prstů jí laskal bradavku a rozněcoval v ní návaly rozkoše. Pod jeho mazlením přestalo být kaliko překážkou a stalo se hedvábným troudem pro šířící se požár. Emily ztlumila steny na Justinově hrudi a zoufale se snažila skrýt, že se červená. Pořád se nedokázala zbavit nesmyslného strachu, že by Justin mohl přijít nejen na to, jaká doopravdy je, ale také na to, kým je.

Políbil ji do vlasů. „Posledních pár nocí jsem strávil tím, že jsem vléval všechnu svou vášeň do hudby, zatímco ve skutečnosti jsem stál jen o to vlít ji do tebe. „

To přímočaré přiznání a něha, s níž láskyplně hladil palcem její bradavku, přivodily Emilyin pád. Zaplavily ji žhavé vlny vášně. Přejela mu rty přes hrud, ochutnávala slané koření jeho kůže a jazykem dráždila jeho vlastní ztvrdlou bradavku.

Justin se třásl skoro stejně jako Emily a téměř se neodvažoval uvěřit, že se jeho nejsladší fantazie stává skutečností.

Držet za měsíčné noci v náručí nahou Emily, vlastnit její štíhlé mladé tělo, čerpat z něj rozkoš. Ukojit horečnými dotyky své nejtemnější a nejtajnější touhy. Vklouznout do jejího sladkého těla a zmocnit se jí opakovanými výpady, hlubokými a rytmickými jako nárazy příboje o pobřeží. Čas jako by se vrátil zpět do oné větrné noci, kdy dostal vzácný dárek, o němž se domníval, že jej jednou provždy ztratil. Ted byl ten dárek tím sladší, že Justin už mezitím stačil poznat Emilyino jiskřivé uličnictví, její něžný důvtip a ne-zlomného ducha. Už nebyla tajemnou nymfou, kterou vyvrhlo moře. Byla to jeho Emily, zářivá nitka melodie, která se mu ovíjela kolem srdce.

Obratně rozvázal uzel na jejím živůtku. Než se zmohla na protest, látka se rozmotala, vyklouzla Justinovi z prstů do písku a obnažila Emilyina ňadra ve vší jejich pohanské nádheře.

Emily cítila, jak se tmavé hroty smršťují pod nenasytnými dotyky větru a žhavým pohlazením Justinových očí. Zachvěla se, protože se najednou cítila nebezpečně zranitelná.

Justin ji objal a přivinul si ji k teplé nepoddajné hrudi. „Co se děje? Vystrašil jsem

tě? „

Pod uchem cítila, že mu srdce tluče jako vzdálené burácení bubnů. „Všechno se to seběhlo tak rychle. „

„Rychle? „ Nadzvedl jí bradu a zadíval se jí do očí. „Na tohle jsem čekal celý život. „

Napůl vzlykla, napůl se zasmála. „Já taky. Kdybys jen tušil… „ Už se nestarala, jestli to, co provádí, je pomsta, nebo šílenství.

Vpletla mu ruce do vlasů, přitáhla si ho k sobě a políbila ho s dychtivou vášní, která si nijak nezadala s tou jeho.

Justin zasténal a sklesl na kolena do písku. Umíral touhou klanět se u oltáře Emilyiny rozkoše. Pohladil jí oblá ramena, saténovou prohlubeň nad klíční kostí a hebkou spodní část ňader, naprosto uchvácen kontrastem mezi jejich těly. To, co se u ostatních žen zdálo běžné, mu teď připadalo exotické a zahalené tajemstvím. Emilyino tělo bylo plné záhad, jež čekaly jen na to, aby je někdo odhalil, pohrával si s nimi a zkoumal je.

Sáhl jí pod sukni a putoval rukou vzhůru po lýtkách a stehnech až ke křivce holého zadečku. Palci jí hladil kyčle a žasl nad pružnou měkkostí, kterou nacházel všude tam, kde na svém těle měl jen samé kosti a tvrdé svaly.

Chvěla se pod jeho doteky, ale neodtáhla se, ani když zakroužil palci a letmo zavadil o kadeřavé chloupky, které chránily srdce jejího ženství. Ještě ne, káral se v duchu. Ještě je příliš brzy. Položil jí rozpálenou tvář mezi ňadra, nechal se ovívat chladivým mořským vánkem a doufal, že větřík třeba utlumí příliv zoufalé touhy v jeho slabinách. Emily už zažila dost uspěchaného chlapeckého tápání. Dnes večer ji Vezme tam, kam ji může zavést pouze sebeovládání muže.

Ústy se zmocnil jejího ňadra a tak divoce je sál, že se Emily vzepjala do oblouku a zaúpěla jeho jméno.

Právě takové povzbuzení potřeboval. Zvedl ji, odnesl do chráněného útočiště mezi dvěma nízkými dunami a uložil ji na sladké lůžko z písku. Nekonečné šumění moře ho mámilo marnou nadějí, že tahle noc bude trvat věčně. Beze slova stáhl Emily sukni z boků a odhodil ji pryč.

Shlížel na Emily stejně jako oné první noci, okouzlen náznakem dolíčku v její tváři, jejíma zářivýma očima. Tentokrát vypadala spíš jako anděl než jako nymfa. Její nahota v něm probouzela divoké majetnictví, které měla století civilizované výchovy už dávno vymýtit. Jenže Justin příliš dlouho otupoval své city. Nával chtíče, něhy a primitivní žárlivosti ho rozjařil, takže se cítil bezstarostně a omámeně, jako by byl opilý.

Hladově přejel Emily pohledem od hlavy k patě a zastavil se u hnízdečka kudrlinek mezi jejíma nohama. Přerývaně se nadechla. „Justine? „

Zvedl oči k její tváři s provinilým spěchem, který by ji pobavil, kdyby nebyla zdřevěnělá strachy. „Ano? „ řekl zasněně.

„Víš jistě, že v sobě nemáš žádnou maorskou krev? „

Z jeho líného, potměšilého úsměvu se jí zkroutily prsty u nohou. Sáhl dolů a rozepnul si první knoflík u kalhot s gestem, které se mu tak málo podobalo a tak překypovalo mužskou pýchou, že Emily musela potlačit hysterické zachichotání.

„Možná že jsou Maorové chytřejší než my. Proč bych si měl odpírat potěšení z tvého jemného masíčka? „

Sklonil se k ní, takže tělem zaclonil měsíční svit, a vnikl jí jazykem hluboko do úst. Emily cítila chuť moře. Pohrávala si s Justinovými vlasy a obtáčela si je kolem prstů. Justin se sehnul ještě níž, přejel jí zuby po hrotu ňadra a zabořil jazyk do dolíčku pupí-ku. Blaženě zasténala, ačkoli v podbřišku se jí šířil pocit prázdnoty, který ji přiměl sevřít stehna proti omračujícímu návalu touhy.

Když Justin vklouzl svými štíhlými prsty do drsného hedvábí mezi jejíma nohama, Emily to otřáslo až do hloubi duše. Věděla, že není správné dovolit mu, aby se jí tam dotýkal - že je to skandální, zakázané. Ale Justin ji hladil s mučivou něhou a nekonečnou trpělivostí; stravoval jí tělo i duši plamenem. Emily proudila žilami horká, hutná rozkoš a omamovala ji. Nohy jí ztěžkly, až se nakonec podvolily něžnému naléhání Justinových rukou a uvolnily stisk.

Měla v úmyslu využít své tělo, aby jím Justina zotročila, a zatím tu leží jako bezmocná oběť jeho dotyků, svíjí se a prosí o naplnění, které ani nedokáže pojmenovat. Hvězdy se jí rozpily před očima v třpytivé šmouhy. Bezděčně zaťala prsty do hladkých svalů Justinových ramen.

Justin oddělil hladké okvětní plátky Emilyina těla, jako by byla nejkřehčí tropickou květinou. Něžně jí přejel nosem přes břicho a těšil se z opojné vůně, kterou svým průzkumem vyvolal. Povzbuzen tichým sténáním a vášní, s níž mu zaťala nehty do zad, rozetřel rosu po křehkém poupátku ukrytém v kudrlinkách a pak vnořil prst přímo do srdce jejího květu.

Vykřikla.

Uchvátilo ho, jak je sevřená. Nikdy nic takového nezažil - a n i u ženy, kterou si kdysi chtěl vzít. Celé tělo se mu rozechvělo očekáváním, ale zároveň se v jeho omámeném mozku zrodilo strašlivé podezření. Zvedl hlavu, aby Emily viděl do tváře, pak povytáhl prst a zase jej jemně vnořil zpátky. Škubla sebou a skousla si ret, aby ztlumila výkřik.

Justin v duchu nebezpečně kolísal mezi pádem do hlubin a letem k výšinám. Nakonec se neochotně vzdal své kořisti, obkročmo se posunul výš a položil ruce do písku po obou stranách Emilyiny hlavy.

„Emily? „

Otevřela oči a zaskočilo ji, když zjistila, že Justinova tvář je jen kousínek od její.

Líce měl zčervenalé vzrušením a rozkoší. „Ano? „

„Ze ty vůbec nejsi tak zlobivá, jak ses mi pokoušela namluvit? „

Nervózně ze sebe vychrlila příval slov. „Jistěže jsem. Všichni učitelé tvrdili, že jsem příšerná. „

Povzdechl si. „Tak já to řeknu jinak. Ta kompromitující situace, ve které tě našli s tím zahradníkovým synem - mohla bys mi ji popsat? „

„Nemohli bychom to nechat na později? „

Bože můj, copak bych to taky radši neodložil? pomyslel si. Na mnohem později… Až se bude s láskyplnou péčí věnovat jejímu dobytému tělu. „Ne. Musíme si o tom promluvit ted hned. Jaká situace to byla? „

Emily po něm zlostně loupla očima. „No tak dobře. Ležel na zemi, celý od krve, a já jsem nad ním stála s vidlemi. „ Justin zaúpěl a opřel si čelo o Emilyinu hrud.

„Neměl mi strkat jazyk do pusy. Byl to hrozný protiva. A ten jeho jazyk připomínal červa. „ Nervózně Justina zatahala za vlasy. „Neboj, nezabila jsem ho. Jen jsem ho poranila. „

Justin se obával, že rána, kterou uštědřila jemu, je smrtelná. Pomalu zvedl hlavu.

„Ještě jedna otázka, miláčku. Jak dlouho jsi neměla muže? „

Tváře jí zalila nová vlna ruměnce. Sklopila hedvábné řasy. „Osmnáct let, „ zamumlala.

Bleskově se od ní odkulil a zavyl, napůl smíchy, napůl zoufalstvím. Hvězdy na něj pomrkávaly a za svými třpytnými skořepinami se pochichtávaly.

Nadmíru pečlivě volil další slova. „Víš vůbec, jak se muž a žena milují? „ Rozhořčeně se posadila a skryla ňadra za koleny přitaženými k hrudi.

„Samozřejmě že vím. Muž strčí… „

Justin jí připlácí ruku přes pusu. Poslední, co potřeboval, byla lekce anatomie

přednesená s Emilyinou charakteristickou přímočarostí. Prodlel prsty na jejích

hebkých rtech. Viděl, jak se jí lesknou oči, a bál se, aby se nerozplakala. Jak by jí mohl vysvětlit mučivou rozkoš, kterou v něm vyvolalo to stydlivé doznání, že je nevinná?

Vzedmuly se v něm mužská ješitnost a pokrytectví, vlastnosti, jimiž odjakživa pohrdal, pronikly mlhou touhy a dodaly zřetelné obrysy nejasným představám v jeho srdci: Svěží jarní den, anglickým venkovem se kolébají lakované kočáry ověšené girlandami květů, zvony vesele vyzvánějí, Emily pluje v obláčku bílého saténu a oči neukrývá pod slzami, ale pod průsvitným závojem.

Naděje. Naděje pro budoucnost.

Přejel Emily hřbety prstů po tváři. Život mu konečně nabídl něco čistého a krásného a on se nedokázal přimět, aby to poskvrnil.

Prsty mu zvlhly Emilyinými slzami. „Co se děje, Justine? Ty o mě nestojíš? „

Místo ujišťování zasténal. Kdyby ji sevřel v náručí, už nikdy by nenašel sílu, aby ji zase pustil. Odvrátil se od ní. Vítal drsnou realitu písku a modlil se, aby zaplašila opojné kouzlo Emilyiny nahoty. Snažil se soustředit své myšlenky jinam - na Beethovenovu Pátou symfonii, na Bachův Koncert D moll, na Chopinův Pohřební pochod. Ale jedinou melodií, kterou vnímal, byla ona.

Emily se dívala na Justinova bronzová záda a všechno se v ní svíralo studem při pomyšlení na tu ubohou otázku Ty o mě nestojíš?.

Jak se jeho usvědčující mlčení protahovalo, zaslechla v duchu jiný hlas, plný zloby.

To víš, že o tebe nestojí. Nikdo o tebe nestojí.

Doreen měla pravdu. Odjakživa se k ní točil zády. Ale tentokrát to bůhvíproč bylo ještě horší. Připadala si celá roztřesená a rozbolavělá, vydaná napospas nočnímu větru, obnažená a zahanbená na těle i na duchu. Temnota ji už nehalila, ale visela nad n í jako tíživý příkrov, hvězdy jí připomínaly úlomky ledu v lhostejné prázdnotě. Do hrdla jí jako žluč stoupla nesmírná osamělost.

Utřela si nos hřbetem ruky a zaštítila se proti bolesti důvěrně známým vztekem.

„Opravdu mi nemusíš nic vysvětlovat. Kamarádka mě varovala, že většinu mužů panny nudí. Jsou nešikovné, předvídatelné a vždycky brečí v nevhodnou chvíli. „ Setřela si horkou slzu. „Tak jako já ted. „

Justin se prudce otočil, vyděšen hořkostí v jejím hlase. Jak může věřit tomu, že mu připadá nešikovná? Nebo předvídatelná? Je nešikovná asi jako tygřice a předvídatelná jako letní bouřka na moři. Ochromen naprostou nevírou pozoroval, jak se vyškrábala na nohy a zvedla pohozenou sukni.

„Zapomeneme, že se tohle vůbec stalo, ano? Jestli chceš, pošlu za tebou tvoji milovanou Rangimarii, aby ti vyšla vstříc. Nepochybuju, že má nepřeberně zkušeností. A většinu z nich patrně získala se všemocným Pakehou. „

Ustupovala dozadu, aniž se obtěžovala zakrýt svou nahotu sukní. Měsíc koupal její zářivou pleť ve svém svitu a postříbřil jí vrcholky ňader. Justinovi se zatočila hlava, když si představil, jak Emily ve vší velkoleposti své nahoty vkráčí do maorského tábora, aby doručila sžíravé pozvání nic netušící Rangimarii. Rychle se zvedl.

Emily ho zarazila nataženou paží. „Neobtěžuj se. Nechci ti být na obtíž. Nikdy jsem nikomu nechtěla být na obtíž. A zvlášť ne tobě. „

Obrátila se a chtěla utéct. Justin po ní skočil a díky své síle a mrštnosti ji snadno chytil a stáhl na zem, až se kolem rozvířilo mračno písku. Nečekal, že s ním bude zápasit, ale Emily se mu zmítala v náručí jako divoké zvíře, bušila ho pěstmi do zad a nehty mu drásala krk. Přes slzy mu nadávala tak sprostě, že by se při tom začervenal i otrlý Nicholas.

Justin ji popadl za ruce a vahou svého těla ji přišpendlil pod sebou. Těžce oddechoval námahou. Políbil ji na vlhké řasy, na slanou tvář, do koutku rozechvělých úst. „Copak to nechápeš, blázínku? Copak nechápeš, jak moc o tebe stojím? „

Nešťastně vzlykla. Stáhl jí jednu ruku dolů. Vzpírala se, ale přes veškerou něhu byl mnohem silnější, a tak jí nevyhnutelně vnutil svou vůli. „Dotkni se mě, „ přikázal jí ochraptěle. „Dotkni se mě a pak řekni, že o tebe nestojím. „

Vtáhl si její ruku do kalhot a přitiskl ji k celé své pevné, tvrdé délce.

Zuřivost se jí z očí pomalu vytratila a nahradil ji plachý úžas. „Božínku, „ zašeptala a sevřela kolem jeho mužství prsty jako sametové okvětní plátky.

Pod návalem toho sladkého utrpení se roztřásl.

„Božínku, „ zopakovala. Konečně se mu podařilo skoro ji připravit o řeč.

Míra její nevinnosti ho opláchla jako jarní déšť. Láskyplně ji políbil na pihovatý nosík. „Miláčku, to je ta nejuspokojivější reakce, jaké jsem se kdy od ženy dočkal. „

„Od ženy? Ne od dítěte? „ Pohladila ho a dočista si ho podmanila svým neobratným dotykem a tmavýma, tázavýma očima.

Zavrtěl hlavou. „Od ženy ne. „ Polibky rozehnal mračna, která se jí začala stahovat na čele. „Od bohyně. „

Vnořil jí jazyk do úst, tvrdě vtiskl své mužství do pouzdra její dlaně a dopřál si chvíli nestoudné rozkoše. Potom jí ruku odtáhl, přestože zmateně zasténala na protest, zvedl ji ke rtům a políbil jeden po druhém konečky prstů a pak dlaň.

Podíval se Emily do očí. „Chtěl bych od tebe dárek, moje bohyně. „

„Cokoli, „ vydechla.

To jediné slovíčko v něm vyvolalo vábné představy, jež málem rozbily jeho odhodlání napadrť. Stiskl jí ruku. „Čas. Potřebuju čas. „

„Čas? „ zopakovala Emily jako ozvěna. Myšlenky jí divoce vířily. čas? Kolik času bude ještě potřebovat, než ji začne milovat? Desetiletí? Celý život? Už od ní dostal

sedm let - spoustu času. Času zastrčeného ve zlatém pouzdře s hodinkami. Času, který mu odtikával přímo na srdci. Času navěky zmrazeného ve vybledlém obrázku šťastného dítěte.

Justin jí odhrnul vlasy z čela. „Potřebuju čas, abych si dal život do pořádku. Už jsem příliš dlouho utíkal před minulostí. „

Emily musela zavřít oči nad tou ironií. Co by asi udělal, kdyby m u vyklopila, že minulost leží nahá a rozechvělá přímo před ním?

Otevřela oči a modlila se, aby ji neprozradily. „A kdy si dáš život do pořádku? „

„Budeš první, kdo se to dozví. To ti slibuju. „

Políbil ji, vlhce a sladce. Objala ho kolem krku a tiskla se k němu, jako by tenhle polibek měl být jejich posledním.

Justin zasténal a odtáhl se. Převrátil se na záda a láskyplně si Emily přitáhl do náručí.

„Na muže, který mě nemá rád, jsi nějak moc hodný, „ poznamenala.

Uhladil jí kudrnaté vlasy, a když promluvil, v jeho hlase nebylo ani stopy po humoru. „Řekl jsem, že tě nemám rád. Ale nikdy jsem netvrdil, že tě nemiluju. „

Justin nemohl spát, ale nebyla to trýznivá nespavost utrápeného člověka. Hořel vzrušením a novou nadějí. Měl pocit, jako by se před ním otevřely dveře a za nimi se objevil prosluněný svět, překypující plány a možnostmi. Díval se, jak nevítané svítání pohlcuje temnotu a zesvětluje nebe do bleděrůžova. Moře připomínalo lesklý nefrit; bylo hladké a nedotčené jako zrcadlo, jež ještě nikdy neposkvrnil ošklivý odraz.

Justin sevřel Emily pevněji v náručí a vychutnával si líbezný dotyk její nahé kůže na své vlastní. Jak tam tak spala s lehce pootevřenými rty, vypadala hrozně mladě. Připadal si jako nemrava kvůli tomu, že ji tolik chce, ale přesto nedokázal zarazit prudkou vlnu touhy, která se v něm zvedala. Tiše zaklel.

Už brzy, slíbil si. Už brzy se budu takhle probouzet každé ráno, s Emily přitulenou vedle sebe na… podlaze. Na podlaze? Budu muset do chýše rychle vyrobit postel. K čertu, budu muset postavit nový dům. Takový, kde bude oddělený pokoj pro Penfelda, v diskrétní vzdálenosti od našeho. A pak ještě jeden pokoj, vzdušný, zalitý sluncem a vyzdobený pestrým kartounem a panenkami.

Na rty se mu vkradlo pousmání. Jak se asi Emily bude tvářit, až jí oznámí, že začnou nový život s dcerou? Prohlašovala, že děti nesnáší, ale Justin si všiml, jak ji Kawiri a Dani zbožňují. Zacházela s nimi jako s lidskými bytostmi, ne jako s panenkami.

Láskyplně studoval její rysy. Za tak krátkou dobu ho tolik naučila! Po hlavě vpadla do neznámého světa a čelila jeho nástrahám s obdivuhodnou vervou a houževnatostí. On jí dluží totéž.

Už příliš dlouho uhýbal před životem. Nebude se dál skrývat před svou rodinou a dědictvím, ani před tím dítětem, jež na něj čeká v Anglii. Jakmile se vrátí do chýše, napíše otci a požádá ho, aby dohlédl na blaho Claire Scarboroughové, dokud pro ni on sám nebude moci poslat. Bodl ho osten trpkosti. Otec by pravděpodobně snáz pochopil, kdyby to bylo dítě nějaké Justinovy milenky než sirotek, kterého se jeho syn ujal na prosbu umírajícího přítele.

Emily se zavrtěla a zatápala mu rty po hrudi. Její dotyk rázem rozptýlil všechny Justinovy pochyby. Nálada se mu rozjasnila, už ho netrápil pocit viny ani výčitky svědomí. Bylo to, jako by z něj Emily svou nevinností odplavila všechny temné hříchy.

Z jeho vlastních myšlenek však veškerá nevinnost dočista vymizela, když se Emily s kočičím půvabem protáhla a poskytla mu neomezený výhled na své půvabné tělo - vanilkový krém posypaný skořicí.

Povytáhl obočí. Ani ten nejušlechtilejší džentlmen by si určitě neodepřel pár

důvěrností k ženě, kterou chce učinit svou nevěstou.

Kdosi se s Emily mazlil jako s kotětem. Bála se otevřít oči, aby to nepřestalo. Spokojená rozespalost se pomalu přetavovala ve rtuťovitou, chvějivou radost. Ten dotyk byl naprosto nesobecký. Nic od ní nepožadoval, pouze jí skýtal potěšení. Byla to čistá, le-hýnká pohlazení rozkoše. Emily marně lapala po dechu.

Na klavír už Justin nehrál celá léta, ale na Emily hrál přímo mistrovsky. Využíval veškerou dovednost svých dlouhých opálených prstů, aby ji zavedl na samý okraj extáze.

Když ji jeho dotek roztříštil na tisícero střípků rozkoše, ztlumil její výkřik svými

rty.

Rasy se jí zatřepotaly a pomalu rozevřela oči. Justin se nad n í skláněl, ztěžka

oddechoval a v jeho pokřiveném úsměvu se zračila směsice pýchy a něhy.

„Co to bylo? „ zeptala se Emily, lapajíc po dechu.

„Ze by hurikán? Nebo zemětřesení? „

Vyjeveně zamrkala. „Smí se to vůbec? „

„Nejspíš ne. Nejspíš je to nemorální. Obávám se, že jsem tě bezostyšně využil. „

„Zneužil? „

Dlouze ji políbil. „Až tě zneužiju, tak to poznáš. Slibuju. „

Vstali jen neochotně, protože ani jednomu se nechtělo opouštět útulné písčité útočiště. Justin se vydal hledat šátek, který Emily nosila místo živůtku. Emily zůstala sedět v písku a plaše si rukama zakrývala ňadra. Ranní větřík jí čuchal vlasy. Po chvilce se zvedla a vykročila k moři. Bojovala s přicházející panikou. Jak mohla být tak pošetilá a věřit, že se jí podaří získat Justinovu duši, aniž by přitom ztratila svou vlastní?

Justin se znovu objevil a na prstě houpal šátkem jako vlajkou kapitulace. Trval na tom, že jí ho sám uváže; protáhl se jí za záda a využil toho, aby ji polaskal na šíji. Emily bezmocně zasténala, když na svém zadečku ucítila jeho mohutnou erekci.

„Běžný ranní jev? „ zeptala se.

Zezadu ji objal a přes tenké kaliko jí pohladil bradavky. „Přesně tak. S tebou to nemá nic společného. „

„Ty lháři, „ zašeptala a přitulila se k němu.

„Pokušitelko, „ opáčil a něžně jí oždiboval ušní lalůček.

Když ruku v ruce vykročili po pláži, Justin se přistihl, že si píská. Na krystalcích písku se blyštěly první sluneční paprsky. K prohlubující se modři oblohy vzlétl racek.

„Přemýšlel jsem o tom, že postavím dům, „ přiznal se Justin nesměle. „Ne chýši, ale opravdový dům s leštěnou dřevěnou podlahou, kde bude spousta slunce. Nechci v něm žádné stíny a šero, jaké byly v domě, kde jsem vyrůstal. „

Emily zůstala podivně zamlklá, ačkoli mu svírala ruku tak pevně, že se skoro bál o prsty. Přičítal její zádumčivou náladu nově zrozené plachosti. Chtě nechtě se musel pousmát. Plachost bylo to poslední, co by od Emily čekal. Však ji toho brzy zbavím, pomyslel si. Byl sice odhodlán dodržet celibát, který sám sobě soukromě odpřisáhl, ale to neznamenalo, že jí nemůže dát okusit rozkoší, jež spolu budou sdílet, jakmile se vezmou. Týdny čekání, než mu otec odepíše, pro něj možná budou představovat muka, ale půjde o opravdu sladká muka.

Když došli za zatáčku na dohled své pláže, Emily Justinovi zmáčkla ruku, až mu zapraštělo v kloubech.

Škubl sebou. „Opatrně, miláčku. Jednou možná budu chtít zase hrát na klavír. Nebo… „ Sklonil se, aby jí pošeptal mnohem přitažlivější návrh, ale hlas mu odumřel, protože v tu chvíli spatřil obrovský parník zakotvený u pobřeží.

Slunce ozařovalo tři slova, která stála na masivní přídi.

Winthropova lodní společnost.

Vždycky jsem pro tebe chtěl jen to nejlepší…

Parník se hrozivě tyčil kus od pobřeží - přičaplý a těžkopádný, ošklivý protiklad ke křišťálovému moři. I když kotvil, jeho vysokánské komíny dál chrlily dým, jako by mu v břiše odfukovala nějaká zlovolná obluda. Černé sloupy kouře prosytily vzduch odporným zápachem. Justin držel Emily za ruku a mačkal ji stejně pevně jako ona před chvílí tu jeho. Emily přepadla úzkost.

Když se přiblížila cizí loď, Maorové zřejmě uprchli zpátky do své opevněné vesnice a na místě, kde se konala slavnost, po nich zbyly jen rozházené skořápky škeblí a hromádky popela.

„Sakra, „ zamumlal Justin. „Měl jsem tu být, abych je uklidnil. „

O kus dál byl na pobřeží vytažen člun. U něj postávali dva námořníci, kouřili dýmky a klábosili.

Jestliže parník vypadal na nedotčeném pozadí moře a nebe nepatřičně, pak výjev, který se odehrával na pláži opodál, působil naprosto absurdně. Kdyby ze sebe vyděšená Emily dokázala vypravit hlásek, byla by se tomu zasmála.

V písku stál rozkládací stolek se sněhobílým ubrusem a na něm byl prostřen lesklý porcelán. Kolem seděli jako černé vrány tři muži. Uprostřed stolu trůnila Penfeldova čajová konvice a z obrácené hubičky vytrvale odkapávaly jantarové kapičky. Když se Justin s Emily přiblížili, sluha vyskočil na nohy a zrudl, jako by ho přistihli v nevěstinci se spodky spuštěnými ke kotníkům.

Zároveň vstal i obézní muž ve vysokém cylindru, zatímco jeho společník zůstal sedět a očividně nijak nespěchal, aby přerušil poklidnou snídani.

„Dobré ráno, „ zahalekal a nabodl cosi na stříbrnou vidličku. „Nedali byste si uzeného lososa? „

„Ne, díky, „ odvětil Justin. „Mohu vám nějak pomoci, pánové? „

„To doufáme, „ zaburácel tlusťoch. Podal Justinovi ruku. „Thaddeus Goodstocking, k vašim službám. „

Justin se zjevnou neochotou pustil Emily a potřásl muži rukou, ale nepředstavil se mu. Obezřetnost mu zvýraznila mělké rýhy kolem úst.

„A já jsem Bentley Chalmers, „ představil se sedící muž a otřel si navoskovaný knír ubrouskem. „Váš přívětivý sluha byl tak laskav a nabídl nám čaj, abychom měli čím zapít snídani. „

Penfeld se šoural k Justinovi, jako by se vracel z nepřátelského tábora. Dalo se snadno pochopit, že ho zlákal jejich smetanový porcelán, uzený losos a klepy z Londýna.

Oba cizinci vypadali, že je jim ve vestách s podšívkou horko k zadušení. Ten štíhlejší si aspoň přehodil těžký redingot přes opěradlo židle. Pana Goodstockinga však bylo Emily líto. Do mohutných licousů mu stékaly stružky potu a špičky naškrobeného límce se mu zařezávaly do tučného podbradku.

„Promiňte, že vás vyrušujeme, „ řekl. „Opravdu nás mrzí, že vás vytrhujeme z vašich domorodých radovánek. „ S potutelnou zvědavostí si přeměřil Emily prasečíma očkama a její soucit se rázem vytratil.

Jako blesk ji zasáhlo pomyšlení, jak hrozně asi vypadá. Vlasy měla rozcuchané, byla bosa a nohy měla obalené pískem. Ve svém sporém oblečení, s opálenou kůží a pihami, které jí na sluníčku naskákaly, musí těmhle spořádaným anglickým džentlmenům připadat jako děvka všech děvek. První hnutí mysli jí velelo schovat se za Justina, ale neudělala to. Od výhrůžných postav v černém už zakusila až příliš mnoho odsudků a pokoření.

Justin nezůstal k té výměně pohledů lhostejný. Stoupl si před Emily a čelist mu ztvrdla ledovou důstojností, kterou už u něj Emily zahlédla. „Určitě jste nevážili celou tu cestu až na Nový Zéland jen kvůli šálku dobrého čaje. „

Pan Goodstocking se před Justinovým mrazivým pohledem stáhl, ale Chalmers se smířlivým úsměvem vstal a zvedl tlustý baliček zabalený v kůži, jenž ležel vedle jeho talíře. Emily vůbec nebral na vědomí, což bylo kupodivu ještě urážlivější než Goodstockingův pohrdavý pohled.

„Ne, „ připustil. „Nepřijeli jsme sem kvůli čaji. Přijeli jsme na příkaz vévodkyně z Winthropu, abychom vyhledali muže, který si říká Justin Connor. „

Justin zaváhal; Emily cítila, jak jí divoce buší srdce.

„To jsem já, „ řekl nakonec. Ještě nikdy nezněl jeho novozélandský přízvuk tak ploše.

Goodstocking sjel očima od rozedraných kolen Justinových kalhot k jeho bosým nohám. Odkašlal si a vyměnil si dlouhý pohled se svým společníkem.

Chalmers podal Justinovi kožený balíček a smekl buřinku v uctivé pokloně, která jako by vypadla z jiného století. „Vaše Výsosti. „

Penfeld zalapal po dechu. Emily bezděčně o krok ucouvla.

Justin shlížel na balíček ve svých rukou. Chalmersovo zdánlivě nevinné oslovení v sobě skrývalo spoustu významů. Jeho otec zemřel. Vévodou z Winthropu je teď on.

Přejel prsty po nerovné kůži. Hrozně rád by něco cítil - cokoli. Ale naplňovala ho jen nezměrná prázdnota. David Scarborough mu za těch šest společně strávených měsíců byl tátou daleko víc než jeho vlastní otec za celý život. Jestliže vůbec pociťoval smutek, nebyla to palčivá bolest nad ztrátou blízkého člověka, ale jen nekonečná lítost nad chvílemi, které mohli společně sdílet a které jsou pro ně teď už navždy ztraceny.

Chalmers pokynul k balíčku. „Uvnitř najdete několik dopisů od matky. Byla by ráda, kdybyste se okamžitě vrátil do Londýna a pomohl jí urovnat záležitosti ohledně otcova panství. Potřebuje vás. „

Ta dvě slova utáhla Justinovi smyčku kolem krku. Na hrozný okamžik ho sevřel starý známý dusivý tlak. To jemu teď patří ta odporná loď zakotvená u pobřeží i flotila dalších plachetnic a parníků, které se plaví od Lamanšského průlivu až po Beringovu úžinu.

Jenže teď je všechno jinak, připomněl si. Už nejsem bezmocné dítě, ani zbrklý, vzpurný mladík. Ted jsem pánem celého panství.

Už mi nikdo nemůže bránit, abych se vrátil na Nový Zéland a řídil lodařské impérium ze slunného pobřeží Severního ostrova. Můžu si najmout lidi, kteří se postarají o každodenní chod podniku, zatímco já budu se svým bohatstvím a vlivem nakládat, jak se mi zlíbí… Pleskal si balíčkem o dlaň a už v něm neviděl příkaz k popravě, ale poselství štěstěny, příležitost pro sebe i pro Emily, šanci vyrovnat dluh vůči rodině i vůči Davidově dceři.

Chalmers pokračoval: „Byli bychom vás hledali mnohem déle, ale měli jsme to štěstí, že jsme narazili na detektiva, který vás vypátral na příkaz jisté slečny Amélie Wintersové. „

Justin ho vůbec nevnímal. Už si v duchu představoval své první setkání s Claire Scarboroughovou a modlil se, aby našel dost odvahy podívat se jí do očí a říct jí pravdu o smrti jejího otce. Čelist mu ztvrdla odhodláním. S Emily po boku dokáže všechno.

Otočil se, protože dychtil podělit se s ní o své plány. Jenže Emily byla pryč.

Díky tvé matce jsem pochopil, že štěstí se nedá koupit za peníze…

Emily hodila malý modrý deník na hromadu knih a všechny je převázala koženým řemínkem. Pracovala naprosto bezmyšlenkovitě. Balila a uklízela, převazovala a skládala, uchýlila se k té záplavě uklidňujících činností, aby otupila svou mysl i srdce. Svinula pokrývky do dvou rolí a začala balit těch pár kousků, které zbyly z Penfeldova čajového servisu, do útržků flanelu. Počínala si rozhodně, dokud nenarazila na krabičku s otcovými hodinkami. Teď už je Justin nebude muset posílat slečně Wintersové, pomyslela si. Brzy zjistí, že si Claire Scarboroughovou nekoupí ani za všechno zlato na světě.

Přešla ke stolu a vytáhla z tajné zásuvky Justinovy symfonie. Zároveň s nimi vyklouzl ven i důležitě vyhlížející dokument, který už Emily jednou spatřila. Lhostejně ho odhodila stranou. Už ji nezajímaly převody majetku, ani doklady o nárocích nebo záhadné mapy. Zlatý důl je mrtvý, stejně jako otcovy sny.

V zásuvce už zbývaly jen Justinovy dopisy Claire. Když je Emily vytahovala ven, nešikovnými prsty je trochu pomačkala. Justin je sice nikdy neodeslal, ale přesto patřily jí. Možná budou to jediné, co jí po něm zůstane.

Vtom na ni jako pohlazení padl Justinův stín.

Rychle schovala dopisy za sukni a promluvila, aniž by se otočila. „Asi si s sebou nebudeš moct vzít všechny knížky. Potopil bys člun. A možná i parník. „

„Co to provádíš? „ zeptal se.

„Balím, „ odvětila a strčila do proutěného košíku cukřenku. Pak poskládala ubrus. Nehodlala přerušit svou hektickou činnost a věnovat Justinovi byť jen jediný pohled.

Zaslechla, jak na udusané podlaze zacvakaly drápky. Fluffy využil toho, že jsou otevřené dveře, a vběhl dovnitř.

Zvedla další hrníček a modlila se, aby ji neobratné pohyby neprozradily. „Toho ještěra tu radši nech se mnou. Vypadalo by divně, kdybys ho věnčil na vodítku v Kensingtonských zahradách. Kup si místo něj pěkného anglického buldoka. „

Uslyšela za sebou Justinovy kroky. Hrníček jí vyklouzl ž ruky, narazil na hranu stolu a rozbil se.

„Pojedeš se mnou, Emily. „

Sehnula se a sbírala křehké porcelánové střepy. Tentokrát už nebyla naděje, že by šly slepit. Byly příliš roztříštěné, než aby do sebe jednotlivé kousky zapadly.

„Ne, „ řekla tiše. „Nepojedu. „

Justin ji chytil za paži a obrátil tváří k sobě. „Proč ne? „

Sklopila hlavu, protože se bála, aby v jeho zlatavých očích nespatřila odraz vlastní bolesti. „Nemůžu se s tebou vrátit do Anglie. „

Na chvíli se odmlčel. Skoro slyšela, jak se m u v hlavě točí drobounká ozubená kolečka. „Jestli máš potíže se zákonem, Emily, pomůžu ti. Mám ted velký vliv. Budu mít k dispozici armádu právníků. „

Slabě se zasmála. „A nejspíš i pár soudců. „

Zaťal jí prsty do paže. „Co to má znamenat? Statečný pokus o šibeniční humor? „

Zvedla k němu hlavu, přinutila se ovládnout roztřesený hlas a s ledovým klidem

řekla: „Pokud mě na tu loď nedopravíš svázanou, nepojedu. „

Justin byl v pokušení přesně tohle udělat. Ale když na ni tak shlížel, neviděl ji pobledlou a zdeptanou, jak právě byla. Viděl ji, jak se honí s dětmi po pláži, až jí vlasy poletují, a jak veselý pihovatý obličej natáčí ke sluníčku. Viděl ji, jak smyslně a bez zábran tančí ve světle ohně a sukně jí víří kolem kotníků. Ať se snažil sebevíc, nedokázal si ji představit polapenou v tenatech mrazivé londýnské zimy, kde se jí pod šedým nebem ztemnělým sazemi vytrácí z tváří zdravá barva a přechází ve zsinalost.

Zaplavil ho smutek silnější než cokoli, co pocítil od chvíle, kdy se dozvěděl o otcově smrti. Emily má pravdu. Nepatří do Londýna o nic víc než on. Patří sem, kde se může koupat v moři a ve slunečních paprscích, obklopena líbeznými melodiemi a vřelým přátelstvím Maorů. Navzdory tomu, že navenek působí odolně, je křehká jako divoká květina, jež by po přesazení určitě zahynula.

Poodstoupil od ní a prohrábl si vlasy. Nebýt Davidova dítěte, zůstal by tady. Ale dokud tenhle starý dluh nesplatí, nemůže Emily nabídnout srdce oproštěné od trýzní minulosti. „Já ale odjet musím, „ řekl. „Nemám na vybranou. „

„Já vím. „

Proč nepláče? žasl. Proč se mi nevrhne k nohám a neprosí, abych tady zůstal? Tou svou zpropadenou hrdostí mu rvala srdce na kusy. Pocítil divokou lítost. Měl si ji v noci vzít, aby pouto mezi nimi stvrdil. Bylo by tak krásné vrátit se a najít ji, jak se celá rozkvetlá cáká ve vlnách, s bříškem zaobleným těhotenstvím.

„Budu pryč nanejvýš pár měsíců. Nechám ti tu Penfelda. „

„To mu nemůžeš udělat. Zlomil bys mu srdce. Nikdy by ti neodpustil, že přišel o nakupování na Fleet Street. Jestli chceš, tak se o mě může postarat Trini, ale docela dobře to zvládnu sama. „

Odfrkl si. „A tohle mi tvrdí žena, která spadla přes palubu uprostřed Tasmanova moře? „

Emily pokrčila rameny. „Přišlápla jsem si tkaničku. „

Ramena se mu otřásla bezmocným smíchem. „Proboha, Emily, co si bez tebe počnu? „ Celý rozbolavělý touhou se natáhl, aby ji sevřel v náručí.

Ucouvla před ním a tmavé oči se jí nebezpečně zatřpytily slzami. „Nedělej to, prosím tě. Nesnáším loučení. „

S těmi slovy se otočila a vyběhla z chýše. Justin zůstal zírat na prázdný stůl a

přemítal, jak je možné, že mu za tu chvilku dočista vyplenila srdce.

Emily stála osaměle na pahorku a upírala zrak na moře. Rukou bezmyšlenkovitě hladila tupý vršek dřevěného kříže.

Slunce rozhodilo zlaté paprsky a zalilo jí tvář teplem. Zavřela oči. Vítr na ni něžně dorážel a byl svěží a čistý jako melodie, která není určena žádným jiným uším než těm jejím. Všechna okolní krása působila Emily bolest. Ale když otevřela oči, byly prázdné a stejně suché jako uschlé květy šelestící u paty kříže.

Čekala na Justina. Věděla, že za ní přijde. Před chvílí ho viděla dole na pláži, jak se loučí s Maory - objímá Triniho, potřásá opálenýma rukama zvážnělých domorodců, naposledy si vysazuje Dani na ramena, aby ji povozil.

Parník Winthropovy společnosti vypadal jako černá kaňka na rozpitém akvarelu ze samé azurové modři a nefritové zeleně. Justin nevydal ani hlásku, ale Emily věděla, že stojí za ní.

„Nenávidím lodě, „ řekl. „Vždycky odvážejí lidi pryč. „

„Ale také je přivážejí zpátky. „

Otočila se k němu a zachvěla se, jako by se teplý vítr náhle ochladil. Projel jí úžas. Ještě nikdy neviděla Justina v ničem jiném než ve vybledlých kalhotách. Úplně oblečený vypadal kupodivu ještě erotičtěji, než když chodil skoro nahý. Neměl na sobě kabát, jen přepychovou vestu a pod ní dokonale vyžehlenou a naškrobenou košili. Emily vyschlo v ústech nečekanou touhou.

Košile Justinovi volně splývala ze širokých ramen. V Emily se vzedmula vlna něhy, protože si představila onoho mladého prospektora, jenž kdysi přijel na Nový Zéland plný snů a nadějí. Nevyměnila by však ani jedinou šedivou nitku z Justinových spánků za to, aby se ten mladík vrátil.

Justinově štíhlé postavě elegantní oblečení opravdu slušelo. Emily se najednou styděla za svou primitivní sukni. Přešlápla na místě a zoufale bojovala s plachostí.

„Ještě nikdy jsem tě neviděla v botách. „

Ublíženým pohledem zalétl k nablýskané kůži. „Příšerně mě tlačí. „

Nadechla se, aby se zasmála, ale místo toho z ní vyletěl zoufalý vzlyk. Justin k ní natáhl ruku. Objala ho a přitulila se k němu jako opuštěné děcko.

Svíral ji, jako by ji už nikdy nechtěl pustit. Líbal ji na nos, hladil ji zarostlou bradou po tváři, slíbával jí slzy jednu po druhé, až měl sám rty celé slané.

Zabořil jí ústa do vlasů. „Vrátím se pro tebe, Emily. Přísahám. „

Štíhlá ramena se jí pod jeho rukama křečovitě otřásala. Za jeho zády střídavě zatínala a rozevírala pěsti a z toho zoufalého sevření Justin pochopil cosi, co ho ranilo skoro stejně hluboce jako nutnost rozloučení.

Nevěří mu.

Neochotně se vyvlékl z jejího objetí. Sáhl do vnitřní kapsičky u vesty a vytáhl krabičku.

„Nemám žádný prsten, který bych ti dal. Mám jenom tohle. „ Rozechvělýma rukama upustil víčko do písku a vytáhl z krabičky třpytivý zlatý řetízek s hodinkami.

Hodinky se mezi nimi houpaly a vrhaly na Emilyin uslzený obličej zlatá prasátka.

„Přerývaně se nadechla, když jí Justin přetáhl řetízek přes hlavu. Hodinky jí spočinuly mezi ňadry a zlatě zářily na její opálené kůži.

Justin vzal její tvář do dlaní a naposledy ji políbil. Jeho polibek byl vřelý, sladký a překypoval vášnivými sliby. Pak vyrazil dolů z kopce a div se nepřerazil, jak spěchal, aby od ní byl pryč dřív, než zakolísá ve svém odhodlání.

„Justine Connore! „

Ten ochraptělý výkřik ho přibil k zemi. Justin si zastínil oči proti slunci a ohlédl se k vyvýšenině.

Emily poskakovala a mávala oběma rukama. „Ukaž jim, že jsi ten setsakra nejlepší vévoda, jakého kdy Anglie měla! Lepší než princ Albert. Dokonce ještě lepší než vévoda z Wellingtonu. A vyřid panu Thaddeusovi sviňákovi Goodstockingovi, že nestojí ani za to, aby ti svými plivanci pucoval boty! „

Ani to nebude muset vyřizovat. Tlustý vyslanec civilizace stál vedle člunu a mohutnou čelist měl pokleslou ohromením.

Justin v tichém rozloučení poslal Emily vzdušný polibek.

„A kup Penfeldovi nový porcelán! „ vykřikla a přiložila si ruce k ústům jako hlásnou troubu. „Wedgwoodskou jaspisovou keramiku s květinovými vzory. „

Domorodci s vážným výrazem pozorovali, jak Justin nastupuje do člunu. Námořníci se dlouhými vesly odrazili od pobřeží. Na přídi neohrabaně dřepěl Penfeld a zbělelými prsty křečovitě svíral bočnice člunu. Justin se na něj neodvažoval

pohlédnout. Bál se, že kdyby spatřil, jak se sluhovi třeba jen nepatrně třese buclatá brada, skočil by přes palubu a doplaval zpátky k Emily, i kdyby už třeba byli na půl cesty do Anglie.

„Nezapomeň na toho anglického buldoka! Bude potřebovat obojek s ostny. A nepouštěj ho k pudlům. To nejsou žádní psi, jenom krysy s kudrnatou srstí. A nesmíš ho krmit… „ Emilyin ochraptělý hlas odumíral v dálce.

Vesla dlouhými ráznými údery rozrážela vodu a člun se vzdaloval od pobřeží.

Vzduch rozechvěla tklivá melodie, zvučná a líbezná.

Justin řekl Emily pravdu - Maorové se při ničem neobejdou beze zpěvu. Ani při loučení.

Ucítil na sobě Chalmersův chladný, zpytavý pohled, ale ne^ hnul ani brvou. Nespouštěl oči ze štíhlé postavy, která stála na zmenšujícím se pahorku, a nechal slaný vítr, ať m u osouší slzy dřív, než mohou skanout.

Emily sestoupila z pahorku teprve za soumraku. Pobřeží zalévaly poslední zlaté paprsky zapadajícího slunce. Údy, víčka a hrdlo měla jako z olova; tížily ji stejně jako hodinky na hrudi. Ale srdce i oči měla vyprahlé. Všechny zbylé slzy vyplýtvala na to, aby jimi naposledy zalila otcův hrob. Písek je vsákl, pohltil, jako by na něj vůbec nikdy nedopadly.

Za pasem sukně jí šustil balíček dopisů, které sebrala v chýši. Několik posledních hodin se jimi pročítala. Byly to prosté dopisy napsané dítěti, plné vřelosti, vtipu a osobního kouzla, přesně jak se dalo od Justina čekat. Popisoval v nich své radostné dny, krásu ostrova, přátelství s Maory a vyprávěl humorné historky o jejím otci. Ty dopisy říkaly o Justinovi úplně všechno, až na jediné - na vysvětlení, proč je nikdy neodeslal.

Emily spatřila, že opodál v písku sedí Trini, a její kroky znejistěly. Nechtěla s ním mluvit. Nechtěla mluvit s nikým. Chtěla se rozpustit v moři, které ji sem přineslo. Beze slova Triniho minula.

Vstal. „Kam půjdeš? „ zeptal se.

Potlačila vzlyk. Když Trini používal slova, která měla méně než pět slabik, znamenalo to, že mluví smrtelně vážně. Obrátila se k němu. „Pryč. „

„Co mám říct Pakehovi, až se vrátí? „

„Nevrátí se. „ Ta hořká slova z ní vypadla dřív, než je stačila zarazit.

„A co když se pleteš? „

Napřímila ramena. „Tak to aspoň jednou budu já, kdo toho (I tuhého opustil. „

Na rtech mu zahrál smutný úsměv. Špičkou nohy nakreslil do písku čáru.

„Možná že nejsi o nic moudřejší než my Maorové. Hledáš utu, svou osobní pomstu, kdykoli tě někdo urazí. „

„Urážel mě celý můj život! „ vykřikla.

V tu chvíli si uvědomila, že jí vůbec nejde o zlato. Nikdy jí o něj nešlo. Prostě nedokáže Justinovi odpustit, že zlomil srdce dítěti, které mu věřilo. A nevydrží čekat, jestli to udělá znova. Čas ji připravil o houževnatost. Její ženské srdce není tak odolné, jako bývalo to dětské. Další rána by je nepochybně roztříštila napadrť. Emily ucítila za víčky varovné zaštípání slz. Rychle zamrkala, protože nechtěla, aby ji Trini viděl plakat. Nechtěla, aby ji ještě někdy někdo viděl plakat.

„To mi připomíná, co kdysi řekl Pakehův mocný Bůh: ,Má je pomsta.’ „

„Tentokrát je to jinak, Trini. „ Ukázala si na hruď a přitom zavadila prstem o hodinky. „Tentokrát je pomsta moje. „ Upíral na ni vážné hnědé oči plné rozčilující moudrosti. Emily odmítavě mávla rukou a obrátila se k odchodu. „Jak bych mohla čekat, že to pochopíš? „

„Možná že to chápu lip, než si myslíš…, Claire. „

To jméno Emily udeřilo jako políček. Zkameněla uprostřed kroku a pak se pomalu otočila. Vzpomněla si na všechny ty chvíle, kdy si Trini zaujatě prohlížel lesklé pouzdro s hodinkami. „Jak

to víš? „

Ukázal mezi duny. Emily si teprve teď všimla dětí, které se za nimi schovávaly.

Místo obvyklého veselí zádumčivě mlčely.

„To Dani, „ řekl Trini. „Poznala tě podle těch hodinek. Řekla mi, že jsi Pakehův ztracený anděl, který se konečně vysvobodil ze strašného zakletí. „

Dani se plete, pomyslela si Emily. Jen jsem upadla do zakletí ještě strašnějšího… Roztřesenou rukou otevřela pouzdro s hodinkami. Bylo prázdné. Podobenka zmizela. Justin si z ní zase jednou vzal to nejlepší.

Vrhla po Trinim prosebný pohled: „Jak to, že mě nepoznal? „

Domorodec se záhadně pousmál. „Pakeha vidí jen to, co chce. Prostě je takový. „

Jak tak Emily slepě zírala na hodinky, z dun se náhle ozval tichý zpěv. Děti opakovaly pořád dokolečka jediné slovo. Claire. Vyběhly z dun a obklopily ji. Emily sklesla na kolena a objala Daniino hřejivé tělíčko. Pevně zavřela oči a představovala si, jaké by to bylo objímat své vlastní dítě, které nikdy nebude mít. Skoro je viděla před sebou - jak mu hedvábné tmavé vlásky padají do očí, když se sklání nad klavírem.

Otevřela oči. Trini jí pomohl vstát. Zamračeně vraštil potetované čelo. „Jak se odsud dostaneš? Nemáš žádné peníze, žádné prostředky. „

Oči jí zaplály divokou září. „Ale mám. Zlato mě sem přivedlo a zlato mě odsud dostane. „

Trini si zklamaně povzdechl, když si stáhla hodinky z krku, zatočila jimi ve vzduchu, a přetrhla tak poslední pouto, které ji vázalo k Justinu Connorovi.

Ted puká velké srdce. Dobrou noc, můj princi. Zpěv andělů kéž zkonejší tě!

Anděly stále obklopuje zář, ač ten nejzářivější z nich padl.

William Shakespeare

Vyměnil bych všechno zlato Nového Zélandu za to, abych ještě jednou spatřil úsměv tvé

maminky…

LONDÝN

Amélie Wintersová sebou škubla, když se poklidným domem rozlehlo hromové prásknutí dveří a hlučné mužské hlasy. Zaťala prsty do okenního parapetu. Venku padal z olověného nebe mrznoucí déšť a pokrýval zahrádku uvnitř obezděného dvorku lesklou vrstvičkou ledu. Amélie bezmyšlenkovitě civěla na spící růžové keře. Potřebovaly by prostříhat. Když to Scarboroughovic děvče pobodalo zahradníkova syna, musela zahradníkovi vyplatit tučnou sumu a nechat ho odejít, protože vyhrožoval policií.

Vtom za ní zaskřípaly dveře a na ošlapaném koberci zašoupaly plaché kroky.

„Přišel vás navštívit Jeho Výsost vévoda z Winthropu, madam. „

„Ať jde dál. „

„Jo, madam. „

Amélie se hořce ušklíbla. Doreen v těžkých chvílích vždycky sklouzla do koknejštiny. Toho zlozvyku se ostatně musela zbavovat i sama Amélie, když se vydrápala z bídy chudinské čtvrti a založila tuhle školu.

Halou zaduněly rázné kroky. Amélie si pomyslela, že takhle nějak asi chodí kat. Celý Londýn si už víc než týden šuškal o návratu mladého vévody a Amélie věděla, že dočasný odklad jejího trestu právě vypršel.

Dveře se rozlétly, až narazily do zdi. Z haly dovnitř foukl po-ryv ledového vzduchu. Amélie se hrdě napřímila a otočila se. Kupodivu se jí ulevilo, že se konečně setká tváří v tvář se svou nejobávanější noční můrou.

Její úleva však záhy vzala zasvé. Ve dveřích stál zachmuřený vysoký muž, nepopiratelně velice hezký. Na kapuci kabátu mu tály kapičky mrznoucího deště. Neměl klobouk, což bylo něco skandálního, a oči mu pod houštinou tmavých vlasů

plály jako oheň. Na čelisti, kterou nepokrýval obvyklý upravený vous, ale divošské strniště, bylo poznat, že zuřivě zatíná zuby. Amélie slyšela povídačky, že posledních sedm let prožil mezi kanibaly. A opravdu vypadal na to, že se jí chystá dychtivě vysát morek z kostí.

V jeho vyzývavě mužné přítomnosti se ošumělý salon rázem zmenšil a najednou se zdál přelidněný. Doreen lelkovala u dveří a její všední tvář jako by ještě víc zešpičatěla a pobledla. Za návštěvníky postával Barney a měřil si je se špatně maskovaným nepřátelstvím. Hubený cizinec po vévodově boku smekl tvrďák a nasadil zdvořile prázdný výraz, jímž Amélii ani na okamžik neoklamal.

Vévoda k ní zamířil a rázně kráčel přes pokoj, až mu plášť povlával kolem nohou. Amélie si uvědomila, že navzdory stříbrně prokvetlým spánkům a vráskám od slunce kolem očí je Justin Connor mladší, než čekala. Mnohem mladší. A mnohem nebezpečnější. Bezděčně si stáhla u krku vysoký límeček blůzy.

„Přišel jsem si pro svou schovanku, „ oznámil a uklonil se jí tak zběžně, že to bylo urážlivé. Ve tváři mu zaškubalo. „Vaše slečna Dobbinsová se mi pokoušela namluvit, že v téhle škole nebydlí. „

Amélie si ostře odkašlala, ale knedlíku v krku se nezbavila. Bála se, že vévoda sežehne vědoucíma očima vrstvy její přetvářky a odhalí celému světu ošklivou skutečnost. „Obávám se, že má pravdu. „

„V tom případě požaduji vysvětlení. Můj partner David Scarborough vám před sedmi lety svěřil do péče své jediné dítě, Claire. Mám o tom písemný doklad. „

„Já také. Ale jak se vám můj personál pokoušel vysvětlit, to děvče už tady není. „ Justin si prohrábl vlasy a byl rád, že s sebou má nevzrušitelného Bentleyho

Chalmerse. Záhadné narážky té ženy ho doháněly k zuřivosti. Trvalo mu celý týden, než sebral odvahu vypravit se na toto místo. Týden, kdy ho pomstychtivě mučila stará nespavost. Týden, kdy ve svém přepychovém kočáře jezdil kolem penzionátu a přemítal, které z osvětlených oken asi patří Claire. Když sem přišel, riskoval všechno. Dokonce i Emily.

Do salonu vklouzla služebná s plným uhlákem. Justin si povzdechl a posbíral poslední zbytečky sebeovládání. „Mohla byste mi prozradit, kde tedy Claire Scarboroughovou najdu? „

Byl to jen odraz ohně, nebo spatřil v ředitelčiných očích záblesk zlomyslného uspokojení?

„Nemám nejmenší tušení, kde ta dívka je, „ odpověděla. „Před několika měsíci odtud utekla. „

Justinovi začalo hučet v uších. Místnost zčernala a potom zrudla. A pak najednou kráčel kupředu a jen matně si uvědomoval ruce, které ho tahaly za kabát zpátky, a vyděšený ženský křik.

„Vaše Výsosti! „ Teprve Chalmersův hlas, jindy tak vyrovnaný, ale ted strachy téměř hysterický, ho nakonec vzpamatoval.

Místnost se pomalu projasnila. Chalmers mu svíral paži a mrzoutský mladík s odstávajícíma ušima ho držel za nohu. Justin mládence setřásl jako štěně. Vyděšená učitelka si tiskla k ústům kapesník, aby ztlumila křik, a tvář měla stejně bledou jako ředitelka. Služebná se krčila u krbu - nejasný bílý tvar s otevřenou pusou a vyvalenýma očima.

Jenom Amélie Wintersová stála bez hnutí, jako by na jeho ránu čekala a dokonce ji vítala. Justin spustil napřaženou ruku, otřesen do hloubi duše.

Stará žena si zamnula ruce a spustila: „Dělala jsem, co se dalo, ale ta holka byla odjakživa paličatá a zlá. Nedokázala jsem ji zvládnout. Snažila jsem se ji vést ke křesťanským zásadám poslušnosti a pokory, ale zůstávala zatvrzelá a beznadějně nevychovaná. „

Justin sevřel opěradlo křesla z růžového dřeva. Ještě pořád mu bylo nanic z toho, že tu ženu málem udeřil. Sklopil hlavu. Přišel příliš pozdě. Ta holčička je pryč. Ušel takový kus cesty, jen aby ji nakonec ztratil, možná navždy. Ztratil ji vinou vlastní zbabělosti. Jaké má právo vyčítat něco téhle politováníhodné staré ženě?

Amélie hystericky zvýšila hlas. „Navzdory svým omezeným prostředkům jsem jí poskytla nejlepší péči a vzdělání, jaké jsem si mohla dovolit. Zacházela jsem s ní jako se svou vlastní. „

„Lže! „

Ta slova prorazila zatuchlým salonem jako poryv čerstvého větru. Justin prudce zvedl hlavu. Uhlák s rachotem dopadl do krbu, až se zvířil oblak popela. Mladá služebná kráčela k Justinovi a otírala si ruce do zástěry.

„Zavři hubu, Tansy, nebo ti ji zavřu já, „ zavrčel mladík a skočil po ní.

Justin jediným plynulým pohybem vyškubl Chalmersovi hůlku a opřel ji o stůl, takže mládenci účinně zablokoval cestu. Ten sklopil hlavu a vrhl po Justinovi nenávistný pohled.

I ve svém rozrušení si Justin všiml, že služka je překvapivě krásná. Zpod volného čepce jí vykukovaly prameny hedvábných černých vlasů a ani špinavá šedohnědá zástěra nedokázala pod zplihlými volány skrýt utěšené křivky.

Zářivě modré oči jí přetékaly slzami vzteku. „Ta stará čarodějnice lže. Zacházela s tím děvčetem jako s nějakým mizerným otrokem. Nutila ji tahat uhlí a od rána do večera dřít v kuchyni. Nutila ji učit mrňousy, aby za to nemusela nikomu cálovat. Krmila ji zbytkama stejně jako mě. V jednom kuse jí předhazovala, že nebejt její dobročinnosti, skončila by na ulici a musela by se protloukat životem sama. Nebejt zatracený křesťanský dobročinnosti slečny Amélie Wintersový. „

Popadla Justina za ruku, až mu mezi prsty zůstaly šmouhy od uhlí. „To děvče nebylo zlý, pane. Přísahám. Možná byla trošku divoká, ale ne opravdu zlá. „ Kývla hlavou směrem k Barneymu a Doreen. „Nebyla jako támhleti dva. Než jí umřel táta, byla hotovej andílek, a i potom to byla nejlepší kamarádka, jakou jsem kdy měla. „

Justinovi se zařízla do srdce nová bolest. Služka se pokusila vyprostit ruku, jako by se styděla za vlastní troufalost, ale Justin ji nepouštěl. Vzhlížela k němu s přímo posvátnou hrůzou. Určitě za svůj krátký život nic dobrého nezažila, pomyslel si, ale přesto má tak dobré srdce, že se spřátelila s osiřelým dítětem.

„Nenaznačila ti nějak, kam chce jít? „ zeptal se. „Nenechala ti nějaký dopis?

Nebo vzkaz? Aspoň něco? „

Služka sklopila hlavu. „I kdyby nechala, stejně bych si to nedovedla přečíst. Prostě jednu větrnou noc zčistajasna zmizela a byla pryč. „ Zalétla vyčítavým pohledem k Doreen. „A v tu samou dobu tihle dva… „

„Tansy! „ vyštěkl Barney.

Justinovi se zdálo, že v dívčiných očích zahlédl problesknout upřímný strach.

„Ukaž mi, kde spávala, „ požádal ji jemně, ale neústupně. Byl odhodlán najít nějaký klíč k tomu, proč služčino přiznání všechny tak znervózňuje.

„Udělej jediný krok, Tansy, a máš vyhazov. „ Reditelčin hlas zazněl jako ocelový zvon a pak se ztišil do přemlouvavého tónu. „Jen si vzpomeň, co všechno jsem pro tebe udělala. „

Dívka na kratičký okamžik zaváhala a pak s hrdým vzdorem zvedla kulatou bradu. „Vzpomínám si, slečno Wintersová. Ví Bůh, že si vzpomínám. „

Zašustila ušpiněnou sukní a královským gestem Justinovi pokynula, aby šel za ní. Chalmers udělal dva kroky, ale Justin ho posunkem zarazil. Určité věci prostě musí udělat sám.

Stoupal za Tansy po schodech, a aby nepodlehl panice, ukládal si do paměti kdejakou podrobnost. Koberec už dávno ztratil původní barvu, květinový vzor byl uprostřed každého schodu ošlapaný tak, že z něj skoro nic nezbylo. Zábradlí na několika místech popraskalo a jen koncový sloupek u paty schodiště vykazoval známky toho, že ho v posledních letech vyměnili. Když došli na podestu, ozvalo se cupitání nohou a zabouchnutí dveří. Zvuk se dutě rozléhal ozvěnou, jako by široko daleko bylo liduprázdno.

Tansy sebrala ze stolku na chodbě svíčku a vedla Justina k hrubě opracovaným dveřím. Justinova úzkost rostla. Když Tansy otevřela, plamínek svíčky se zatřepotal v závanu ledového vzduchu. Do naprosté temnoty stoupalo točité schodiště. Justin zaváhal, protože věděl, že radši nechce vidět to, co ho tam nahoře čeká. Ale pomyšlení na Emily mu.dodalo odvahu. Ta by po těch schodech bez váhání vyběhla a zaplašila by svým nepolevujícím jasem všechny stíny.

Otřel si zpocené dlaně o kalhoty a vykročil za Tansy. Obklopil ho těžký ledový vzduch. Už na půl cesty se mu dech srážel u úst do obláčků.

Došli na tmavou podestu. Tansy ukázala na dveře. „Támhleto je můj pokoj. „ Porozuměl jejímu nenápadnému pokynu - vedle byly už jen jedny další dveře.

Vztáhl k nim roztřesenou ruku. Otlučená klika studila jako led. Vzal za ni, opřel se

do dveří a skoro doufal, že bude zamčeno. Dveře se skřípavě otevřely. Tansy se držela vzadu, jako by se jí nechtělo dokončit, co začala.

Když Justin spatřil, kam každý večer vedly unavené kroky Claire Scarboroughové, cosi se v něm sevřelo a navždy zemřelo. Kdyby David tušil, jak jeho dcera dopadla, zlomilo by mu to srdce.

Pokojík se krčil pod podkrovními trámy a byl stěží větší než šatna. Když se Justin protáhl pod zárubní dveří, ve vlasech se mu zachytily pavučiny.

Zašpiněné okno propouštělo slabý zimní přísvit. Za holuby vrkajícími na římse se rozprostíral nekonečný oceán komínů a střech zčernalých nánosem sazí. V jednom rohu místnosti stála úzká postel, rozházená, jako by z ní někdo právě vstal. Justin pře-jel rukou po hrbolaté matraci, i když věděl, že je šílenství přát si, aby byla pořád ještě teplá. Posadil se na lůžko a složil hlavu do dlaní.

Někdo ho pozoroval. Po páteři mu přejel mráz. Rozhlédl se a uviděl, že na něj zírají klidné modré oči. O polštář se opírala panenka. Zvedl ji, pohladil její zlaté vlásky zmarnělé stářím a dotkl se zubaté praskliny na porcelánové hlavičce.

Vtom ho polekal Tansyin hlas: „Tohleto je Annabel. Slýchala jsem, jak si s ní Claire povídá, když si myslela, že neposlouchám. Občas brečela. „ Omluvně pokrčila rameny. „Jsou tu tenký zdi. „

Panenka Justinovi bezvládně visela z ruky. Ano, jsou tu tenké zdi, pomyslel si. I ted slyšel, jak v nich šustí myši a hmyz.

Nemělo by ho překvapovat, že to děcko uteklo. Spíš by se měl divit, že tu vydrželo tak dlouho.

Do žil se mu vlil ledový vztek, odplavil zoufalství a beznaděj a přibrousil jeho odhodlání. Sevřel panenku v rukou. K čertu š Amélií Wintersovou, že odsoudila osiřelé dítě do téhle podkrovní rakve! A především k čertu s ním, že dopustil, aby k tomu došlo!

Vstal a seběhl ze schodů. Tansy mu klusala v patách. Když vešel do salonu, s ušmudlanou panenkou stále ještě v ruce, dokonce i Barney ucouvl, a tak mu ředitelka musela čelit sama.

Jméno, ze kterého čiší mráz, té ženské sedí, pomyslel si Justin zlomyslně. Byla šedivá stejně jako odlupující se omítka a vyrudl ý koberec v jejím penzionátu. Jak

mohl David nechat svoji milovanou Claire napospas téhle stvůře? On a Nicky ho ovšem přesvědčovali, že bude pryč sotva pár měsíců. Ne že odejde navždy.

Sjel rozzlobeným pohledem k ředitelčiným pokrouceným rukám a všiml si, že se jí křečovitě třesou. Její ocelová maska popraskala úplně stejně jako omítka na stropě. Justin ji poprvé uviděl takovou, jaká doopravdy byla - ubohou starou ženu, které se penzionát rozpadá nad hlavou.

Ani soucit však neotupil rezavé pohrdání v jeho hlase. „Moji detektivové pročešou kvůli Claire Scarboroughové celé město. Jestli zjistím, že jí někdo třeba jen zkřivil vlásek na hlavě, zničím vás. Rozhlásím po celém Londýně, do jakého podkrovního vězení jste uvrhla dceru Davida Scarborougha. Postarám se, aby vám sebechudší obchodníček nesvěřil ani psa, natož dítě. „

Otočil se na podpatku, až kolem něj zavířil plášť. Zastavil se před vyjevenou Tansy a vytáhl z kapsy tlustý svazek librových bankovek. Peníze pro něj nic neznamenaly. Dost dlouho se bez jejich břemene obešel.

Vtiskl Tansy bankovky do ruky. „Jestli si vzpomeneš ještě na něco ohledně té noci, kdy Claire utekla, nebo jestli prostě budeš něco potřebovat, jdi do Grymwilde Mansion na Portland Square a ptej se po mně. „

„Propánakrále! To jste vážně nemusel, pane. „ Ale hned si peníze zastrčila za živůtek.

„Lorde Winthrope. „

Ten hlas přejel Justinovi po páteři jako ocelový dráp.

Reditelčiny šedé oči se do něj zabodávaly. „Pokud jde o to dítě, možná jsem selhala, ale vaší péči by se také dalo ledacos vytknout, Vaše Výsosti. „

Ve tváři mu škublo. Hodiny na krbové římse odtikávaly čas v naprostém tichu. Pak se Justin zdvořile uklonil. „Připouštím, že máte pravdu, madam. Jestli budu mít to štěstí a najdu ji, budu se až do konce života snažit, abych jí to zanedbávání vynahradil. „

„Jo, to teda budete. Vsadím se, že se o to sama postará, „ zamumlala si pro sebe Tansy.

Justin ji už nezaslechl, ale Chalmers po ní vrhl zvědavý pohled. Ťukl do svého tvrdáku a bodře švihl hůlkou. „Na shledanou a přeji příjemné odpoledne, „ rozloučil se a odkráčel ve stopách pobouřeného vévody do zimního odpoledne.

Justin nevěřil, že mu ještě někdy bude teplo. Jitřní slunce vrhalo oknem do kočáru trochu bledého světla, ale nic víc. Sepjaté ruce měl v bílých rukavicích celé promrzlé. Zima mu pronikala hluboko do kloubů, ochromovala ho až k naprostému vyčerpání. Pokoušel se odvést myšlenky jinam, ale každým uplynulým dnem bylo těžší a těžší

vybavit si líbeznou píseň moře a škádlivý šepot vlahého vánku. Jediné teplo mu skýtaly vzpomínky na Emily.

Měsíc úporného hledání nepřinesl žádný výsledek. Nemilosrdné čelisti Londýna spolkly Claire Scarboroughovou beze stopy.

Za oknem kočáru ubíhaly úhledně sestříhané trávníky a železné brány. Portland Square bylo na hony vzdáleno chudinským čtvrtím, které celou noc prohledával. Tuhle noc strávil stejně jako tucet předešlých - pročesával úzké uličky, obcházel taverny a špeluňky, vyptával se každého, kdo ho byl ochoten vyslechnout. Jenže i ti nejhorší pobudové se mu vyhýbali širokým obloukem. Patrně se zase jednou vyznamenala spolehlivá síť společenských klepů a novinky o zuřivém vévodovi prosákly dokonce až mezi spodinu.

Justin si povzdechl. Skoro si přál mít vedle sebe chladnokrevného Chalmerse, který by ho uklidnil. Jenže svého hlavního agenta poslal s výkonnou armádou detektivů na venkov, aby prohledali všechny sirotčince a útulky v okolí Londýna.

Kočár zahnul za roh a drkotal po dláždění. Justinova nálada se ještě zhoršila, jako pokaždé, když spatřil otcův dům. Už ne otcův, ale můj, připomněl si zasmušile. Sídlo Grymwilde bylo novogotickou noční můrou: samé zkosené střechy, štíty, arkýřová okna a na jedné straně jako nepovedený výrůstek věž s cimbuřím. Jediné, co si na domě uchovalo symetrii, byly dvě vížky s rozšklebenými chrliči na protilehlých koncích střechy. Justin v duchu proklínal

Mortimera Connora, prvního vévodu z Winthropu, který se tak zamiloval do svého nově koupeného titulu, že vystavěl tuhle vulgární obludnost jako památník svému špatnému vkusu.

justin vystoupil z kočáru a přikázal kočímu, jemuž ospalostí padala víčka, aby si šel lehnout. Proklouzl vstupními dveřmi a s povděkem uvítal poklid spícího domu.

Matku zajímal víc chystaný ples, na kterém ho chtěla představit vhodným mladým dámám z kruhů svých známých, než Justinovo marné pátrání po přítelově dítěti. Jeho tři sestry se všechny provdaly za nanicovaté hlupáky, kteří se okamžitě usadili v Grymwilde a neměli na práci nic důležitějšího než potloukat se po domě s nejnovějším výtiskem Timesů v podpaží. Justin prahl po troše soukromí. Stýskalo se mu po jednoduché chýši a domorodých přátelích, kteří věděli, kdy mluvit a kdy zůstat zticha.

A nejvíc ze všeho se mu stýskalo po Emily. Stýskalo se mu po jejím rošťáckém úsměvu, po teplu její zlatisté kůže, po omamné chuti jejích rtů.

Projela jím palčivá bolest. Stáhl si rukavice a odhodil je na lakovaný stolek, přičemž zahlédl svůj odraz v zrcadlovém panelu na zdi. Posledních několik týdnů se zrcadlům vyhýbal a ted si připomněl proč. Oči měl z vyčerpání podlité krví a vlasy

rozcuchané, jako by si je příliš často zoufale prohrabával. Navzdory dokonale střiženému večernímu obleku vypadal každým coulem jako bláznivý divoch, za něhož ho polovina společnosti považovala.

Dotkl se tváře. Opálení se vytrácelo stejně rychle jako jeho naděje. Sedm let života na Severním ostrově se mu rozplývalo před očima jako zapomenutý sen, k nesnesení líbezný a tklivý. Jenom dopisy, které denně psal Emily, ho udržovaly při zdravém rozumu. Odesílal je zdeptaný a skleslý, protože věděl, že může trvat celé týdny nebo dokonce měsíce, než je dostane.

Počká na mě? přemítal. Nebo si ji nenasytné moře vezme zpátky, aby mě potrestalo za to, že jsem byl takový hlupák a opustil ji?

Odlepil se od stolku, příliš unavený, než aby se zmohl na cokoli víc než vyklopýtat do schodů a padnout do pochybného přepychu své studené, opuštěné postele.

Chovám v srdci naději, že se jednou znovu setkáme, v lepším světě, než je tenhle…

Emily konečky prstů zavadila o cosi hladkého a studeného. Sáhla po tom, ale předmět se jí odkutálel z dosahu. V duchu zanadávala a opatrně nakoukla přes postranici vozíku. Ze svého vyvýšeného trůnu ji pokoušelo jablko, velké, lesklé a červené, až se jí sbíhaly sliny a v žaludku jí kručelo.

Prodavač se zrovna odvrátil od vozíku a podával sáček pánovi ve vysokém bobřím klobouku. Emily vyskočila a drapla jablko.

Prodavač by si býval ničeho nevšiml, kdyby se jí pléd nezachytil o oj. Když se rozběhla pryč, vozík se převrátil a rubínový proud jablek se vysypal do špinavého sněhu.

„Zlodějka! „ zařval prodavač. „Vrať se, ty potvoro! Policie! „

Emily se neodvážila ohlédnout. Skoro nevnímala dusot běžících nohou, zmatené výkřiky a důvěrně známý hvizd konstáblovy píšťalky. Utíkala po úzkém chodníku, až její tenké podrážky pleskaly sněhem, a prodírala se zástupy lidí. Jakási šedovlasá matróna vyjekla a upustila plnou náruč balíčků. K honu se připojili tři umounění uličníci a drželi se Emily v patách, dokud je to neomrzelo.

Znovu zahvízdala píšťalka, tentokrát blíž. Emily vyběhla na rušnou ulici, jako šipka prolétla mezi kočárem a dvoukolou drožkou a jen tak tak se vyhnula kopytům polekaných koní. Do uší ji udeřila vozkova kletba.

Zahnula za roh do úzké uličky, vrhla se k jedněm dveřím a krčila se ve vchodu, dokud ji dusot běžících nohou neminul a neutichl. Byla celá udýchaná, ale nečekala, až popadne dech;

dřepla si na špinavý práh a zakousla se do šťavnatého jablka. Věděla, že je to nevychovanost, ale bylo jí to srdečně jedno. Vyhladovělý žaludek se přísunu potravy vzepřel a Emily ochromila křeč. Odhodila ohryzek a schoulila se.

Nevolnost odezněla stejně rychle, jako přišla, ale Emily zůstala celá roztřesená.

Přečnívající střechy nepropouštěly na ulici ani slaboučké zimní slunce. Emily si

přitáhla obnošený pléd těsněji k ramenům. Bála se, že ani všemi kradenými jablky na světě nedokáže zaplnit prázdnotu, která zela v jejím nitru.

Zvedla hlavu a rozhodla se nepodlehnout sklíčenosti. Proč bědovat a zoufat? Vždyť konečně přestalo sněžit. A ona je volná po tom příšerném měsíci, který protrpěla zavřená v těsné kajutě parníku spolu s pěti dalšími ženami, z nichž většina ještě neobjevila potěšení z každodenní koupele. Všechny peníze z prodeje otcových hodinek sice vydala na cestu z Nového Zélandu do Anglie, ale aspoň už není závislá na vrtkavé dobročinnosti Amélie Wintersové. Ted je svou vlastní paní a Londýn jí leží u nohou.

Vstala, opatrně překročila pochrupujícího opilce, který k sobě tiskl láhev džinu, a vykročila k hlavní třídě. Na její krádež se už zapomnělo - vystřídalo ji nové pozdvižení, protože nějakého vychrtlého špindíru přistihli, jak krade jistému lepšímu pánovi peněženku.

Emily se toulala ulicemi a přemítala, jak je možné, že se město za tu dobu, co byla pryč, tolik zmenšilo a zatuchlo. Všude se hemžily vozy tažené koňmi a měnily sníh v černou břečku. Emily si nikdo nevšímal. Byla jen jedním z moře obličejů v tomhle obrovském lidském mraveništi.

Bez přemýšlení zabočila do honosnější ulice, kde byla dlažba čerstvě posypaná solí a podél širokých chodníků se táhly řady obchodů. Ve výkladech se třepotaly plynové lampy a osvětlovaly oslnivou přehlídku zboží, lákavě naaranžovaného na čerstvých větvích borovice a cesmíny. Emily se zastavila u výlohy hračkářství a dívala se, jak mechanický svatý Mikuláš bubnuje na maličký zelený bubínek.

Když se odvrátila, setkala se tváří v tvář se svým vlastním portrétem přilepeným na kandelábru. V hrdle jí uvízl výkřik. Copak ji tenhle obrázek bude pronásledovat celý život? Strhla oznámení a ruce se jí třásly spíš leknutím než zimou. Kresba byla velmi zdařilá, očividně ji podle otcovy staré podobenky udělal nějaký profesionál. Když Emily uviděla, jak závratná suma se nabízí jako odměna, nevěřícně vykulila oči. V kapse nemá ani půlpenny, a přitom má větší cenu než kterýkoli zločinec, jenž se ukrývá v bludišti londýnských uliček.

Z úhledného nápisu na ni křičela dvě slova: Ztracené dítě.

Ztracenější, než se kdy Justin dozví, pomyslela si. Opřela si čelo o studený kandelábr, protože na ni zničehonic dolehla beznaděj. Nenávist k Justinovi ji léta držela při životě. Teď když vyprchala, necítila Emily nic. Vůbec nic, jen zoufalou touhu po teple. Justin jí svou vřelostí prohřál duši a pak za sebou přibouchl dveře a zanechal ji prokřehlou a osamělou. Vrátí se na Nový Zéland a bude hledat ženu, kterou znal jen jako Emily Scarletovou? Jelikož zbaběle uprchla, nikdy se to nedozví.

„Jdi pryč, děvče. Nemáme zapotřebí, aby nám někdo jako ty odrazoval zákazníky, „ odháněl ji zástěrou tlustý obchodník.

Emily po něm vrhla tak zlostný pohled, že začal volat policii. Rozběhla se pryč. Měla pocit, že už bude utíkat navěky a nikdy se nikam nedostane. Nechtělo se jí vyměnit jednu celu za jinou, ačkoli ve vězení by aspoň bylo tepleji než včera v noci v parku. Smrákalo se a prudce se ochlazovalo. Emily stouply do očí horké slzy.

Vůbec si nevšimla, že se jí někdo připletl do cesty, dokud do něj nenarazila.

Rozplácla se na zem jak dlouhá, tak široká a na hlavu se jí sesypal déšť balíčků.

Rozezleně vzhlédla, promnula si čelo a chystala se vychrlit na nebohého nakupujícího salvu nadávek.

„Ať mě veme čert, jestli to není Emily Scarboroughová! „

„Tansy? „ zašeptala Emily, protože nevěřila vlastním očím. Se-třepala balíčky z klína a vyškrábala se na nohy.

Ta krásná dáma přece nemůže být její Tansy… Na vysokém účesu z ebenových vlasů jí seděl apartní klobouk s péry. Přiléhavé šaty ze žlutého saténu dávaly vyniknout jejím plným tvarům a od honzíku z nich spadal vodopád nabíraných krajek. Jenže nikdo jiný na světě přece nemůže mít tak veliké a modré oči.

„Tansy? „ zopakovala a málem přitom vyjekla.

„Ach Emily! „

Jakmile ji Tansy sevřela v navoněném objetí, všechny Emilyiny pochyby se rázem rozplynuly. Čas se vrátil zpátky a najednou tu zase byly dvě vystrašené holčičky, které se k sobě tisknou v opuštěném podkroví.

Emily o krok ustoupila, ale nepouštěla Tansyiny paže, protože Se nechtěla vzdát toho důvěrně známého tepla. „Co se stalo? Dědila jsi? Vykradla jsi banku? Nebo jsi konečně ulovila za manžela nějakého boháče? „

Tansy pohodila hlavou a s bezelstnou pýchou vypjala hrud. „Ještě ne, ale možná brzy ulovím. Pracuju ted pro paní Roseovou. „

Emily se zamračila, protože to jméno jí bylo matně povědomé. „Pro paní Roseovou? Musí ti platit opravdu dobře. Pracuješ jako její komorná? „

„Vůbec mi neplatí ona. Platí mi páni, co k ní chodí. „

Emily úžasem poklesla čelist. Tansy jí jemně zvedla bradu a pusu jí zavřela. Ruku ted měla hebkou, ani stopy po mozolech.

Emily ztěžka polkla. „Ty pracuješ v nevěstinci? „

„Přesně tak. Páni jsou většinou laskaví, mají jemný ruce a neváhají šáhnout hluboko do peněženky. Přímo mě milujou. Všichni mi to říkaj. Jsem jejich oblíbenkyně. „

„Já to nechápu. Co se stalo se slečnou Wintersovou? „

Tansy sešpulila rty. „Vykopla mě, jen si to představ. Potom, co jí tvůj poručník zabrnkal na nervy. Mělas to vidět, dal tý starý bábě co proto. „

Emily se stáhlo hrdlo. „Tys ho viděla? „

„Aby ne! A je to nejhezčí mužskej, jakýho jsem kdy potkala. „

„Ano, „ připustila Emily tiše, „to je. „

„Některý z mejch pánů tvrděj, že je zlej a nebezpečnej, ale já vím svoje. Dal mi peníze, představ si. Řekl mi, že kdybych někdy potřebovala pomoc, ať jdu rovnou do Grymwilde Mansion na Portland Square a ptám se po něm. Kdybych si nechtěla dokázat, že umím stát na vlastních nohou, nejspíš bych to udělala. „

Emily na závratný okamžik ochromila taková bolest, že se jí zatmělo před očima.

Sotva postřehla Tansyin jemný dotyk na paži.

„Kdes byla, holka? Proč jsi utekla a nic mi neřekla? „

„Neutekla jsem. Barney s Doreen mě unesli kvůli bůhvíjakým bláznivým piklům slečny Wintersové. „

Tansyiny plné rty ztvrdly. „Já to věděla, že z těch mizernejch prevítů nekouká nic dobrýho. Měla jsem to povědět tomu milýmu pánovi, co tě hledal. Nadělal by z těch vyzáblejch zmetků sekanou. „

„Ne! „ Emily jí v návalu paniky zmáčkla paži. „Musíš mi odpřisáhnout, že jestli se s ním ještě někdy potkáš, neprozradíš mu, žes mě viděla. Nesmí se dozvědět, že jsem v Londýně. „

„Co se děje, Emily? Máš nějaký potíže? Je to dobrej člověk. Vím určitě, že kdybys mu to dovolila, nabíd by ti pomocnou ruku. „

Emily pevně zavřela oči a snažila se zahnat vzpomínku na Justinovy něžné, opálené ruce na svém těle. Když oči zase otevřela, pálily ji jako oheň. „Nemůže mi pomoct. Udělala jsem něco strašného. A jestli se to dozví, bude mnou až do smrti pohrdat. „

„Ale no tak, zlatíčko. Co by mohlo bejt tak strašný? „

Zamilovala jsem se do něj. Zavinila jsem, že se zamiloval do mě, a přitom jsem mu v jednom kuse lhala… Emily jenom potřásla hlavou, neboť nedokázala vypravit ze sevřeného hrdla ani hlásku.

Tansyiny modré oči byly bolestně upřímné. „Tak pojd se mnou. Paní Roseová se tě ráda ujme a ti fajnoví páni budou takovou krasotinku, jako jsi ty, přímo hltat. Poctivě si vyděláš vlastní peníze. Už se nikdy nebudeš muset spolíhat na ničí dobročinnost. „

Když Emily uslyšela takhle nahlas vyslovit svoje vlastní myšlenky, skoro se zachvěla. Na kratičký šokující okamžik byla v pokušení souhlasit. Ale představa, že se jí cizí ruce dotýkají tak, jako se jí dotýkaly Justinovy, ji naplnila odporem.

„Ne, Tansy, promiň. Těší mě, že jsi šťastná, ale já prostě nemůžu. „

Najednou jako by mezi nimi vyrostla zed; zase se dívaly jedna na druhou jako dva cizí lidé, kteří se náhodou potkali uprostřed rušné ulice. Kolemjdoucí s rukama

plnýma balíčků na ně zvědavě civěli. Emily zahlédla svůj odraz v potemnělém výkladu - drobná postavička v ošuntělých černých šatech, roztrhaných punčochách a prodřeném plédu. Z rukaviček jí vykukovaly prsty. Jak se opovažuje oslovit na ulici slušnou dámu?

Pak Tansy strčila ruku do kabelky a vytáhla šilink a Emilyiny nejhorší obavy se naplnily. „Nemám s sebou bankovky. Můžu ti aspoň koupit pořádnej piroh? „

Emily si prohlížela lesklou minci. K nosu jí z nedaleké pekárny zavanula teplá

vůně těsta. Jenže nechtěla znovu žít z něčí dobročinnosti - ani z Tansyiny.

Sepjala ruce za zády, aby odolala pokušení. „Ne, nemám hlad, díky. Právě jsem se najedla u přátel. Měli jsme vynikajícího pečeného bažanta. A omáčku. Plnou mísu omáčky. „ Začala couvat. „A taky ovocné koláčky. Ty hrozně dobré, co se namáčejí do brandy a pak se zapálí. Snědla jsem jich půl podnosu a pak jsem je zapila džbánkem smetany. Víš, že smetanu přímo zbožňuju. „ Připlácla si ruce na žaludek. „Jsem tak přecpaná, že si připadám jako nadívaný vánoční krocan! „

Strkající se dav je začal odnášet od sebe. Emily ještě zahlédla, jak Tansy trůní mezi rozsypanými balíčky jako popletený kanárek.

„Emily, počkej! Nechoď ještě! „ vykřikla.

Emily jí vesele zamávala. „Jsem ráda, že se ti daří dobře. Musíme si spolu někdy zajít na svačinu. „

Jakýsi muž v plášti smekl před Tansy klobouk a nabídl jí pomoc při sbírání balíčků. Emily tohoto odvedení pozornosti využila, vmísila se do hloučku veselých koledníků a nechala se unášet pryč v proudu jejich zpěvu: „…štěstí, zdraví neseme vám… „

Zahnula za roh, zatímco koledníci pokračovali dál a mrazivým vzduchem se nesl jejich smích. Emilyino srdce zachvátila prázdnota ještě horší než hlad. Všechno, co potřebovala vědět o Vánocích, se dozvěděla, když Justin svým zvučným hlasem předčítal kroužku zaujatých Maorů z Bible.

Grymwilde Mansion na Portland Square.

Objevili se lampáři a začali probouzet plynové lampy k třepotavému životu. Nohy Emily samy nesly, ale ani námahou z rychlé chůze nezahnala čím dál větší zimu. V katedrále svatého Pavla se rozezněly zvony. Emily napadlo, jestli si Penfeld pohodlně hoví někde u krbu, naslouchá tomu líbeznému vyzvánění a usrkává z šálku horký čaj.

Grymwilde Mansion na Portland Square.

Kakofonie městských ulic se ztlumila do nezřetelného šumu. Emily stála v padajícím soumraku u ústí široké třídy lemované ploty z tepaného železa a vysokánskými duby, jejichž holé větve se vzpínaly k obloze jako strnulé prsty. Sníh tu

byl čistý, pokrýval hladké trávníky a terakotové fontány bělostnou peřinou. Emily si

připadala jako vetřelec z jiného světa.

Grymwilde Mansion na Portland Square.

To si vážně myslela, že bude moci žít ve stejném městě, chodit stejnými ulicemi, aniž by se Justina pokusila aspoň zahlédnout? Jestlipak vysedává smutně a osaměle v prázdném domě a společnost mu dělají jen výčitky svědomí? Nebo se potuluje studenou zasněženou zahradou a sní o ní?

Existoval jen jediný způsob, jak to zjistit.

Nebe se protrhlo a zase začalo chumelit. Emily si s povzdechem přetáhla pléd

přes hlavu a spěšně vykročila prohlubujícím se šerem.

Odloučila mě od tebe jenom naděje na lepší budoucnost pro nás oba…

Justin stál u okna a díval se, jak se z nebe snášejí těžké sněhové vločky a halí trávník bílou kožešinou. Ačkoli toužil po slunci a moři, sníh ho uchvacoval svou čistotou, svým věčným příslibem nové naděje.

„Justine, Justine! Miláčku, kde jsi? „

Otráveně si povzdechl, až dechem zamžil studenou okenní tabulku. Před matkou ho nezachránily ani těžké damaškové závěsy. Roztáhla je a Justina zavalila dusivá mlha jejího parfému.

„Tady jsi! Už jsem si začínala říkat, jestli se náhodou neschováváš pod postelí, jako jsi to dělával, když jsi byl malý. „

„Stejně by mi to k ničemu nebylo. Prostě bys zase zavolala majordoma, aby mě vytáhl za nohy ven. „

Popleskala ho vějířem po ruce. „Nezlob. Slíbil jsi, že se k mým hostům budeš chovat zdvořile, a zatím se celý večer schováváš za závěsy. Když už jsi mi bezohledně odepřel každoroční vánoční ples, tak bys snad mohl poctít svou přítomností aspoň můj skromný večírek. „

Justin si povzdechl. Vévodkynina představa skromného večírku spočívala v tom, že do osmiúhelníkového salonu nacpala stovku hostů. „Varoval jsem tě, že nejsem dobrý společník, matko. Mám plnou hlavu mnohem naléhavějších starostí, než je hrát whist s bandou přiopilých náfuků. „

„Určitě zase myslíš na to příšerné dítě. Musíš s tím směšným trápením přestat.

Vždyť na tom pracují nejlepší lidé. Brzo toho chlapečka najdou. „

„Je to děvče, „ připomněl jí nejméně posté. „Děvče. „

„Když už se bavíme o děvčatech, „ řekla matka a vytáhla ze živůtku navoněný kapesníček, „je tu ta milá paní du Pardieu, o které jsem ti povídala. Rozhodně se musíš seznámit s její dcerou. Je to okouzlující bytůstka. Právě vyšla z penzionátu. „

Zatřepotala kapesníčkem ve vzduchu jako praporem a ukázala: „Tamhleta, drahoušku. „

Justin se při tom pronikavém zvolání přikrčil a stáhl jí ruku dolů. Ted když se matce vrátil právoplatný dědic Winthropu, stalo se smyslem jejího života zajistit, aby vyprodukoval dalšího.

„Nechci se setkat ani s milou paní du Pardieu, ani s její dcerou. Kdyby tu byla královna Viktorie, nechtěl bych se setkat ani s ní. Chci, aby mi všichni dali pokoj. „

Kovově šedé prstýnky vévodkyniných vlasů se rozhořčeně zatřásly. „No tak dobrá. Tak je tedy nechám, ať tě považují za divocha. „

Odplula s mohutnou hrudí výbojně vystrčenou dopředu, jako by to byla příď válečné lodi. V jejích patách se jako v lodní brázdě hemžili okounějící hosté. Justin potřásl hlavou a poprvé pochopil, proč otec za svého pošetilého mládí nechal vyřezat na příd jedné plachetnice matčinu figurínu.

Odvrátil se od okna a podrážděně si popotáhl naškrobený límec. Možná by se měl snažit být přívětivější. Možná sem někdy po svatbě bude chtít přivést Emily a byl by nerad, kdyby její pověst utrpěla kvůli té jeho.

Proplétal se davem, tu a tam se zmohl na úsměv a přátelské pokývnutí. Veškerá diplomacie, které se naučil během let mezi Maory, jako by ho opustila. Připadal si toporný a neohrabaný, znovu se ho zmocnila ona bolestná plachost, která ho sužovala v dětství.

Jeho sestra Edith bušila do klavíru jakýsi popěvek. Justin sebou co chvíli škubl a v duchu trpěl za ten týraný nástroj. Edithin manžel Harold se zakloněnou hlavou vyluzoval doprovod. Nebo že by to byl Herbert? zamračil se Justin. Pořád si nemohl manžely svých sester pořádně zapamatovat.

Zamířil k míse s punčem ověnčené lesklými lístečky cesmíny a doufal, že v jejích rumových hlubinách najde bezpečný přístav.

Vtom se mu kolem paže sevřela jako sametový svěrák ruka v rukavičce. „Ahoj, Justine. Našel by sis chvilku pro starou kamarádku? „ Ten důvěrně známý hlas v sobě měl lahodnou drsnost brandy rozpálené plamenem.

„Suzanne, „ řekl a otočil se, aby se pozdravil se svou bývalou milenkou a snoubenkou.

Čas k ní byl milosrdný; změkčil její mladistvou krásu do podmanivé zralosti, kterův zrazovaly jen nepatrné váčky pod očima. Tvář jí rámovaly nadýchané kaštanové lokny. Justin věděl, že by k ní měl něco cítit - cokoli, třeba aspoň nostalgii, ale necítil vůbec nic. Jako by byla úplně cizí člověk. Musela jeho odtažitost nějak vytušit, protože zesílila stisk.

„Napadlo mě, jestli si nechceš zatančit. Mého manžela bohužel tanec moc neláká - víc ho baví rozebírat s přáteli zákon o státních svátcích. „

Justin se podíval na muže, na kterého ukázala - upraveného šedovlasého človíčka mnohem staršího než ona sama. A nepochybně velmi bohatého.

První instinkt mu velel odmítnout, ale její majetnické sevření ho odradilo od pokusu o odpor. „Smím prosit? „ řekl a rozpřáhl náruč.

S úsměvem přijala a roztančili se. Edith právě vybrnkávala valčík a několik hostů už se také dalo do tance.

„Ještě pořád hraješ? „ zeptala se Suzanne, aby prolomila trapné ticho.

„Jenom když všichni spí. „

Krátce se zasmála, ale pak se zarazila, protože jí došlo, že Justin mluví vážně.

„Podařilo se ti nakonec studovat ve Vídni? „

Vedl ji podél nablýskaných oken. „Ne. Udělal jsem si cestou zajíždku. „

„Sny už takové bývají. Vzdáme se toho, co opravdu chceme, abychom dosáhli

něčeho jiného. Kéž bychom se mohli vrátit zpátky…, „ povzdechla si a odmlčela se.

Opřela si mu hlavu o rameno a Justina na chvíli potěšilo, že objímá někoho, kdo chápe, jak draze zaplatil za svoje váhání. Ale jak tak vířili v náručí hudby, srdce se mu náhle sevřelo, protože si vzpomněl na jinou noc - noc, kdy tančil valčík pod vesele blikotajícími hvězdami. Tančil tehdy na nevhodnou hudbu, v náručí svíral nevhodnou ženu, ale nikdy v životě mu nic nepřipadalo správnější.

Zavřel oči a už nevdechoval vybranou vůni Suzannina levandulového parfému, ale prchavé aroma vanilky a opálené kůže rozehřáté sluncem. Na tu nebezpečnou představu vzápětí svévolně zareagovalo jeho tělo.

„Možná bychom se zase mohli scházet. Můj manžel často cestuje. Příští týden odjíždí pracovně do Belgie. „

Ten zadýchaný hlas roztříštil Justinovy vzpomínky. Otevřel oči. Suzanne k němu vzhlížela a rty měla pootevřené ve vlahém pozvání.

„Ach Bože. „ Odstrčil ji a držel ji od sebe na délku paže. „Hrozně se omlouvám. „

„Za co? „

Z jeho slov zazněla beznaděj. „Nemůžeme se vrátit zpátky, Suzanne. Cesta zpátky nevede. „

Pustil ji, protože chtěl za každou cenu uniknout jejímu zdrcenému zklamání.

Propletl se davem a sebral sluhovi v livreji plnou láhev rumu.

„Ale, Vaše Výsosti, to je do punče! „

„Ted už ne, „ opáčil a prchl do osamělého klidu ztemnělého obývacího pokoje.

Vysoká okna skýtala vyhlídku na vířící sníh a na přední trávník zalitý měsíčním světlem. Justin se opřel o okenní rám a přihnul si z láhve. Ani dobře známý tekutý oheň ho však neohřál a nezklidnil jeho podráždění. Sevřel v prstech hladké sklo.

V salonu pěl Herbert nebo Harold nějakou plačtivou baladu o muži, který prohledal kvůli své milované celý svět, jen aby ji nakonec našel v náručí jiného. Justin zaúpěl, zavřel oči a opřel si čelo o ledovou okenní tabulku.

Když oči zase otevřel, spatřil, že přímo před branou někdo stojí.

Za sklem tančily sněhové vločky. Zamrkal, protože ho napadlo, že to prve byl jen přelud. Ale ta drobná postavička oděná v černém tam pořád byla, v tajuplném tichu se tiskla k bráně z tepaného železa.

Musí to být nějaký malý žebráček, pomyslel si.

V několika posledních týdnech strávil spoustu času tím, že se seznamoval se sirotky a toulavými dětmi z londýnských ulic. Mezi Maory žádné hladové děti nebyly. To, co jeden zasel, sklidili všichni. Justina děsilo, když viděl, jak londýnské děti v chudinských čtvrtích hladovějí. Možná někdo z těch, jimž pomohl, poslal tuhle ucouranou chuděrku na jeho práh, aby poprosila o jídlo.

Okenní tabulkou zalomcoval poryv větru. Té malé musí být strašná zima, pomyslel si Justin. Řeknu Penfeldovi, aby ji pozval do kuchyně na teplé jídlo.

Odvrátil se od okna, když vtom ho ledovými prsty zachvátilo pomyšlení tak

děsivé a přitom tak úžasné, že ho zamrazilo až do morku kostí.

Přimhouřil oči. Ta postava tam pořád stála. Nehýbala se. Cekala.

Rozběhl se přes pokoj a tiše zaklel, když kolenem narazil do mosazného podstavce se zamračenou bustou prince Alberta. Vtrhl do salonu, prodíral se davem a ignoroval zarachocení podnosu, který komusi vyrazil z rukou, nevnímal ani překvapené a polekané výkřiky.

„Panebože, co to ten chlapec zase provádí? „

„Pozor, Millicent, pošlapal mi celou vlečku. „

„Copak hoří, synu? Máme zavolat hasiče? „

Prolétl halou a rozrazil vstupní dveře. V plicích ho zaštípal ledový vzduch a mráz mu vehnal slzy do očí. Rychle zamrkal, aby se jich zbavil.

Vzduchem poletovaly sněhové vločky, tančily ve větrném valčíku a halily svět do bílého hávu. Justin nechal dveře dokořán a rozeběhl se přes kluzký zledovatělý trávník k ulici.

Rozhlédl se na obě strany. Ulice zela prázdnotou. Železná brána se pohupovala ve veřejích a strašidelně skřípala.

Justin sklesl na podezdívku a opřel si lokty o kolena. Slepě zíral do noci, přemítal, jestli se snad už dočista nezbláznil, a naslouchal, jak sněhové vločky šeptají sliby, jež se nikdy nesplní.

Emily dlouhými kroky rázovala po chodníku. Ramenem vrazila do kolemjdoucího kominíka, až se mu náčiní rozsypalo do sněhu.

„Dívej se na cestu, ty jedna huso, „ zavrčel.

Popadla kovovou štětku, rozmáchla se a přitiskla mu ostré štětiny k hrdlu.

„Dávej si pozor, komu říkáš huso, ty hlavo skopová! „

Ucouvl a zvedl ruce na znamení, že se vzdává. Hodila po něm štětkou.

„Tobě taky veselé Vánoce, „ zavolal za ní, když zase vykročila. Emily byla bez sebe vzteky.

Pospíchala, aniž by věděla kam, a rozdmýchávala vychladlý popel své hořkosti do zuřivých plamenů. Pohrávala si se svým hněvem, nemilosrdně otevírala důvěrně známé staré rány. Ten hněv dobře znala. Byl to přítel, který jí umožňoval chodit s hrdě vzpřímenou hlavou navzdory posměškům a urážkám. Byl to nepřítel, který ji nutil kopat kolem sebe a vázat Cecille na copech uzly. A byl to její milenec, který kolem ní vystavěl kamennou hráz zuřivosti na obranu proti zoufalství, a tak ji držel při životě během těch mrazivých, černých nocí v podkroví.

Většina výkladů už byla temná; majitelé odešli domů usadit se u praskajících ohňů. Emily za sebou ve sněhu zaslechla chrupat kroky. Ohlédla se a čekala, že ji přes hlavu praští kominíkova štětka. Do úzké uličky vklouzl stín. Div, že se nahlas nerozesmála. Jestli ji chce někdo okrást, musí to být opravdový zoufalec.

Přešla širokou ulici, kde se z kavárny na rohu linulo světlo a smích. Do oka jí padl povědomý papír přilepený na kandelábru. Kolemjdoucí muž si ji zvědavě prohlížel, a tak si Emily pro jistotu přetáhla pléd přes obličej. Podoba s obrázkem tu pořád ještě byla. A ne všichni v Londýně jsou tak hloupě zaslepení jako Justin.

Chudák Justin…

Místo, co by ho našla, jak po ní teskní v opuštěném domě, spatřila, jak pluje kolem rozzářených obrovských oken s krásnou neznámou v náručí. Nestydatě hladce se vrátil ke svému vznešenému dekadentnímu životu a ona zase jednou zůstala stranou a musela jen zvenku přihlížet.

Možná že kdyby byla stejně zkušená jako žena, se kterou tančil valčík, poznala by, že si s ní na ostrově jenom pohrával. Proč by taky neměl? Kromě Maorek, které nepochybně stačil všechny svést, ještě než se objevila, byla jedinou ženou na míle kolem. Justin není žádný chudák. Chudák je ona.

Tu noc na pláži mu dovolila, aby se jí dotýkal na nejcitlivějších místech těla i duše. A on si dnes večer tiskne k srdci jinou ženu -stejně jako si kdysi pod zamženou perlou měsíce tiskl k srdci ji. V černém večerním obleku mu to ohromně slušelo a hříva nepo-slušných vlasů, která mu visela přes naškrobený límec, vzbudila v Emily podivné

dojetí. Hrdlo s e j í sevřelo trpkým pocitem zrady. Zaťala ruce v pěst. Nemůže si dovolit podlehnout bolesti. Ani na okamžik. Kdyby to udělala, musela by se přímo tady na ulici schoulit do klubíčka a všechno vzdát. Ráno by ji našli zmrzlou -další všední případ umrznutí.

Kráčela dál a bolestně si uvědomovala celou svou beznaděj. Podrážky bot měla promočené, holé prsty prokřehlé, poletující sníh ji řezal do tváří jako droboučké skleněné střepiny.

Minul ji dobře oblečený pár. Žena se zachichotala a muž si ji opovržlivě změřil.

Věděli, že sem Emily nepatří. Nepatřila nikam.

Vtom se opodál otevřely dveře pekárny, ven dýchlo teplo a dráždivá vůně perníku. Emily strnula uprostřed kroku, ochromená a zranitelná, jako by ji přistihli nahou na Piccadilly Circus. Přikradla se blíž a přitiskla nos k ledovému oknu, až se zamžilo.

Na policích stydly řady nadýchaného čerstvého pečiva se spoustou červeného a jantarového ovoce. Na leštěném pultu trůnily koláčky obalené ve skořici.

Emily si zničehonic uvědomila, že má strašný hlad. Hlad jako vlk.

Otec ji kdysi do podobného obchodu vzal. Silnýma rukama ji zvedl do výšky, aby si mohla prohlédnout přehlídku těch voňavých pokladů, a pak jí dovolil vybrat si tři nejlákavější. Proseděli v pekárně celý zbytek onoho pošmourného zimního odpoledne, cpali se sladkým pečivem, a když šli večer spát, oba je bolelo břicho.

Dveře se zase rozlétly. Do obchodu vešla baculatá žena s rukama zastrčenýma do kožešinového rukávníku, kterou doprovázel vysoký společník. Emily bez váhání vklouzla za nimi.

Zatímco si vybírali, schovávala se za mužovými zády. Když jim pekař začal nandávat do sáčku křehké placičky, rozhodla se využít šance.

Natáhla se přes pult a chňapla nakynutý koláček, až si o něj popálila prsty.

„Ale no tak, m l a d a dámo, to se přece nedělá. „

Ten žoviální hlas, který prolomil ticho, nepatřil pekaři, ale onomu vysokému zákazníkovi. Emily se rozběhla ke dveřím. Zakopla o práh a natáhla se do sněhu jak dlouhá, tak široká.

„Policie! Chyťte zloděje! „ zařval pekař a vyrazil za ní.

Vyškrábala se na nohy, ale než stačila udělat dva kroky, zaduněl z obou stran dusot těžkých bot a ohlušil ji hvizd dvou píšťalek. Bezradně se rozhlédla, kterým směrem utéct. Zaváhání ji přišlo draho. Pekařův bodrý zákazník ji chňapl za látku na zádech a zvedl do vzduchu.

„No tak, mrňousku, přestaň se kroutit. Zlobit se nesmí. Zlobilové končí ve vězení.

„

Spustil ji na zem, ale než mohla utéct, popadl ji za rameno konstábl v uniformě a

zkroutil jí ruku za záda. Koláček jí vyklouzl z prstů a rozpleskl se ve špinavém sněhu. Srdceryvně zaúpěla.

Ze všech sil se zmítala v neúprosném chumlu rukou a nohou. Podařilo se jí kopnout jednoho z konstáblů do holeně, až to uspokojivě zadunělo. Druhý zavyl, když se mu zakousla do zápěstí. Pléd jí sklouzl z vlasů.

„Zmiz, kluku, „ zařval jeden z konstáblů. „O čumily tu nestojíme. Je to pěkně divoká potvůrka. „

Emily popadla za vlasy čísi ruka a zvrátila jí hlavu dozadu, takže jí nezbylo než se

přestat bránit. V očích ji zaštípaly slzy bolesti.

„Jo, divoká, to teda je. Ale nedělejte si hlavu, pánové. Však já ji srovnám. „

Když se Emily podívala do těch pichlavých obsidiánových oček, které se leskly chtíčem a chamtivostí, zděšeně zalapala po dechu.

Mladík jí k sobě neurvale smýkl a zašklebil se na vyjevené konstábly. „Barney Dobbins, přátelé, k vašim službám. „

Odkudsi se ozýval dětský smích.

Justin na posteli vyletěl do sedu. Srdce mu bušilo až v krku a na dlouhou chvíli ho ohlušilo. Teprve praskot ohořelého dřeva, které se sesunulo v krbu, pronikl mlhou jeho paniky. Postel byla zválená a pokrývky zamotané stejně jako ty proklaté sny, které ho noc co noc pronásledovaly v hodinách před probuzením a činily ze spánku ryzí muka.

Bylo tu cosi, co by měl vědět. Třepotalo se to na okraji jeho nočních můr a rozčilovalo ho to.

Rozhrnul těžké závěsy kolem postele a namáhavě se zvedl z péřové matrace. Postel byla obludné monstrum, stejně jako všechno ostatní v tomhle domě. Do každého coulu tmavého mahagonu byly vyřezány šlahouny révy a miniaturní zubaté lístečky masožravých rostlin. Každý večer se bál ulehnout, aby ho náhodou postel do rána nespolkla.

Pod Penfeldovými dveřmi prosvítal proužek světla. Sluha vždycky spal při rozsvícené lampě. Justin si přes nahé tělo přehodil župan a litoval, že své vlastní démony pouhým světlem nezazené.

Odhrnul si vlasy z očí a vykročil dolů po dlouhém točitém schodišti. Věděl, že se ho nikdo neodváží obtěžovat. Sluhové si už zvykli, že se v nekřesťanských hodinách potlouká po domě, a radši se mu širokým obloukem vyhýbali, protože je děsily tmavé

kruhy pod jeho očima. Pomalu si začínal připadat jako šílenec, za jakého ho určitě měli.

Ted je vévodou z Winthropu. Může si koupit třeba tucet zlatých dolů. Může odjet do Vídně a studovat hudbu, jak po tom odjakživa toužil. Může si najmout operní budovu, kde se budou večer co večer hrát pouze jeho symfonie. A zatím netouží po ničem jiném, než po tom, aby ho na tváři hřály sluneční paprsky a aby slyšel hudbu Emilyina smíchu.

Ve tmě narazil holení do dřevěného podstavce a zaklel. V tomhle přecpaném domě nebylo ani zbla půvabu a prostoty. Popadl vázu kymácející se na podstavci a mrštil jí o protější zed. Roztříštila se s uspokojivým třeskotem. Kdesi v domě se zavřely dveře, jak se zvědavý sluha moudře stáhl.

Salon zalitý měsíčním světlem Justina lákal. Vklouzl na sedačku u klavíru a zůstal sedět v zádumčivém tichu. Za vysokými arkýřovými okny poklidně ležela sněhová peřina. V dálce se rozezněly půlnoční zvony a Justin si náhle uvědomil, že je Štědrý večer.

Štědrý večer. Noc, kdy do světa poprvé vstoupila naděje. Ne však pro něj. Ne dokud se Davidovo dítě někde venku třese v mrazu a temnotě. Justinovi připadalo, že zvony vyzvánějí umíráček jeho snům.

Vzhlédl a setkal se s lhostejnýma modrýma očima Claiřiny panenky. Trůnila na klavíru se sebejistotou otrhané královničky. Od chvíle, kdy ji sem posadil, se ji nikdo neodvážil ani oprášit. Justin se na ni ted díval hněvivě a skoro ji nenáviděl za tajemství, která ukrývá. Co by mu asi řekla, kdyby mohla mluvit? Proklela by ho, vyčinila mu za jeho nehoráznou zbabělost?

Přejel prsty po klávesách a začal hrát. Nevybral si vlastní hudbu, ale melancholické tóny Beethovenovy skladby Pro Elišku. Jenže místo aby se v hudbě ztratil, jak doufal, tóny ho šlehaly jako biče.

Jsem to ale hlupák! zaklel v duchu. Opustil jsem Emily, abych se honil za

přízrakem. A ted nemám ani jedno.

Měl pocit, že v tomhle mauzoleu trouchniví. K smrti rád by zase mezi prsty cítil měkký písek, slyšel Triniho zvučný smích a písně Maorů rozechvívající vlahý vzduch. Ruce mu poletovaly po klávesách, mazlily se s nimi, hladily hladkou slonovinu tak, jak toužil hladit Emilyinu rozpálenou saténovou kůži. Ale jak by jí mohl stanout tváří v tvář s vědomím, že zanechal Davidovo dítě nemilosrdným londýnským ulicím? Emily si od života zaslouží víc než zbědovanou trosku, zmrzačenou výčitkami svědomí.

Ruce mu ochably. Prsty měl ztuhlé a toporné, levou ruku stále ještě neobratnou nedostatkem cviku. Zahrál špatnou notu a v návalu zoufalství praštil do kláves pěstí.

Disharmonické tóny prořízly vzduch. Justin složil hlavu do dlaní. Emilyiny rysy už v jeho pamětí bledly, zamlžovaly se jako rozpitý akvarel a měnily se v jinou tvář - tvář, kterou znal skoro stejně dobře jako svou vlastní.

Tichem prorazilo zdvořilé odkašlání. Justin prudce zvedl hlavu. Na pozadí měsíčního jasu se rýsovala temná silueta a Justin na kratičký děsivý okamžik skoro uvěřil, že je to Davidův duch.

Ozval se úsečný hlas Bentleyho Chalmerse. „Našli ji, pane. „

Justin zamrkal a snažil se rozptýlit mlhu zmatku, která mu halila mysl. Měl hlavu tak plnou Emily, že na okamžik nevěděl, o kom ten člověk vlastně mluví - o Emily, anebo o Claire?

Chalmers převracel v rukou buřinku. „Našli to děvče, pane. Žije. „

„Žije? „ zašeptal.

Klávesy klavíru se mu rozmazaly před očima a v hlavě se mu rozezvučela zvonivá koleda, jako by naráz začaly vyzvánět všechny londýnské zvony.

Připadá mi, jako by to bylo teprve včera, kdy ses za mnou batolila a tahala mě buclatýma ručičkama za šosy…

„Ksakru, Penfelde, chtěl jsem, abys mě oholil, ne abys mi uřízl hlavu. „ Justin sykl, když ho žiletka škrábla do krku.

Penfeld otřel naskakující kapičku krve ručníkem. Ruce se mu viditelně třásly. Voda v kameninovém umyvadle, které měl u lokte, už byla pořádně zrůžovělá.

„Hrozně se omlouvám, pane. Musím přiznat, že jsem trochu nervózní. „

„Ty že jsi nervózní? A co mám říkat já? Ještě nikdy jsem nebyl otcem. „ Uhnul před přibližujícím se ostřím, vyskočil ze židle a došel k zrcadlu. Přejel si rukou po nezvykle hladké bradě, naklonil hlavu ke straně a prohlížel se z profilu. „Vypadám jako správný tatínek? „

Penfeld se rozzářil pýchou a okázale otřel z čepele břitvy mýdlo. „Jste ztělesněná otcovská dokonalost. „

Justin si smetl z ramene vlas a pak se posmutněle podíval na ebenové pramínky roztroušené kolem židle.“Doufám, že to bude stát za tu oběť. Připadám si jako nahý. „

„Ale vypadáte báječně. „

Justin si uhladil kabát a pak bezděčně sáhl na hrud po hodinkách, které už tam dávno nebyly. Vzpomněl si na chvíli, kdy je viděl naposled - na to, jak se leskly na Emilyině hebké kůži. Přes rty mu přelétl úsměv. Jestli dnes půjde všechno hladce, brzy je bude mít zase zpátky.

„Kolik je hodin, Penfelde? „

Sluha se podíval na své hodinky. „Dvě minuty po jedenácté, pane. Uběhly přesně tři minuty od chvíle, co jste se zeptal naposledy. „

„Dvě minuty po jedenácté? Bože můj. „ Justin došel ke dveřím a zastavil se s rukou na klice. „Nemám vázanku nakřivo? „

Neměl, ale Penfeld mu ji přesto poslušně narovnal, justin znovu zamířil ke dveřím, zarazil se však v půli cesty.

Jeho monstrózní postel tonula pod záplavou krajek a sametu. Smetl pestré kartounové šatičky, posadil se na samý krajíček matrace a pro jistotu se zahákl patami o konstrukci baldachýnu, aby ho nevtáhl vír maličkých rukaviček a norkových nánožníků.

„Za pár minut projde Davidova dcera vstupními dveřmi. Ze všeho nejdřív jí musím povědět pravdu o jejím otci. „ Zachmuřeně vzhlédl k Penfeldovi. „Kde k tomu seberu odvahu? „

„Mám jí to radši říct já, pane? „

Justina zaplavila vlna vděčnosti. Věděl, že Penfeld bledne hrůzou, kdykoli třeba jen zahlédne dítě. „Ne. Ale hrozně si vážím toho, žes mi to nabídl. „

Povzbuzen Penfeldovou oddaností vyskočil na nohy. „Ještě něco. „

„Ano, pane? „

Justin se na něj co nejvřeleji usmál. „Veselé Vánoce, Penfelde. „ Sluha se postavil do pozoru. „Veselé Vánoce i vám, pane. „

Justin kráčel chodbou a mimoděk si vesele pískal.

„Dobré ráno, Mary, „ zavolal, čímž natolik polekal překvapenou služebnou, že upustila všechno, co nesla. Na plyšový koberec se rozsypaly drobné lakované botičky a kozinkové střevíčky. Když sbíhal po schodech, minul ho jeden ze švagrů, dlouhý nos zabořený do novin. Dobrý den, Harvey, „ zahalekal Justin.

„Jsem Harold, „ zamumlal muž a obrátil stránku.

Justin se zastavil, zakabonil se, pak vyběhl tři schody zpátky a zadíval se muži do obličeje. „Namouduši, je to Harold! „

Když seskočil z posledního schodu, neubránil se smíchu, protože přízemí rodinného sídla tonulo v naprostém chaosu. Sluhové přebíhali z místnosti do místnosti, leštili plynové svítilny, drhli parkety a ověšovali zábradlí voňavými cedrovými girlandami.

Bezzubá kuchařka strčila Justinovi pod nos tác sušenek, z nichž se ještě kouřilo.

„Třicet tuctů, Vaše Výsosti, přesně jak jste si přál. „

Vdechl lahodnou vůni. „Mmmmm. Voní to báječně, Grácie. Upekla jsi taky nějaké s rozinkami? Děti přece rozinky milují, ne? „ „Ty moje je rozhodně milovaly, pane. „

Štípl ji do buclaté tváře. „Tak to jich upeč ještě dalších dvanáct tuctů. Samých rozinkových. „

„Ano, pane. Už na to jdu. „ Uklonila se mu a odspěchala zpátky do kuchyně.

Za loket ho chytil rozmrzelý majordom. „Musím si stěžovat, pane. Někdo nechal v knihovně poníka. „

Justin ani nezpomalil. „Neříkejte! Odveďte ho do tanečního sálu. Tam bude mít víc místa na dovádění. „

Ve dveřích salonu se zarazil a oči mu zastřely dojetím. Za jediný den se místnost proměnila ve vánoční zázrak. V čele se tyčil smrček, jehož pronikavá vůně Justina šimrala v nose. Na žebříku balancovala Edith a rozsvěcovala na větvích droboučké svíčky, zatímco mladší sestry Lily a Millicent se hihňaly a radily jí.

„Jak jsi to dokázal, bratříčku? „ zavolala Lily. „Vykoupil jsi všechna hračkářství v Londýně? „

„Jenom ta, která byla ochotná otevřít na Štědrý večer. „ Peněženka mu otevřela nejedny dveře, takže salonem se přes hračky skoro ani nedalo projít. Byli tu mechaničtí sloni, medvědi bubnující na bubínky, švihadla a miniaturní pece, barvičky a uhly, vláčky na klíček i kompletně zařízený domeček pro panenky, dokonce s maličkým klavírem. Ve zlaté klícce zavěšené na jednom z lustrů švitořili dva mechaničtí ptáčci.

Justin neměl ponětí, co může bavit desetiletou holčičku, a tak jí koupil všechno - včetně několika pytlíčků skleněnek a celého regimentu cínových napoleonských vojáčků. O nablýskaný velocipéd se opíraly novotou zářící sáňky, přesně takové, jaké si Justin jako kluk vždycky přál. Otec mu je odepřel, ale on Davidově dceři neodepře nic. Už ji v životě připravil o příliš mnoho.

Dovnitř vplula vévodkyně a podrobila místnost zevrubné prohlídce. „Ráda vidím, že se to dítě nechystáš rozmazlovat. „

„Ovšemže ne. Budu ji vychovávat pevnou, ale přitom laskavou rukou, „ odvětil Justin a políbil matku na navoněnou tvář.

Vtom do dveří vběhl umouněný čeledín, který sotva popadal dech. „Přijíždí kočár, pane. Určitě jsou to oni. „

Justin potlačil nával paniky. „Dobře, chlapče. „ Hodil mu minci a zplna hrdla zařval: „Penfelde! „

Naposledy se rozhlédl kolem, aby se ujistil, že je všechno bez chybičky. Deska klavíru úplně zmizela pod omračující přehlídkou panenek. Špulily pusinky, usmívaly se a na sobě měly nazdobené šatičky ze saténu a krajek. Mezi vší tou elegantní nádherou vykukoval ušmudlaný porcelánový nosík. Justin na nějaký zvláštní popud posadil panenku, kterou zachránil z Claiřina ponurého podkrovního pokojíku, na stojánek na noty a přepečlivě jí urovnal zašpiněnou sukýnku. Svým povýšeným pohledem jako by se mu odtamtud vysmívala.

Do pokoje vtrhl Penfeld a oprášil Justinovi z kalhot neviditelné smítko. Ještě než před vchodem zarachotil prostý černý kočár, roznesla se zpráva o jeho příjezdu po domě a salon se zaplnil.

Služebnictvo se seřadilo podél stěny, služky si na poslední chvíli urovnávaly čepce a zástěry a všichni si div nevykroutili krky, jak se pokoušeli vyhlížet z oken. Justinovy sestry si spolu šuškaly na druhé straně místnosti a za nimi postávali jejich rozložití manželé a nezdolná vévodkyně.

Ve vzduchu visela nervozita. Justin zaujal své místo u překrásného stromku.

Penfeld se pokusil poodejít a připojit se ke sluhům, ale Justin ho popadl za rameno. „Zůstaň tady, prosím tě, „ zamumlal koutkem úst. „Aspoň mě chytíš, jestli omdlím. „

Všichni se dívali z oken, jak kočí otevírá dveře kočáru. Zevnitř se vynořila kostnatá ruka, objevila se Amélie Wintersová a Justin zaťal zuby. Litoval, že jí musel vyplatit odměnu, kterou slíbil. Měla nezasloužené štěstí, že se to děcko vrátilo do jediného domova, který znalo, přestože se mu tam nedostávalo péče ani pohodlí.

Kočí hodil po domě mrzoutským pohledem a Justin v něm poznal mladíka, se kterým se setkal v penzionátu. Při chůzi viditelně kulhal a dokonce i z dálky bylo vidět, že má na oku monokl hrající všemi barvami duhy.

Vtom z kočáru vystoupila drobná postavička v jednoduchém námořnickém kabátě a čepci s širokým okrajem. Justinovi uvízl dech v hrdle.

Penfeld se k němu naklonil a zašeptal: „Není na desetiletou trochu velká? „ Justin svraštil obočí.

Vážné procesí kráčelo po příjezdové cestě a kočí se loudal vzadu. Když je

majordom uvedl dovnitř, zaťukala na mramorových parketách hůlka slečny Wintersové. A pak se ve dveřích objevila dívka.

Justinovi se rozbušilo srdce dvojnásobnou rychlostí. Sepjal ruce za zády a přiměl se k úsměvu, i když se obával, že jde spíš o strnulý škleb.

Ani nevzhlédla. Se sklopenou hlavou a rukama zastrčenýma do odrbaného rukávníku prošla kolem zástupu zachmuřených sluhů a rodinných příslušníků a kráčela rovnou k němu. Ještě víc se zamračil. V jejím nevlídném postoji, v tom, jak pohupovala boky, bylo cosi povědomého - jakási předstíraná pokora, která v něm udeřila na strunu poznání. V hlavě se mu rozezněly varovné zvony.

Zastavila se přímo před ním. Zadíval se na vršek jejího čepce a bezděčně zatajil dech. Ještě než k němu pomalu zvedla tvář, už věděl, co spatří. Neuspořádané kaštanové kadeře rámované okrajem čepce. Výsměšný dolíček v kulaté tváři. Kávově hnědé oči, které se nelesknou veselím, ale hořkou vítězoslávou.

Vytáhla ruku z rukávníku a vyťala mu políček, až to mlasklo. Někdo se zajíkl. Justin zůstal ochromeně stát a cítil, jak mu z obličeje vyprchává všechna barva až na pálící rudý otisk, který mu na tváři zanechala její ruka.

Emily zvedla drzý nosík, chladně se od něj odvrátila a otočila se k Penfeldovi.

„Ted mě můžete zavést do mého pokoje. Pokud nemáte nic vhodnějšího, postačí mi

podkroví. Za ta léta jsem si docela oblíbila krysy a holuby. Jsou lepší společníci než

většina lidí. „

Penfeld cosi bezmocně zamručel, ale Justin mu krátce pokynul a sluha se vzpamatoval natolik, aby ji odvedl kolem vyjeveného služebnictva a členů rodiny, kteří byli bílí jako křída. Prošla kolem hromad hraček a her, aniž by o ně třeba jen opovržlivě zavadila pohledem, a teprve u klavíru se zastavila.

Přes tvář jí přelétl podivný záblesk citu, při němž se Justinovi křečovitě sevřelo srdce. Ani si nevšimla elegantně nastrojených a načesaných loutek, zvedla otrhanou panenku ze stojánku na noty a přitiskla si ji k sobě. Když ji Penfeld vedl ze salonu, panenka přes její strnulé rameno zírala na Justina a ten by skoro přísahal, že se jí v prázdných modrých očích posměšně a pobaveně blýská.

Pořád o tobě přemýšlím jako o dítěti…

Svíčky jedna po druhé zhasínaly a vánoční stromeček se halil do tmy. Justin stál bez hnutí, s rukama v kapsách. Služka odložila mosazné zhasínátko a protáhla se kolem něj, aniž by mu pohlédla do očí. Dva sluhové odváželi nablýskaný velocipéd a vážnými hlasy si něco šeptali.

Za okny salonu potemněla obloha z matné olověné šedi do uhlově černé. Sluhové přicházeli a odcházeli, odklízeli poslední kousky jmelí a vánočních řetězů, až nakonec Justin osaměl. Odstrojený stromeček se nad ním tyčil jako přízračný pomník jeho vlastní pošetilosti. Vztáhl ruku a sebral zbloudilý lísteček cesmíny ze zlacené klícky, kde oněměle trčeli mechaničtí ptáčci.

Ve dveřích se objevil Penfeld, který k sobě tiskl plyšového medvěda skoro stejně velkého jako on sám. Odkašlal si a pak promluvil. „Co s tím poníkem, pane? „

Justin přejížděl palcem přes zubaté okraje lístku a vzpomínal, jak Trini položil zelenou větvičku Emily k nohám, aby ji přivítal v jejich světě. Ten aspoň nebyl tak hloupý, aby jí k nohám položil i své srdce.

„Ať ho podkoní na noc ustájí. Ráno ho vrátíme. „

„Ano, pane, jak si přejete. „ Sluha zaváhal, jako by chtěl ještě něco dodat, pak si

přehodil medvěda přes rameno a odkolébal se pryč.

Jak jsem mohl být takový hlupák? přemítal Justin. Emily kolem sebe na každém kroku trousila náznaky jako nachové kvítky pohutukawy, ale já se nechal zaslepit svou touhou a utkvělými představami. Můžu ale svalovat vinu jen na sebe? Vždyť mě úmyslně a zákeřně klamala ohledně své totožnosti… Když si naplno uvědomil, jak ho Emily podvedla, do jeho sebeopovržení se vmísil hněv - temný, nepotlačitelný a nebezpečný. Rozhořčeně zvedl oči ke stropu, nad nímž byl její pokoj.

Od slečny Wintersové sice získal odpovědi na některé otázky, ale zbývaly ještě další, které chtěl položit přímo nepolapitelné slečně Scarboroughové. Bez ohledu na ostré špičky zmačkal lesklý lístek v dlani a vykročil ke schodům.

Justin zdolal horu růžového taftu a propletl se džunglí mašlí a šerp. Na chodbě před Emilyiným pokojem se na tmavočerveném koberci válely hračky, knížky a krajkové šatečky, jako by je někdo všechny naráz popadl do náruče a bezohledně vyhodil ze dveří.

Justin vzal za kliku a čekal, že bude zamčeno. Ale k jeho úlevě i lítosti se dveře nehlučně otevřely.

V pokoji se neozývalo nic než praskot ohně v krbu a pomalé, líné skřípění.

Emily seděla bokem na houpacím koni, kterého Justin ráno nařídil snést z podkroví, a líně se pohupovala. Tančící plameny ozařovaly její zamyšlený profil. Justina znovu zaskočilo, že ji tady vidí, a dostal neodolatelnou chuť popadnout ji a vytřást z ní odpovědi. Anebo že by jen hledal záminku, aby ji mohl obejmout? Zpod vlněné námořnické sukně jí vykukovala bílá bavlněná punčocha. Už viděl Emily mnohem méně oblečenou, ale přesto mu ten nevinný pohled rozproudil krev v žilách.

Zavřel dveře, opřel se o ně a založil si paže na hrudi. Jeho rodina už zhlédla z jejich soukromé války dost. Tahle bitva bude patřit jen jim dvěma.

Emilyina stehna se rytmicky pohybovala, houpací kůň skřípal a vteřiny odplývaly jedna za druhou. Konečně Emily zvedla ruku. Na malíčku se jí houpala saténová rukavička pošitá droboučkými perličkami. „Na mě je trochu malá, nemyslíš? „

Jen s vypětím všech sil udržel Justin bezvýraznou tvář. „Myslel jsem, že jsi v době otcovy smrti byla maličká. Nikdy jsem neviděl jinou podobenku než tu z hodinek. David mi o tobě často vyprávěl. Jak jsi mu snědla knoflíky z kabátu. Jak jsi vylezla na okenní římsu a usnula v květníku. To byly stěží činy, které by člověk čekal od dívky na prahu ženství. „

Široce se usmála, ale jen rty, nikoli očima. „To ne. Ale tyhle historky měl tatínek nejradši. „

„Jak jsem to měl vědět? „

Rukavička se snesla na podlahu. „Mohl jsi vyzkoušet obvyklé způsoby. Třeba mě navštívit. Nebo napsat dopis. „

Opona mezi minulostí a přítomností jako by se rozplynula. „Psal jsem ti den co den od chvíle, kdy jsem dorazil do Londýna. „

„Psát dopisy pro tebe nikdy nebyl problém, vid? Zato odeslat je, to byl oříšek. „ Trucovitě, jako děcko, houpala nohama.

„Proč jsi mi prostě neřekla, že jsi Davidova dcera? „

„Všichni žijeme svými představami, že? Ty sis představoval, že Claire Scarboroughová je malá holčička, a já si představovala, že jsi bezcitný netvor, který okradl svého nejlepšího přítele o zlato a úplně se vykašlal na dítě, o které se měl postarat. „

Justinovi ztvrdla čelist, ale nenechal se jejím útokem zahnat na ústup. „Promiň, pokud jsem tě zklamal. Kdybych věděl, že přijedeš, přibrousil bych si čertovské rohy. Pravda je ovšem taková, že zlatého dolu se během nepokojů zmocnili Maorové a já si myslel, že o tebe je dobře postaráno. Neměl jsem tušení, že slečna Wintersová je taková stará mr - „

„Mrzutá dáma, „ skočila mu do řeči. „Před svou schovankou by sis měl dávat pozor na jazyk. Děti se dají snadno zkazit. „

Slezla z houpacího koně a boky se jí pod pytlovitou vlněnou sukní zavlnily. Justinovi připadalo, že ten pohyb je sám o sobě výčitkou. Vzhlédla k němu s pootevřenými rty a očima zastřenýma temným obviněním. Uvidím je ještě někdy vesele jiskřit? pomyslel si. Pleť jí v zimních měsících pobledla do něžně meruňkového odstínu a tváře se jí pod lícními kostmi lehce propadly. Co si asi vytrpěla během drsné plavby z Nového Zélandu do Anglie?

Z její blízkosti se mu zrychlil tep. „Slečna Wintersová říkala, že tě vezli za mnou.

Žes radši skočila přes palubu, než by ses nechala dopravit do mých rukou. „

„A to o mně prohlašovala, že mám příliš bujnou představivost! Přes žádnou palubu jsem neskočila. Když nenašli mého bohatého poručníka, hodili mě do moře žralokům. „

Prudce ji popadl za zápěstí. „Jestli ti ten mizerný spratek Barney třeba jen zkřivil vlásek na hlavě, tak ho… „ Nechal tu výhrůžku nedořečenou, ale když si představil, jak se po Emily ten lump sápe kostnatými pařáty, bezděčně přitvrdil stisk.

„S tím si nemusíš dělat hlavu. „ Její tichý smích zazněl trochu falešně. „Slečna Wintersová by nic takového nedovolila. Chtěla mě doručit mému skvělému poručníkovi čistou a nedotčenou. „

Ta slova zasáhla Justina jako rána pod pás. Snažil se vzpamatovat a sklopil oči k Emilyinu zápěstí. S bledým hedvábím její pleti ostře kontrastovaly tmavé chloupky na hřbetech jeho rukou. Měl silné ruce, zušlechtěné dlouhými hodinami hry na klavír, ale zároveň zocelené a ztvrdlé těžkou fyzickou prací - a stejně jako ruce každého muže schopné jak něhy, tak i krutosti.

Těmihle prsty ji kdysi hladil, dokud neprosila o další dotyky hlasem zdrsnělým vášní. Byly to jeho ruce, ne ruce Barneyho, které zneuctily dítě, jež dostal na starost.

Palcem masíroval půlměsíček otisků, které jí svými prsty zanechal na jemné kůži.

„Je to pořádná ironie, co? Zabil bych každého, kdo by se tě dotýkal tak jako já. „

Vyprostila se, otočila se k němu zády a přešla k oknu. „Škoda, že souboje vyšly z módy. Mohl bys vyzvat sám sebe. Penfeld by byl prvotřídní sekundant. „

Justin si utrápeně povzdychl. Uštěpačná slečna Scarboroughová byla mimo jeho dosah. Jeho jediná naděje spočívala v tom, že z ní vydoluje aspoň kousek staré Emily. Hlas mu zněžněl. „Proč jsi nepočkala na Novém Zélandu? Vrátil bych se pro tebe. „

„Třesky plesky, pane Connore! „ Emily se prudce otočila a tenká slupka její sebekontroly popraskala. Oči se jí zatřpytily neprolitými slzami. „Cos ode mě čekal? Ze tě budu vyhlížet, dokud mi ptáci nepostaví ve vlasech hnízdo? Děkuju, ani nápad! Už jsem se na tebe načekala dost. Sedm let. Snila jsem, doufala, modlila se. Sedávala jsem u okna a tiskla prsty na sklo, až jsem si myslela, že mi z té zimy omrznou a upadnou. Dokonce i pak, když už jsem přestala doufat a začala tě nenávidět, jsem se probouzela uprostřed noci s pláčem, protože se mi zdálo, že jsem na schodech zaslechla tvoje kroky. „

Justin k ní vykročil. Divoce před ním ucouvla a přitom zakopla o miniaturní železnici rozloženou pod oknem.

Nakopla poslední vagon, až narazil do zdi a zanechal na tapetě šeredný šrám.

„To sis vážně myslel, že sedm let zanedbávání vygumuješ vláčkem a panenkami? „

Rozmáchla se a jedním rázem smetla z mramorové desky prádelníku flakónky s toaletní vodou. Sesypaly se na koberec a křišťálové zátky se rozkutálely na všechny strany. Justina zaštípala v nose odporně hutná vlna levandulové vůně. „Doufals, že si koupíš moje odpuštění za hromadu cetek? Za serepetičky? „ Rozrazila dveře lakované skříně, strhla z věšáků několikerý šaty a mrštila jimi po něm. „Bohužel jsi mě podcenil. Moje náklonnost se nedá koupit za pár mašlí a kus krajky. „

Justin čelil jejímu útoku, aniž by hnul brvou, a nechával Emily vybít si vztek. Dlužil jí to. Konečně dala průchod bolesti, kterou tak dlouho skrývala za sarkasmem a prostořekostí. Ve své zuřivosti byla přímo úchvatná - řádila v ložnici jako démonický bůh pomsty.

Popadla nádhernou panenku v kompletním svatebním úboru a hodila ji po něm, takže ji jen tak tak chytil. „Proč nepošleš všechny tyhle tretky do penzionátu? Slečna Wintersová určitě nebude marnit čas a v tu ránu si najde nějaké další ubohé, ožebračené dítě, které ubytuje v mém podkrovním kamrlíku. „

Unaveně si položila čelo na předloktí a opřela se o sloupek postele, protože už vyčerpala veškerou zuřivost. Na štíhlém hrdle jí pulzoval tep. Justinovi pukalo srdce, když viděl, jak těžce bojuje sama se sebou, aby se před ním nerozplakala.

Jemně odložil panenku na postel. Bál se, že kdyby se Emily třeba jen dotkl, zhroutila by se. „Nevěděl jsem to, Emily. Přísahám Bohu, že jsem to nevěděl. „

Ohlédla se po něm a v očích se jí leskly slzy. „A co kdybys to věděl? Přijel bys? „

Hrozně rád by jí nabídl aspoň tenhle ubohý cár ujištění. Ale ani ted nenašel odvahu pronést slova, která by jí do obličeje nesmazatelně vryla pohrdání. Slova, která by ho definitivně ocejchovala jako monstrum, za něž ho už ted nejspíš považuje. Emily má všechny důvody ho nenávidět. Mnohem lepší důvody, než ruší. Nemůže jí prozradit pravdu. Ale také jí nemůže lhát. „Udělal bych nezbytná opatření. „

Krásné oči jí potemněly hořkou vítězoslávou. „A ty sis myslel, že budu tak hloupá a budu na tebe znova čekat. „

Justin se zalykal pocitem bezmoci. „Nikdy bych z Nového Zélandu neodjel, kdybych nemusel pročesávat tohle prokleté město kvůli Davidově dceři. „ Přimhouřil oči, jak se mu najednou rozbřesklo. „Kdybych se vrátil, ty už bys tam nebyla, vid? Nechala bys mě marně hledat dítě, které neexistuje, a až bych to nakonec vzdal a odjel zpátky, našel bych jen opuštěnou pláž a prázdnou chýši. Mělo to být dovršení tvojí pomsty, Claire? „

V hrdém vzdoru pohodila hlavou. „Takhle mi neříkej. Nemáš na to právo. „

Justin si náhle s mučivou jasností uvědomil, na co všechno ještě nemá právo. Stála tak blízko, že se jí mohl dotknout, ale přitom byla už navždy mimo jeho dosah. Oddělila je zed dobrých mravů, křehká jako sklo, ale přitom neproniknutelná jako kámen. Společnost věděla, jak nazvat muže, kteří svedli své Schovánky. Jeho by se možná pohoršený šepot a postranní pohledy nedotkly, ale Emily už prožila pod břemenem opovržení skoro půl života. Zaslouží si něco mnohem lepšího.

Přísaha, kterou složil Davidovi, mu spoutala srdce železnými řetězy. Připravil Emily o otce, a je tudíž jeho pokáním a povinností nahradit ho. Aby odčinil léta zanedbávání, musí jí dát domov, vzdělání a místo ve společnosti. A také by jí měl najít manžela, který ji bude milovat stejně jako kdysi David. On sám se tím mužem nestane

- o to se postaral osud. Až se Emily dozví pravdu o noci, jež mu zanechala na rukou krev jejího otce, bude ho nenávidět. Jenže všechny Justinovy ušlechtilé úmysly ztratily na kráse, když si uvědomil, co jí nikdy nebude smět dát - svou lásku, své tělo, své děti. Rozpálil se doběla bezmocným vztekem. Zuřil kvůli Emilyině prolhanosti, kvůli jejímu nehoráznému podvodu, kvůli té strašné nespravedlnosti toho všeho. Plál po ní touhou jako ještě nikdy. Nechtěl tuhle vzdorovitou ženu o nic méně než onoho andílka, kterého mu moře vyplavilo k nohám zahaleného jen pískem a měsíčním

prachem.

Chytil Emily za paži a přimáčkl ji zády ke sloupku postele. Zaťal jí prsty do hebké kůže, aby se přesvědčil, že je skutečná, a nejen horečnatý výplod jeho nepříčetné touhy. Rty se jí chvěly a Justin pocítil hořké uspokojení nad tím, že vůči němu není tak chladná, jak se tváří.

Sklonil se k ní tak blízko, že z jejího dechu ucítil dráždivou pižmovou vůni strachu a očekávání. „Jsme si teď kvit? Už jsi mě potrestala dost, slečno Scarboroughová? Jsi se svou pomstou spokojená? Stačí ti, žes mě donutila, abych tě chtěl? Abych o tobě snil, i když jsi věděla, že jakmile zjistím, že jsem tvůj poručník, nikdy se tě nebudu smět ani dotknout? „ Odvrátila od něj tvář, ale Justin ji vzal za bradu a otočil ji k sobě zpátky. „Bylo to od tebe hnusné a podlé. Otec by se za tebe styděl. „

S těmi slovy se obrátil a opustil ji. Zabouchl za sebou dveře a zdeptaně se o ně opřel. Věděl, že vydrží, jedině když před Emily dokáže předstírat, že k těm ukradeným chvílím vášně a něhy na Novém Zélandu nikdy nedošlo. Ale sám sebe tím trikem neoklame. Emilyina pomsta právě začala. A ani trestající pekelné plameny nemohou šlehat výš než plameny jeho touhy po ní.

Emily upadala do spánku a zase se probouzela. Její zmatené sny nebyly o nic lepší než mučivé bdění. Odhodila těžkou prošívanou deku, neboť měla pocit, že se pod ní dusí. Na rozpáleném těle ji zastudil ledový průvan, osušil jí pot a Emily z něj naskočila husí kůže. Roztřásla se, zachumlala se zpátky pod pokrývku a snažila se natřepat polštář, aby se jí leželo aspoň trochu pohodlně, ale nebylo to k ničemu - byl úplně promáčený jejími slzami. Shodila ho z lůžka a převalila se na záda, až se o vyřezávané čelo postele ošklivě udeřila do hlavy. Zasténala a zabořila tvář do matrace.

Zalezla do postele hned poté, co za sebou Justin práskl dveřmi, a hodlala tam strávit celý zbytek života.

Když přišly služky odnést hračky a uklidit všechnu spoušť, ležela bez hnutí, nevrle otočená ke zdi. Ani se nedotkla vývaru, který jí donesly, a vstala jen proto, aby se zbavila nepohodlných vlněných šatů a převlékla se do noční košile, kterou služebné nechaly přehozenou přes dolní čelo postele. Celé hodiny kolem jejích dveří našlapovali lidé po špičkách a šeptali si, jako by umírala, ale ted konečně všichni zmizeli.

Posadila se a objala si kolena. Po tvářích se jí koulely slzy. Osamění pro ni nebylo nic nového. Často zakoušela jeho hořkost, když se choulila v podkroví a společnost jí dělala jenom Annabel. Ale ve srovnání s touhle otřesnou bolestí jí to připadalo jako pouhý neurčitý smutek. Prahla po tom, aby ji někdo sevřel v náručí. Annabeliny porcelánové údy byly i při nejlepší vůli příliš studené.

Jak je možné, že se cítí tak mizerně v takovém přepychu? Ještě přede dvěma dny, když se třásla zimou na ledové lavičce v parku, by nejspíš omdlela blahem při představě, že si hoví na péřové matraci pod tlustou prošívanou dekou. U dolního čela postele měla zastrčenou mosaznou ohřívací pánev, aby jí bylo teplo na nohy. V krbu

poklidně plápolal oheň, ale svou září jen zdůrazňoval neznámé stíny všude kolem. Baldachýn visel Emily nad hlavou jako temný mrak.

Cizí dům praskal a sténal v tesklívém refrénu. Emily se zachvěla. Tohle bylo horší než být sama - tisíckrát horší. Někde v tomhle domě byl Justin, tak blízko, že by ji slyšel, kdyby vykřikla, ale přitom ho od ní oddělovala rozeklaná průrva porušených slibů a lží.

Emily si pomačkaným rukávem otřela tváře. Pomalu si začala uvědomovat nový zvuk - parketovou podlahou pronikala hudba. Ty tiché tóny, hořkosladké a strašlivě povědomé, si podmanily její srdce. Volaly na ni, vábily ji, aby vstala a šla hledat, odkud vycházejí.

Zaťala prsty do peřiny. Jak by se mohla znovu postavit Justinovi tváří v tvář? Stačilo, aby ho zahlédla pod vánočním stromkem, a její křehké sebeovládání se zhroutilo jako domeček z karet.

S tmavými vlasy zastřiženými na šíji a čerstvě oholenou tváří vypadal o deset let mladší, než si ho pamatovala, a v nažehleném obleku ušitém na míru jeho štíhlé mužné postavě mu to ohromně slušelo. Zdál se zranitelný a přitom neskutečně hezký. Svým pokřiveným úsměvem jí nabídl srdce a vypadal přitom svůdně a neodolatelně jako dárek, který čeká, až ho někdo rozbalí. Emily si v čepci a šatech půjčených od Doreen připadala jako ošuntělý střízlík. Jenom uražená pýcha jí dodala sílu odmrštit ho.

Byla hrdá, že ho dokázala zavrhnout. Jenže když na ni pak pohlédl s hlubokým pohrdáním a Emily pochopila, jak se mu hnusí, co provedla, poprvé v životě se opravdu styděla.

Hudba hrála dál, hedvábnými prsty jí brnkala na nervy. Emily odhodila pokrývku a vylezla z postele. Na koberečku před krbem se nahřívaly sametové pantoflíčky. Vklouzla do nich, neodolala a zakroutila v jejich plyšovém pohodlíčku prsty.

Když se vyplížila z pokoje, hudba zesílila. Rozléhala se tichem spícího domu jako temná a fantastická ukolébavka.

Emily se po špičkách kradla z dlouhých točitých schodů. V půli cesty si uvědomila, že dveře do salonu na protější straně haly se šachovnicovou podlahou zejí dokořán. Vysokými okny se dovnitř linul měsíční svit a nablýskal klavír do ebenového lesku.

Justin bušil do kláves, až mu vlasy poletovaly kolem hlavy. Sundal si vestu a bílou košili měl napůl rozepnutou. Pod lněnou tkaninou se mu vlnily ramenní svaly. Hrdlo se mu lesklo potem.

Emily se posadila na schod a roztřesenýma rukama sevřela dřevěné zábradlí. Melodie se přes ni přelévala ve vlnách a ona ji s úlekem poznala. Byla to symfonie,

kterou pro ni Justin napsal na ostrově. Když ji ted slyšela zaznít v tak velkolepém provedení, uvědomila si, jak uboze ji tehdy zpívala svým pronikavým hlasem.

Justin hrál na klavír jako virtuos. Ruce mu létaly po klávesách a ty pod jeho mistrným dotykem předly i burácely.

Emily zavřela oči. V ústech jí vyschlo, nepravidelně dýchala. Připadalo jí, jako by Justin neznásilňoval klavír, ale ji - jako by si ji každým úderem do kláves proti její vůli bral. Když hudba dosáhla mohutného crescenda, unikl Emily zlomený vzdech. Oči se jí rozlétly.

Justin vzhlédl a jejich pohledy se nad lesklým mořem dlaždic střetly. Oči měl temné a nebezpečné. Hrál dál a jeho prsty ani jednou nesáhly vedle.

Posledních pár nocí jsem strávil tím, že jsem vléval všechnu svou vášeň do hudby, zatímco ve skutečnosti jsem stál jen o to vlít ji do tebe.

Emily se bez varování vybavila jeho slova, zdrsnělá vášnivým příslibem.

Odtrhla od Justina zrak, vstala a vyběhla zpátky po schodech. Přibouchla za sebou dveře a zamkla je. Srdce jí divokými křídly bušilo až v hrdle. Skočila do postele tak, jak byla, i s bačkorami, a přetáhla si pokrývku přes hlavu. Ale ať si tiskla ruce k uším sebevíc, hudbu stejně neumlčela.

Ale když jsme se loučili, v očích už jsi měla náznak ženy, kterou se jednou staneš…

„A co tenhle, pane? „ zeptal se Penfeld a zapíchl prst do novin rozložených na jídelním stole. „Komorná a společnice“ přečetl Justinovi přes rameno. „Zručná kadeřnice. Zběhlá ve francouzštině a italštině. „

Nad nimi se ozvala hromová rána. Ze stropu se Justinovi snesly do čaje droboučké kousíčky štuku. Do uší je udeřila tlumená nadávka, která zaručeně nebyla ani francouzská, ani italská.

Justin si povzdechl. „Myslíš, že najdeme služebnou, která bude zběhlá v zápasení s medvědy? „

„Mohl byste to zkusit v cirkuse, „ navrhl Penfeld.

Justin civěl do novin a snažil se nebrat na vědomí poplašené výkřiky, rány a kvílení v prvním patře. Škubl sebou, teprve když zařinčelo rozbité sklo.

Penfeld zdvihl konvici a naléval mu další šálek čaje.

„Jedna, dva…, „ počítal si pro sebe Justin.

Práskly dveře. Sluha prudce vzhlédl, až rozlil jantarovou tekutinu na sněhobílý ubrus. Schodištěm otřásl dusot nohou doprovázený hysterickým vzlykotem. Klap klap klap, zaklapaly střevíce na mramorové podlaze haly a pak se s třeskotem zabouchly vstupní dveře. Rána se rozlehla strnule napjatým domem jako výstřel z děla.

„.. .tři, „ dořekl Justin odevzdaně a zamnul si čelo. Hlava ho bolela jako střep. Do klína mu stekl vlažný čaj.

„Jemináčku, strašně se omlouvám, pane. „ Penfeld popadl ubrousek a začal Justinovi otírat kalhoty.

Do pokoje vplula vévodkyně. Vlečka sukně se táhla ještě půl metru za ní. „Tohle byla třetí komorná během tří dnů. Přece to děvče nemůže navěky trucovat v ložnici.

Jelikož se odmítá nechat obléknout od služebných, trvám na tom, aby ses o to postaral ty. „

Justin odložil noviny a potlačil zaúpění. Oblékat Emily bylo to poslední, co jeho zničeným nervům chybělo.

Matka pokračovala dál. „S tvými sestrami plánujeme malé posezení, abychom uvedly tvoji mladou schovanku do společnosti, a následovat by měl velkolepý ples, kde se seznámí s .vhodnými mladíky. „ Blaženě si povzdechla. „Je to ale radost, mít zase v domě mladou dívku, vid, drahoušku? „

„Bezbřehá radost, „ odvětil Justin ponuře. Vstal a vyklouzl z pokoje dřív, než matka začne rozebírat Emilyinu svatební kytici nebo střih šatiček na krtiny pro její prvorozené dítě.

Vyšel do schodů, uhladil si vestu a obrnil se svým jediným štítem - chladným otcovským chováním. Ostře zaklepal na dveře, a když se nedočkal odpovědi, otevřel. Okamžitě se ocitl v zajetí úchvatné vyhlídky na Emilyiny zmačkané spodní kalhotky v okně.

Vykláněla se přes římsu a hrozila pěstí. „Už se nikdy nevracejte! Do toho zatraceného nesmyslu by mě nenacpal ani pořádný hromotluk, natož takový mrňous, jako jste vy! „

Protože postavička v čepci unikla z doslechu, vyklonila se Emily ještě víc, takže jí kalhotky obepjaly hladké křivky stehen. Justin si otřel hřbetem ruky ústa a teprve pak se zmohl na to, aby přešel přes pokoj a popadl ji kolem pasu. Nechtěl vidět, jak se v těch bílých kalhotkách a krajkové košilce řítí z okna.

Kroutila se v jeho sevření jako had. „Neobleču si to! Prostě ne-obleču. K tomu mě nedonutíte. A jestli se o to pokusíte, tak… „ Výhružně se rozehnala kloboukovou jehlicí, ale vtom jí došlo, kdo ji to drží.

Justin o krok ustoupil a snadno se jehlici vyhnul. „Tak co? Propíchneš mě? „ Napřímila se a zamumlala cosi o „hrozném horku „. Líce jí zbarvil ruměnec.

Zkřížila paže na hrudi, pak ležérně sepjala ruce v klíně, ale nakonec všechny marné pokusy o cudnost vzdala, výbojně si založila ruce v bok a sežehla Justina pohledem.

„Nějaký problém? „ zeptal se Justin a už předem věděl, že ano. Přesněji řečeno pět stop a tři palce problému, z něhož sálalo tolik ženství, že by to skolilo i eunucha.

Obviňujícím gestem ukázala na židli. „Tohle je ten problém. „

Justin zvedl předmět, na který ukazovala, a přejel rukou po tvrdé velrybí kostici.

„Co je to? Něco na klobouk? „

Emily pochopila, že je upřímně zmatený. Uvědomila si, jak dlouho žil stranou od společnosti. Jeho neznalost ji dojala, ale pak si vzpomněla, že kypré domorodé krásky jako Rangimarie se s takovými nesmysly neobtěžovaly. Stačilo mu jen sáhnout pod sukni a…

Vyškubla mu tu věc z ruky. „To je mučicí nástroj, který slouží k tomu, aby mi vytvaroval pozadí. „

Justin si pro sebe něco zamumlal a pak se zamračil. „Tak tohle určitě nosí matka.

Vždycky jsem si myslel, že má pod šaty ptačí klec. „

Emily si opřela nepohodlný vynález o boky a zápolila s tkanicemi. Honzík se rozhoupal jako zvon a Justin Emily jen tak tak zachytil, než narazila do stojací lampy.

„Už vidíš, jak to myslím? „ zeptala se prosebně a sevřela mu paži. „Tyhle nesmysly jsou úplně k ničemu. Proč prostě nemůžu nosit obyčejnou sukni jako na Novém Zélandu? „

Justin sejí zadíval do vážných hnědých očí a píchlo ho u srdce. Jako paprsky voňavého slunečního světla v něm ožily vzpomínky: Emily, jak dovádí ve vlnách a mokrá sukně se jí lepí k bokům. Emily, jak sedí v písku, tiskne si dlaně k nahým ňadrům a nechá-> vá si čuchat vlasy ranním větrem i jeho kradmými pohlazeními.

Jemně, ale rozhodně vyprostil paži z jejího sevření. „Ted nejsme na Novém Zélandu, ale v Londýně. „ Připomínal to spíš sobě než jí, ale svou neodbytnou touhu tím stejně neotupil.

Aby unikl Emilyinu zklamanému pohledu, přešel k posteli, kam ubohá vyhozená služka rozložila působivou přehlídku oblečení.

Promnul mezi palcem a ukazováčkem jemnou hedvábnou punčochu. „Už jsi tu zabarikádovaná tři dny. Když ti dovolím, aby sis nebrala tu věc z kostice, sejdeš dolů a připojíš se k nám? „

Emily se znechuceně zadívala na hromádku šatů. „Taky si nevezmu rukavičky.

Jsou směšné. „

Obrátil oči k nebi. „No tak dobře. Nech rukavičky plavat. „ Odhodil punčochu

přes rameno a odvrátil se. „Budu na tebe čekat. „

„To je tedy jaksepatří změna, co? „

Justin se zarazil uprostřed kroku a široká ramena mu strnula. Hlasitě vydechl, až se to rozlehlo celým pokojem. Pak odešel a zavřel za sebou s tak přehnanou opatrností, že bylo Emily jasné, že by dveře nejradši vyrazil z pantů.

Justin čekal na Emily u paty schodiště. Ještě nikdy nezažil, že by se po hale ochomýtalo tolik lidí, kteří se snaží tvářit jako by nic. Dvě služky oprašovaly třínohý stoleček, sluha leštil cingrlátka na stínítku lampy. Všichni v jednom kuse zalétali očima k vršku schodů, protože chtěli aspoň na okamžik zahlédnout to troufalé stvoření, které se opovážilo dát jejich pánovi facku.

Vysoké sloupkové hodiny odbily celou. Justin nervózně bubnoval prsty o zábradlí. Jeden z jeho švagrů se utábořil na lavičce u věšáku a pokuřoval z dlouhé dýmky. Justin přemýšlel, jestli svoje manžely dokážou rozeznat aspoň sestry. Všichni

měli stejné matně hnědé vlasy a pořád nosili krátké tvídové kabáty, které ani náhodou nenaznačovaly, že by se jejich majitelé hodlali vypravit ven za nějakou závažnější záležitostí, jako je třeba hledání placeného zaměstnání. Domníval se, že tohleto je Herbert, manžel Millicent. Jeho huňaté obočí zoufale potřebovalo učesat.

Ze salonu vykráčely Edith a matka, zavěšené jedna do druhé. Nakláněly k sobě hlavy, jako by byly zabrány do hlubokomyslné-ho rozhovoru, což ovšem bylo - jak Justin věděl - naprosto vyloučeno. Potlačil povzdech. Publikum je to poslední, co Emily potřebuje. Jakmile uvidí všechny ty vzrušené tváře, nejspíš se plaše stáhne zpátky do pokoje jako vylekaná laň.

Jeho strach se však rozplynul, když se na podestě objevilo kouzelné zjevení, které mu vyrazilo dech. Tahle dívka se vůbec nepodobala tomu ošklivému káčátku, které před několika dny vkročilo do domu. Kolem kotníků se jí vlnily bílé šaty z dvojitého barchetu a odhalovaly dráždivý náznak krajkové krinolíny a kozinkových střevíčků. Tyhle krátké šaty vybral Justin osobně, aby mu připomínaly, že Emily je stěží víc než dítě. Kolem štíhlého pasu měla modrou sametovou šerpu a s ní ladila stuha, která poutala její nezkrotné vlasy. Justinovi se vlil do žil nový, nečekaný pocit -divoká pýcha.

Emily zlehka položila ruku na zábradlí. Na rtech jí zahrál tak sladký úsměv, že Justinovi připadalo, jako by byl jediným mužem v pokoji - nebo na celém světě.

Emilyin úsměv ani na okamžik nepolevil - ani když přehodila nohu přes zábradlí a na okamžik poskytla celé hale oslnivou vyhlídku na vrstvy naškrobených spodniček. Vévodkyně zalapala po dechu. Ozvaly se poplašené výkřiky.

Emily rozhodila paže do stran a sjela po naleštěném zábradlí jako okrajkovaná

dělová koule. Justin jí v poslední vteřině uskočil z cesty.

Svalila se na hromadu a šaty se jí vyhrnuly až k droboučkým růžovým rozetkám na podvazcích. Matka se sluhou jí vyrazili na pomoc, ale Justin je posunkem zarazil.

Emily k němu nasupeně vzhlédla přes kadeře, které jí spadly do očí. „Mohl jsi mě chytit. „

Kousl se do tváře, aby zachoval vážnou tvář. „Mohla jsi sejít ze schodů běžnějším způsobem. „

Zasténala a oběma rukama si mnula zadní část těla. Justin spolkl nabídku, že jí pomůže. Bylo až příliš snadné vybavit si, jaké bylo držet její hebounký zadeček v zajetí svých dlaní.

„Možná by sis to měla ještě rozmyslet s tím honzíkem, „ řekl chladně a podal jí ruku.

„Možná by neměli voskovat zábradlí tak často. Myslela jsem, že doletím přes Lamanšský průliv až do Paříže. „

Pomohl jí na nohy. Už skoro zapomněl, jak křehce působí její drobná hřejivá ručka v jeho dlani. Ucukl, jako by ho popálila. „V jídelně na tebe čeká snídaně. Ted mě omluv, mám nějakou práci. „ Stroze se jí uklonil a prchl do pracovny.

Za ním se nesl káravý matčin hlas. „Nevím, co to do toho chlapce vjelo. Jeden by

řekl, že jsem mu nevštípila vůbec žádné způsoby. „

Justin za sebou kvapně zabouchl dveře, a díky tomu byl ušetřen Emilyiny odpovědi. Přešel zaprášeným šerem k vysokánskému sekretáři a škubl za jedna dvířka, až skleněné tabulky zařinčely. Čert vem tu holku! zaklel v duchu. A čert vem i mě, jestli ji nechám, aby mi znova vtrhla do života a obrátila ho vzhůru nohama. Znechuceně se podíval na otcovu letitou whisky, sáhl dozadu pro láhev s rumem, kterou měl schovanou za výtiskem Kroniky Pickwickova klubu, a vytáhl zátku. Obrátil láhev dnem vzhůru a zhluboka si přihnul.

Do mysli se mu vkradla nezvaná představa - Emily, jak sjíždí po zábradlí a pak letí přes Lamanšský průliv a naškrobené spodničky se kolem ní vzdouvají jako horkovzdušný balon.

Zakuckal se a vyprskl rum. V očích ho štípaly slzy a v nose ho pálilo. Svezl se do

křesla, popadl se za břicho a na celé kolo se rozesmál dlouho potlačovaným smíchem.

Justin strávil celé dopoledne zavřený v pracovně a ani na chvíli nezvedl zrak od výkazů Winthropovy lodní společnosti, dokud ho nevyrušil Penfeld s čajem a sendviči.

Upil trochu z hrnku a zamračil se, protože na dně se krčilo cosi titěrného.

Malíčkem to vylovil. Z úhledné růžové rozetky kapal čaj.

„Penfelde, „ sundal si brýle a zpod obočí na sluhu káravě pohlédl, „můžu se zeptat, co je tohle? „

Penfeld vzhlédl od sendvičů, které právě krájel na bezchybné čtverečky. Tváře mu zalil ruměnec. „Panebože! Řekl bych, že je to z ženského podvazku. „

„A mohl bys mi vysvětlit, jak se mi to dostalo do čaje? „

„Nemám tušení. „ Penfeld zvedl víko konvice a opatrně nakoukl dovnitř, jako by se bál, že na něj odtamtud vyskočí celá sada dámského spodního prádla.

Vtom se ozvalo nesmělé zaťukání.

„Dále, „ vyštěkl Justin.

Dovnitř vklouzl zahradník, který držel na délku paže před sebou hrábě. Vypadal tak vystrašeně, že Justin čekal, že mezi jejich zuby uvidí namotaného hada. Před obličejem se mu však nehoupal had, ale pomačkaná krinolína. „Nerad vás obtěžuju, pane, ale tohle jsem našel zastrčený v jednom z květináčů v kůlně. Mám to spálit? „

Justin se zachmuřeným výrazem sundal krinolínu z hrábí. „Ne, Wille. Postarám se o to sám. „

Zahradník si oddechl, že se zbavil té ostudné věci, a zmizel. Justin uhladil jemnou látku. K nosu mu zalétla čistá, sladká vůně vanilky.

Smutně potřásl hlavou. „Jestli se Emily bude tak překotně zbavovat oblečení, do soumraku bude nahá. „ Při tom pomyšlení zasténal a zabořil tvář do měkkých záhybů Emilyina prádla. „Kde je? „ zavrčel.

Našli Emily, jak se s rukama sepjatýma za zády potuluje po zlacené jeskyni tanečního sálu. Celní stěnu tvořily blyštivé francouzské dveře a Justin se tam zastavil za průsvitnou krajkovou záclonou. Sledoval Emily s takovou dychtivostí, že v něm dokonce přehlušila pocit viny nad tím, že nestoudně špehuje.

„Vypadá trochu ztraceně, nemyslíte? „ zeptal se Penfeld.

Justin cosi neurčitě zamumlal. Emily se pod klenutým stropem zdála strašně maličká. Jak se asi cítí v tomhle cizím domě, obklopená samými cizími lidmi? napadlo ho. Pamatoval si, jak bezútěšné bylo jeho vlastní dětství. Obrovský dům mu připadal jako labyrint nespočetných dveří, zaprášených koutů a šerých podkroví. Všechny stoly a židle měly nohy zakončené vyřezávanými tlapami s velikými drápy a on se na ně skoro bál posadit, aby se náhodou nedaly do pohybu a neodnesly ho pryč. Matka a sestry si spolu šeptaly vlastním jazykem a otec byl v jednom kuse zabarikádován za nepoddajnými dubovými dveřmi pracovny - zrovna jako dnes on sám.

„Možná se nudí, pane. Možná kdybyste se jí chvíli věnoval… „

Justin zaťal prsty do záclony, protože ho ten návrh upřímně vyděsil. Nevěřil si ani natolik, aby s Emily posnídal. Jak dlouho potrvá, než neodolá a urovná jí zbloudilý pramínek vlasů? Uhladí pomačkaný volánek? Slízne sladké drobečky z vdolku ze rtů? Emily se povytáhla na špičky a zvědavě přejela prstem zdobenou zed. Bez krinolíny se jí sukně lepila ke křivkám boků. Justin se skoro usmál, když zahlédl, jak zpod ní vykukují bosé nohy. Grácie bude mít štěstí, pokud večer nenajde v polévce

plavat jeden z kozinkových střevíčků.

Emily kradmo zalétla pohledem ke dvojitým dveřím na konci tanečního sálu. K jaké rošťárně se asi chystá? přemítal Justin. Svlékne si šaty a začne pod plynovými lustry dovádět jako nějaká nezbedná nymfa? Hrdlo se mu zúžilo.

Emily rozhodila paže a zatočila se dokolečka. Barchetová sukně se jí rozevlála kolem kotníků. Tančila v tichu, ale Justin jako by zaslechl melodii udávanou dupotem maorských nohou, melodii úchvatnou svou rytmickou jednoduchostí. Měl sto chutí vtrhnout do sálu, popadnout Emily do náručí a vířit s ní místností, dokud jejich těla nezačnou vyluzovat hudbu jako smyčec a struny dobře naladěných houslí…

Utrápeně zasténal. Popadl Penfelda za naškrobené klopy a přimáčkl ho k nejbližší zdi, až orientální váza ve výklenku zadrnčela na protest. „Odved ji odtud, Penfelde. Vezmi ji na odpoledne někam ven. Dávám ti ji na starost. Zabav ji. „

„A-a-ale, pane, „ vykoktal sluha, „já vůbec nejsem zábavný. Ostatní personál mě pokládá za beznadějně nudného. Jak bych ji měl zabavit? „

„Jak to mám vědět? Vezmi ji do zoo. Projdi se s ní v parku. Kup jí nějaké sakramentské štěně. Ať mi prostě zmizí z očí. „ Pustil Penfelda a nervózně si prohrábl vlasy, které už nebyly dlouhé, jak byl zvyklý, takže mu zůstaly trčet na všechny strany. „Jenom se ujistí, že si vzala plášť. A klobouk. A boty - obě dvě. „

Když Justin odkráčel, přičemž si pořád cosi mumlal, Penfeld se nervózně zatahal za licousy. „Stěně. To je opravdu výborný nápad. „

O osm hodin později přecházel Justin po salonku sem a tam a snažil se necuknout sebou při každém hlasitém tiknutí černých mramorových hodin na krbové římse. Matka a Edith držely noční hlídku spolu s ním a skláněly nakadeřené hlavy nad vyšíváním. Lily s Millicent odešly v patřičnou hodinu spát, stejně jako všichni ti nerozeznatelní manželé včetně Edithina.

Vysoké stojací hodiny v hale začaly odbíjet. Jednou. Dvakrát. Desetkrát. Doznívající ozvěnu úderů rozbila Justinova kletba. Edith nadskočila a píchla se jehlou do prstu, ale vévodkyně ani nehnula brvou.

Justin přešel k oknu a oběma rukama se opřel o parapet. Z namrzlých tabulek čišel noční chlad. To si budu muset najmout detektiva, aby Emily dopravil zpátky z obyčejné vycházky za nákupy? Trnul. Musel jsem se zbláznit, když jsem ji poslal ven s Penfeldem. Ale tohle přece nejsou rušné ulice Aucklandu. Londýn je Penfeldova spořádaná doména… Justin bojoval s úzkostí a snažil se nepodlehnout strachu, že Emily využila příležitosti a znova mu utekla.

Měl ji vzít ven sám. I kdyby to znamenalo, že se ocitne uvězněný v kočáře s její nadzemskou vůní. I kdyby to znamenalo, že se k němu hodiny bude tisknout její teplé stehno. Jeho muka neznamenala nic ve srovnám s Emilyiným bezpečím.

Otočil se a opřel se zády o parapet. Matka ho pozorovala zpod ztěžklých víček a v pronikavých očích se jí živě blýskalo. Justin věděl, že není od přírody hloupá. Olivia Connorová se už dávno rozhodla skrývat svou inteligenci za bezvýraznou povrchností, ale chvílemi v ní přesto zahlédl prodavačku z Fleet Street, která se nazpaměť naučila Debrettovu ročenku britské šlechty, aby omylem neulovila nějakého ze zchudlých vévodů, kterých byl Londýn plný, ale jediného šlechtice v zemi, který vlastní prosperující lodařské impérium. Aby si udržela náklonnost

přísného manžela, byla ochotna obětovat všechno, co jí bylo drahé - dokonce i svého syna. Především svého syna.

Protáhla jehlu silným plátnem. „Tobě na tom děvčeti hodně záleží, vid? „

„Jistěže mi na ní záleží. Vždyť je to moje schovanka. Její otec byl můj nejlepší

přítel. „

„Ale přesto ses k ní celé ty roky ani nepřiblížil. „

Jako hypnotizován sledoval pravidelné míhání jehly. Sila stejně, jako on hrál na klavír, s půvabem a jistotou. Justin přemítal, co by asi řekla, kdyby jí prozradil, že se k Emily přiblížil až příliš.

Odpovědi ho ušetřilo zařinčení zvonku. Matčiny ruce strnuly uprostřed pohybu. Edith prudce zvedla hlavu a setkala se s Justinovým zmateným pohledem. K ohlušujícímu vyzvánění se připojil klapot kopyt na příjezdové cestě.

Justin prolétl halou. Ze schodů sbíhali v dlouhých nočních košilích a nočních čepcích Herbert, Harold a Harvey a za nimi se hnaly Lily s Millicent. Svíčky, které nesly v rukou, vrhaly po tapetách třepotavé stíny.

Harold si promnul oči. „Copak se v tomhle mauzoleu člověk a n i pořádně nevyspí? „

„Co se to, k čertu, děje? „ vykřikl Herbert a zakopl o lem Harveyho košile.

„Copak hoří? „

Vyhrnuli se na trávník právě ve chvíli, kdy na příjezdovou cestu dorazil uzavřený policejní vůz se zrezivělými mřížemi v oknech. Za ním se zarachocením zastavil kočár Winthropů. Kočí ustrašeně a provinile klopil hlavu.

Justin nevěřil vlastním očím, když z kozlíku policejního vozu slezl uniformovaný policista, v úsečném pozdravu smekl vysokou přílbu a rozrazil zamřížované dveře.

Zevnitř se upjatě vynořila ruka v bílé rukavičce. Aspoň že si Emily vzala rukavice, bleskla Justinovi hlavou bláznivá myšlenka. Policista jí s očividnou úctou pomohl vystoupit a Emily ho obdařila královským úsměvem. Justin k ní vyrazil, odhodlán vyždímat z jejího půvabného krčku vysvětlení.

Ale ještě než k ní došel, vyletěla z kočáru vrčící nestvůra s ohromnými tesáky a vrhla se mu po krku.

(Měla bys děkovat Bohu, že ti dopřál oči po mamince - tím ti bohatě vynahradil, že vlasy jsi zdědila po mně.)

Justin ustupoval před slintající obludou a instinktivně ji tak odlákával od Emily. V basovém psím štěkotu dokonce utonuly i pronikavé výkřiky Lily, Edith a Milicent. Za obludou z kočáru cosi vyletělo, a když to udělalo pár klopýtavých kroků, Justinovi došlo, že je to Penfeld a že je ke zvířeti připoután Emilyinou modrou sametovou šerpou. Klidně by mohl mít i psův masivní obojek s ostny - bestie jím smýkala po kluzkém trávníku sem a tam jako kusem hadru a hladově pokukovala po Justinovi. Koně ržáli a vyděšeně potřásali hlavami.

„Co to má znamenat, Penfelde? „ zeptal se Justin. Promluvil tiše, aby nepolekal zvíře, ale tónem tak vražedným, že to neuniklo žádnému z přítomných.

Penfeld zaryl podpatky do země a vzepřel se proti tahu podsaditého psího těla. Licousy mu trčely v rozcuchaných chumáčích na všechny strany. Jindy bezvadný kabát měl potrhaný a bílou košili umazanou od bláta.

Z hnědých očí mu křičela prosba. „Říkal jste, abych jí koupil štěně, pane. „

Justin se zadíval na příšeru, které z vyceněných tesáků kapaly zpěněné sliny.

„Tohle není štěně. Je to vlkodlak. „

Pes, jako by se chtěl pomstít za tu urážku, znovu zaútočil, až strhl Penfelda na zem. Cvakl zuby do vzduchu a minul přitom Justinův rozkrok sotva o pár centimetrů.

„Žádný vlkodlak. Je to buldok, „ řekla Emily. Ladně překročila Penfelda, poplácala bestii po mohutné hlavě a podrbala ji za ušima. „Hodný Pudink. Sedni, pejsánku. „

Pes sebou poslušně plácl na podsadité kýty Emily k nohám a zbožně jí slintal na střevíčky. Justina by vůbec nepřekvapilo, kdyby začal příst jako kotě.

„Pudink? „ zopakoval nevěřícně.

„A jak bych ho podle tebe měla pojmenovat? Fluffy? „ Andělsky se usmála.

Justinovi se začínala pěnit krev v žilách.

Vtom mezi ně vkročil policista a sundal si přílbu. Za ním postával další strážník.

„Hrozně se omlouvám, že vyrušujeme, pane. „ Policista si rozpačitě nakrucoval hustý knír. „Myslel jsem, že bude nejlepší, když mladou dámu dopravíme domů. Po tom, co jsme ji zatkli poprvé… „

„Poprvé? „ vyštěkl Justin a zamračil se na Emily.

„Nebyla to její vina, Vaše Výsosti. Ten pes vašemu sluhovi utekl a dveře do obchodu s porcelánem byly dokořán. „ Pak se rozzářil jako sluníčko a dodal: „Když majitele ujistila, že vévoda z Winthropu všechnu škodu zaplatí, projevil se jako docela rozumný chlapík. „

Zezadu se ozvalo zaúpění kteréhosi z manželů. Justin zavřel oči a v duchu počítal do deseti.

„A podruhé, pane… „ Vytřešti] oči.

Druhý strážník ochotně přispěchal kolegovi na pomoc. „To byl ten slon, vid, Clarenci? „

Justin ztěžka polkl. „Pustila do obchodu s porcelánem slona? „

„To ne, pane, „ ujistil ho policista. „Slona pustila z klece. Běhal pak po zoo. „

Justin zúžil oči. Nejradši by v kleci viděl ji. Přikovanou řetězy. Anebo aspoň přivázanou k posteli.

Emilyin úsměv pod jeho zlostným pohledem poněkud vybledl. „Jenom jsem mu chtěla dát burák a nedosáhla jsem mu na chobot. „

Druhý strážník se uculil. „Nikdy by mě nenapadlo, jak sebou staré chůvy umějí mrsknout. Měl jste to vidět, kočárky přímo lítaly! „

Policista se podrbal na zátylku a Justin by přísahal, že se červená. „V tom posledním případě jsme pochopitelně měli starost především o její zdraví. V Hyde Parku je v tuhle roční dobu na plavání trochu zima, zvlášť na plavání bez… „ Zmlkl uprostřed věty a ohlédl se přes rameno, protože si až ted uvědomil pohledy zvědavců kolem. Předklonil se a pošeptal Justinovi něco do ucha.

Justin zalétl pohledem k Emily, jako by ji viděl poprvé. Vlasy se jí vlhce leskly. Šaty - to kouzelné dívčí oblečení, které jí sám vybral, aby se držel zpátky - se jí lepily k tělu na nejnevhodnějších místech a bělostná látka zprůhledněla, takže pod ní prosvítaly tmavé vrcholky ňader. Emily se omluvně usmála.

Udělal krok směrem k ní. Pak další. Její úsměv pohasl. „Co se mnou chceš udělat?

„ zeptala se.

Mile se usmál. „Zavraždit tě. „

„Proboha, „ zamumlal Herbert.

Lily zaúpěla a přitiskla si ke rtům navoněný kapesníček. Policisté se po sobě nervózně podívali a přemítali, jestli na těch povídačkách, které o divokém mladém vévodovi kolují, náhodou není něco pravdy.

Buldok zavrčel. Justin ho zpražil pohledem a pes zabořil čumák mezi packy a zakňučel. Justin natáhl ruku k Penfeldovi. „Dej mi tu šerpu. „

„Proč, pane? „

„Ať ji mám čím uškrtit. „

„Jistě, pane. Hned to bude. „ Sluha začal rozmotávat uzel na psím obojku.

„Penfelde! „ zaúpěla Emily. Ustupovala před Justinem a nohy jí na namrzlé trávě podkluzovaly.

Kráčel k ní a šklebil se jako démon pomsty. „Proč by se sem ti chudáci policisti měli trmácet zbůhdarma? Když už jsou tady, tak mě v tom kočáru můžou rovnou dopravit do vězení. Jen si představ, jak blaze mi tam bude po těch pár dnech, co jsem strávil pod jednou střechou s tebou. Budu si tam lebedit mezi samými příjemnými lidmi - zloději, rváči a vrahy. „

Hlas se jí zatřásl. „To přece nejde. Nemůžeš mě zavraždit před tolika svědky. „

Zády narazila do kmene dubu. Justin jí co nejněžněji sevřel hrdlo a silnými palci ohledával a hladil místa, kde bylo cítit pulz. „Proč by ne? Aspoň mi před Sněmovnou lordů dosvědčí, žes mě vyprovokovala. Nepověsí mě. Možná mi dokonce dají medaili za zásluhy. „

Bříšky prstů jí přejížděl jemné vlásky na šíji. Zachvěla se a Justinovo napjaté tělo se rozvibrovalo, jako když harfeník pohladí struny svého nástroje. Rád by věděl, proč se Emily chvěje. Zimou? Strachy? Nebo je to reakce na žár, jenž sálá z jeho těla jako z ohnivé výhně? V zamžených očích se jí kmitl vítězoslavný záblesk. Špičkou růžového jazýčku si olízla rty. Dráždí mě, usoudil Justin. Svádí mě.

Její chraplavý šepot byl určen pouze jeho uším. „Co doopravdy chceš, Justine?

Zabít mě…, anebo mě políbit? „

Chtěl ji políbit - přesně tak. Dlouze a tvrdě a neurvale. Chtěl se zuby a jazykem zmocňovat jejích úst, dokud jí z nich nevymaže ten provokativní úšklebek. Chtěl ji odnést nahoru do ložnice a zabouchnout dveře před celým světem. Chtěl jí svléct provlhlé šaty a dusit ji pod nepoddajnou vahou svého těla, dokud oba dva nepřijdou o řeč i o rozum.

A pak ji zabít.

S leknutím si uvědomil, že Emily už to zase udělala - pouhým zatřepotáním hedvábných řas rozbila jeho duševní rovnováhu napadrť a zavinila, že se znovu cítí živý. Živější, než se cítil od chvíle, kdy pohřbil jejího otce.

Sundal ruce z jejího hrdla, rozepnul si kabát a přehodil jí ho přes ramena.

„Omlouvám se, že vám moje schovanka způsobila nepříjemnosti, pánové, „ obrátil se k policistům. „Je poněkud rozpustilá. „

„Nic, co by nevyléčil pořádný výprask, „ zamumlal Harold, který byl stále ještě rozmrzelý, že ho vytáhli z postele. Pod Justinovým ledovým pohledem mu však výhrůžka odumřela na rtech. Schoval se Edith za sukni.

Justin si zahákl palce za vestu - každým coulem přívětivý pán domu. „Určitě víte, jak je to s dětmi těžké. „

Policista přikývl. „To tedy víme, Vaše Výsosti. Dohromady jich máme osm, že jo, Nede? „

„Přesně tak, Clarenci. A je to pořádně zvlčilá sebranka. „

Justin ty dva podělil svitkem librových bankovek. „Až budete mít po službě, kupte si pivo. Za všechny ty potíže. „

Muži vylezli zpátky na kozlík a nepřestávali pět chválu na štědrého vévodu. Justin přikázal kočímu, aby odvedl psa do stáje. Penfeld si Emilyinou šerpou otíral čelo a byl blahem bez sebe, že se té příšerné štěkající obludy zbavil. Justin se vytrvale díval všude kolem, jen ne na Emily.

„Matko, doprovodila bys prosím Emily do jejího pokoje? „

„To nebude třeba, „ zazvonila mrazivým vzduchem Emilyina slova.

Konečně se k ní otočil. Svírala si cípy jeho kabátu u krku jako královský plášť. Úspěšně si zachovávala důstojnost, ale ne natolik úspěšně, aby zamaskovala ukřivděný výraz v očích, které jí potemněly jeho nečekanou ranou pod pás.

„Díky, ale nejsem zas tak malá, abych se nezvládla sama vybatolit po schodech. „ Když Justina míjela, zalechtala ho v nose vanilková vůně.

„Jestli chceš, aby se s tebou zacházelo jako s dospělou, „ řekl tiše, „měla by ses podle toho chovat. „

Zaváhala a pak vystoupala po nízkých schodech do domu, ramena hrdě vzpřímená.

„Půjdeme, drahoušku? „ zatrylkovala matka, když se ostatní začali trousit za Emily. Manželé reptali a manželky mumlaly konejšivá slůvka.

Justin si zastrčil ruce hluboko do kapes. „Za chvíli. „

Penfeld stál před ním a v nešťastném obličeji měl vepsánu porážku. „Jestli mě propustíte, pane, tak to pochopím. Ocenil bych, kdybyste mi dal doporučení, ale pokud si myslíte, že si to nezasloužím… „

Justin si povzdechl, protože ho najednou zaplavilo vyčerpání. Měl pocit, jako by byl v tomhle domě pánem nejen měsíce, ale celá staletí. „Radši se postarej, ať připraví lázeň, Penfelde. „

„Vy se chcete takhle pozdě koupat? „

Justin sluhovi urovnal zmačkanou vázanku. „Nemyslím lázeň pro mě, ale pro tebe. „

„Ano, pane! Jak si přejete. „ Penfeld úklonou poděkoval a rozběhl se k domu.

Justin zůstal osaměle stát na holém trávníku a díval se do Emilyina okna, dokud se světlo v něm nezatřepotalo a nezhaslo a lesklá tabulka se neproměnila v černý čtverec. Škubl sebou, když se odkudsi zpoza domu ozvalo tesklivé psí vytí.

V příštích dnech měl Justin své chladné výtky trpce litovat. Emily si vzala do hlavy, že jí ukřivdil, a natruc se stala přesně tím, čím ji chtěl mít.

Ani se neusmála, a když už přece jen, tak to byl pouhý matný stín jejího dřívějšího nakažlivého smíchu. Lily se jí žehličkou pokusila zkrotit neposlušné kudrlinky do přísných loken. Zatuchlý vzduch v domě nasákl pachem spálených vlasů. Millicent ji učila vyšívat a Edith s ní sedávala u piana a učila ji vybrnkávat s vojenskou přesností Mozartův menuet. Emily každý večer celé hodiny cvičila, až z toho Justin skřípal zuby a hlava mu třeštila. Penfeld se stal Emilyinou neoficiální komornou a s nekonečnou pečlivostí jí škrobil a žehlil dívčí šaty. Její krinolíny se zdály tak tuhé, že Justinovi připadalo jako zázrak, že si vůbec dokáže sednout, aniž by se jí vymrštily přes hlavu.

Kdykoli vstoupil do pokoje, prohodila pár společenských frází o počasí nebo o večírku, který vévodkyně chystala na konec týdne, a sklonila se zpátky k vyšívání. Do toho se obvykle vmísily jeho sestry, začaly švitořit o blížícím se novoročním plesu a Justin mohl tak akorát zírat na hladkou čapku Emilyiných vlasů a její ruce, které s otrockou oddaností zdobily jeho kapesníky rodinným erbem.

Chovala se jako dokonalá dáma.

A Justinovi neskutečně lezla na nervy.

Nevěděl, kým pohrdá víc, jestli touhle novou Emily, anebo sám sebou. Protože nebyl schopen snášet ten bledý stín dívky dřív tak plné života, zavíral se ve studovně a hroužil se do obchodů Winthropovy lodní společnosti s takovým zápalem, že by proti němu otec vypadal jako líný budižkničemu. Zíral do zpráv, dokud se mu nerozmazaly před očima. Znovu ho začala krutě sužovat nespavost a neulevilo se mu, ani když vysedával až do svítání u klavíru. Co chvíli se bezdůvodně rozčílil a sluhové před ním prchali, jakmile ho zahlédli. Šeptali si mezi sebou, že je to, jako kdyby na chodbách Grymwilde strašil duch mrzoutského Franka Connora.

Jednoho večera se Justin vynořil z pracovny, vyzbrojen sklenicí otcovy whisky. Obloukem se vyhnul kuřárně, kam se mužská část rodiny jako obvykle uchýlila k brandy a doutníkům. Minulý večer se mezi nimi stal psancem, když dohnal chudáka Harveyho ke zkroušenému pofňukávání svým kázáním, že by neměl žít z manželčina věna jako nějaký bezpáteřný slimák, ale radši si hledat práci.

Když šel kolem salonku, přilákalo ho dovnitř sténání mučeného piana a ženské švitoření. Jak správně tušil, sestry jeho zasmušilá přítomnost znervóznila. Edith s matkou okamžitě přešly do šepotu, Millicent si pro sebe začala tiše prozpěvovat a Lily rozechvělými prsty upustila vyšívání, až se špulky nití rozkutálely všude kolem. Jenom Emily jeho náhlý vpád nijak nevyvedl z míry a dál neobratně bušila do spinetu. Zato její buldok jako by schlípl. Polehával na koberečku Emily u nohou s mohutnou hlavou položenou na packách, a místo obojku s ostny měl kolem krku křiklavě růžovou mašli. Když se Justin usadil vedle spinetu, zvedl se a vyplížil se ze

dveří.

Justin se pohodlně rozvalil v křesle, mazlil se s whisky a přimhouřenýma očima si prohlížel Emily. Seděla v zářivém kruhu světla pod lampou, sukni dokonale rozloženou do zvonu kolem stoličky. Z dříve tak šibalského obličejíku jí vyzařoval nevzrušený poklid. Justin si poposedl a kroužil jantarovou tekutinou na dně sklenky. Za jediný večer dokázal to, co se slečně Wintersové nepodařilo za sedm let - udělal z Emily Claire Scarboroughové dámu. Tak proč by ji nejradši popadl za ty směšné lokýnky a vytřepal z ní aspoň náznak života?

Emily na sobě cítila Justinův doutnající pohled, ale přiměla se pokračovat v mechanickém brnkání, protože věděla, že ho tím pozvolna dohání k šílenství. Skutečnost, že právě vypárala ze všech kapesníků jeho iniciály a vyšila na ně místo toho Homér, jí byla skvělou inspirací.

Zpod řas se na něj pokradmu podívala. Srdce jí poskočilo až do krku. Za pouhých pár dní se z mírného zpustlíka stal barbar. Bradu měl zarostlou, husté vlasy rozcuchané. Vestu měl pomačkanou a bílou košili rozepnutou u krku. Emily si živě pamatovala, jaké to bylo, když se ho dotýkala. S dlouhýma nohama nataženýma před sebe a očima, z nichž pod ebenovým hedvábím řas sálal žár, nevypadal na člověka, který by svedl svou schovánku. Vypadal na někoho, kdo by ji rovnou znásilnil.

Emily zkusmo zahrála falešný tón. V Justinově obličeji nebezpečně škublo. Skryla

úsměv za soustředěným zamračením. Když dohrála menuet, Justin uvolnil ramena a s úlevou do sebe hodil zbytek whisky. Střelila po něm škodolibým pohledem, položila prsty na klávesy a začala znovu od začátku.

Justin se zakuckal: Vyletěl z křesla, obličej zrudlý vzteky. „Proboha, ženská!

Mlátíš do toho jak opice na klíček, co buší do bubínku. Tak přece hrát nemůžeš! „ Emily ztuhly prsty nad klávesami.

Sestry na něj zůstaly šokované zírat s otevřenou pusou. Už svého bratra viděly skleslého, mrzutého, zuřivého, povýšeného i zbledlého studem, když se mu otec posmíval, ale ještě nikdy nespatřily, že by vůči někomu projevil úmyslnou krutost.

Přistoupil k Emily, položil ruce na její a přiměl ji uvolnit křečovitou pozici. Jeho dech jí spaloval šíji.

„Uvolni ty prsty, „ přikázal jí. „Přestaň na ty klávesy dorážet jako vzteklá kočka. „

Masíroval jí klouby, až jí ruce v jeho drsném sevření ochably. „Tak. Cítíš ten rozdíl? „

„Ano, „ zamumlala. „Cítím. „

Cítila i leccos jiného. Jak se jí k zádům tiskne jeho svalnaté stehno. Jak ji na tváři šimrá jeho dech, prodchnutý hříšně opojnou vůní whisky. Zadívala se na jejich propletené ruce. Z hřbetů justinových rukou ještě nezmizelo ostrovní opálení.

Cítila, jak jí pomalu přibližuje prsty k vyčkávajícím klávesám. Vzduchem se rozezněl chvějivý tón.

„Takhle, „ řekl a jeho hlas změkl a byl najednou chraplavě sametový. „Neútoč na klávesy. Hlad je. Zmocni se jich. Přivlastni si je „

Vklouzl svýma rukama pod její, takže jí měkce spočinuly v kolébce dlaní. Její ruce

se proti jeho opáleným zdály bledé a křehké. Začal skladbu znovu od začátku, a nejenže na klávesy hrál, on je svými dotyky přímo sváděl. Cítila, jak mu hudba prostupuje každým svalem. Otočila se, aby mu viděla do tváře, a uchvátila ji hra citů v jeho pohledných rysech.

„Hudba není jako šití, Emily. Mistrovství dělí od mechanické rutiny cit, ne dovednost. Zaposlouchej se do té skladby. Je zdánlivě jednoduchá. Ale snaž se ji slyšet tak, jak ji slyšel Mozart. Představ si tanečníky kroužící sálem. Představ si, jak se k sobě blíží dva milenci a jak se jejich ruce dotýkají. „

Poslední nota zazněla s křišťálovou čistotou zvonu. Jejich pohledy se do sebe v té ozvěně zaklesly.

Justinovi se zrychlil dech. Emily voněla jako připálená vanilka a s prstýnky vlasů vypadala jako zatoulaný kokršpaněl. A on myslel jen na to, že by ji chtěl políbit na smetanové hrdlo a kousnout do vyzývavě plného spodního rtu.

Vzhlédla k němu a bezelstně rozšířila oči. „Takhle mám hrát? „

Vklouzla svýma rukama pod jeho a zahrála skladbu se snaživou přesností školačky, která je zvyklá na to, že ji učitel při každé chybě klepne přes prsty.

Justin se napřímil. Jeho hlas zněl přiškrceně, jako by se mu něco vzpříčilo v hrdle.

„Ano. To by celkem šlo. „

Když se otočil na podpatku a vykráčel z pokoje, Olivia Connorová zabořila tvář do vyšívání a lokýnky se jí pobaveně roztančily.

Příštího dne vklouzla Emily do kuchyně, aby se tam schovala před Lily. Justinova sestra pro ni vymyslela nějaký příšerný nový účes na dnešní večírek a celé hodiny ji pronásledovala, nahřívala žehličku a nějaké hrůzostrašné kleště, které vypadaly, že by se spíš hodily na kování koní. Emily pochybovala, že by některá z Justinových sester vůbec věděla, kde kuchyň hledat. Zdálo se jí, že jsou polapeny v pavučině věčného

dospívání. Justin by udělal nejlíp, kdyby je i s jejich neschopnými manžely vykopl z Grymwilde, aby si založily vlastní domov a rodinu.

Kuchyň byla v jednom kole. Mezi troubou a stolem kmitaly kuchařky a služky, zástěry měly umazané od mouky a obličeje zčervenalé horkem a námahou. Zpod pomačkaných čepců jim vykukovaly zpocené pramínky vlasů. Bezzubá stará kuchařka Grácie postávala u smaltovaného hrnce, něco míchala a mumlala si pro sebe jako čarodějnice z Macbetha. Ve vzduchu visel slaný pach mušlí, ryb a zeleniny.

Když se Emily protáhla kolem uhláku, Grácie nakrčila bambulovitý nos a začichala. „Zkontroluj koláče, Sally. Cítím, že se něco pálí. „

Emily si povzdechla a odfoukla si připálenou kadeř z očí.

Grácie v úsměvu odhalila růžové dásně. „Vlastně už nic, Sally. To je jenom slečinka Emily. Jak se dnes máte, zlatíčko? Přišla jste mi zase sebrat koláček s rozinkama? „

„Dneska ne, Grácie. Přišla jsem jenom…, abych se ohřála. „

Jinde v tomhle starém studeném domě bylo opravdu tepla poskrovnu. Dokonce i oheň v Justinových očích pohasl a vystřídal ho nepřirozený chlad, z něhož dostávala třesavku.

Jedna ze služek se rozplakala nad sraženou smetanovou omáčkou a Grácie ji spěchala utěšit. Emily bloumala dlouhou kuchyní, a aby se zachránila před nudou, nakukovala pod pokličky. Když spatřila skleněnou nádržku na jednom stole, soucitně vykřikla.

„Musíme je uvařit až těsně předtím, než je budem servírovat, „ vysvětlila jí služka, která zrovna procházela kolem s podnosem čerstvě upečených koláčků.

„Vévodkyně je má ráda čerstvý. „

Emily si klekla, opřela se složenými pažemi o stůl, a přitiskla nos k nádržce plné živých humrů. Znovu ji píchl soucit, když si všimla, že mají lesklá klepítka pevně svázaná provázky. Vypadali v té pasti bezmocně. Přesně jako ona. Představila si své ruce spoutané volány a nohy krinolínami.

Naklonila hlavu ke straně a prohlížela si humry. Jestlipak sní o moři stejně jako ona? Jestlipak také slyší jeho vábivou melodii a cítí jeho štiplavou vůni?

Jenže humři se aspoň neprobouzejí uprostřed noci a nezdá se jim o muži, který není oblečený v nažehlené vestě a obleku, ale jen ve vybledlých pracovních kalhotách. Netouží vybavit si jeho tmavé vlasy zcuchané větrem, jeho přísné rysy zjemnělé smíchy. Sáhla do vody, pohladila hladkou humří hlavičku a překvapilo ji, že ji v očích štípou slzy.

„Tady jsi, Emily! „ Z Lilyina pronikavého hlasu jí přejel mráz po zádech. „Našla jsem v tomhle časopise naprosto úžasný účes. Myslíš, že nám Grácie dá nějaké bílky, abychom ti natužily lokny? „

Emily zaúpěla a sklopila hlavu. Humrům jako by se oči na stopkách zaleskly soucitem.

„Nepůjdu. Nemám hlad, „ zopakovala Emily a zaťala nehty do naleštěné dubové zárubně.

„Ale to víš, že půjdeš, „ zašveholila Lily, odtrhla jí ruku ode dveří a popotáhla ji o dalších pár metrů. „Máti by nestrpěla, aby ses tam vůbec neukázala. Doufá, že se spřátelíš s nějakými vhodnými dívkami. „

„Taky budou mít na hlavě vrabčí hnízda? „

„Nebuď směšná. Tvoje vlasy vypadají báječně. „

Emily zachytila svůj odraz v nástěnném zrcadle, kolem kterého procházely. Lokny měla vyčesané nahoru a natužené děsivou směsí z vaječných bílků a škrobu. Shýbla se a opatrně se protáhla pod plynovým lustrem, protože měla strach, že kdyby o něj zavadila, vlasy by se jí vznítily plamenem.

Zabořila podpatky do koberce, ale Lily za ni škubla a táhla ji dál. Jak se zdálo, ta zdánlivá křehotinka zdědila přinejmenším matčinu fyzickou sílu, ne-li její nezdolnost.

„Pospěš si, „ přikázala Lily. „Jestli se zpozdíme, máti se bude zlobit. „

Emily s hrůzou vkročila do dlouhé jídelny. Mezi shromážděnými hosty zavládlo překvapené ticho. Viděla jenom nerozeznatelnou masu lidí, jak všichni upřeně zírají na její hlavu. Vyškubla se Lily a ze všeho nejradši by zalezla pod bruselský koberec.

Naproti seděl v čele stolu Justin a v černém fraku s hedvábnými klopami mu to úžasně slušelo. Oslnivá bělost košile a motýlku dávala vyniknout jeho bronzové kůži. Na kratičký okamžik k Emily zalétl pohledem a ta sklopila oči, protože se bála, aby nedala najevo hlad, který nemá pranic společného s lákavými vůněmi linoucími se ze servírovacích mís.

Ticho prolomila stříbrná zvonkohra smíchu. V Emily se při tom povědomém zvuku vzedmula vlna bezmoci a nechuti. Prudce zvedla hlavu.

Vedle Justina, v půvabném kontrastu k jeho tmavé hlavě, zářily stříbroplavé vlasy bývalého miláčka Foxworthského penzionátu a Emilyina životního prokletí - Cecille du Pardieu.

Příliš brzy přijde den, kdy své srdce vezmeš tatínkovi a dáš je někomu jinému…

Emily se nenápadně doplížila k židli, provázena zvědavými pohledy Harveyho a Herberta. Harold si jí nevšiml, protože ho příliš zaměstnávalo srkání polévky. Když se Emily posadila, koutkem oka se podívala na svou bývalou trapiěku. Cecille vypadala v šatech ze stříbrošedého hedvábí s drobnými modrými růžičkami upjatě a elegantně jako porcelánová panenka. Vlasy měla stažené do úhledného uzlu. Volné pramínky na spáncích zjemňovaly srdčitý tvar jejího obličeje.

Emily si urovnala nepříjemně tuhé fiží a pomyslela si, jestli by vůbec někdo zaregistroval, kdyby si je příborovým nožem ušmikla. Ve srovnání s Cecillinou vybroušenou elegancí si připadala jako přerostlé šestileté děcko. Když Cecille ovinula půvabné prsty kolem Justinovy paže, Emily křečovitě sevřela slonovinovou rukojeť lžíce.

Je to zkouška, přesvědčovala se. Musím to prostě brát jako zkoušku ohněm… Minulý týden se div nerozkrájela, jak se snažila zachovávat zdání dokonalé mladé dámy. Jestli úspěšně přečká dnešní večer, Justin ji bude muset začít brát jako ženu, ne jako dítě.

„Je od tebe velice milé, že ses k nám připojila, Emily, „ zvolala vévodkyně. „Ráda bych tě představila hraběnce z Guermondu a její kouzelné dceři… „

„Už jsme se setkaly, „ zamumlala Emily do polévky.

„Na to si tedy nevzpomínám, „ prohlásila hraběnka. Byla to drobná bytůstka oděná v krajkách, která spíš cvrlikala než mluvila.

„Mamá, „ protáhla Cecille po francouzsku, „slečna Scarboroughová je to ubožátko, o kterém se mluvilo minulý týden u baronky Gutwildové. Ta, co celé roky pracovala ve Foxworthu. „

Justin odložil lžíci a odstrčil mísu s polévkou.

Dokonce i Harold přestal srkat, když Cecille se zlomyslným jiskřením v modrých očích pokračovala: „Byla velmi pracovitá. Vždycky jsi mi perfektně vyleštila boty, že ano, drahoušku? „

Emily rychle polkla, protože si vzpomněla, jak Cecille ječela, když našla ve špičce svého zbrusu nového lakovaného střevíčku mrtvou myš.

Sladce se usmála. „Kdykoli se mi k tomu naskytla příležitost. „

Cecille zúžila oči, ale pak se vzpamatovala a upřela zbožňující pohled na Justina.

Emily se z toho zvedl žaludek.

„Určitě víte, Vaše Výsosti, že se o vás mluví ve všech londýnských salonech. Bylo od vás skutečně laskavé, že jste v tuhle vánoční dobu otevřel své srdce a domov nešťastnému sirotkovi. Dokonce se mluví o tom, že by se podle vašeho vzoru měla založit společnost, která by pomáhala zachraňovat další…, „ vrhla po Emily potměšilý pohled, „…zbloudilé nedospělé duše. „

Justin se setkal s Emilyiným pohledem a jeho oči vypadaly v záři lustrů zachmuřeně. „To bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat. „

„Přesně tak, „ opáčila Emily a zvedla si pohár ke rtům. „To úplně nejmenší. „ Polkla hustý sladký nápoj a skoro se přitom zakuckala. Mléko, uvědomila si. Na

Cecilliných růžových rtech se třpytily křišťálové kapičky vína. Emily si otřela ústa ubrouskem a doufala, že jí pěna nenechala na’horním rtu knír, který by se vyrovnal Herbertovu.

Justin jí naservíroval mléko jako nějakému miminu… S předstíraným klidem odložila pohár a upřela na Cecille naprosto nevinný pohled. „Můj poručník je přímo ztělesněná laskavost. „ Zalétla pohledem k Justinovi. „Že je to tak, tatínku? „

Justin prudce zvedl hlavu. Oči mu varovně potemněly.

„Poslyšte, co říkáte tomu, co tropí ti odporní Zuluové? „ nadhodil Herbert s

očividnou snahou odvést řeč bezpečnějším směrem.

„Zmlkni, Herberte, „ vyštěkly naráz Millicent a Edith.

Emily si nabrala polévku a Justin sjel pohledem k jejím rtům. „Jeho Výsost těší, když mu říkám tatínku, „ oznámila. Cecillin úsměv pohasl. „Opravdu? „

Emily obrátila lžíci v puse. Pak ji pomalu vytáhla a s kočičím uspokojením olizovala kapičky polévky. Herbert na ni zíral a úplně zapomněl na odporné Zulue. Justin zvedl sklenku a párkrát si zhluboka křečovitě lokl.

„Zejména vždycky po večeři. „ Emily snížila hlas do smyslného šepotu. Droboučká hraběnka se předklonila, až si namočila krajkové fiží do polévky. „Když si mě posadí na klín a vypráví mi pohádky. „

Justinovi zaskočilo a poprskal Harolda vínem. Cecille nevěřícně pootevřela rozkošné rtíky. Edith s Millicent zalapaly po dechu a Herbert zbrunátněl. Justin si přitiskl k obličeji ubrousek, Harvey vyskočil a začal ho bušit do zad.

„Na okamžik mě omluvte, „ zamumlala Emily. Když vstávala, nenápadně si zastrčila do rukávu nůž a projednou byla vděčná za bohaté volány.

Když se vrátila, byl už naservírován další chod a všichni se v mrazivém tichu věnovali pojídání garnátů. Hraběnce kapalo z fiží a Harold měl hedvábnou vestu pocákanou vínem. Justin sledoval, jak si Emily sedá, a zlatavé oči mu jiskřily potlačovanou zuřivostí.

Cecillin jindy zvonivý smích zněl tentokrát rezavě. „Není divu, že si naše malá Emily získala vaši náklonnost, Vaše Výsosti. Bývala miláčkem všech poslíčků a kominíků ze sousedství. Nijak neskrblila… svou přízní. „

Justin praštil vidličkou o stůl. „Už toho mám dost. „ Mluvil tiše, ale z jeho hlasu čišela hrozba. „Do minulosti mé schovanky kromě mě samotného nikomu nic není. Nestrpím, aby ji někdo urážel u jejího vlastního stolu. Takový člověk není v mém domě vítán. „

Když se Emily setkala s jeho majetnickým pohledem, rozlilo se jí v nitru zvláštní teplo.

Cecille odhodila ubrousek. „Ostatní měli pravdu, mamá. Ten člověk je hrozný.

Nevezmu si ho! Prostě ne! „

„No to se mi tedy ulevilo! Copak jsem vás o to někdy požádal? „ zařval Justin. Cecille a její matka vstaly.

„Ale no tak, hraběnko, „ řekla vévodkyně rychle. „Musím se omluvit za synovo

chování. Určitě tím nemyslel… „

Než stačila doříct, přiběhla z kuchyně Grácie. Rozpačitě si žmoulala zástěru a obvykle ruměné tváře měla bílé jako křída. Zašeptala něco své paní, vévodkyni se rozšířily oči a pokradmu se podívala na podlahu. Emily si nenucené složila nohy pod sebe na židli.

Cecille zaječela.

Při tom pronikavém výkřiku spadaly ze stropu kousky štuku. Všichni zůstali zírat, jak vyskočila na brokátové sedátko židle a pak na stůl. Když si zvedla sukně a začala jimi divoce třepat, pochopili příčinu jejího zděšení. Na stehně jí z dlouhých spodních kalhot visel živý humr, zubatá klepeta zamotaná v roztomilých bílých voláncích.

Emily se zakousla do šťavnatého garnáta a nevzrušeně přihlížela, jak Cecille zběsile poskakuje mezi drnčícími talíři. Manželé Justinových sester jí hrabali pod sukně a pokoušeli se tvrdohlavého tvorečka vyprostit. Lily s Millicent vyskočily na židli a tiskly se jedna k druhé, zatímco Edith s vévodkyni uklidňovaly hysterickou

hraběnku. Do jídelny vtrhl houf sluhů, po čtyřech lezli mezi židlemi a snažili se pochytat ostatní humry pobíhající pro bruselském koberci.

Byl to Justin, kdo nakonec vymotal ubohé stvořeníčko z Cecil-lina spodního prádla. Hodil humra Grácii, která si ho zastrčila do zástěry a odspěchala do kuchyně. Když sluhové posbírali všechny ostatní humry, Cecille se s fňukáním zhroutila matce do náručí.

Hraběnka se vypjala v celé své výšce čtyř stop a osmi palců. Hlas se jí třásl spravedlivým rozhořčením.“Musím říct, že něco tak skandálního jsem ještě nezažila. „

Emily si strčila do pusy dalšího garnáta. „Z celého srdce souhlasím. Ty růžové mašličky na Cecilliných podvazcích mě namouduši šokovaly. „

Všechny oči se k ní obrátily. Přestala žvýkat. Ted je nejspíš pravý čas odejít, pomyslela si. Vstala a zastrčila si mísu garnárů do podpaží, protože najednou dostala hrozný hlad.

„Emily. „ To jediné slovo znělo sametově, ale bylo rozkazem.

Zastavila se, ale hned zase pokračovala v chůzi. Ke dveřím zbývaly už jen tři kroky. V duchu je počítala. Jeden. Dva.

„Emily Claire Scarboroughová! „ zaburácel Justin.

Stříbrné nádobí se zatřáslo. Křišťálové přívěsky na lustru zacinkaly jako droboučké zvonečky. Nikdo ani nedýchal.

Emily se pomalu otočila na podpatku. „Ano, pane? „

Ukázal na ni prstem, obličej brunátný vzteky. „Ty mrňavá… „ Podíval se na Cecille a zpátky na ni. Ruka se mu rozklepala. Zuřivě si odfrkl, vzápětí znova.

A pak se zničehonic rozchechtal na celé kolo. Všichni na něj zůstali zírat. Ve dveřích se strkaly služky v bílých čepečcích a jedna přes druhou nakukovaly do jídelny. Grácie ustoupila stranou, aby všechny viděly to, co se jim ještě nikdy nepoštěstilo - jak věčně zasmušilý pán Grymwilde Mansion řve smíchy. Justin se sesypal do židle, popadal se za břicho a pak se skulil na podlahu a nepřestával se řehtat.

Když její jediný syn zmizel pod stolem, vévodkyně vstala. „Možná bychom měli přejít do salonu na dezert, „ oznámila, jako by to bylo zcela obvyklé zakončení večeře a jako by se dědic titulu a bohatství Winthropů nechoval jako naprostý šílenec.

„Nějak jsem ztratila chuť, „ odsekla hraběnka s ledovým hněvem a vlekla Cecille ke dveřím. „Pojd, miláčku. Jedeme domů. A už sem nepřijdeme, dokud nedostaneme formální omluvu. „

Zbytek rodiny se trousil z místnosti a Harold s Herbertem mrmlali, že přijdou o svou oblíbenou večerní brandy a doutníky. Dveře se zabouchly. Emily odložila mísu na příborník a kradla se ke stolu, jako by se blížila ke zdivočelému kanci. Právě tak totiž Justin chrochtal.

Povytáhla se na špičky a nakoukla přes stůl. Justin se opíral o židli a otřásal se smíchy. Otřel si uslzené oči a sípavě se nadechl. „Když si ha to vzpomenu…, jak tancovala po stole…, ty směšné podvlékačky…, prostě nemůžu… „ Lapal po dechu a dlouhými prsty naznačoval směrem k Emilyiným kotníkům štípání klepet.

Emily se zahihňala a pak se rozesmála na celé kolo. Svezla se na kolena vedle Justina a také se prohýbala smíchy, jak se protrhla hráz strojené vážnosti, kterou kolem sebe celý týden budovala.

Justin bezmocně bušil pěstí do podlahy a marně se snažil získat zpátky sebekontrolu.

Emily se zajíkala smíchy. „Neviděla jsem, aby sebou Cecille takhle mrskala, od chvíle, co jsem jí navoskovala podrážky baletních střevíčků. „

Zhroutil se jí na rameno. „Trnu, když na to jen pomyslím. Panebože, tys ale musela být kvítko. „

„Čertovo kvítko, „ připustila skromně.

Podepírali se navzájem, aby se nesesypali na podlahu. Teplem jejich blízkosti roztály neupřímné rozhovory a trapné mlčení z minulého týdne. Zdálo se naprosto přirozené, že Emily vztáhne ruku a odhrne Justinovi pramínek vlasů z očí. Naprosto přirozené, že ji Justin chytí za zápěstí a začne jí výmluvně hladit dlaň palcem.

Jeho úsměv zněžněl. „Co si s tebou mám počít? „

Zničehonic se jejich tváře ocitly velmi blízko u sebe. Tak blízko, že Emily viděla, jak mu jiskří v očích. Ve vzduchu visela vůně nebezpečí, pronikavá a omamná jako vůně letní bouřky.

„Pojd sem, ty zlobidlo, „ zašeptal. „Sedni si mi na klín a já ti povím pohádku. „

Přitáhl si ji do náručí a políbil ji. Emily tichounce zasténala a rty jí pod jeho ústy roztály, jako když se plamen dotkne horkého vosku. Justin prohloubil polibek a dráždivě dorážel na její jazyk. Emily projela sladká, nekonečná bolest. Vpletla mu ruce do vlasů na šíji a užasla nad jejich hedvábnou měkkostí, tolik kontrastující s naškrobeným límcem. Omámila ji opojná myrtová vůně Justinovy kolínské. Při tulila se k němu a neobratně se pokoušela přitisknout co nejblíž, nějak do sebe vstřebat všechny vůně a vjemy, jak ty známé, tak ty nové.

Justin zasténal. „Jednou z tebe budu mít smrt, ženská, „ zamumlal jí do rtů a znovu jí vnikl jazykem hluboko do úst v okázale majetnickém gestu.

Nevěděl, jak je to možné, ale Emily byla v těch komických šatičkách stejně neodolatelná, jako když ležela nahá na měsícem zalité pláži. Každý kousíček krajky, perlový knoflíček, háček a očko byly provokativní výzvou jeho touze. Emily byla nastrojená jako vyparáděný dort a on netoužil po ničem jiném než slízat všechnu

polevu. Nezkrotnost, s jakou odpovídala na jeho dotyky, rozbila veškeré jeho zábrany. Zasypal jí hrdlo deštěm něžných polibků.

Ani vrstvy naškrobených spodniček nezastihly Emily před tvrdým důkazem Justinovy touhy. Tiskl se k ní, až se z jeho neústupného, hladového horka roztřásla.

S ochraptělou kletbou jí sáhl pod sukni a odhrnoval krinolínu, až je oddělovaly pouze Emilyiny bavlněné kalhotky a jeho kalhoty z pevného lnu. Zajíkla se, když se k ní přivinul ještě blíž, dotíral na ni a dráždil ji, takže cítila každičký kousek jeho těla přitisknutý do vlhkého údolí mezi jejíma nohama. V hrdle se jí zadrhlo bezmocné zasténání, napůl vyděšené, napůl roztoužené.

„Bože můj, to je šílenství! „ vybuchl náhle a odhodil ji ze svého klína.

Vstal a přešel k příborníku. Cestou si zuřivě projížděl vlasy. Když si chrstl víno do sklenky a naplnil ji až po okraj, Emily si všimla, že se mu divoce třesou ruce.

Vyškrábala se na nohy a rukama, které se chvěly stejně jako ty jeho, si uhladila sukni. „Proč? „ zeptala se tiše. „Proč by to muselo být šílenství? „

Jediným douškem do sebe obrátil sklenku. „Kromě toho, že se tu svíjíme na podlaze jídelny, na doslech od kuchyně plné služebnictva, které miluje drby? „

Přikývla, protože mu to nechtěla nijak ulehčit. „Kromě toho. „

Justin práskl sklenkou o příborník. Pochopil, že nestačí udržovat si od ní fyzický odstup. Ten Emily překoná jediným roztouženým pohledem. Musí mezi ně vložit i odstup citový. Musí mezi ně postavit tak pevné zdi, aby je Emily nedokázala strhnout. I kdyby za nimi měl uvěznit své srdce navždy.

„Jsi pro mě příliš mladá, „ řekl.

Emily sebou při Justinově chladném tónu škubla. „A co Cecille? Taky je pro tebe

příliš mladá? Copak to není přesně taková manželka, jakou by ti vybrala matka? „

Otočil se k ní. „Cecille není moje schovanka a nejsem za ni zodpovědný. Za tebe ano. Kdybych měl špetku rozumu, požádal bych ji dnes večer o ruku. „

Emily si zamyšleně poklepávala na našpulené rty. „A to by pak byla moje tetička, anebo macecha? „

Zuřivě ji popadl za ramena a pevně ji k sobě přitáhl. „Tohle není žádná legrace. Proč myslíš, že tě David svěřil do mojí péče? Abych tě mohl zneužít jako nějaký stárnoucí chlípník, kterému je úplně ukradená tvoje pověst a budoucnost? Tohle by tvůj otec chtěl? „

Zpříma mu hleděla do očí. „Můj otec je mrtvý. Měl bys to vědět lip než kdo jiný. „

Ruce mu ochably. Přerývaně se zasmál. „Ano, to bych asi měl. „ Obrátil se k odchodu.

„Justine! „ zavolala za ním, protože ji polekala hluboká beznaděj, která mu probleskla v očích.

Odcházel a jeho chůze byla podivně rozkolísaná jako pohyby raněného. Emily se zhroutila mezi trosky večeře a zabořila hlavu do dlaní.

Emily Claire Scarboroughová byla neskonale zlobivá. Tak dlouho poslouchala, jak si to o ní druzí šeptají, až tomu v jakémsi zastrčeném koutku srdce začala sama věřit. Takže když se před ní Justin zase zavřel za zed chladného odstupu, rozhodla se dělat to, co umí nejlépe. Zlobit.

Nosila se po domě v Justinových starých kalhotách a kabátku z Edithiny odložené jezdecké výbavy a nečesaná změť kudrn jí trčela na všechny strany.

Ale Justin se nenechal vyvést z míry. Když začala pepřit svou mluvu neslušnými výrazy, s nadhledem jí to oplatil tím, že jí najal vychovatele, učitele umění a tanečního mistra. Všichni během týdne propadli hysterii a dali výpověď. Když mu ustříhala nohavice všech kalhot, dal prostě zavolat krejčího a objednal si nové. Když mu odloženými spodničkami ucpala komín v pracovně, takže celá místnost načichla kouřem a sazemi, jednoduše se přestěhoval do knihovny, dokud se pracovna nevyvětrá.

Ke sluhům i k rodině se už Justin nechoval příkře, ale jen odtažitě. V noci se přestala ztemnělým domem linout hudba. Na piano v salonu usedal prach. Sluhové přičítali pánův kratičký nával veselí a následnou změnu nálady mozkové horečce, kterou prý prodělal během svých exotických cest. Nikdo ovšem nevěděl, čemu přičíst chování slečny Emily, ačkoli vrchní stájník Jimmie, hluboce věřící římský katolík, šeptem rozšiřoval, že je posedlá ďáblem. Přísahal, že se jednou v noci podíval na její rozsvícené okno a uviděl, jak za ním létají vzduchem předměty a ozývají se tak děsivé kletby, že mu z toho zčervenaly uši, které už přitom v životě vyslechly ledacos.

Vévodkyně poslala Cecille a její matce po onom katastrofálním večírku formální omluvu a dosáhla tak jejich afektovaného odpuštění, ale pusy jim-tím nezavřela. Londýnem se šířily klepy, že vévoda z Winthropu drží ve svém domě divokého šílence, kterého by měl strčit do blázince, než někomu ublíží. Lidé se o překot snažili získat pozvánky na ples, který vévodkyně uspořádala, aby uvedla Emily do společnosti, protože všichni chtěli vévodovu výstřední schovanku spatřit na vlastní oči.

Jednoho mrazivého lednového rána seděl Justin v pracovně, když vtom se rozlétly dveře, dovnitř vkráčela Emily s Penfeldem a za nimi průvod pokřikujících sluhů.

Justin sotva vzhlédl od výkazů, jimiž se probíral. „Dobré ráno, Emily. „ Svým hlubokým hlasem přehlušil celý ten halas.

„Dobré ráno, pane, „ odvětila přívětivě.

Penfeld se tvářil, že má plné ruce práce se srovnáváním dokonale srovnaného stohu papírů. Emily nehnuté stála a v temných očích jí nebezpečně doutnalo. Ke stolu se nahrnul houf roztrpčených žalobníků.

„Pane, musím vás naléhavě požádat o chvilku vašeho času… „

„…to už se nedá snášet, Vaše Výsosti. Už ani den… „

„Musíte něco udělat, pane, než nám zapálí barák nad hlavou! „ Justin zvedl ruku, aby je umlčel. „Jeden po druhém, prosím. „

Dopředu vykročila Grácie. Ostatní sluhové se ztišili, protože respektovali její věk a dlouhá léta služby u Connorů. „Nechci strkat nos do rodinných záležitostí, Vaše Výsosti. Vím, že to dítě má dobrý srdce, ale… „

„Jen do toho, Grácie, poslouchám. „

Kuchařka si utřela nos do zástěry. „Jen minutku jsem nechala ten rebarborový koláč na parapetu, pane, a rázem byl pryč. „

Přes Graciino rameno vystrčila nos služka s koňským obličejem. „Stejně už je to jedno, pane. Tou rebarborou jsme chtěli pohostit vikáře a toho ta holka vyhnala, protože mu řekla, že si má svou modlitební knížku strčit… „

Mladý čeledín se uchechtl. Služka přiložila ruce Justinovi k uchu a zašeptala mu cosi, při čemž se mu překvapeně rozšířily oči.

„Hmm. Ani jsem netušil, že je něco takového možné. „

Emily obrátila oči k nebi a znuděně podupávala špičkou boty.

Do popředí se protlačil komorník, o jehož služby se dělili Harold, Herbert a Harvey. „To ještě nic není, Vaše Výsosti. Podívejte se, co provedla s kloboukem, který si můj pán pořídil na ten ples, co proběhne příští týden. „

Vrazil Justinovi do ruky cylindr, z jehož hedvábných hlubin se ozývalo podivné

kňučení a mňoukání. Justin nakoukl dovnitř a rozesmál se.“Šoupla do něj vrh koťat? „

Komorník vztekle vyprskl: „Nešoupla. Jenom ho schovala do stáje, aby ho tam kočka našla. Pan Harold se zblázní! „

Justin se zeširoka usmál. „Pan Harold, říkáš? „ Podal mu klobouk zpátky. „Vrať ho do stáje. Až si pan Harold najde slušné zaměstnání, třeba si bude moct pořídit nový. A ted všichni běžte. „

„Ale, pane… „

„Vaše Výsosti, takhle už to dál nejde. A příští pátek máme ples! „

„Pane… „

„Na shledanou, „ pronesl Justin neodvolatelně.

Emily mlčky přihlížela, jak se zklamaní žalobníci trousí pryč. Penfeld se vytratil jako poslední. Potřásal hlavou a něco si pro sebe mumlal.

Dveře se tiše zaklaply a Justin s Emily osaměli. Justin si sundal brýle, opřel se v

křesle a prohlížel si svou mladou svěřenkyni od hlavy k patě. Jestli chtěla vypadat

chlapecky, vůbec se jí to nepovedlo. Kalhoty jen zdůrazňovaly její štíhlý pas a oblé křivky zadečku. Edithin jezdecký kabátek byl ušit na mnohem méně vyvinutou hrud, než byla Emilyina, a tak její ňadra, nespoutaná korzetem ani košilkou, napínala obnošenou látku.

Jenom náznak ruměnce, který se jí vloudil do lící, prozrazoval, že si je vědoma Justinovy zevrubné prohlídky. Z jejího strnulého postoje čišela ona umíněná hrdost, díky níž působila křehce a přitom tak nedosažitelně.

Podepřel si bradu. „Máš k tomu co říct? „

Založila si paže na hrudi a odfoukla si z očí zbloudilý pramínek vlasů. „Jsou to prolhaní mizerové, jeden jako druhý. „ „Takže jsi toho vikáře neurazila? „ „To se sakra ví, že ne. „

V koutcích mu škublo. „Ani ten koláč jsi nesnědla? „ „Jistěže ne. Dala jsem ho Pudinkoví. Buldoci rebarboru milují. „ „A nenechala jsi kočku, aby vrhla koťata v Haroldově novém klobouku? „

„Kočky jsou strašně paličaté. Vrhají koťata, kde se jim zachce. „

S povzdechem si nasadil brýle a znovu začal čmárat do výkazů. „No tak dobře.

Můžeš jít. „

Emily plácla dlaněmi o stůl. „To mě ani nepotrestáš? „

„Myslíš, že bych měl? „ Okusoval konec pera. „No, jestli tě to potěší, tak třeba

můžeš poobědvat ve svém pokoji. „

„Zásadně jím ve svém pokoji, „ procedila skrz zaťaté zuby.

„No tak můžeš pro změnu poobědvat v jídelně. „ Obrátil stránku ve výkazech.

„K čertu s tebou, „ zašeptala, hlas ochraptělý potlačovaným vztekem. Justin ani nevzhlédl.

Otočila se a zamířila ke dveřím.

„Emily? „

S rukou na klice se k němu obrátila.

Pero nepřestávalo škrábat po papíře. „Ať uděláš cokoli, ať provedeš sebevětší příšernost, na mých citech k tobě se nic nezmění. „ Přestal psát a podíval se na ni přes okraj brýlí. „Ale ani na tom, že se svými city prostě nesmím řídit. „

Emily rozrazila dveře, poplašena tím, jak ji zrádně zaštípalo v očích. Zavřela za sebou, přitiskla se k tvrdému dřevu a pevně zavřela oči, aby se ubránila pláči. Když je zase otevřela, v rozmazaném zorném poli jí zacláněla černá hora.

Emily zamrkala, aby rozehnala slzy, a před nosem uviděla Penfeldovy nažehlené klopy. „Penfelde? Co sakra… „

Sluha ji popadl masitými prsty za ušní boltec a štípl ji tak, že by nad tím Doreen Dobbinsová omdlela závistí. Emily to naprosto zaskočilo. Čelist jí poklesla spíš překvapením než bolestí.

Penfeld jí vrazil tvář před obličej. „Mašíruj, slečinko, „ sykl, „nebo se postarám, abys měla k pláči důvod. „

„Jak se opovažuješ…! „

Emilyin pokus o protest rázně ukončilo neurvalé škubnutí, při němž málem ztratila rovnováhu. Uchem jí projely jehličky bolesti. Ať už Penfeld mířil kamkoli, očividně trval na tom, že její ucho vezme s sebou - ať už ona půjde taky, nebo ne. Na naleštěných parketách jí to klouzalo, ale Penfeld nezpomalil. Jeden ze sluhů jim s úsměvem otevřel dveře do haly.

Za rohem se objevila hlava v domácím čepci a za ní další. Všechny dveře kolem se otevíraly a z nich vykukovaly umouněné obličeje. Služebnictvo s potěšením přihlíželo, jak mírumilovný komorník jejich pána táhne kvílející Emily přes halu a nahoru do schodů.

Když se Justin vynořil z pracovny, aby zjistil důvod vzdáleného bouřlivého potlesku, spatřil už jen hlouček sluhů, kteří pilně leštili vyblýskané zábradlí.

Modlím se, aby ten, koho si vybereš, byl té cti hoden…

Penfeld neurvale strčil Emily do pokoje. Sáhla si na ucho a překvapilo ji, že ještě pořád drží na svém místě. Zůstala stát se zaťatými pěstmi.

Sluha svým tělem zatarasil dveře. „Mám sedm mladších bratrů a všichni jsou

větší a vzteklejší než ty, moje milá. Měj to na paměti. „

Emily to na paměti měla. Penfeldovy ruce vyčnívající z nažehlených rukávů vypadaly jako lopaty. Sedla si na kraj postele a rozhořčeně se na sluhu zadívala.

Do tváře se mu vrátil milý úsměv. Zamkl zevnitř dveře a strčil si klíč do kapsičky u vesty.

Emily si mnula rozbolavělé ucho. „Co uděláš? Chceš mi nařezat? „

„Na to už je trochu pozdě, nemyslíš? Někdo měl mít tolik rozumu, aby tě vytahal za uši a nadělal ti na zadku jelita už dávno. Ale bohužel se nikdo takový nenašel. „

Nebyl to ani ten šokující výrok, ani náhlé tykání, co na Emily tak silně zapůsobilo, ale spíš naprostý nedostatek soucitu v Penfeldově hlase. Přitáhl si od krbu židli, otočil ji a obkročmo se na ni posadil.

„Penfelde, takhle tě neznám! „ vydechla Emily užasle.

„Vůbec mě neznáš, „ řekl úsečně. „A myslím, že je nejvyšší čas to napravit. Narodil jsem se na Tenant Street jako druhý nejstarší z patnácti dětí, z nichž tři umřely hned po narození. Otec byl koželuh, matka alkoholická. Říkalo se mi nelichotivou přezdívkou Penny, protože jsme byli věčně bez peněz. Starší sestra mi zemřela v patnácti na tyfus. Ještě než její tělo stačilo vychladnout, chňapl jsem po jejím místě v galanterii na Bond Street a tam jsem se seznámil se svým prvním pánem. „

Emily sice zůstávala ve střehu, ale přesto s pochopením přikývla. Ctižádost.

Přímočaré myšlení. Touha po nezávislosti. To byly pohnutky, které uznávala.

„Uvědomil jsem si, že jako komorník - pán u pána, aby se tak řeklo - budu moct žít lepším a civilizovanějším životem a ještě si tím vydělám. „

„Nikdy tě neomrzelo dívat se na život panstva jen zvenčí? Ty sám jsi k nim nikdy nechtěl patřit? „

„Panstvo má velkou odpovědnost. Já mám na starosti jen jedno - zajistit štěstí svého pána. „

Emily špičkou boty opisovala zlaté lístečky na koberci. „Chápu. Tak proto jsi mě sem dovlekl? Protože ti tu práci kazím? „

„Přesně tak. „

Ztěžka polkla a připravovala se na to, že zase jednou uslyší, že ji tu nechtějí. Z úst laskavého sluhy by ji ta slova kupodivu bolela ještě víc než obvykle. Vždyť Penfeld ji nikdy předtím ani nepokáral. „Co po mně chceš? „ zeptala se. „Abych mu znovu zmizela ze života? Tentokrát už napořád? „

„Myslíš, že by to chtěl? „

Zkoumala sluhův vážný obličej. „Upřímně řečeno, nevím. „

Penfeld položil ruce na opěradlo židle. „Proč mu nedáš přesně to, o co si říká?

Především musíš přestat tak příšerně vyvádět. „

„Už jsem se zkusila chovat jako dáma. A jak to dopadlo? Jen jsme z toho byli oba nešťastní. „

Penfeldova kulatá tvář se rozzářila vítězoslavným úsměvem. „Ale to je tím, že

můj pán nestojí o dámu. Stojí o ženu. „

Justin ohluchl jako pařez. Maskoval to zdvořilým úsměvem. Proplétal se mezi hosty v tanečním sále, vnímal, jak se dotýkají jeho rukávu, jak se na pozdrav usmívají, ale rty se jim pohybovaly naprázdno. Hudba orchestru vyhrávajícího na nízkém stupínku se Justinovi odrážela od uší jako déšť od voskovaného plátna. Smyčce divoce jezdily po strunách houslí, prsty přebíraly lesklé struny harfy, ale Justin měl v hlavě jen strašlivé ticho. Nejenže ztratil schopnost skládat hudbu, ztratil i schopnost slyšet ji. Divil se, že Beethoven ze své hluchoty nezešílel.

„Vaše Výsosti. „ Ze sluhova trpělivého tónu Justin poznal, že svá slova opakuje už poněkolikáté. „Nedal byste si šampaňské? „

„Díky, Simsi. „ I vlastní hlas mu zněl tlumeně, jako by vycházel ze studny.

Vzal si z podnosu vysokou sklenici a napil se. Do nosu mu stouply štiplavé bublinky.

Tenhle ples považoval od začátku za hloupost, ale jeho matka nedala pokoj, dokud se nepodvolil. Trnul, co zas provede Emily -jestli si udělá z lustru houpačku nebo vjede doprostřed hostů na Pudinkoví. Celý týden mrzoutila ve svém pokoji a nepochybně kula nějakou hroznou pomstu za to, jak odtažitě se k ní chová. A existuje snad lepší místo, kde pomstu provést, než je ples uspořádaný na její počest? Někdo do

Justina vrazil a ten nadskočil, až mu šampaňské vyšplíchlo na bílou rukavici. V duchu proklínal své otřesené nervy.

Hodil do sebe obsah sklenky. Kdyby jen Emily tušila, kolik sil mě stojí tvářit se lhostejně, pomyslel si.

V zrcadle mezi dvěma sloupy zahlédl svůj odraz a skoro jako by v něm poznával otcovu bezúsměvnou tvář s mohutnými kníry. Včera už nebyl schopen snášet tíživé ticho v hlavě, a tak zašel do kanceláře Winthropovy lodní společnosti a hodiny slepě zíral v zaprášeném kamrlíku do čísel, která vůbec nevnímal.

Uprostřed radostného hlaholu na uvítanou zahlédl u dveří Cecille du Pardieu a její matku, zavěšené do sebe, jako by se bály, že na ně zase zaútočí nějaký zdivočelý korýš. Jejich obavy i zraněnou pýchu očividně přemohla zvědavost a ještě větší obava, že propásnou vrcholnou společenskou událost sezony. Místnost tonula ve víru všeobecného veselí a zábavy. Justin však neslyšel nic než tlumený tlukot svého sklíčeného srdce.

Vydal se pro další šampaňské, když vtom proklouzla skleněnými dveřmi tanečního sálu štíhlá postava. Její příchod neohlašovala žádná fanfára, žádné náhlé ticho, žádný ruch. Ale bušení Justinova srdce se ztišilo do šepotu a v hlavě se mu divoce rozezněla Mendelssohnova skladba Na křídlech písně.

Emily.

Ukázněná, ale nezkrocená, se zářivou mléčnou pletí a tmavýma očima, které překypovaly smíchem a zvědavostí. Její štíhlou postavu obepínaly šaty ze smetanového hedvábí s vyšívanými růžičkami. Na skromném honzíku měla nařaseny krajkové volány, které splývaly dolů do krátké vlečky ozdobené třemi jednoduchými stuhami. Vlasy jí korunoval věneček z hedvábných růží. Obličej jí stejně jako na ostrově rámovaly kudrlinky, které už nebyly tuhé a připálené, ale hebké a vzdušné - a jako stvořené k tomu, aby se do nich zabořily mužské ruce.

Justin k ní kráčel jako poutník, který ve zmrzlé tundře ucítil dech jara.

„Dáte si ještě šampaňské, pane? „

Ustoupil před podnosem, který mu sluha vrazil pod nos. „Prokristapána, Simsi, to na mě musíš tak řvát? „

Upřely se na ně zvědavé pohledy a Justin si uvědomil, že na toho nešťastníka řve on sám. Než se stačil omluvit, dolehly k němu další zvuky - nervózní rachocení sluhova podnosu, Cecillin pronikavý hlas, Haroldův hýkavý smích. Připadalo mu, že ženy kolem něj ve svých křehkých střevíčcích dupou jako medvědi. Skoro by přísahal, že slyší, jak o podlahu cinkla sponka, která se jakési tanečnici uvolnila z úhledného uzlu.

Popadl sluhu za rukáv. „Slyšel jsi to? „

„Ovšem, pane. Jak poroučíte. „ Sims se mu jemně vykroutil a prchl do kuchyně, protože se očividně bál, že jeho pána zachvátila nějaká nová, strašná mozková horečka.

Justin zalétl pohledem ke dveřím a viděl, že matka už se Emily ujala a doprovází jí k řadě zlacených židlí u zdi. Emily se usadila a upjatě si složila ruce v rukavičkách do klína. Očekávalo se od ní, že jakožto neprovdaná žena zůstane po boku své gardedámy, dokud ji někdo nepožádá o tanec, a že se tam po každém výletu na parket zase vrátí.

Když si ostatní v místnosti všimli její přítomnosti, proběhla sálem vlna vzrušeného mumlání a šepotu, která Justina přímo bodala uší, jimž se tak náhle vrátila citlivost.

Kolem protančil jakýsi pár.

„To musí být ona, miláčku, „ říkal právě tanečník. „Podívej, jak ji vévodkyně opečovává. „

„Nevypadá jako slintající šílenec, kterého nám líčila hraběnka, vid? „

Mužova odpověď zanikla v ohlušivém šustotu taftových spodniček jeho ženy.

Justin vykročil kupředu a byl odhodlán tentokrát k Emily dojít. Jenže než stačil udělat pár kroků, jakýsi mladík s kníry si ji odvedl na parket a Justin zůstal hloupě civět na prázdnou židli.

Jeho matka poklepávala špičkou nohy do rytmu, až jí načesané lokny poskakovaly. „Ahoj, miláčku. Bavíš se? „

„Nesmírně, „ zalhal.

Vklouzl za Emilyinu židli a opřel se o zeď, rozhodnut vyčkat, až se Emily vrátí. Nebyl sám, kdo na ní visel pohledem. Jak tak kroužila sálem a kolem ní vířilo smetanové hedvábí a růže, všechny hlavy se za ní otáčely. Justinovi se zrychlil dech. Chtěl s ní tančit stejně jako na Novém Zélandu. Chtěl jí položit ruku na útlá záda a všechny důsledky poslat k čertu. Při pohledu na ni se mu srdce bezstarostně rozezpívalo. Bubnoval prsty na opěradlo židle a hrozně rád by měl po ruce kousek papíru, aby si tu melodii zaznamenal.

Konečně dozněl poslední tón a Emily se svým průvodcem zamířila zpátky k židli. Justin si otřepal z rukávu nepatrné smítko prachu a vykročil kupředu. V tu chvíli se před ním objevil Penfeld a nabízel matce ze stříbrného podnosu předkrm. Než se mu Justin vyhnul, Emily byla už zase pryč, odvlekl si ji další mladý ctitel. Justin tiše zaklel.

Orchestr spustil Brahmsův valčík a Emilyina sukně se znovu ladně rozvířila. Vévodkyně si strčila do úst kousek salámu. „Nemáš hlad, miláčku? „

Emily se usmála na svého partnera a v půvabné tváři se jí udělal dolíček. Justin zaťal nehty do opěradla židle. „Hlady přímo umírám. „

Penfeld se při pohledu na taneční parket rozzářil. „Je to kouzelný pár, že? „

Justin něco neurčitě zamumlal. Muž se sklonil k Emily a zlaté vlasy se mu zaleskly.

„Mladý Peter zrovna ukončil studia v Oxfordu, „ poznamenala vévodkyně. „Je rozumný, inteligentní a velmi se zajímá o otcovy doly. Má ty nejlepší vyhlídky. „

„Vyhlídky na co? „ zavrčel Justin. Jestli ten rozumný Peter nenechá ruce na Emilyiných zádech v klidu, bude mít nejlepší vyhlídky na to, že mu vrazím palici do mísy s punčem, pomyslel si.

Jeho matka si jen povzdechla.

Justin se jí naklonil přes rameno a div si nevykroutil krk, protože mu výhled zablokoval další pár. „S tím chmýřím na bradě vypadá jako přerostlá krysa, nezdá se ti? „ Samolibě si pohladil vlastní bradu, kde už mu od ranního holení vyrašilo strniště.

Vévodkyně se zachichotala. „Nebud vůči tomu chlapci tak hrubý. Vím, že už je to dávno, ale snad si ještě vzpomeneš na dobu, kdy rostly první vousy tobě. „

Justinovi strnula ruka uprostřed pohybu a pak mu ochable sklesla k boku. Odolal nutkání jít se podívat do zrcadla, jestli náhodou nemá vlasy bílé jako sníh.

Tentokrát nečekal, až dozní poslední tón valčíku. Jakmile se Penfeld začal zvedat,

překročil jeho nohy a klestil si cestu davem.

Pevně popadl Emily za paži a přiměl se ke zdvořilé úkloně. „Byla bys tak laskavá a dopřála mi potěšení ze své společnosti při příštím tanci? „

Zvedla kartičku, kterou měla zlatou šňůrkou připevněnou k zápěstí, a prohlížela si ji. Soustředěná vráska, která jí naskočila na čele, byla prostě kouzelná. „Bohužel to nepůjde. Můj taneční pořádek je plný. „ Poklepala ho po předloktí. „Snad někdy jindy. „

Justina se to bezohledné odmítnutí dotklo. Zpevnil stisk, ale než mohl něco namítnout, zacinkal mezi nimi známý hlas. „Dobrý večer, Vaše Výsosti. Je to nádherný ples, že? „ Cecille du Pardieu vysekla školácké pukrle, při němž se Justin cítil přinejmenším na osmdesát. Pak se obrátila k Emily. „Pojď, drahoušku. Je tu jeden mladý džentlmen, který k smrti prahne po tom, aby se s tebou seznámil. „

Justin nemohl než obdivovat Cecillin oportunismus. Emily se stala hvězdou večera, a když se k ní ted Cecille bude hlásit, jen si tím vylepší vlastní reputaci. Zavěsila se do Emily, táhla ji pryč a štěbetala přitom, jako by odjakživa byly nejlepší kamarádky. Obě zmizely v davu rozesmátých, veselých mladých lidí.

Justin odvlekl své rozvrzané kosti zpátky k Emilyině židli a svezl se do ní. Když mu Sims, který se radši držel v bezpečné vzdálenosti, nabídl další sklenku

šampaňského, Justin popadl rovnou celý podnos, položil si ho na kolena a nechal sluhu vyjeveně stát s prázdnýma rukama.

„Máš žízeň, zlato? „ zatrylkovala matka.

„Příšernou, „ odvětil. Obrátil do sebe sklenku a hladovým pohledem pročesával zástup, jestli v něm zahlédne kaštanové kudrlinky ověnčené růžemi.

Justin kroutil stopkou skleničky mezi prsty. Taneční sál už byl skoro stejně prázdný jako podnos, který mu stále ležel u nohou. Ve spáncích mu varovně bušilo.

Už bylo hodně po půlnoci. U dveří se shromáždil hlouček a vévodkyně s Millicent se loučily s posledními hosty. Justin věděl, že by tam měl být s nimi. Nebyl si však jist, že se udrží na nohou, natož že zvládne společensky konverzovat, a tak radši zůstal rozvalený v židli.

Nijak ho netěšila představa, že bude muset vystoupat po točitých schodech do své velké, osamělé postele. Vedle něj seděl Penfeld a tiše si pro sebe broukal. Justina překvapovalo, že sluha nad jeho chováním neomdlel hrůzou jako špalek. Už před hodnou chvílí si rozvázal vázanku, kterou mu Penfeld tak přepečlivě upravil, a přehodil si ji dozadu kolem krku.

Emily se odpojila od hloučku posledních obdivovatelů a vykročila přes sál. Střevíčky jí na dlaždicích klapaly. Justin zúžil oči. Hedvábné růžičky sice časem trochu povadly, ale Emily pořád vypadala svěže jako jarní deštík na poušti.

Došla k němu a rukavičkou si zakryla ústa, aby ztlumila zívnutí.

„Jsi unavená? „ Justin si vyzývavě poklepal na koleno a potměšile povytáhl obočí.

Vyčítavě našpulila pusu. Protáhla se kolem něj, předklonila se a políbila Penfelda na tvář. „Dobrou noc, Penny. „

„Penny? „ zamumlal Justin. Emily už se odvracela. „A co já? „

Zastavila se a její obnažená ramena vypadala v mdlém světle jako z alabastru. Justin zkřížil paže na hrudi a díval se přímo před sebe. Té dětinské výzvy zalitoval hned, jak ji vyslovil.

Emily se otočila, až hedvábí zašustilo. Justinovy smysly rozbouřila vůně růžové vody a vanilky. Emila se sklonila, aby mu dala pusu na tvář, jenže Justin pohnul hlavou, a než si vůbec uvědomil, co to provádí, letmo se dotkl svými ústy jejích rtů. Ten dotyk byl kratičký, hřejivý a sladký. Justin věděl, že to není fér, ale nedokázal si odepřít prchavou chuť jejích úst.

„Pojď, drahoušku. „ Vedle Emily se objevila jeho matka. „Doprovodíš starou dámu do pokoje? „

Když ji vévodkyně táhla pryč, Emily se po Justinovi přes rameno ohlédla. Napřímil se a opřel si hlavu o zed, protože výčitkou v jejích očích podivně vystřízlivěl.

Hodiny na podestě dvakrát odbily a údery se dutě rozlehly domem. Emily se na posteli převrátila. Proč se jí spánek vyhýbá? Vždyť ples byl senzační úspěch. Měla by si vychutnávat triumf a snít o rušných dnech, které ji čekají, jestli přijme všechna pozvání, jež se jí podle Penfelda od nynějška jen pohrnou.

Ale místo toho tupě zírala do stropu a nebyla schopna vypudit z mysli poslední pohled na Justina - na to, jak osaměle sedí ve slábnoucím světle plynových lustrů, obklopen mořem zplihlých konfet.

Jeho chování vyvolalo na plese rozruch. S rozvázanou vázankou a dlouhýma nohama nataženýma s nezdvořilou lhostejností před sebe působil jako nesmírně přitažlivý dobrodruh. Mezi usedlými hosty poletovaly na křídlech fascinace šeptané poznámky o jeho pestré minulosti. Zatímco ženu by takové řeči zničily, jemu kupodivu zvyšovaly reputaci a činily ho v očích vdavekchtivých dívek a jejich matek tím žádoucnějším. Emily přemítala, co by si asi pomyslely, kdyby ho viděly, jak se potí na polích jako obyčejný farmář, nebo čte z Bible kmeni nadšených domorodců.

Emily však svou darebáckou pózou neoklamal. Všimla si bez-útěšného výrazu v jeho očích, když se za ní díval, jak odchází. Dotkla se spodního rtu, protože si vzpomněla, jak ústy dráždivě pohladil její.

Překulila se na bok. Kolem Justinovy židle bylo na podlaze plno skleniček od šampaňského. Zůstal u něj Penfeld, aby mu pomohl do postele? Co když Justin ve tmě o něco zakopne a upadne? Bůh ví, že v tomhle přecpaném muzeu je toho spousta, o co se dá zakopnout. Její otec takhle kdysi ztratil přítele - ten člověk vypil příliš mnoho džinu a pak se skutálel ze schodů a zlomil si vaz. Emily se posadila, protože si živě představila Justinovo tělo zhroucené na podestě, jeho bílou košili prosáklou krví.

Vylezla z postele a přehodila si přes noční košili kašmírový župan. Když z jejího pokoje zmizely hračky a pohádkové knížky, objevily se v něm jiné věci - dopisní kazeta z olivového dřeva vyložená sametem, nádherná krabička s pudrem z růžových lístků, krásný diář vázaný v kůži, na němž byly vyraženy její iniciály. Dárky ne pro dítě, ale pro ženu, které tam umístily kouzelnické, nikdy nespatřené ruce.

Emily nechala Pudinka pochrupovat před krbem a sešla ze schodů. Ticho ji halilo temným pláštěm a ona si uvědomila, jak hrozně se jí stýská po Justinově hudbě.

Otevřela dveře tanečního sálu. Arkýřovými okny se dovnitř linulo bledé měsíční světlo a zalévalo dlouhou prázdnou místnost stříbrem. Emily si připadala jako hlupák. Penfeld se už o svého pána určitě dávno postaral. Když ji do bosých nohou zastudily mramorové dlaždice, zachvěla se.

Už se obracela k odchodu, když v tom se ze stínu ozval hlas, chraplavý a důvěrně známý. „Ještě pořád mi dlužíš tanec, Emily Scarboroughová. „

Nechce se mi mluvit o věcech, které by ti mohly dělat těžkou hlavu…

Justin sestoupil ze stupínku do půlkruhu matného měsíčního světla. Ruce měl v kapsách a hlavu schýlenou.

Emily se stáhlo hrdlo. Uhladila si vlasy a přitáhla si župan těsněji k tělu. „Jak bychom mohli tancovat? Vždyť nehraje hudba. „

Zvedl oči ke klenutému stropu. „Copak to neslyšíš? „ Pohlédl jí do tváře.

„Kdykoli vkročíš do pokoje, rozezpívají se andělé. „ Nervózně se zasmála. „Spíš pekelný sbor. „

Cekala, že se Justin rozesměje, ale ten zůstal vážný. Sel přímo k ní a oči mu podivně plály. Emily zápolila s nutkáním utéct po schodech zpátky do bezpečného útočiště svého pokoje.

Justin se před ní zastavil a uklonil se. Nebyly na něm patrné sebemenší známky opilosti. „Smím prosit, slečno Scarboroughová? „

Rozpřáhl náruč a Emily mu do ní vlétla stejně jako tehdy na Novém Zélandu, protože prostě nemohla jinak. Justin ji uchopil do dokonale úctyhodného tanečního držení a v tajuplném tichu ji vedl po parketu. Emily se mu neodvažovala pohlédnout do tváře, a tak upírala oči na jeho hrud a pronikavě vnímala, jak se mu vlní vypracované svaly, jak bezvadně dodržuje rytmus, jak přerývaně dýchá.

Kdykoli o sebe jejich těla v temnotě zavadila, měla Emily pocit, jako by visela nad nebezpečnou propastí, tak hlubokou, že by se jí pád stal osudným. Vrcholky ňader ji pod měkkou bavlnou noční košile pobolívaly.

Na uchu ji zašimral Justinův dech, teplý a voňavý po šampaňském. „Už to slyšíš?

„ zašeptal. „Ty burácivé tóny? Vzdechy harfy? Sténání hoboje? „

„Slyším jen bubnování. „

„Bubnování? „

„Buší mi srdce. „

Tiše se zasmál a něžně ji k sobě přitiskl. Po chvilce zpomalil a neochotně ji pustil, jako by slyšel, že hudba dohrála. Emily připadalo, že ve vzduchu ještě pořád visí hořkosladká ozvěna.

O krok ustoupila. „Radši půjdu. Chtěla jsem se jenom ujistit, že ti nic není. Ted bych se měla zase vrátit nahoru. Je pozdě. „

„Příliš pozdě. „ Možná si ta šeptaná slova jen představovala. Když se obrátila k odchodu, zavolal ji jménem.

Zastavila se. Jejich oči se nad blyštivým mořem mramoru a měsíčního světla setkaly.

„Byla jsi dnes večer úžasná. Škoda, že tě nemohl vidět David. Byl jsem…, „ sevřel ruce v pěst a vrazil si je zpátky do kapes, „…na tebe pyšný. „

Emily ztěžka polkla, prchla z tanečního sálu a nechala tam Justina stát tak, jak ho našla. Opuštěného.

Když Emily příštího rána usedla k snídani, Justin ji pozdravil zdvořilou úklonou hlavy. Zrovna se s Haroldem vzrušeně přeli, jestli jsou lepší plachetní lodě, nebo parníky. Po očku na Justina pohlédla přes okraj sklenice s mlékem. Černý kabát měl bezvadně nažehlený a šedou vázanku poskládanou do úhledných záhybů. Ani v nejmenším se nepodobal tomu neupravenému zhýralci, který s ní v noci vířil opuštěným tanečním sálem.

Vzhlédla ke stropu, ale nezdálo se, že by její příchod oznamoval andělský chór. A ani tenhle Justin nevypadal na někoho, kdo by podléhal takovým romantickým pošetilostem. Ačkoli na něm flám z minulé noci nezanechal žádné stopy, Emily se neubránila podezření, jestli náhodou nebyl tak opilý, že si jejich ukradenou mezihru vůbec nepamatuje.

Přes rameno se mu naklonila služka se stříbrným podnosem. „Dáte si lososa, Vaše Výsosti? „

Emily se zdálo, že nepatrně pobledl kolem úst, když odvětil: „Ne, díky, Libby. „

Mlčky sledoval, jak si jeho matka bere od služebné vidličku a nechává si navršit plný talíř. Jídelnu prosytilo ostré aroma uzených ryb. Justin odstrčil talíř a Emily si honem ukousla z koláčku, aby zakryla úsměv.

„Půjdeš dneska někam ven, Emily? „

Ta otázka ji zaskočila. Rychle polkla a olízla si ze rtů drobečky. „Možná půjdeme s Lily odpoledne nakupovat. „ Zatajila dech a čekala, že jí odepře svobodu, tak jako to udělal na Novém Zélandu.

Sebral si z klína ubrousek a otřel si ústa. „Jestli chcete, tak si vezměte kočár. Řeknu kočímu, aby ho připravil. Jestli si budete chtít něco koupit, tak mi to nechte napsat na účet. „

„Díky…, pane. „

Při tom uctivém dovětku po ní vrhl Justin neurčitý pohled, v němž se docela dobře mohlo zračit rozladění.

„Půjdeš dneska do kanceláře, drahoušku? „ zeptala se vévodkyně a její zvučný hlas zněl o oktávu níž než obvykle.

Justin sebou přesto škubl a přitiskl si prsty ke spánkům. „Možná. Je potřeba vyřídit spoustu účetních záležitostí. „

S neskrývaným požitkem se zakousla do lososa. „Copak na to nemáme lidi? „

Šlehl po ní temným pohledem. „Samozřejmě máme. Ale i ti nejlepší potřebují občas zkontrolovat. „

Harold spustil samomluvu o tom, že parní stroje jsou nástrojem ďábla, a předpovídal, že se všichni soudní lidé brzy vrátí k plachetním lodím. Emily zamumlala omluvu a vyklouzla z místnosti.

O něco později zašla do svého pokoje a zjistila, že ho mezitím opět navštívily víly. Přes postel byl přehozen švestkově modrý plášť z prvotřídní vlny a v jeho záhybech si hověla blyštivá perleťová krabička na navštívenky. Emily konečky prstů přejela po je-jím chladném povrchu a vybavila si Justinova slova.

Byl jsem na tebe pyšný.

Od otcovy smrti probouzela v lidech ledajaké pocity - stud, zuřivost, rozpaky, znechucení, vražedné choutky -, ale nedokázala si vzpomenout, že by na ni byl někdy někdo pyšný. Přitiskla si hebký plášť k tváři a přísahala by, že z něj cítí slaboučkou myrtovou vůni kolínské.

*

„Co dělá ted, Penfelde? „ zašeptal Justin.

Penfeld nepatrně sklopil noviny a vyhlédl přes okraj. „Vybírá si stuhy, pane.

Prohlédla si brože a ted přišly na řadu stuhy. „

Justin vykoukl přes okraj vlastních novin a musel přimhouřit oči před odrazem zapadajícího slunce na zamrzlém výkladu. Emily stála uvnitř u pultu a prohlížela si záplavu stuh, které před ní podbízivě rozkládala prodavačka. Nerozhodně si poklepala na rty, pak zvedla nachovou mašli a podržela si ji u rozesmáté tváře, aby ji Lily mohla posoudit. To gesto bylo tak dívčí a bezstarostné, až Justina bodlo u srdce. Fascinovaně sledoval pohyb sametové stužky, kterou se hladila po tváři. Prsty ho svrběly, jak by rád udělal totéž.

Emily zčistajasna stuhu odložila a podívala se ven. Justin rychle zabořil nos do novin.

Penfeld podupával na chodníku vedle něj a přidržoval si límec zimníku u krku.

„Už mi zase mrznou prsty u nohou. „

„Tak jimi hýbej, „ odsekl Justin a znovu se odvážil vykouknout přes noviny.

V rachotu projíždějící drožky utonulo varovné zacinkání zvonku na dveřích obchodu. Emily a Lily vycházely ven, ruce plné balíčků. Justin popadl Penfelda a smýkl jím za roh, kde čekal kočár. Zabouchal vycházkovou holí do střechy a zařval:

„Jed za tím zavřeným vozem! „

„Ano, pane. „ Kočí pobídl koně a po dlažbě zaklapala kopyta. Justin se uvelebil v plyšovém sedátku.

Penfeld se zachumlal do pokrývek, až z něj vykukoval jen červený bambulovitý nos. „Já jsem ten poslední, kdo by na vás hledal chyby, Vaše Výsosti, „ zahuhňal zpod deky, „ale nemyslíte si, že to s tou horlivostí poněkud přeháníte? „

Justin otevřel okno a vykláněl se, aby v honosném kočáře před nimi zahlédl Emilyinu hlavu ve švestkově modré kápi. „Nesmysl, Penfelde. Znáš Emilyin nepotlačitelný sklon k rošťárnám všeho druhu. Londýn je plný nebezpečných lidí, kteří by toho mohli zneužít. Prostě se jen chci ujistit, že jí nic nehrozí. „

Penfeld měl podezření, že pánovy důvody souvisejí spíš s Emilyinou proměnou než s nástrahami Londýna. Ted když se z jeho malé housenky vylíhl krásný motýl, nechce riskovat, že mu uletí. „Sledujeme ji přece celý den a chová se naprosto vzorně,

„ namítl.

„To nic nemění na tom, že za ni mám zodpovědnost. Dělám jen to, co by udělal každý poručník. „

Sluha obrátil oči k nebi a zamumlal: „Chytá ho fantas. „ Justin se po něm podíval.

„Prosím? „

Penfeld si odkašlal. „Fantasticky, pane. Říkal jsem, že se o svou schovanku staráte

přímo fantasticky. „

„Hmm. „ Justin se rozvalil na sedátku a usmál se. „Hned mě napadlo, že jsi říkal právě tohle. „

Emily se vyklonila z okna kočáru, aby mohla škodolibě pozorovat, jak se Justinova hezká tmavá hlava o překot stahuje zpátky. Opřela se v sedátku a kousla se do rtu, aby se nahlas nerozesmála. Někdo tak urostlý a mužný jako Justin byl stěží k přehlédnutí, když se schovával za kandelábry a krčil se před výkladními skříněmi obchodů s dámským oblečením. Vždyť skrz výlohu té poslední galanterie skoro slyšela, jak Penfeldovi drkotají zuby!

Lily se po ní zvědavě podívala. „Čemu se směješ? Přišpendlilas mi na honzík papírek s nápisem ,Štípni mě’, nebo co? „

„Copak bych mohla něco takového udělat? „ Emily se předklonila a zašeptala:

„Jenom jsem ti strčila do rukávníku mrtvého ježka. „

Lily si strhla hermelínový rukávník a zděšeně jím začala třepat.

„No tak, vždyť jsem si dělala legraci! „ uklidňovala ji Emily.

Znovu vyhlédla z okénka a dívala se, jak si Justinův kočár vede při sledování. Vklínila se mezi ně dvoukolá drožka a Justinův kočí úporně hledal, kudy ji objet. Emily si uměla živě představit, jak na něj jeho pán rozčileně pokřikuje.

Vtom Lily vypískla a Emily se lekla, až se o rám okénka praštila do hlavy.

„Proboha, co se děje? Máme v kočáře myš? „

„Ne, ale ten dům! Ta hrůza! „

Emily zamrkala. Lily se občas vyjadřovala ještě nesrozumitelněji než její matka.

Lily popadla Emily za límec a přitáhla ji k druhému okénku. „Podívej! „ Připlácla jí ruce k očím. „Ne, počkej, radši ne. Někdo by tě mohl vidět. V pořádku, teď už se podívat můžeš. „

Emily viděla jen naprosto obyčejný šedý dům s úhledně sestříhaným trávníkem a plotem z tepaného železa.

Lily snížila hlas do dramatického šepotu. „Tady bydlí paní Roseová se svými květinkami. „

„Paní Roseová, „ zopakovala Emily tiše a odhrnula si kápi.

Prohlížela si osvětlené okno v prvním poschodí a myslela na Tansy. Zaplavil ji stesk. Jestlipak kamarádku ještě pořád zahřívají ti lepší pánové s něžnýma rukama a štědrými peněženkami?

Lily se odvrátila od okna a spokojeně si povzdechla. „Harveyho by trefil šlak, kdyby se dozvěděl, že jsme tudy jely. „ Potutelně se zachichotala. „Občas si přeju, aby si sem zajel sám. Vždycky se snažím ležet co nejklidněji a přetrpět jeho pozorností, jak mě to mátí učila, ale vůbec by mi nevadilo, kdyby si občas zaletěl opylovat nějakou jinou kytičku. „

Začala si tichounce prozpěvovat jakýsi popěvek o včelkách, které bzučí v růžové zahrádce paní Roseové. Emily se opřela a v prstech žmoulala měkkou vlnu pláště. Nedovedla si představit, že by ležela klidně pod něžnými dotyky Justinových rukou. Při tom pomyšlení se jí rozhořely tváře.

Jak dobře asi Justin zná tuhle ulici? Zaparkoval už někdy kočár před tím hezkým šedým domem se zataženými okny? Zamračila se. Justin si nedá pokoj a sleduje ji na každém kroku - tak co kdyby ho chvilku vodila za nos?

Když na rohu kočár zpomalil, Emily sáhla po klice.

Lily postřehla uličnický záblesk v jejích očích. Rukou v rukavičce ji popadla za paži. „Tak to tedy ne. Co máš za lubem? Chceš píchnout koně sponkou, aby se splašili a vyklopili mě rovnou do Temže? „

„Z tebe si vystřelit nechci. Namouduši ne, slibuju. „ Vyprostila se z Lilyina sevření. „Řekni kočímu, ať párkrát objede tenhle blok a pak mě vyzvedne v parku. „

Bez ohledu na Lilyiny námitky pootevřela dvířka a vyklouzla ven. Kočí mlasknutím pobídl koně a vůbec si nevšiml, že ztratil pasažérku.

Lily se vyklonila z okna odjíždějícího kočáru a sykla: „Dávej si pozor, ty bláznivko. Už vychází měsíc. Brzy bude úplná tma. „

Emily vykročila ulicí k parku a pohazovala si vyšívanou taštičkou, jako by neměla na světě vůbec žádnou starost. Za sebou uslyšela zběsilý výkřik „Prrr! „, zaržání koní a dupot, jak někdo spěšně vyskočil z kočáru na ulici. Předstírala, že si oprašuje z ramene vlas, a ohlédla se právě ve chvíli, kdy se Justin schoval za pokroucený javorový kmen.

Přetáhla si kápi přes hlavu a vklouzla mezi husté stromy. Bylo tam mnohem chladněji. Pavučinou propletených větví pronikaly jen ty nejtvrdohlavější zbytky denního světla. Emily šla po dlážděné cestičce kolem zamrzlého rybníčku a terakotové sošky Kupida, kterému z našpulených rtů visely rampouchy. Rychle se smrákalo.

Emily se vyhnula voňavé jedli. Měla v úmyslu vrátit se obloukem ke kočáru a nechat Justina, ať kvůli ní marně prohledává park. V prohlubujícím se šeru vzniklo z propletených keřů a stromů bludiště. Emily zabočila na jednu cestičku, pak na druhou, ale docílila jen toho, že se ocitla zpátky u kašny. Kupido se na ni šklebil. Vyplázla na něj jazyk.

Schoulila se, protože ji roztřásala zima, a vydala se po jediné cestičce, kterou ještě nešla. Byla mnohem užší než ty ostatní. Mezi popraskaným dlážděním vyrážel mrtvý plevel. Emily si začínala přát, aby seděla v salonku v Grymwilde, ucucávala horký kořeněný sirup a poslouchala, jak Edith brebentí o novém vzorku na vyšívání.

Vzadu zašustily keře. Emily strnula a v duchu si nadávala do hlupáků. Žena, která se bez doprovodu prochází parkem, je snadnou kořistí pro kdejakého darebáka. Zamrazilo ji v zádech. Otočila se, ale nikde neviděla nic než temné stíny.

Na dlouhou chvíli se rozhostilo ticho, ale pak se ozvalo uklidňující klapání vycházkové hole o dláždění. Emily si s úlevou přitiskla pěst k rozbouřenému srdci. Možná že se Justin rozhodl hrát tuhle hru spolu s ní.

Začala si tiše maorsky zpívat dětskou písničku, kterou ji naučila Dani, a doufala, že ho tím přiměje, aby se jí ukázal.

Ve tmě škrtla zápalka, ozval se syčivý zvuk, jak od plamene chytil papír, a k Emily zavanula štiplavá vůně kouře. Hlas jí uvízl v hrdle. Už párkrát zažila, že si Justin po večeři zapálil dýmku, ale ještě nikdy ho neviděla s cigaretou.

O dva kroky ucouvla. „Justine? „ zašeptala do houstnoucího šera.

Stíny však mlčely. Emily se prudce obrátila, aby se dala na úprk, ale narazila do čehosi tak teplého a pevného, že to mohla být jen mužská hruď. Kabelka upadla Emily na zem a z pouzdra na navštívenky se vysypala hromada slonovinových vizitek.

Muž si klekl, aby je posbíral.

Zlostně ho pleskla přes vršek lesklého cylindru. „K smrti jsi mě vyděsil! Tos neslyšel, že tě volám? Skoro jsem… „

Zvedl hlavu a Emily odumřela slova na rtech. Mezi stromy prosvitl vycházející měsíc a Emily zjistila, že se dívá do zářivě hnědých očí muže, který byl krásnější než samotný Satan.

Jsem rozpolcen mezi touhu chránit tě a přáním, abys tomuto vrtkavému světu čelila s očima otevřenýma dokořán…

Měsíc hladil tvář ryzí mužné krásy. Dokonalost těch souměrných rysů nehyzdil ani jediný vous. S výjimkou Justina to byl první hladce oholený muž, kterého Emily v Londýně viděla. Ze rtů mu visela slonovinová špička s cigaretou. Jeho tmavé oči se zdály průzračné, jako by je zevnitř prosvětloval jakýsi ďábelský oheň.

Štíhlými prsty rychle zvedl jednu z jejích vizitek. „Slečna Scarboroughová? „

Nedokázala odtrhnout zrak od jeho ruky. Nehty měl pečlivě ostříhané, jejich lůžka byla růžová a hladká jako u miminka. Odkašlal si a Emily si uvědomila, že na něj neomaleně civí.

„Děkuji vám. Vezmu si ji. „ Sáhla po vizitce, ale neznámý si ji s hbitostí kouzelníka zastrčil do náprsní kapsy.

„Prosím. „ Podal jí kabelku a napřímil se. V houstnoucí temnotě se nad ní tyčil jako přízrak. Z úzkých ramenou mu splýval ebenový večerní plášť.

„Vypravila jste se někam na návštěvu, slečno Scarboroughová? „ zeptal se. V jeho hlase postřehla slabý náznak cizího přízvuku.

„Ne tak docela. Obávám se, že jsem zabloudila, „ odpověděla slabým hlasem. Oklepal z dlouhé tenké cigarety popel. „Takový stav moje duše dobře zná. „

Temnému humoru v jeho hlase se prostě nedalo odolat. Emily se rozesmála, ale hned toho zalitovala.

Vytáhl cigaretu ze špičky, odhodil ji a naleštěným podpatkem rozdrtil oharek.

„Dovolíte mi, abych vás doprovodil do bezpečí? „

Usmál se a v měsíčním světle se mu zaleskly ostré zuby. Ten, kdo mu pečuje nehty, by si měl vzít do práce i jeho chrup, pomyslela si Emily nelichotivě. Váhala, protože si připadala tak trochu jako Červená karkulka, kterou zve na piknik vlk.

Neznámý jí s děsivou přesností četl myšlenky. „Se mnou jste v bezpečí. Dnes večer už jsem sežral tři zatoulané mladé dámy. Pro tuhle chvíli mám dost. „

Emily se začervenala. Mayfair je přece slušná čtvrť, přesvědčovala se. Nejspíš je to nějaký milý džentlmen, kterému manželka nedovoluje kouřit doma a který už se těší, jak se vrátí k útulnému krbu a třem baculatým dětem.

Ostýchavě se do neznámého zavěsila. „Bude mi ctí. „

Mezi holými větvemi prosvítal srpek nového měsíce a rozhodil po cestě stříbrné penízky.

„Zaslechl jsem vaši kouzelnou písničku, „ prohodil Emilyin průvodce. „Bylo to svahilsky? „

„Ne, maorsky. „

„Aha, Maorové. Domorodci z…, „ zaváhal, jako by pátral v paměti, „…z Nové Guineje? „ „Z Nového Zélandu. „

„Můj Bože, tak to jste opravdu zabloudila! Ztroskotala jste? „

Emily si vybavila zamotaný řetěz událostí, který ji přivedl do Londýna. „Když se to vezme kolem a kolem, tak vlastně ano. „

Vynořili se zpod stromů na ulici osvětlenou plynovými lampami. Proti potemnělému nebi se rýsovala silueta kočáru a Emily bezděky vydechla úlevou. Košile neznámého se ve světle lamp zdála tak oslnivě bílá, že by si Emily nejradši zaclonila oči.

Neobratně se uklonila. „Odtud už trefím. „

Než mohl neznámý odpovědět, přiřítila se k nim Lily s honzíkem sesunutým ke straně. „Tady jsi! Už se mi točí hlava z toho, jak pořád dokolečka objíždíme tenhle blok. Harvey mě přerazí, že se vracím domů za tmy. Jestli mi zakáže jít příští týden do opery, tak to nepřežiju… Ach! „

Výčitky jí odumřely na rtech, když si uvědomila, že mají publikum. Při pohledu na přitažlivou tvář neznámého fascinovaně vykulila oříškové oči.

Sklonil se k její ruce v rukavičce a políbil ji. „Dobrý večer, madam. „

Pak se obrátil k Emily. „Snad se ještě uvidíme, slečno Scarboroughová. „ I její ruku si donesl ke rtům, ale místo aby ji políbil na prsty, přitiskl vlhká ústa k holé kůži na vnitřní straně jejího zápěstí. Emily by přísahala, že o ni zavadil zuby.

„Díky za laskavost, „ řekla a odtáhla ruku.

„Bylo mi potěšením, cara mia. „

Smekl klobouk na pozdrav oběma ženám, přičemž odhalil hladké tmavé vlasy, a pak odkráčel do noci. Večerní plášť mu povlával kolem kotníků.

„Božínku! „ Lily si roztržitě přejela konečky prstů přes rty. „Už jsi někdy viděla takového krasavce? Vypadá jako anděl. „

„Myslíš? Tak se dobře dívej. Ten tvůj anděl se právě řítí z nebes. „

Lily nevěřícně sledovala, jak neznámý přešel přes ulici a stoupá po schodech do domu paní Roseové. Dveře z barevného skla se rozlétly. Do strnulého zimního

poklidu udeřil výbuch hudby a smíchu. A pak byl neznámý tentam, jako by se jim jenom zdál.

„Vidělas toho drzouna? „ pohoršila se Lily. „Řádní muži mají tolik slušnosti, že chodí zadním vchodem z postranní uličky. Ale on si klidně vejde předními dveřmi, jako by se nechumelilo. Co si o sobě myslí? Co je vůbec zač? „

„To bych taky ráda věděla, „ zamumlala Emily.

Nepředstavil se jí. Vzpomněla si, jak mu její vizitka zmizela v náprsní kapse. On její jméno zná. Po zádech jí přejel mráz.

Lily ji popleskala po rameni. „Chudinko, musíš být skrznaskrz promrzlá. „

„Taky bych řekl. „

Ten chladný hlas, který se ozval ze stínů za nimi, byl vražedný jako výstřel z pistole. Emily nadskočila, jako by dostala zásah. Zpod stromů vyšel Justin a tvářil se jako hladový vlk, který zahlédl bezmocného koloucha.

Vázanku měl zplihlou a zmačkanou, na ušpiněném zimníku se mu zachytaly ulámané větvičky. Jeho rozcuchané vlasy vypadaly na to, že svedly zápas s nejedním křovím a prohrály. Trochu kulhal, ale ani zranění mu neubralo na vražedné eleganci, s níž směřoval za svým cílem.

„Dobrý večer…, pane, „ pípla Emily.

„Na procházku v parku je trochu pozdě, nezdá se ti? „ vyjel na

ni.

Lily moudře zamířila zpátky ke kočáru.

Emily před Justinem neuhnula pohledem. „V tuhle noční dobu mi vzduch

připadá nejsvěžejší. „

Zúžil oči do jantarových štěrbin. „Všemožným nebezpečným grázlům taky. „ Emily přišlo absurdní, že ještě před chvílí měla strach z toho vlídného cizince.

Vždyť jí nikdo není nebezpečnější než muž, který před ní stojí ted. Den za dnem žije

ve smrtelném nebezpečí, že mu padne k nohám a bude ho prosit, aby ji miloval.

Justin ji obešel a zastavil se tak těsně za ní, že cítila žár zuřivosti sálající z jeho štíhlého těla. Na spáncích se jí zježily jemňoučké vlásky, když jí zašeptal přímo do ucha: „Řekni si, co s tebou mám udělat. Oloupit tě, zavraždit…, nebo znásilnit? „

„Nic jiného na vybranou nemám? „ Jeho povzdech jí sežehl šíji. Obrátila se k

němu. „Proč jsi mě sledoval? Nevěříš mi? „

Zamnul si zátylek. „Nesledoval jsem tě. Náhodou jsem šel kolem. „

V tu chvíli se kolem rohu přiřítil kočár. Z okna se vykláněl Penfeld a mával kapesníkem. „Díkybohu, pane! „ vykřikl a kočár se s lomozem zastavil. „Našel jste ji! Kdyby se jí něco stalo, dával bych si to za vinu… „

Pod Justinovým zamračeným pohledem zmlkl. Emily se rozesmála na celé kolo.

„Možná bys byl míň nápadný, kdyby se ti na dvířkách neskvěl erb Winthropů, „ řekla a smetla Justinovi z ramene zimníku větvičku. „Na tvém místě bych si předcházela Bentleyho Chalmerse. Vy dva s Penfeldem jste jako detektivové k ničemu. „

S těmi slovy odkráčela. Pohodila módním malým honzíkem a zmizela v kočáře.

„Nejradši bych ji nakopl…, „ zamumlal Justin. Kočí se na kozlíku obrátil a zvědavě povytáhl krk.

Justin znechuceně zavrtěl hlavou a zalezl do vozu. Když se rozjeli do noci, temná postava v okně přes ulici pozvedla sklenku v posměšném přípitku.

• • •

Příští týden se Emilyinu chování nedalo nic vytknout. Na každé vycházce se nechala doprovázet vévodkyní nebo některou z Justinových sester. Když se ukázalo, že její popularita neklesá, dokonce i Cecille se svou droboučkou matkou se uráčily ucházet o její přízeň. Justin se o ní nedoslechl ani jediné křivé slůvko -stala se prostě předmětem všeobecného obdivu. Doslechl se však jiné věci. Že za jízdy vyskočila z kočáru, aby zachránila vystrašené štěně, které zmateně pobíhalo uprostřed husté dopravy na Stran-du. Že hodila hedvábnou peněženku s celým svým kapesným promrzlému žebravému dítěti. Že vynadala Cecille kvůli jejímu plánu vypravit se do Bedlamu a utahovat si z duševně nemocných.

Justin na ní nenacházel sebemenší chybičku. Bylo by nehorázným pokrytectvím na cokoli si stěžovat. Emily byla dcerou, o jaké sní každý otec. Jenže Justin otec nebyl. A měl podezření, že způsob, jakým o ní sní, je nejen nemorální, ale možná i nelegální.

Ve víru aktivit jí pro něj skoro nezbýval čas. Na každém večírku a plese se jí taneční pořádek během chviličky zcela zaplnil. Při každém obědě a karetním posezení se vedle ní usadil nějaký podlézavý mladý hejsek, který jí visel na rtech, jako by každé slůvko mělo být její poslední. Justin byl odsouzen k roli starostlivého opatrovníka, ačkoli věděl, že žádný z těch dychtivých mladíků neohrožuje Emilyinu čest tolik jako on sám.

Jednou pozdě odpoledne scházel ze schodů a zrovna se mořil s uzlem na vázance, protože večer měli jít do opery. Kdykoli se Emily chystala strávit večer mimo dům, Penfeld kamsi zmizel a nechal Justina, aby s tím zpropadeným kusem hedvábí zápolil sám.

V hale postávali dva neznámí mladíci.

„S dovolením, „ řekl a protáhl se kolem nich.

„Mohu poprosit na slovíčko, Vaše Výsosti? „ Mladík s ohnivě rezavými vlasy klusal za ním. Justin přijal nabízenou pihovatou pravici, stiskl ji a mladík si s ním nadšeně potřásl rukou. „Jmenuji se Claiborne, pane. Richard Claiborne. Přátelé mi říkají Dick. „

Justin si ho změřil od žlutých bot až po kostkovaný kabát. „Nepovídejte. „

Druhý mladík se hrnul dopředu a v ruce žmoulal vysoký cylindr. Ulízané vlasy mu páchly medvědím sádlem. „Já jsem Henry Simpkins, Vaše Výsosti. Váš oddaný služebník. „

„Ano, jistě. To je od vás milé, „ utrousil Justin bezvýrazně. Vázanka ho škrtila jako had. Popotáhl si ji a vykročil pryč. „Jestli sháníte zaměstnání, tak si zajděte do kanceláře domluvit schůzku s mými úředníky. „

Dick Claiborne zčervenal až ke kořínkům vlasů. „Rád bych si s vámi pohovořil ve velmi soukromé záležitosti. „

„Zavři zobák, Dicku. To není fér. Já tu byl první! „ vykřikl Henry.

Claiborne se otočil a zabodl Henrymu ukazovák do hrudi. „Odprejskni, Henry. Já se s ní první seznámil. „

V Justinově mysli se zrodilo strašlivé podezření. Nechal ty dva jejich hádce, rozhrnul krajkové záclony a vyhlédl z okna. Na příjezdové cestě stály další dva kočáry. Pasažér jednoho se vykláněl z okénka a častoval urážkami mladého elegána, který právě vystupoval z druhého. Dotyčný si vykasal rukávy a vrhl se kolem nevzrušeného sluhy k soupeřovu oknu. Vůz se divoce rozkolébal a kočí se musel chytit lampy, aby nespadl z kozlíku.

Když Justin viděl, že jeho sídlo uvízlo v obležení, zaúpěl. Nadávky za jeho zády nabíraly na divokosti. Vrátil se k Simpkinsovi a Claibornovi, popadl je za límec, odtrhl od sebe a zatřásl jimi jako štěňaty.

„Přestaňte s tím nesmyslem, „ vyštěkl. „Pro mě za mě mi zakrvácejte trávník, ale mramorové dlaždice si zničit nenechám! „

Aniž by uvolnil sevření, dovlekl je ke dveřím.

Claiborne se zpěčoval. „Ale, pane, já bych byl skvělý manžel. Vážně! „

„Díky, Dicku, ale nejsi podle mého vkusu. A Simpkins potřebuje někoho do party. Možná byste se vy dva měli skamarádit. „ Vystrčil je ze dveří. Když se skutáleli ze schodů, kolem kočárů se rozhostilo mrtvolné ticho.

Justin mladíkům rozverně zamával. „Někdy se zase stavte. Hrozně rád vám povím ještě něco o těch letech, co jsem strávil mezi kanibaly. Maorové jsou úžasně zajímavý kmen. Každému, kdo je urazí, vydloubnou oči a slupnou je. „

Oprášil si ruce a vrátil se do domu. Zvenku se ozvalo zuřivé cinkání postrojů, práskání bičů a klapot kopyt. Justin se opřel o dveře a zhluboka si oddechl.

„Škoda, že nežijeme v době, kdy se panny zamykaly do kamenných věží. „

Justin pomalu zvedl oči a uviděl Emily, jak sedí jako skřítek na podestě a pohupuje nohama v punčochách mezi sloupky zábradlí. Bylo nabíledni, že celé scéně přihlížela.

Justin nedokázal odtrhnout pohled od jejích stehen svírajících masivní sloupek. Do hlasu se mu vkradl chraplavý tón. „Mně by to stejně nepomohlo. Měl bych od té věže klíč. „

V tu chvíli se ze salonku vynořily Lily s Millicent a rozebíraly, jaké šaty si vezmou do opery. Když Justin znovu vzhlédl, podesta zela prázdnotou.

Milovníci dramat chodívali do Královského divadla v Drury Lane, ale ti, kdo si potrpěli na vznešenější kouzlo opery, mířili do Královského divadla v Covent Garden. Operní budova byla zářivým klenotem na koruně Londýna už od chvíle, kdy na jejím jevišti více než před stoletím zazněly první majestátní tóny Handelova Rinalda. Když býval Justin malý chlapec, který se plaše přidržoval otcovy nohavice, připadal si tu jako v ráji a v buclaté divě spatřoval andělské vtělení.

Zavedl Lily s Millicent do lóže Winthropu a znovu pocítil dotek onoho bývalého kouzla. Sestry se usadily v červených plyšových křeslech. Orchestr si začínal ladit nástroje. Penfeld postával v úzké uličce za sedadly a přes ruku měl přehozený perfektně složený Justinův plášť. Justin ho pozval jako hosta, protože věděl, že miluje dobrou hudbu, ale Penfeld se očividně cítil lip v roli lidského věšáku na šaty.

Publikem zněl šepot plný očekávání, šustot saténu a hedvábí. Sedadla a soukromé lóže se začínaly plnit. Justinovo radostné napětí kalila neblahá předtucha. Emily byla jako obvykle příliš zaneprázdněna, než aby sem šla s rodinou. Neposlechl hlas rozumu a dovolil jí, aby se připojila k Cecille, přestože jim doprovod dělala jenom drobounká hraběnka.

Vyklonil se a propátrával divadelním kukátkem řady sedadel. Světlo křišťálového lustru se odráželo od démantových náhrdelníků a zlatých řetízků na hodinky. Zeny vypadaly vedle svých černě oděných společníků jako pestrobarevné květiny a jejich vějíře se třepotaly jako křehké okvětní plátky.

Konečně Justin zahlédl v jedné lóži v nižší řadě Emily. Seděla na stejné straně jako on, ale mnohem dál od jeviště. Jeho nejhorší obavy se naplnily. Její lóže přímo pukala ve švech, jak byla nacpaná hulvátskými mladými hejsky a švitořícími dívkami. Až úplně vzadu pospávala hraběnka, utopená v moři volánu a krajek.

„Pane, „ zatahal ho za rukáv Penfeld. „Představení začíná. „

Justin sklopil kukátko a rozladěně se napřímil. Vedle něj byla dvě prázdná místa - matka s Edith se omluvily, že je bolí hlava, protože nechtěly přiznat, že operu nesnášejí.

„Proč si nesedneš, člověče? „ zeptal se Penfelda a pokynul k prázdným sedadlům.

„Ne, pane. „ Sluha se stoicky díval přímo před sebe, jako kdyby se pouhé pootočení hlavy k jevišti dalo vykládat jako porušení služebních povinností. „To by nebylo správné. „

Rozezněly se první tóny předehry a těžká opona se zvedla, lily poklepala Justina po rameni. „Můžu si půjčit kukátko? „

„Ne, „ odsekl.

Uraženě si odfrkla a zase se opřela.

Lustry potemněly a jevištní světla zalila svou září nádhernou scénu. Justin však zůstal k hudebním krásám Bizetovy Krásky z Perthu hluchý. Byl příliš zaujat jinou kráskou.

Odvrátil se od jeviště a znovu se kukátkem podíval po Emily. Byla oblečená ve světle růžových šatech, které se jí báječně hodily k pleti, a vlasy měla na temeni stažené do volného uzlu.

Justin sjel kukátkem o kus dál. Zuřivě zafuněl, když ho do očí udeřila ohnivě rudá kštice. No ovšem, kdo jiný než Richard „Dick „ Claiborne? Div, že Emily neslintá na obnažené rameno… Někdo Justinovi zaclonil výhled. Justin se vyklonil z lóže a div si nevykroutil krk. Do jeho zorného pole vplulo obrovské oko.

Pomalu sklopil kukátko. Z vedlejší lóže se na něj mračil jakýsi muž. „Jeviště je tamhle, „ nevraživě ukázal prstem.

Justin se úsečným pokývnutím omluvil a zvrátil se do opěradla. Dveře lóže se otevřely a dovnitř zavanula povědomá levandulová vůně.

Na Justina zaútočil Suzannin chraplavý šepot. „Vadilo by ti, kdybychom si k tobě s manželem přisedli? Naši lóži zabral příbuzný, který je tu na návštěvě s rodinou. „

Aniž by čekala na pozvání, uvelebila se vedle něj. Její manžel se usadil vzadu.

„Opera je hrozná věc, „ zavrčel. „Nechápu, co na ní ženské mají. „

Justin něco souhlasně zamumlal, protože byl příliš rozrušený, než aby bránil svou nejmilovanější zábavu. Netrvalo ani pár minut a decentní mužík začal pochrupovat. Justin zpražil Suzanne pohledem a přemýšlel, jestli si jeho bývalá snoubenka pamatuje na ten jejich příšerný poslední večer, kdy mu tady v opeře vmetla do tváře, že je naprostý idiot, protože odmítl dědictví.

Nervózně poposedával. Prohlížel si program. Bubnoval nehty o zábradlí. Ale pak už to nevydržel, zvedl kukátko a znovu se zadíval do Emilyiny lóže. Suzanne se mu zvědavě naklonila přes rameno a zahalila ho vůní svého parfému. Justin zjistil, že se dívá přímo do okulárů jiného kukátka.

Nadskočil překvapením, když si uvědomil, že ho Emily pozoruje. Jakmile jí došlo, že byla přistižena, spustila kukátko do klína a upřela zrak na jeviště, jako by ji fascinovalo zvučné tremolo obtloustlé primadony. Justin sklopil vlastní kukátko a cítil, že se mu do tváře vkrádá úsměv. Pohodlně se rozvalil a ležérně přehodil paži kolem opěradla Suzannina křesla.

„Nevidím přes tebe, „ zakvílela Millicent.

„Tohle je opera, Millie, „ řekl. „Nepotřebuješ vidět. Stačí poslouchat. „

Odvážil se po očku pohlédnout na Emily. Zase ho sledovala. Naklonil hlavu k Suzanne, jako by spolu sdíleli nejdúvěrnější tajemství.

Když jevištní akt dospěl k majestátnímu vyvrcholení, v Emilyině lóži zavládl ruch. Justin popadl kukátko. Několik mladých lidí se plížilo kolem pospávající hraběnky pryč, nejspíš aby vyhledali přitažlivější, nedovolenou zábavu, kterou hudební síně skýtají. Emily s Claibornem v první řadě osaměli.

Justin bez ohledu na protesty svých sester vstal. Soprán se vzepjal v árii, až se rozechvěly křišťálové přívěsky na lustrech. Justin viděl, jak se Claiborne naklání k Emily, a mimoděk zaťal prsty do perleťového pláště kukátka. Emily plácla mladíka vějířem. Nedal se odradit, chytil ji kolem štíhlého pasu a vlepil jí na krk mlaskavý polibek.

Sopranistka se nadechla a v tom momentu naprostého ticha mezi dvěma tóny mrštil Justin kukátkem o zem a zařval: „Sakra! Už toho mám dost! „

Ale jestli slova, která ti píšu, mají být má poslední, neodvážím se je zmírňovat frázemi a polopravdami…

K Justinovi se otočily všechny oči v opeře, dokonce i oči šokované primadony. Baculatá brada se jí roztřásla. Do ticha rychle vpadl tenor a mohutný, nádherný hlas se mu chvěl námahou, jak se předháněl s hudbou, aby co nejrychleji dovedl otřesenou společnost do bezpečí meziaktí. Ale publikum daleko víc zajímalo skandální chování vévody z Winthropu.

Začala se spouštět opona. Penfeld se vrhl po šosech pánova kabátu, ale nestihl to. Justin se přehoupl přes zábradlí a seskočil do spodní lóže. Lidé v hledišti se naráz zajíkli a začali se zvedat ze sedadel, protože si nechtěli nechat ujít ani kousíček téhle báječné podívané.

Justin seběhl po širokých mramorových schodech do foyeru a nevšímal si zástupů, které proudily kolem. Mohutné sloupy mu bránily ve výhledu, ale přesto jeho oči neomylně našly Emily, jako by byla jedinou ženou široko daleko.

„Emily! „ zařval, až se jeho hlas odrážel od klenutého stropu. Vzrušený hovor se rázem ztišil.

Emily pokračovala v chůzi. Střevíčky na podpatcích a úzká sukně s vlečkou ji nutily drobit krok. Dav se rozestupoval jako řeka a couval před Justinovými dlouhými ráznými kroky. Justin Emily snadno dohnal.

Přizpůsobil se jejímu tempu a držel se jí v patách. „Vezmi si pláštěnku. Jedeme domů. „

„Ty ses zbláznil. Nikam s tebou nejedu. „

„Řekl jsem, aby sis vzala pláštěnku! „ zaburácel. Dav upadl do hrobového ticha.

Emily se otočila a tmavé oči jí zaplály. „A co když neposlechnu? „ Olízla si

pootevřené rty. „Co uděláš? Vlepíš mi pohlavek? „

Vzdorně pohodila sukní, obrátila se a kráčela pryč. Justin na okamžik znehybněl a pak dvěma zuřivými kroky překonal vzdálenost mezi nimi. Popadl Emily za paži a smýkl jí k sobě.

Do jeho řeči se vkradl náznak novozélandského přízvuku. Tichá bezvýrazná šlová, která cedil mezi zuby, byla určena pouze Emilyiným uším. „Jedeme domů. Bud to půjdeš dobrovolně, nebo si tě přehodím přes rameno a odnesu tě. Mně je to úplně jedno. „

Emily smrtelně zbledla, jen na tvářích jí naskočily zuřivé rudé skvrny. Hrud sejí dmula bezmocným vztekem, ale cosi v Justinových očích ji nejspíš varovalo, že to myslí vážně. Sklopila zrak ke knoflíkům jeho kabátu a vzpurně sešpulila rty.

„Pane, váš plášť! „ Penfeld mu hodil svrchník.

Justin ho jednou rukou chytil a přehodil Emily přes ramena. Sluhové otevřeli dvojité zlacené dveře a dovnitř vtáhl poryv ledového vzduchu. Když vévoda odvedl svou mladou svěřenkyni do noci, předsálí vybuchlo v hlučné změti vzrušených hlasů.

Začalo drobně sněžit. Když Justin pomáhal Emily do přistaveného kočáru, ve vlasech se mu zachytaly jiskřivé vločky. Emily sebou mrskla na široké sedadlo proti němu a trucovitě se schoulila. Shodila si Justinův těžký plášť z ramen, protože ji jeho teplo uráželo. Navíc voněl kořením jako Justinova kolínská, jako jeho nahá kůže rozpálená ostrovním sluncem. Emily si vztekle odhrnula pramínek vlasů, který se jí uvolnil z účesu.

Kočár se dal do pohybu. Jeli v ledovém tichu. Emily upírala zrak na zatažené okénko, Justin upíral zrak na ni. Cítila na sobě žár jeho rozhořčeného pohledu.

Kočár jako by se s každým otočením kol zmenšoval. Před zimní nocí je chránila útulná záře lucerny a teplo linoucí se z ohřívadla u nohou. Justin se Emily z nějakého neznámého důvodu zdál čím dál větší, čím dál mohutnější. Paže zkřížil na hrudi, dlouhé nohy arogantně natáhl před sebe. Všechny Emilyiny smysly zaplavil jeho dech, žár, mužná vůně. Napětí mezi nimi přímo jiskřilo.

Když už nedokázala dál snášet mlčení, prohodila: „To je ti jedno, že tě ted půlka Londýna pokládá za blázna? „

Justinovy oči ji šlehly jako zlaté plameny. „Pořád je to lepší, než kdyby tebe pokládali za nestoudnou běhnu. „

Zajíkla se, protože ji ten neférový zásah ranil. „Co je s tebou, Justine? Máš vztek, že se nějakému muži líbím? Ze se opovážil jednat se mnou jako s ženou, a ne jako s dítětem? „

Odfrkl si. „Tu pihovatou ropuchu bych mužem nenazýval. „

„Při tom, jak horlivě jsi nás sledoval, jsi mu nejspíš stihl všechny pihy spočítat. To tě dost nezabavila ta tvoje vlastní běhna? Nebo snad patříš ke zvrhlíkům, které vzrušuje špehovat ostatní? „

Oči mu potemněly. „Co se to dneska učí ve Foxworthu - de Sade? Máš opravdu široké vzdělání, drahoušku. „

„Určitě ne tak široké jako ty. „

Cedil slova skrze zaťaté zuby: „Až přijedeme domů, půjdeš rovnou do svého pokoje. Odmítám dál snášet tvoji drzost. „

Emily zvýšila hlas, takže skoro křičela: „Nebudeš mi přikazovat, co mám dělat.

Nejsi můj otec! „

Ta slova zůstala viset ve vzduchu. Justin ztichl jako pěna. Pak mu v očích zamyšleně blýsklo a na rty se mu vkradl podivný úsměv. „No a co. Tak skončím v pekle. Vždyť už v něm beztak žiju. „

Skočil po ní; s půvabem útočícího tygra se vrhl přes kočár a vmáčkl Emily do vypolstrovaného sametového sedátka. Podlehl ďábelskému pokušení, temnému a sladkému, a přisál se k jejím rtům. Zatímco jí jazykem plenil ústa, s chladnou vypočítavostí sáhl za sebe, zhasl lucernu a nechal Emily utonout ve své chuti, své vůni, v dotecích svých horkých a drsných rukou, kterými jí tiskl holá ramena. V temnotě se z něj stal nebezpečný cizinec. Svými dotyky ji spaloval jako plamenem. Nedokázala s ním bojovat. Mohla se ho jen bezmocně držet, v pěstech svírat jemnou látku jeho kabátu.

Nejenže už nepoznávala jeho. Nepoznávala ani sama sebe. Kdo je tahle prostopášnice, která sténá, tahá ho za temné hedvábí vlasů a vtahuje hlouběji do svého polibku? Jejich těla se bořila do hebkého sametu, propadala se níž a níž do zakázané rozkoše.

Justin jí šeptal do rtů tichá drsná slůvka. Rukama jí sáhl pod sukni, příliš rozvášněn, než aby si počínal obratně. Nadzvedla boky, aby mu vyšla vstříc, a pak pod ním zůstala ležet, šaty vyhrnuté k pasu, stehna rozevřená, podvazky a punčochy nestydatě shrnuté. Když jí přitiskl zvlhlou látku kalhotek k hedvábnému pahorku vespod, ze rtů mu splynulo slovo, které mohlo být jak prosbou, tak kletbou.

Silnými prsty vklouzl pod látku a dotkl se jí. A Emily, která byla tak dlouho pyšná na svou nezkrotnou nezávislost, mu ukryla tvář v košili, protože nedokázala čelit hroznému vědomí, že neexistuje nic, co by tomuto muži odepřela. Vůbec nic.

Jemně se dotýkal jejího pulzujícího těla a přes Emily se přelévaly vlny temné rozkoše. Všechen Justinův spěch a neobrat-nost vystřídalo úchvatné kouzlo. Emily

příliš brzy ucítila, jak se temnotou blíží první záchvěv extáze. Tiše vykřikla, když ji dovedl k sladkému, divokému vyvrcholení, které je oba roztříštilo na kousíčky.

Po celou věčnost se tmou v kočáru neozývalo nic než jejich přerývaný dech. Pak do hry pomalu vstoupily další vjemy - kolébání vozu, rachot kol na dláždění, cinkání postrojů, které v ostrém zimním vzduchu zvonily jako rolničky.

Justina přepadl hořký pocit viny. Emily se mu choulila na hrudi jako drobné křehké ptáčátko a mačkala v prstech jeho kabát. Nechtěl ji svými dotyky ponížit, ale povznést k výšinám. Slabě se zachvěla a Justin ji objal, protože se ho zmocnila divoká touha chránit, co mu patří.

Postarej se o mého malého andílka, Justine. Přísahej, že to uděláš.

Dokonce ani vzpomínka na povinnost vůči Davidovi neuhasila spalující plameny v jeho nitru. Emily se k němu tulila důvěřivě jako kotě. Bylo by tak snadné stáhnout jí kalhotky přes kolena, rozevřít jí stehna s těmi rozkošnými podvazky, rozepnout si knoflík kalhot a vysvobodit onu část těla, která bolestně prahla vzít si Emily na sedátku kočáru jako tu nejobyčejnější děvku. Vytušil, že by ho nezarazila, takže by je oba uvrhl do propasti erotické zkázy.

Emily pomalu otevřela oči. I ve tmě se jí zářivě leskly. „To bylo místo výprasku, anebo mi nařežeš později? „

Přidušeně se zasmál a prohrábl si vlasy. „To jsem na tebe byl tak hrubý? „

„Příšerně, „ zašeptala. „Dám si záležet, abych od nynějška zlobila mnohem

častěji. „

„To moje ubohé srdce nejspíš nevydrží. „

Ale nebylo to jeho srdce, co ztuhlo na protest, když se shýbl a roztřesenýma rukama jí přehodil přes ramena svůj plášť. Nevěřil si natolik, aby jí urovnal punčochy, upevnil krajkové podvazky nebo stáhl sukni přes poddajně rozhozená stehna. Nevěřil si dokonce ani natolik, aby se na ni podíval.

Napřímil se, roztáhl závěs na okénku a zadíval se do zimní noci. Kolem ubíhala řada elegantních obchodů. Mezi mraky ztěžklý-mi sněhem pronikal křehký svazek měsíčních paprsků.

Emily se posadila a přitáhla si plášť k tělu. Uzel vlasů jí visel do čela. Odhodila si ho. „Možná že Tansy něco opomněla, když mě vzdělávala z té horší stránky, ale měla jsem dojem, že by se toho mělo stát víc. „ Plaše zalétla pohledem do Justinova klína a pak zvedla oči zpátky k jeho tváři. „Mnohem víc. „

V tu chvíli si Justin uvědomil, že zdi, které se mezi nimi snažil vybudovat dodržováním konvencí a výmluvami, jsou nanejvýš chatrné a jeho sobecká vášeň je snadno zboří. Aby se udržel na uzdě, musel by mezi nimi vztyčit nezdolatelnou

hradbu - Emilyinu nenávist. Ale to už radši Emily do smrti neuvidí, než aby v jejích

očích četl opovržení za ten strašný čin, který kdysi spáchal v momentu beznaděje.

Znal jen jediný způsob, jak jí své rozhodnutí sdělit - drsně a přímočaře. „Je chyba, že jsem tady zůstal. Jakmile jsem tě našel, měl jsem se vrátit na Nový Zéland. „

Z rozechvělých rtů se jí vydral radostný výkřik: „Byli jsme tam hrozně šťastní, vid? A určitě tam budeme šťastní zas. Už se nemůžu dočkat, až zase uvidím Triniho. Ten bude mít radost, že se vracíme spolu. A Dani… „

„Odjedu tam sám. „

Vůz zpomalil, protože v rušné Oxford Street byl jeden kočár na druhém. Justin zaslechl, jak kočí sprostě nadává a strká se s nacpanou drožkou o místo v přeplněné vozovce.

„Proč? „ zašeptala Emily.

„Domorodci mě potřebují. „ Ta slova zněla nepřesvědčivě dokonce i jemu samotnému.

Emily se mu svezla k nohám. Plášť jí sklouzl z ramenou, hladkých a bílých jako alabastr. Úpěnlivě propárrávala Justinův obličej. „Ale co potřebuješ ty, Justine? „

Její blízkost ho doháněla k šílenství. Vzal Emilyin zadeček do dlaní, přitáhl si ji k sobě a nemilosrdně ji přitiskl k důkazu své vášně. „Tohle, „ řekl ochraptěle. „Tohle potřebuju. „

Nenechala se jeho neomaleností zastrašit. Na rtech jí zahrál smutný, sladký úsměv. „Tohle dostaneš za hrstku mincí v náručí kterékoli cizí ženy. „ Něžně mu přejela prsty po tváři. „Co něha, Justine? A co láska? „

V hrdle mu uvízlo zasténání. Její vášeň a odvaha mu braly dech. Hrozně po ní toužil, ale nemohl jí dovolit, aby mu dala to, čeho nikdy nebude hoden.

Jemně jí zapnul plášť pod roztřesenou bradou. „Kdysi jsi to řekla lip, než to kdy svedu já. Nemám na to právo. „

„Na co nemáš právo, Justine? Nemáš právo na štěstí? „

Odvrátil se zpátky k okénku a nenáviděl toho chladného člověka, jehož odraz spatřil ve skleněné tabulce.

Emily se znovu posadila na sedátko a v očích jí nebezpečně zajiskřilo. „Takže ty se vrátíš na Nový Zéland. A já mám zůstat v Grymwilde a žít z tvojí dobročinnosti. „

„Není to žádná dobročinnost. Dlužím ti to. „

„Za co? Za to, žes mi zabil otce? „

Útroby se mu křečovitě sevřely, jako by mu do nich vrazila rozžhavený nůž.

Zůstal na Emily zírat.

„Vím, že si to dáváš za vinu, „ řekla. „To ty a ten tvůj báječný přítel Nicky jste ho přece přemluvili, aby investoval dědictví po mé matce do vašeho slavného dobrodružství. Ale tatínek byl odjakživa trochu snílek. Věřil, že za nejbližším rohem na něj čeká jeho šťastná hvězda. Kdyby to nebylo zlato, byly by to africké diamanty nebo semena indického kaučukovníku. Není to tvoje vina, že odjel a nechal se hloupě zabít. „

Justin zavřel oči a litoval, že mu Emily nikdy nebude moci poskytnout to jediné, co opravdu potřebuje - rozhřešení.

Do jejího hlasu se vloudil sarkasmus. „Mám před sebou zářnou budoucnost, jen co je pravda. Hnít v tom baráku spolu s Lily, Millie a Edith. Vdát se za nějakého nanicovatého moulu, který se jmenuje Horatio nebo Humphrey a chodí spát v noční čepici se střapcem. „

Justin se přinutil promluvit tiše a chladně. „Mám ti vymalovat tvoji budoucnost v jiných barvách? Hned teď tě odvezu domů a vyspím se s tebou. Pochopitelně si pak budeš muset do rozednění sbalit věci, protože to by nešlo, aby moje milenka bydlela pod stejnou střechou s počestnými ženami, jako jsou moje matka a sestry. „ Viděl, že zbledla, ale obrnil se proti tomu. „Tohle chceš? Zít tak, jak jsem žil já? Jako vyvrženec? Mám tě dnes v noci jednou provždy zneuctít? „

„To už jsi udělal! „ vykřikla. Sklopila hlavu a snažila se znovu nabýt duševní rovnováhu. Na hedvábných řasách se jí třpytily slzy a prozrazovaly, jak draze platí za svá tichá slova. „Nemusím být tvoje milenka. Můžeš si mě vzít za manželku. „

Justin věděl, že kdyby znala pravdu, vzpříčila by se jí ta něžná prosba v krku. Neodpověděl a jeho mlčení je oba zatratilo. Vidět, jak Emily temní oči, bylo stejné jako vidět, jak se jeho vlastní sny hroutí v smrtícím výbuchu střelného prachu.

„Kašlu ti na tvoji dobročinnost, Justine Connore. Nestrpím, aby mě zase někdo opustil. Jestli tentokrát někdo odejde, tak to budu já! „

Než si Justin stačil uvědomit, k čemu se Emily chystá, hodila mu plášť do obličeje a vrhla se po klice. Když se vyhrabal ze záhybů látky, už bylo pozdě. Do tváře ho udeřil poryv ledového vzduchu. Emily vyskočila z jedoucího kočáru, sesypala se v růžovou hromádku, ale hned vstala, rozeběhla se a s kočičím půvabem dítěte ulice se proplétala mezi drožkami a kočáry.

Justin vyskočil za ní a ještě zaslechl, jak vozka užasle křičí: „Prrr! „ Vrhl se před projíždějící drožku a snažil se Emily ve všem tom chaosu neztratit z očí. Právě končila představení v divadlech a operách a na dopravní tepnu se hrnul neutuchající proud lakovaných kočárů.

„Koukej kam lezeš, vašnosto! Tudy jedu já! „ zaburácel rozjařený hlas. Sotva hřmotný kočí drožky zařval svoje varování, rozmáchl se bičem a brutálně šlehl utahané spřežení.

Koně vyrazili kupředu. Na Justina se hnala železem okovaná kopyta. Rychle uskočil, aby ho nerozmačkala. Když drožka rachotila kolem, kočí si posměšně ťukl do klobouku na pozdrav vozkům dvoukolky a kočáru, kteří mu nadávali a pokoušeli se uklidnit svá vylekaná zvířata.

Justin se divoce rozhlížel na všechny strany. Po Emily nebylo nikde ani stopy. Zaklel. Jestli si Emily myslí, že ji nechá znovu zmizet ze svého života, pak je ještě větší blázen než on sám. Do tváří ho řezaly ledové jehličky sněhu. V běhu se vyhýbal koním a kočárům. Když dorazil na konec ulice, padlo mu do oka cosi růžového na dlažbě. Zpomalil a sklonil se, aby to prozkoumal.

Byl to růžový střevíček rozjetý na placičku mohutnými koly drožky.

Dům paní Roseové byl za sněžné zimní noci vyhřátým a příjemným útočištěm. Uspokojování mužů skýtalo majitelce nejen obživu, ale i potěšení. Její salon připomínal spíš útulný domov než nevěstinec, protože šikovná madam si moudře uvědomila, že džentlmeni, kteří její zařízení navštěvují, si sem přicházejí pro mnohem víc i mnohem míň než jen pro ukojení fyzické potřeby.

Přicházeli k ní uvolnit si vázanky, sundat si těžké kabáty a rozvalit se v měkkých polstrovaných křeslech. Přicházeli si opřít nohy v ponožkách o otomany a vykouřit si dýmky a cigarety, které jim manželky trpěly jen v nejzapadlejších koutech domu. Ale především přicházeli proto, aby slyšeli, jak se pěkné dívky smějí jejich vtipům, a aby se znovu cítili mladí a hezcí.

Paní Roseová ani její děvčata si nelámaly hlavu s ospalým poklidem, který v salonu toho pátečního večera panoval. Věděly, že jakmile pánové doprovodí své ženy domů z divadla, zaplní se salon i ložnice v prvním patře k prasknutí.

V místnosti visel hustý dým. U krbu si hověl důstojný tělnatý džentlmen a četl si Timesy, zatímco mu paní Roseová masírovala prsty u nohou. Na pohovce se rozvaloval opálený muž, zálibně popíjel koňak a roztržitě se mazlil se ženou, která se mu uvelebila na klíně. U piana seděla dívka v průhledných šatech a líně vyťukávala tóny Krásného snílka.

Vtom se rozletěly vstupní dveře. Do salonu zavál ledový vítr a vířící sníh.

„Zavřete ty pitomý dveře. Zvenku příšerně táhne, „ křikla dívka od piana.

Jelikož se dveře nezavřely, všichni vzhlédli a spatřili, že na prahu stojí ucouraná bosá bytůstka a třese se v tenkých hedvábných šatech. Neměla plášť ani pelerínu. V rozcuchaných vlasech jí namrzal sníh.

„Proboha, co se tomu ubožátku stalo? „ vykřikl tělnatý pán.

„Přepadl ji někdo? „ zavolala dívka na stoličce u piana. Žádný zločin nepřipadal děvčatům paní Roseové ohavnější než znásilnění. Proč si muži berou od neochotných to, co ony nabízejí tak ochotně?

„Přineste někdo deku, „ poručila paní Roseová.

Tmavooký muž na pohovce vyprostil prsty zpod sukně své společnice a shodil ji z klína. „No ne! To se podívejme, co nám voda přinesla. „

„A co, miláčku? „

„Ale nic. Ty si jdi po svých. „ Aby ten rozkaz zmírnil, přátelsky štípl holku do zadečku. Vstal, vykročil kupředu a cestou si svlékal dokonale upravený kabát, ale než k roztřesené dívce došel, na schodech se objevila další žena. Vinula se k vyzáblému výrostkovi, jehož zrudlá tvář zářila uspokojením.

Když si všimla zjevení ve dveřích, vymanila se ze zákazníkova objetí a vykulila velikánské modré oči. „Prokristapána, Emily, „ vydechla. „Jsi to ty? „

„Ach Tansy, „ zaštkala ta ubohá bytůstka v odpověď a vrhla se jí přes pokoj do náručí.

Tmavooký muž se stáhl zpátky do stínů. Při pohledu na to vřelé setkání se mu na rty vkradl úšklebek. Vyndal ze zlatého pouzdra cigaretu, zapálil si, zhluboka potáhl a vychutnával si lenivý pramínek kouře v plicích. Není důvod zkazit si plány neroz-vážným spěchem, připomněl si. Mrtví mají času habaděj.

Vždycky jsem se v každém snažil hledat to nejlepší…

Justin stál na liduprázdné ulici a vzhlížel ke kamennému průčelí penzionátu. Proč mě tmavěné kroky vždycky zavedou sem? přemítal. Sešlá budova vypadala v sedavém jitřním světle smutně; kdysi honosná stavba léty zanedbávání zchátrala. Od Justinovy poslední návštěvy se skoro nic nezměnilo. Z okenic se odlupovala barva, zábradlí z tepaného železa pokrývala vrstva rzi. Ačkoli něco přece jen bylo jiné - okna v přízemí byla zabedněná okenicemi, takže dům působil opuštěně. Černé čtverce oken v poschodí na Justina shlížely s ospalou lhostejností. Proti své vůli zalétl pohledem k podkroví. Všechna okna byla rozbitá a z jednoho právě vyskočil holub a vzlétl k rannímu nebi.

Justin vyšel po schodech ke vstupním dveřím. Pod botami mu chrupala tenká vrstvička sněhu. Sněžit přestalo kolem půlnoci a Londýn teď vězel pod mrazivým pláštěm, který rozevlávaly poryvy ledového větru. Justin však vůči jeho kousavosti už dávno otupěl.

Vytáhl ruce z kapes a zabušil na dveře. Když slyšel, jak se zvuk dutě rozléhá, jeho beznaděj se ještě prohloubila. Přesto bušil dál.

„Prokristapána! „ zahulákal někdo ze sousedního domu. „Přestaň mlátit do těch dveří, ty pitomče! Slušný lidi se chtěj vyspat. „

Justin si toho nevšímal. Tloukl do dveří, dokud mu prokřehlé klouby nezačaly krvácet. Pak mu ruce ochable sklesly k bokům. Zvedl si límec a užuž se obracel k odchodu.

Vtom se dveře se zaskřípěním pootevřely a v tmavé škvíře se objevil vyzáblý obličej. Justinovi přeběhl mráz po zádech. Nejprve si myslel, že zpod ošumělých volánu čepce vykukuje slečna Wintersová, ale pak mu došlo, že je to mladá učitelka Doreen. Od chvíle, kdy ji viděl naposledy, zestárla nejmíň o dvacet let.

„Kde je ředitelka? „ zeptal se ochraptěle. „Musím s ní mluvit. „

„Je pryč. A všichni ostatní taky. „ Doreenin hlas zněl ploše jako hlas přízraku ze záhrobí. Pokusila se přibouchnout dveře, ale Justin je zaklínil nohou. Dívala se mu do tváře a náhle jí v očích problesklo poznání a žhavý vztek. „To jste vy, že jo? Vy jste ten dábel s jantarovejma očima, kterej všecky vyhnal! „

I když Justina nehorázně škrábalo v krku, zvýšil hlas, protože ji chtěl zastrašit.

„Je bezpodmínečně nutné, abych si s ředitelkou promluvil. Kde ji najdu? „

„Tam, kam vozej takový zničený starý ženský. Ani se nevzpírala, když si pro ni přijeli. Připravil jste ji těma svejma klepama a pomluvama o všecku sílu. Všechny jste proti ní poštval, v Londýně už není jediná slušná rodina, která by jí svěřila svýho spratka do péče. „ Špičatý nos jí zčervenal. „Slečna Amélie se o mě vždycky starala, až do samýho konce. Dokonce mi nechala tenhle řajnovej dům. „

Justinovi bylo jasné, že tenhle „fajnový „ dům už má své nejlepší dny dávno za sebou a že bude svému majiteli viset na krku jako balvan. Prohrábl si vlasy, rozpolcen mezi soucit a zklamání. „Možná byste mi mohla pomoct vy. Neviděla jste Emily Scarboroughovou? „

Doreen se zkřivil obličej takovou nenávistí, až Justin málem ucouvl. „Emily Scarboroughová! „ vyštěkla. „Ta to všecko spískala! Odjakživa mi bylo jasný, že nás ta mrcha jednou přivede do maléru. Tu nechci vidět ani náhodou - nanejvejš jak se smaží v pekle! „

Pokusila se mu přirazit dveře před nosem, ale Justin ji popadl za ramena, vytáhl ji ven a přišpendlil k železnému zábradlí u vchodu. Noční košile jí pleskala ve větru.

„To tys ji tehdy hodila přes palubu, že je to tak? „ obořil se na ni. „Vím o tom. Emily mi všechno pověděla. Takže pokud nechceš, abych přivedl policii a obvinil tě z pokusu o vraždu, koukej mi odpovědět. „

Doreen zbledla a na obličeji jí vystoupily pihy. Justin ucítil z jejího dechu pach spánku a strachu. Vyčerpáním ztrácel trpělivost. Neurvale s ní zatřásl, až zasténala.

„Já tu holku neviděla. Neviděla jsem ji ode dne, co jsme vám ji přivezli. „

Přestože tuhle odpověď čekal, zaplavilo ho zdrcující zklamání. Myšlenky mu hlavou uháněly jako o závod. Na koho dalšího by se Emily v Londýně mohla obrátit?

„Co to druhé děvče? „ zeptal se. „Ta služka, co jste jí říkali Tansy? Nemáš tušení, kam se poděla? „

Doreen si s přisprostlou zlobou olízla tenké rty. „To teda mám. Dělá to, k čemu ji pámbu stvořil. Obsluhuje štramáky u nějaký nóbl madam. „

„Kde? „

„Tak to nevím. „

Justin se propadl na samé dno beznaděje. Snad se Emily kvůli jeho odmítnutí bezhlavě nevrhla do náručí jiných mužů? Jeho pozornost ochabla a bezděčně uvolnil stisk.

Doreen toho využila, vykroutila se mu a jako šipka vběhla do domu. Dveře se zabouchly a Justin uslyšel ostré cvaknutí, jak zapadla závora.

Byl si jistý, že mu Doreen lže. Rozmáchl se, protože byl rozhodnut dveře třeba rozmlátit, pokud to bude nutné. Pak ale ruku pomalu svěsil. Emily by nijak neprospělo, kdyby skončil ve vězení za vraždu.

Vyhrnul si límec a veden zoufalým odhodláním vykročil ulicí.

„No, tak co tomu říkáš? Ohromně ti to sluší. „

Emily si váhavě přejela prstem kolem oka, až si rozmazala tlustou vrstvu černidla.

„Vypadám jako mýval. „

Tansy s povzdechem plivla na kapesník a otřela jí tvář. Emily se pokusila vykroutit, ale kamarádka ji popadla za vlasy a přidržela si ji. „Ale no tak. Nesahej si na obličej, nebo tě budu muset nalíčit znova. „

Emily se nevraživě prohlížela v zrcadle. „Nesnáším volány. „ Zalétla prosebným pohledem k Tansy inu odrazu. „Nemohla bych jít za něco exotičtějšího? Za nubijskou princeznu? Nebo třeba za harémovou tanečnici? „

„Na Nubijku jsi trochu moc světlá. A harémový oblečení si na tenhle týden zamluvila Peggy. „ Tansy ji přátelsky štípla do tváře. „Přestaň si dělat hlavu. Paní Roseová říká, že malá školačka ve volánkách je snem každýho chlapa. „

Každého až na jednoho, pomyslela si Emily ponuře. Ztěžka polkla. „Copak se

můžu přít s paní Roseovou? „

Baculatá paní nevěstince jí minulou noc poskytla útočiště před vánicí a ujala se jí, jako by Emily byla její dávno ztracená dcera. Osušila jí slzy, uložila ji do Tansyiny postele, přikryla tlustou prošívanou pokrývkou a opečovávala ji tak srdečně, že by proti tomu Penfeld vypadal jako ztělesnění ledové lhostejností.

Tansy roztírala kamarádce po tvářích růž. Ve vedlejším pokoji bouchly dveře, Emily sebou škubla a růžová šmouha se rázem protáhla až ke spánku. Odvedle se ozvalo ženské chichotání, po něm hrdelní zamručení a pak rytmický skřípot, až se zeď otřásala. Emily se v zrcadle setkala s Tansyiným pohledem.

„Ale ne! „ zaúpěla Tansy. „Už zase! Pořád se ti snažím nabarvit tváře narůžovo, ale ty bledneš tak, že je to nanic. „

Jemně položila Emily ruce na ramena. „Víš určitě, že tohle chceš, Emily? Ještě si to

můžeš rozmyslet. „

Co vlastně chci? ptala se Emily sama sebe. Být konečně volná? Z vlastní kapsy platit paní Roseové nájem a stravu a nebýt závislá na něčí dobročinnosti? Nikdy nepatřit žádnému muži - a zvlášť ne Justinu Connorovi? Dokonce i Penfeld udělal, co musel, aby se vymanil ze života, který už nedokázal snést. Emily si byla jistá, že v sobě najde potřebnou kuráž. Tansy je na omylu. Na jakékoli rozmýšlení bylo pozdě od okamžiku, kdy poprvé spatřila svého poručníka.

Z vedlejšího pokoje se ozvalo chraptivé zasténání a pak se rozhostilo ticho. Zeď se přestala otřásat. Emily pevně zavřela oči. Když je otevřela, byly temné jako nejčernější noc. „Můžeme jít. „

Vtom do zavřených dveří zabušila čísi pěst. Emily nadskočila, až málem spadla ze stoličky.

„K čertu s tebou, nestahuj si kalhoty a nech si zajít chuť! „ Tansy vytáhla ze skříňky kameninový nočník.

Když rozrazila dveře, zvenčí se nabručeně ozval mužský hlas: „Krucinál, Tansy, dej už mi s tím pokoj! Copak nemůžeš chodit na záchod jako všichni ostatní? To na to pro samý válení v posteli nemáš čas? „

Otevřené dveře zakrývaly Emily výhled, ale ten skřípavý hlas by poznala kdekoli.

Vstala a rozhlížela se, kam se schovat.

Tansy vrazila muži nočník pod nos. „Vylej ho, anebo si ho třeba naraz místo klobouku, Barney. „

Z chodby se natáhla šlachovitá ruka, aby jí od břemene ulehčila. „Děvka jedna nafoukaná, mizerná, „ mumlal si pro sebe Barney. „Abych jí cáloval tejdenní mzdu za to, co jsem v kamrlíku ve Foxworthu dostával zadarmo. „

Tansy ho obdařila úsměvem, pod kterým by roztál i ledovec, zvedla hezky tvarovanou nohu a začala si ji třít o kraj dveří. „Ale stejně platíš, ne? „

Při jejím provokativním gestu se dveře rozevřely a Emily se ocitla tváří v tvář chamtivým prasečím očkám Barneyho Dobbinse.

Poklesla mu čelist a nočník se nebezpečně zakymácel. „Hej! Co ta tu dělá? „

Tansy ho šťouchla do kostnatého hrudníku. „Po tý nekoukej. Tý by ses nedoplatil. „

Hřbetem ruky si otřel vlhké rty. Emily se zachvěla. „Jen si nemysli, „ ušklíbl se.

„Odtedka začnu šetřit. Mám na ni zálusk už hodně dlouho. „ Tansy mu přibouchla dveře před rozšklebeným obličejem.

Emily si připlácla ruku k ústům. Naplno si uvědomila, k jaké ohavnosti se chystá, a přemohl ji nával paniky. Ale bylo už příliš pozdě. Tansy už jí pudrovala nos, vedla ji ze dveří a strkala jí cosi do ruky.

Emily popleteně sklopila oči a uviděla, že drží růžové lízátko. „Co s tím mám

dělat? „ zeptala se nechápavě.

Tansy ji jemně postrčila ke schodům. „No přece lízat, co jinýho! „

Když se Justin pozdě v noci vrátil do Grymwilde, všude už bylo zhasnuto, jen v salonku se ještě svítilo. Instinktivně k té slabé záři zamířil, neboť věděl, že útěcha, kterou mu poskytne rodina, je možná chabá, ale pořád lepší než nic.

Když vstoupil do místnosti, nikdo ani nehlesl. Justin se svezl do polstrovaného

křesla a začal si mnout strniště na bradě.

Matka dál nevzrušeně vyšívala květovanou zástěnu ke krbu. „Pokud jsi na Novém Zélandu nezískal hodně podivné návyky ve výběru kolínské, troufám si říct, že páchneš jako vykřičený dům. „

„Byla bys na tom stejně, kdybys během posledních dvanácti hodin oběhala všechny londýnské nevěstince. „

„Můj Bože, „ utrousila suše. „Ty máš ale výdrž. „

Lily s Millicent se začervenaly jako růžičky a Edith zabořila nos hlouběji do románu, který četla.

Justin po matce šlehl temným pohledem. „Tohle bychom měli probírat spíš v soukromí. „

Vévodkyně se sladce usmála. „Tvoje sestry jsou přece vdané. A jestli jim to vadí, nic jim nebrání jít si lehnout. „ Odložila vyšívání na kolena a podívala se Justinovi zpříma do očí. „Ráda bych věděla, z čeho usuzuješ, že se tvoje schovanka dala na tak nepočest-nou dráhu. Že by ji tím směrem někdo postrčil? „

Justina matčina upřímnost šokovala. Šedé oči jí plály a vyzařovala z nich všechna kuráž, kterou v sobě léta potlačovala. Ty oči kdysi musely být neuvěřitelně krásné, uvědomil si Justin. Jako úlomky kouřového skla. Cítil se tak provinile, že nedokázal matčin zpytavý pohled snést.

Vstal a přešel ke krbu. Ze zrcadla na něj zíral uválený cizinec s propadlýma očima.

„Ani jsem se jí nedotkl. „ Sklopil hlavu, protože sám sebou pohrdal za tu lež.

„Nezneužil jsem ji, „ opravil se.

„Možná že jsi měl, „ řekla matka. „Pak by třeba neutekla. „

Justin se otočil jako na obrtlíku a vytřeštil oči, ale vévodkyně už se mezitím sklonila zpátky k vyšívání. Lily si v tom trapném tichu začala tiše broukat nějakou posměšnou písničku o včelách přelétávajících z kvítku na kvítek.

Justinovi povolily nervy. Neudržel se a vyjel na ni. „Přestaň s tím příšerným kvičením! „

Lily sebou škubla. „Omlouvám se. Ty nestydaté řeči mi připomněly zahrádku paní Roseové v Mayfairu. „

Justin nechápal, jak mohou nestydaté řeči souviset se zahradou nějaké matróny v honosné čtvrti Mayfair.

Matka moudře přikývla. „To je opravdu pojem. Je to zařízení pro nejvybranější společenskou smetánku. „

Justinovi se pomalu rozbřesklo. „V Mayfairu je nějaký nevěstinec? Jak o tom víš? „ Matka k němu vzhlédla. „Tvůj otec tam chodíval. Pochopitelně jenom v pátek.

Soboty si šetřil pro mě. „

Justinovo srdce se rozezpívalo divokou písní naděje. Popadl Lily do náručí a nadšeně ji políbil na ústa. „Děkuju, ty blázínku. Jestli Emily najdu, přísahám, že z Herberta udělám generálního tajemníka Winthropovy společnosti. „ Posadil ji zpátky do křesla a rozběhl se ke dveřím.

„To uděláš Millicent radost, „ zavolala za ním Lily, „ale co můj Harvey? „

Emily sestupovala za Tansy ze schodů a zatínala prsty do leštěného dřevěného zábradlí. Salon paní Roseové se zdál mnohem živější než minulou noc. Mužský smích se mísil s ženským brebentěním. Kolem piana tancovala dívka oblečená v kanárkově žlutém baletním kostýmu na hudbu, která vzdáleně připomínala Bachovu árii. Místnost halil kouřový opar, z něhož se Emily rozslzely oči. Dýmem pronikala nechutně sladká vůně příliš mnoha parfémů. Kolem Emily se protáhl líbající se párek a zamířil po schodech nahoru.

U vstupních dveří stáli dva mohutní sluhové s napudrovaný-mi parukami, pod nimiž jejich zjizvené tváře poznamenané mnoha rvačkami vypadaly poněkud nepatřičně. Tansy kamarádku ujišťovala, že u paní Roseové nedochází k žádným výtržnostem, a když Emily viděla ty dva buldoky střežící bránu, ani se tomu nedivila.

Vtom strnula, protože spatřila tmavookého muže, který se opíral o krbovou římsu z černého mramoru. Zatahala Tansy zezadu za sukni a zarazila ji v chůzi. „Toho muže znám, „ špitla. „Potkala jsem se s ním v parku. Kdo je to? „

„Jeden ohromnej boháč, „ zašeptala Tansy. „Prej dokonce milionář. „ Hezké rysy jí ztvrdly a Emily se na okamžik naskytl odstrašující obrázek toho, jak by po pár letech tohoto života mohla vypadat ona sama. „Ale můžu ti z vlastní zkušenosti říct, že zná spoustu rafinovanejch způsobů, jak použít ty pěkný hedvábný vázanky, co nosí - á žádnej z nich není slušnej. Drž se od něj dál. Na toho bys v tyhle chvíli nestačila. „

Emily se obávala, že by nestačila ani na prošedivělého staříka pochrupujícího na klíně paní Roseové. A vzápětí poklesla na duchu ještě víc, protože Tansy na ni povzbudivě mrkla, vytratila se a nechala ji, ať se o sebe postará sama.

Emily se posadila na pohovku ukrytou ve stínu schodiště a nervózně olízla lízátko. Panensky bílá sukně se jí vlnila kolem kotníků jako průsvitný obláček - tak tenoučký, že skrz něj prosvítaly krajkové podvazky, které přidržovaly hedvábné

punčochy. Na nohou měla nízké bílé střevíčky. Panebože, co by tomu řekl tatínek, kdyby mě ted viděl? zděsila se. Když budu sedět úplně klidně, třeba si mě nikdo nevšimne…

Její naděje však pohasly, když k ní zamířil jakýsi tělnatý muž. Prohlédl si ji nemoderním lorňonem a setrval pohledem na její hrudi zahalené ve voláncích. „Ale ale, ty jsi mi roztomilá holčička, „ zavrkal. „Nechtěla by sis hačnout strýčku Georgeovi na klín? „

Emily hlasitě cucala lízátko, aby nemusela odpovědět. Vzápětí si ale uvědomila, že dělá velkou chybu, protože muž si začal zálibně prohlížet její rty, mezi nimiž sladkost vězela. „Tak ty jsi plachá? To je rozkošné! Strýček George miluje plaché holčičky. „ Zahihňal se a pokusil se vmáčknout svůj masivní trup na pohovku vedle ní. „Odsuň se a udělej mi místo, ano? Nerad bych ti musel naplácat za to, že jsi nevychovaná. „

. „Promiňte, strýčku, ale tady už je obsazeno. „ Ten kultivovaný sametový hlas mrazil jako led. Na Emily padl stín. Vzhlédla a spatřila tmavookého cizince, s nímž se setkala v parku.

Strýček George se vypjal v celé své výšce, funěl a mrmlal cosi na protest. Neznámý s dráždivým půvabem napřáhl ruku a roz-škrtl o mosazný knoflík na Georgeově vestě zápalku. Když ji přiložil ke konci cigarety, tančící plamínek ozářil nelítostný výraz jeho tváře.

„No, vždyť já vlastně… „ Strýček George očividně usoudil, že nejmoudřejší bude rychle se stáhnout, a zamířil za dívkou oblečenou jako královna Viktorie. Cestou si mumlal cosi o korunovačních klenotech.

Neznámý se opřel botou o pohovku. Štíhlou dlouhou nohu mu obepínala dokonale střižená nohavice. Povytáhl obočí a nabídl Emily cigaretu. Emily byla ještě pořád v šoku nad tím, že jen o vlásek unikla žoviálnímu Georgeovi, a tak po ní bezmyšlenkovitě sáhla a zhluboka vtáhla kouř.

Okamžitě ji popadl záchvat kašle. Muž ji poplácal po zádech. „Promiňte. Tenhle turecký tabák je silný. Měl jsem vás varovat. „ Vytáhl jí cigaretu z roztřesených prstů, přiložil si ji ke rtům a zhluboka vdechl.

Emily mrkáním zahnala palčivé slzy. Ještě pořád lapala po dechu. „Zdá se/že je vám souzeno pořád mě zachraňovat, pane. „

Na úzkých rtech mu zahrál úsměv, jako by se bavil nějakým soukromým vtípkem.

„Už to tak vypadá. „ Přejížděl ji očima a ten pohled pálil jako oheň. „Zdá se, že jste od našeho posledního setkání ještě víc zabloudila, cara mia. „

Neuniklo mu, jak se při té něžnůstce slabě zachvěla. „Obávám se, že máte pravdu, „ přisvědčila ponuře.

Zena u piana spustila novou skladbu. Neznámý odhodil cigaretu a podpatkem ji rozdrtil na orientálním koberci. „Chopina nesnáším. Co kdybychom zašli nahoru, kde si budeme moct promluvit, aniž by nás obtěžoval tenhle únavný romantismus? „

Emily se nervózně zadívala na hedvábné záhyby jeho vázanky, protože si vzpomněla na Tansyino varování. Neměla v úmyslu vykročit na cestu zkázy zrovna s tímhle záludným cizincem. Rozhlížela se po Tansy, ale nikde ji neviděla. Svalovci u dveří jí ted připadali ještě výhrůžnější. Mají na starosti chránit květinky paní Roseové, anebo je přistřihnout, kdyby se jim nechtělo rozkvést? Nejbezpečnější bude pokusit se nenápadně vytratit.

Zaváhání ji přišlo draho. Muž ji vytáhl na nohy a odhodlaně jí sevřel zápěstí do hedvábných tenat. Možná bych mu prostě měla říct pravdu, rozhodla se Emily.

S hlubokou upřímností mu pohlédla do tváře. „Nemůžu s vámi jít nahoru, pane.

Obávám se, že jsem udělala hroznou chybu. „

Oči se mu zaleskly ďábelským světlem. „To já taky, drahoušku. Ale hodlám to co nejdřív napravit. „

Emily se mu vyškubla, rozběhla se pryč a jako šipka se vrhla do nejbližší temné chodby. Ale než urazila pár metrů, vyloupl se ze stínů Barney Dobbins a zastoupil jí jedinou únikovou cestu.

V potměšilém úšklebku odhalil zažloutlé zuby. „Radši bys měla upalovat zpátky ke svýmu fajnovýmu amantovi, Emily. Slyšel jsem, že když není po jeho, bejvá zlej. „ Snížil hlas do výsměšného šepotu. „Vím, že seš celá nažhavená, ale já počkám. Nejsem tak hrdej, abych se nespokojil s tím, co zbyde po fajnovejch pánech. Však na mě brzy přijde řada. „

Emily se ocitla v pasti. Pomalu couvala a ještě nikdy v životě neměla tak blízko k mdlobám. Ale Bůh ví, jaké příšernosti by s ní mohli provádět, kdyby omdlela doopravdy.

Nacouvala přímo do náruče toho neznámého. Jeho štíhlé prsty se jí sevřely kolem hrdla a jemně se přitiskly k místu, kde jí divoce bušil tep.

„Pojďte se mnou, cara mia, „ nařídil jí. „Nebudete litovat. „

Emily sklopila hlavu. Litovala už ted. Litovala, že zahanbila svého otce. Litovala, že ji Justin nemiluje natolik, aby se s ní oženil. Litovala, že byla tak hloupá a uvěřila, že může prodávat své tělo, aniž by přitom přišla o duši.

Neznámý ji odvlekl zpátky do salonu a neúprosně ji táhl ke schodům. Emily obklopil hrozivý vír hudby, světel a smíchu. Zničehonic však bouřlivé veselí prořízly výkřiky a hluk šarvátky. Emily zvedla hlavu právě včas, aby zahlédla, jak jeden z hlídačů odlétl ode dveří a vrazil do odkládacího stolku z ořechového dřeva, který se pod tím nárazem roztříštil. Hlídač se posadil, pohled měl rozostřený a paruka mu visela přes ucho. Vzápětí omdlel jako špalek.

Zeny se jedna přes druhou rozkřičely a několik mužů se navzájem div neušlapalo, jak se o překot hrnuli k zadním dveřím, protože se báli, že jde o policejní razii. Emily si všimla, jak chlípný strýček George leze kolem po čtyřech a hledá svůj drahocenný lorňon. Ten se jí zakutálel k noze a Emily ho nemilosrdně rozdupla.

Od dveří se ozvaly výkřiky. „Chyťte ho! „ „Pozor, možná je pod vlivem opia! „ „Je to úplný cvok! Sílený divoch! „

Závan chladného vzduchu Emily upozornil, že její nonšalantní únosce zmizel. Nadzvedla si sukně a divoce se rozhlížela kolem, protože chtěla využít zmatku a také vzít do zaječích.

V tu chvíli se rozčilený zástup rozestoupil a uprostřed se objevil zlatooký tygr, který si klestil cestu mezi přítomnými. Emily radostí poskočilo srdce až do krku. Rozlétla se přes místnost a vrhla se tomu šílenému divochovi do náručí.

Nechci rozbít Justinovu důvěru v jeho přítele…

Emily zabořila tvář do Justinovy pomačkané vesty. „Ach Justine, to byla hrůza! „ zaštkala. „Tansy mě navlékla do těchhle směšných šatů a pak přišel ten příšerný člověk s nejbělejšími a nejostřejšími zuby, jaké jsem kdy viděla - jako vlk z Červené Karkulky. A měl strašně zajímavě uvázanou vázanku. Tak by to nesvedl ani Penfeld. A taky tu byl Barney, číhal za dveřmi a čekal, až po mně bude moct skočit, stejně jako ve Foxworthu. A říkal příšerné ohavnosti. „

Emily se držela Justina za rukávy, opájela se jeho pižmovou, kořeněnou vůní a vůbec si nepovšimla, že v jejím objetí stojí podivně strnule. Konečně zvedla hlavu a zadívala se mu do obličeje. Vypadal, jako by byl vytesán z leštěné žuly. Emily spustila ruce a ucouvla, protože se najednou bála ještě víc než za celou tuhle hroznou noc.

Justin si v tíživém tichu sáhl na rukáv, odtrhl z něj přilepené lízátko a vrazil ten ostudný předmět Emily do ruky. Ani se na ni nepodíval. Nespouštěl zrak z prsaté ženy, která se odpojila od ostatních a kráčela k němu.

Ta tam byla laskavá mateřská bytost, která krmila Emily vývarem a dala jí pusu na dobrou noc. Mohutný trup paní Roseové se pod červenými saténovými šaty koketně natřásal. „Vy jste ten renegátský vévoda, že je to tak? „ protáhla.

„Ti pitomci se pustili do vévody! „ vydechla jedna z žen. „Pro Kristovy rány, to je náš konec. „

Strážce, který zůstal při vědomí, se neobratně pokusil oprášit Justinovi plášť.

Justin mu ruku odstrčil.

„Jsem Justin Marcus Homér Lloyd Farnsworth Connor třetí, „ představil se.

Uklonil se a políbil paní Roseové ruku. „K vašim službám. „

„Velice mě těší. „ Prohlížela si ho od hlavy k patě uznalým pohledem ženy, kterou život naučil oceňovat drsnou mužnou krásu ve všech podobách. „Jednoho Farnswortha Connora jsem kdysi znávaja. Dovolil mi, abych mu říkala Franku. Kromě

jiného. „ Dala si ruku v bok. „Proti menší rvačce nic nenamítám, zvlášť v sobotu večer, Vaše Výsosti, ale možná bych vás mohla zabavit vybranějšími radovánkami. „

Justin se konečně podíval na Emily, ale ta toho hned zalitovala. Toho muže, který na ni povýšeně shlížel, skoro nepoznávala. Ostatní se stáhli stranou, takže mu musela čelit sama. Líně ji obcházel a plášť se mu vlnil kolem kotníků. Hodnotícím pohledem si měřil každý kousíček jejího těla. Bradavky jí zrádně napjaly průsvitnou látku živůtku a do tváří jí stoupla červeň. Poníženě upírala oči na koberec. Při té bezostyšné mužské prohlídce si připadala jako děvka daleko víc než při Barneyho nestydatých poznámkách.

Justin ji hřbetem prstů pohladil po tváři. Emily se při jeho obratném dotyku zachvěla, ale do očí mu nepohlédla.

Justin spustil ruku podél těla. „Tahle malá Mařenka z Perníkové chaloupky bude stačit, „ oznámil věcně.

Emilyiny rozpaky přerostly v zuřivost. Stačí, že ji přede všemi zesměšnil. Nemusí si ještě dělat legraci z jejího trapného dětinského kostýmu.

Nebylo zřejmé, jestli má paní Roseová takovou obavu o zákazníkovu spokojenost, anebo jestli se v ní probudily skryté mateřské pudy, které jí zabraňovaly předhodit jehňátko lvovi, ale každopádně se přihrnula k Justinovi a nesouhlasně mlaskla.

„Kdepak, ta vám určitě stačit nebude. Ta je na váš vybraný vkus moc mladá a nezkušená. Vyberte si raději některou z mých rafinovanějších krasotinek… „

Vylovila z hloučku dívku v průhledném hávu harémové tanečnice a postrčila ji k němu. Ubohá Peggy ucouvla a přitiskla se ke své paní. Emily to naprosto chápala. S neoholenou bradou, rozcuchanými vlasy a očima planoucíma opovržením vypadal Justin jako barbar, který je schopen znásilňovat dívky a přitom do sebe lít hektolitry panenské krve.

Zaklínil se do Emily pohledem. „Chci tuhle. „

Emily se roztřásla kolena. Paní Roseová si nervózně odfrkla a rychle hledala nějakou lákavější vábničku. „A co tamhle moje Solange? Je velice dovedná v orientálním umění… „

Na koberci u nohou jí se zacinkáním přistála naditá peněženka z perské kůže.

Madam se sehnula a zdvihla ji. Váha peněženky na ni zjevně zapůsobila.

„Sto liber, „ pronesl Justin ledově.

Celý salon užasle zalapal po dechu. Emilyino podezření, že za sto liber by paní Roseová prodala i vlastní dceru, se potvrdilo, protože na ženiných rtech zahrál hamižný úsměv.

Omluvně pokrčila rameny směrem k Emily. „Doprovod Jeho Výsost nahoru, drahoušku. Věřím, že je to ten pravý Jeníček, který ti pomůže loupat perník. „

Justin neztrácel čas. Popadl Emily a přehodil si ji přes rameno.

„Ceká venku kočár? Pojedeme domů? „ zeptala se s nadějí v hlase. Při každém jeho rázném kroku to s ní házelo. Jenže ty kroky nemířily ke dveřím, ale ke schodům do prvního patra. Emily se zmítala a kopala kolem sebe, ale svalnatá paže, jež ji přidržovala přes boky, jen zpevnila stisk. „Já nahoru nechci, Justine! Vážně ne! „

Když začali stoupat do schodů, společnost v salonu se k Emilyinu rozladění rozjásala a hlasitě je povzbuzovala. Ze své krysí díry se vynořil Barney a houkl:

„Nandej jí to i za mě, kamaráde! „

Emily zuřivě zavyla, natáhla se přes zábradlí a připlácla mu lízátko do umaštěných vlasů.

Emily se na Justinových zádech natřásala jako pytel mouky. Nárazy na svalnaté rameno jí při každém kroku vyrážely dech.

„Co… kdybys… mě… dal… dolů, „ hekala.

Justin ji ignoroval. Zastavil se u prvních dveří, ke kterým došli, a rozkopl je, až Emily zabrnělo celé tělo.

Zaslechla zlostný výkřik a pohoršené zapištění.

„Promiňte, „ řekl Justin, ale v jeho hlase nebylo ani stopy po kajícnosti.

Odvrátil se ode dveří, aniž by se je obtěžoval zavřít, takže se Emily naskytla naprosto šokující podívaná. Přejela výjev pohledem sem a tam a pak si připlácla ruce k očím. „Můj Bože! Ta ale musí být ohebná, co? Něco podobného jsem kdysi viděla v cirkuse. „

Justin zachovával ledové mlčení. Kopl do dalších dveří. K Emilyině úzkosti byl pokoj prázdný.

„Vážně bych radši jela domů, „ pípla slabounce.

Hodil ji na postel a vrátil se ke dveřím, aby zamkl. Emily se posadila, objala si kolena a vystrašeně se schoulila do klubíčka mezi pomačkaná prostěradla. Z ložního prádla vycházel zatuchlý pach a Emily se snažila nemyslet na to, co se tu možná ještě před chvílí odehrávalo. V krbu nehořelo a v místnosti vládl vlhký chlad.

Justin si sundal plášť, přehodil ho přes židli a pak se obrátil k Emily. Uvědomila si, že už ho sice nejednou viděla rozzlobeného, ale ještě nikdy u něj nezažila tak mrazivou zuřivost.

Prohrábl si vlasy. „Šestatřicet hodin jsem nespal. Posledních dvanáct jsem strávil tím, že jsem kvůli tobě pročesával všechny zavšivené bordely v Londýně. „ Ze rtů mu vystřelilo jediné slovo: „Proč? „

Sklopila hlavu a snažila se posbírat zbytky své hrdosti, protože vytušila, že ji bude potřebovat. Když vzhlédla, měla oči suché a hlas vyrovnaný. „Už jsem ti nechtěla viset na krku. Chtěla jsem svobodu. „

„Svobodu? „ Hlas mu nevěřícně přeskočil. Přešel k posteli a popadl Emily za ramena. „Tomuhle říkáš svoboda? Tomu, že budeš roztahovat nohy každému chlapovi, který je ochotný zaplatit? „ Oči mu plály a Emily se naskytl trýznivý pohled na živou ránu, která v něm rozdmýchávala hněv.

Nekontrolovatelně se roztřásla. Nedokázala se mu podívat do

očí.

Položil ji na záda. „Tak fajn, „ řekl s ledovým klidem. „Já jsem si zaplatil. „ Sundal si vázanku a začal si rozepínat vestu.

Emily se vyškrábala do sedu a přitiskla se k čelu postele. „To nesmíš! „ zašeptala

zhrožené.

Stál s nohama odhodlaně rozkročenýma a ruce zaťaté v pěst si opíral o úzké boky.

„Kdokoli jiný smí, ale já ne? To je mi tedy čest. Copak tě paní Roseová nepoučila, že máš klientům lichotit, a ne zpochybňovat jejich mužnost? „

Perfektně střižené vlněné kalhoty Emily ujistily, že Justinovi rozhodně nehrozí, že by někdo mohl mít o jeho mužnosti pochyby.

Přešel k posteli a vzal Emilyinu tvář do dlaně. V parodii na něhu jí vpletl prsty do kudrnatých vlasů. „Promiň, miláčku, ale děvky nemají právo vybírat si milence. Za sto liber očekávám aspoň trochu nadšení. „ Přiblížil rty k jejím a hedvábně zašeptal:

„Když to jinak nepůjde, tak to aspoň předstírej. „

Emily čekala, že jeho polibek bude brutální, ale byl neúprosný pouze svou něhou. Justin přímo hrál svými ústy na její, s nemilosrdnou dovedností je dráždil, tahal za ně zuby, omýval jí pootevřené rty jazykem a připravoval ji na hlubší vpád. Ten polibek Emily sváděl, zotročoval ji příslibem erotických rozkoší, které přijdou. Byl to polibek, jímž jí kradl nejen tělo, ale i duši. Ještě než přestal, aby se nadechl, skanula jí z řas první slza.

Justin jí jemně foukl na zvlhlé rty. „Emily, sladká Emily, „ zašeptal ochraptěle. „K tomuhle jsi byla stvořená. Abys mužům poskytovala rozkoš. „

Ne všem mužům, křičelo její srdce. Jenom tobě…

Vklouzl jí jazykem mezi rty, hlubokými majetnickými vpády se zmocňoval jejích úst a přitom ji znovu položil zády na postel. Neúprosně ji vtáhl pod své štíhlé tvrdé tělo. Pohladil jí rukama boky, letmo se dotkl ňader a štíhlého pasu. Pak vzal do dlaní její hýždě a rozkošnicky je hnětl. Jejich těla dělila jen průsvitná pavučina šatů.

Emily cítila, že se poddává suverénnímu svádění toho chladného, zkušeného cizince. Ze ztrácí všechno, co si tak těžce vybojovala. Svou hrdost. Svou nezávislost. Dokonce i hněv, který jí pomáhal držet si svět od těla až do chvíle, kdy ji moře vyplavilo do Justinovy náruče. Moře přelstila, ale ted tone v hlubinách ještě hrozivějších. Nic netušíc se sklonila k jejich klamně nehybnému povrchu, hladkému

jako zrcadlo, a okamžitě ji to vtáhlo do zběsilého víru - víru vášně. Věděla, že jestli se rychle neprodere k hladině, zemře pod Justinovými zručnými dotyky tisícerou krutou smrtí.

Odtrhla od něj ústa. Z očí se jí řinuly potoky slz, otřásala se drobnými křečovitými vzlyky, které nedokázala zarazit. „Prosím tě, Justine. Takhle ne! „

„Pššt, „ zašeptal. Jemně ji hladil po ňadru a palcem konejšil bradavku. Druhou rukou sjel níž. „No tak, miláčku, roztáhni nohy. Jsi tak sladká, Emily. Tak sladká… a horká… „

Její vzlyky přešly ve sténání.

Justin je zdusil svými rty. Ocitl se daleko mimo její dosah, mnohem dál, než si Emily uvědomovala. Původně ji chtěl jen postrašit, uštědřit jí lekci. Předvést jí, že když se pouští do takových ztřeštěností, musí počítat s následky.

Cekal, že se jeho hrubému útoku bude bránit. Ale když vstřícně pootevřela hebké rozechvělé rty, byl náhle ještě bezmocnější než ona. Ta lekce se mu vymkla z rukou. Přemohl ho primitivní chtíč. Toužil po Emily tak hrozně dlouho…, zdálo se mu, že odjakživa.

Dohnán k šílenství příslibem ráje, jenž měl na dosah, vnikl prsty hluboko do jejího rozpáleného těla a bezostyšně je dobýval.

A v tu chvíli si uvědomil, jak nehybně pod ním Emily leží. Vzhlédl. Chvěla se, oči měla pevně zavřené a na řasách se jí jako démanty třpytily slzy. Panebože, ona mi to dovolí, blesklo mu hlavou. Dovolí mi, abych si ji vzal v návalu pomstychtivého vzte-ku… Ta odevzdaná kapitulace byla tak cizí Emilyině hrdé povaze, že se v Justinovi cosi úzkostně sevřelo.

Copak je ale divu, že je z něj zmatená? Jednu chvíli ji kárá jako děcko a vzápětí se s ní mazlí jako s děvkou. Na to, aby s ní jednal jako s ženou, nemá odvahu, protože se bojí, že by ji tím mohl navždy ztratit.

Krev mu ve slabinách bušila na protest, ale Justin věděl, že kdyby si ted Emily vzal, bylo by to stejně kruté jako znásilnění, ne-li ještě krutější.

Přehodil přes ni plášť a zvedl ji. Nepřestávala pevně tisknout víčka, ale objala ho kolem krku s nekonečnou důvěrou, která znovu otevřela bolestivou ránu v jeho srdci. Když vešel se svým břemenem do salonu, zákazníci paní Roseové uctivě ztichli. Emily zabořila Justinovi tvář do hrudi a on přes ni přetáhl cíp pláště, aby ji ochránil před zvědavými pohledy a šeptanými poznámkami. Sluhové mu rychle ustoupili z cesty. Nikdo se neodvážil nic namítnout, když ji odnesl do útočiště temné noci.

*

Penfeld, Bůh žehnej jeho spořádané anglické duši, neřekl ani jediné káravé slůvko, když mu pán o půlnoci divoce zabušil na dveře ložnice.

„Prosím tě, postarej se o ni, „ řekl Justin a podal mu teplý spící uzlíček.

Z Justinova výrazu bylo zřejmé, že kdyby Penfeld odmítl, mohlo by to mít neblahé důsledky. Sluha si upravil dlouhou noční košili a čepičku, odložil svíčku na skříňku s umyvadlem a jemně převzal Emily z Justinova náručí. Cíp kabátu se svezl a odhalil andělský obličejík se šmouhami od slz.

Penfeld se s Emily v náručí odkolébal tmavou chodbou. Justin se svezl do nejbližšího křesla a zabořil tvář do dlaní. Když sluha uložil Emily do postele a vrátil se, byl už Justin tentam a spícím domem se nesly melancholické tóny Chopinova Fantaisie-Impromptu.

Justin bušil do kláves a ignoroval disharmonické sténání klavíru. Už mu nestačilo mazlit se s klávesami a hladit je. Plenil každou notu a vrhal hudbu do éteru silou výbuchu. Prsty ho bolely. Ze spánků se mu řinul pot. Ale on hrál dál, ze všech sil se snažil utopit divokou beznaděj ve velkolepém burácení hudby.

Hned jak přišel, rozrazil okno, protože doufal, že ledový vzduch zchladí jeho rozbouřené smysly. Byla bezměsíčná noc. Na klavíru plápolala jediná svíčka a zalévala Justina mdlou září. Otlučenými prsty, které neukojenou vášní ztratily obratnost, znovu uhodil do kláves. Před očima mu plynuly tváře všech žen, jež za ten dlouhý den spatřil. Kdysi by mu možná stačilo uspokojit své touhy v jakémkoli navoněném ženském náručí, ale ted instinktivně poznal, že aby ulevil své touze po Emily, potřebuje mnohem víc než pouhé křečovité vyvrcholení. Hudba zahřměla v crescendu. Kolem Justina se roztančily děsivé stíny. A v kratičkém okamžiku ticha mezi dvěma tóny to zaslechl - slaboučký náznak povzdechu.

Nebyl sám.

Ruce mu nad klávesami strnuly. Kdo by mohl být tak šílený, aby se k němu v tuhle chvíli přiblížil? Svíčka v průvanu zaprskala a zhasla, místnost utonula ve stínech a v tichu. Ozýval se jen jeho drsný, přerývaný dech.

Prudce se na židličce otočil.

V dlouhé bílé košilí tam jako přízrak stála Emily a tiskla k sobě otrhanou starou panenku. Byla bosa a na tvářích měla stále ještě šmouhy od slz. Justinovi se stáhlo hrdlo. Vypadala tak mladince, jako dítě, které se uprostřed noci přikradlo ze schodů napít. Ale její oči byly bezesporu očima ženy a zračila se v nich jakási nevyslovená prosba.

Justin se zalykal pohnutím. Proč by ji nemohl obejmout? Proč by si ji nemohl přitáhnout na klín a něžně ji kolébat na hrudi? Proč by jí nemohl košilí osušit slzy a slíbit jí, že všechno bude zase v pořádku?

Protože by to byla lež. Přece celá ta léta neplatil tak vysokou cenu za své mlčení, jen aby jí ted začal lhát…

Kdyby se jí dotkl, už by se nezastavil. Tatáž ruka, kterou by si ji přitáhl na klín, by jí vyhrnula noční košili přes boky. Tatáž ústa, kterými by jí šeptal chlácholivá slůvka, by se přitiskla k jejím rtům, až by ji položil na klavír, rozevřel jí bělostná stehna a konečně vstoupil do jejích medových hlubin. Neodvažoval se jí dotknout. Neodvažoval se na ni dokonce ani pohlédnout.

Odvrátil se. Cítil, jak mu ztvrdla čelist, jako by byla vytesána ze žuly. „Vrať se do postele, Emily, „ poručil jí a sám ten ochraptělý hlas skoro nepoznával. „Okamžitě. „

Vycítil, že zaváhala. Slyšel, jak přešlápla bosýma nohama na koberci. K čertu s ní!

Proč jakživo neudělá, co se jí řekne?

Věděl, že nemá na vybranou, a tak spolkl poslední zbytky své hrdosti a upřel na ni obnažený pohled. „Vrať se do svého pokoje a zamkni dveře. Prosím. „

Rty se jí chvěly. Po tváři jí skanula třpytivá slza a po ní další. Panenka spadla na koberec, Emily se obrátila a utekla. Temný dům ji beze stopy pohltil.

„Je mi to tak líto, Emily. Tak strašně líto, „ zašeptal Justin do mlčenlivých stínů. Ta slova mu vycházela hluboko ze srdce, hlouběji než mohla Emily tušit. Litoval,

že ji rozplakal. Litoval, že se David nedožil toho, aby ho své úžasné dceři představil. David je oba zbožňoval. Nebylo tak úplně nepředstavitelné, že by požehnal jejich lásce.

Jenže David zemřel a vzal si své požehnání do hrobu.

Justin zvedl panenku, posadil ji na stojánek na noty a uhladil jí matné vlásky.

„My dva jsme staří přátelé, vid? „

Panenčiny skleněné modré oči si ho bezvýrazně prohlížely. Dotkl se klavíru, pohladil jednu klávesu, pak další, ale hudba byla tatam a on vězel v naprostém tichu.

Vstal a ztěžka vystoupal po schodech. Před Emilyinými dveřmi zpomalil. Zevnitř se nic neozývalo, žádné poplakávání ani zlomené vzlyky, jen bezbřehé ticho, které bylo dráždivější než pozvání. Justin se opřel čelem o dveře a potlačil zasténání. Jak dlouho potrvá, než mu ani zámek nezabrání vstoupit? Týden? Měsíc? Rok? Zradí Davida znovu - tím, že svede jeho dceru? Sevřel ruku opřenou o tvrdý mahagon v pěst.

Když uvolnil napjaté prsty, dveře se samy od sebe nehlučně otevřely.

Prosím tě, nezazlívej mi, že jsem si vykoupil klid svým mlčením…

Emily se skoro neodvažovala dýchat. Ležela na zádech mezi polštáři a dívala se, jak se škvíra mezi dveřmi a zárubní pomalu rozšiřuje. Objevil se v ní muž, jehož štíhlá silueta se temně rýsovala proti světlu svíček na chodbě. Čas jako by se vrátil zpátky do nehostinného podkrovního pokojíku a do tisíců jiných osamělých nocí. Emilyino srdce se rozbušilo jako zvon. Konečné za ní přišel vytoužený milenec - vždycky věděla, že se jednou dočká.

Zavřel za sebou dveře a otočil klíčem v zámku. Tichem se rozlehlo klapnutí západky. Pomalu došel k posteli, jako by byl vtahován do pavučiny a ztratil veškerou vůli k odporu.

Opřel se rukama po obou stranách Emilyiny hlavy. V očích se mu zračila otázka, na niž už odpověděly odemčené dveře. „Čekal jsem na tebe tak dlouho. „

„Zdaleka ne tak dlouho jako já na tebe, „ řekla Emily divoce, objala ho kolem krku a přitáhla ho k sobě.

Jejich rty se setkaly a sladce splynuly. Tentokrát nechutnaly po mořské soli, ale po Emilyiných slzách. Justin ji hladil palci po lícních kostech. „Jen žádné slzy, andílku. Dnes v noci plakat nebudeš. „

Přisál se k jejím rtům, aby ten slib zpečetil. Emily se k Justinovi přivinula a oba se překulili přes péřovou matraci, až se zamotali do prostěradla. Justin ochraptěle zasténal, když si uvědomil, že pod ním Emily leží nahá stejně jako oné noci na pláži. Kolik vzácného času promarnili, než odtamtud dospěli sem… Ale na lítost ted není pravá chvíle.

Dnes v noci bude pohřbívat svá temná tajemství v jejím něžném těle, až pro oba přestane existovat minulost i zítřek. Zůstane jen dnešní noc. Jen on a Emily, odsouzeni milovat se nikoli ve slunečních paprscích, ale v ebenovém plášti temnoty. Jemně jí

přejel jazykem přes dolíček ve tváři. Rty opsal křivku její čelisti a pak sklouzl níž k hebkému smetanovému hrdlu.

Emily mu rozepnula knoflíky košile, pohladila ho po hrudi a užasla nad mužností pevných svalů. Cítila, jak ploché terče jeho bradavek tvrdnou v odpověď. Justin vdechl život přízraku, který ji kdysi pronásledoval v dívčích snech. Nemohla se ho nabažit. Chtěla, aby ji drtil svou vahou. Chtěla ho do sebe vsát skrz konečky prstů. Připadala si hamižná a sobecká, rozdivočelá jako tygří mládě, které poprvé oslnil zářivý východ slunce. Hradby její hrdosti se pod tím žárem hroutily.

Chytila Justina za vlasy a přitáhla si ho k sobě. Hlas se jí zlomil, když pronesla slova, která v sobě tak dlouho dusila. „Miluj mě, Justine. Prosím. „

Položil jí prst na rty. „Ty mě nemusíš o nic prosit, Emily. Nikdy. „

A pak už sklouzli do hlubin vášně, jež znásobovala každý vjem. Justin hřejivýma rukama uchopil Emily za hýždě, nadzvedl ji a hýčkal. V náhlém návalu plachosti sevřela stehna k sobě.

Políbil trojúhelník hedvábných kudrlinek a pak něžně pofoukal místo, kde jeho ústa zanechala vlhký otisk. Jeho chraplavé zašeptání bylo napůl příkazem, napůl modlitbou. „Věř mi. „

Něco takového od ní ještě nikdy nežádal. Jak by mu to ted mohla odepřít? Nohy jí zmalátněly, ochable zvrátila hlavu na polštář a odevzdala mu mnohem víc než jen své tělo. Zasténala a sevřela v pěstech látku jeho košile. Byl její milenec, zároveň démon i anděl, a skýtal jí nevýslovnou rozkoš. Hroužil jazyk do sametových záhybů, laskal je a hladil, až se jí lůno křečovitě stahovalo mučivou slastí. Než mohl ticho spícího domu proříznout její výkřik, umlčel ji svými rty a zároveň ji šokoval i opojil chutí jejího vlastního zakázaného nektaru.

Začal si rozepínat kalhoty a Emily na nahém břiše zašimraly drobné chloupky, jimiž měl porostlé hřbety rukou. Byla vzrušená i vyděšené zároveň. Roztřásla se, protože si uvědomila, že za chvíli naplno okusí prudkou vášeň tohoto muže.

Ale její sladké utrpení v Justinových rukou teprve začínalo. Objal ji kolem zadečku, zvedl ji do polosedu a opřel o čelo postele. Pak jí rozevřel stehna, jak to jen šlo. Emily si připadala strašlivě zranitelná a hříšně zkažená. I v útočišti temnoty cítila, jak jí hoří tváře.

„Už jsem ti říkala, že jsem hrozně nesmělá? „ zašeptala. Jemně se jí dotkl a Emily zasténala. „To byla jedna z prvních věcí, kterých jsem si na tobě všiml. „ „Vážně? „

Z Justinova hlasu zazníval smích. „Ne. „

Vnořil palce do jejího těla a našel hedvábné poupátko ukryté vespod. Veškerou Emilyinu nesmělost rázem zaplašila chvějivá rozkoš. Začal prsty kroužit po napjatém roztaženém saténu a omýval srdce jejího těla perlivým hustým medem. Emilyin svět

se zúžil na ryzí vjemy. Zela v ní hlubší prázdnota, než jakou kdy v životě zakusila. Zdivočelá touhou se proti Justinovi vzepjala a přitiskla se k jeho rukám, protože chtěla víc, o tolik víc.

Justin byl pološílený vášní, ale přesto pokračoval v tom vybraném mučení. Jeho oči se už přizpůsobily tmě. Prohlížel si Emilyinu tvář a byl uchvácen záblesky rozkoše, které po ní tančily. Zasténala jeho jméno a skousla si spodní ret. Justin bojoval o sebevládu, přerývaně dýchal a zatínal zuby. Chtěl, aby ho Emily předešla tam, kam on sám spěje.

Jeho obratné prsty neustávaly ve svém úchvatném tanci, ani když Emily v nejcitlivějších místech pohladil celou svou tvrdou délkou.

Emily se zajíkla leknutím a vytřeštila oči. Justinova tvář potemnělá vášní se skoro dotýkala její. V očích mu jiskřilo. Přitiskl se k ní, vklouzl kousínek dovnitř a pak se zase poodtáhl v dráždivém příslibu. Když pochopila, k čemu se chystá, naplnil ji zároveň úžas i strach. Jakmile ji opanuje první temný záchvěv extáze, tenhle muž se jí zmocní.

Spalující dotyk jeho prstů se přesunul výš. Justin do ní znovu jemně pohroužil své ztvrdlé mužství, znovu se stáhl a tím úmyslným drážděním ji doháněl k naprostému šílenství. Vpletla mu ruce do vlasů a svíjela se pod ním. Sklopil hlavu, vzal do úst její ňadro, nejdřív něžně sál a pak zatahal za bradavku zuby. Emily se roztříštila na tisíc kousíčků. Zatímco jí otřásaly vlny rozkoše, Justin do ní tvrdě vnikl.

Ztlumila výkřik na jeho rameni, jak ji ovládla nezvyklá bolest i slast zároveň. Její nezkušené tělo se vzpíralo. Justin v extázi zaklonil hlavu, zaťal zuby a neúprosně do ní kousek po kousku vnikal. Na hrudi se mu perlil pot.

Emily cítila, jak se její tělo napíná, aby ho přijalo. Zahanbena vlastní neschopností zlomeně zaúpěla: „Nemůžu, Justine. Panebože! Jsi moc veliký. Nepůjde to. „

Pohnul boky a dokázal jí, že se mýlí. Pokračoval dál, až byl do posledního pulzujícího kousíčku pohroužen v jejím napjatém sametovém těle. Rty zachytil její výkřik a udusil ho svým vlastním.

Takhle to neplánoval - že bude napůl svlečený ztěžka oddechovat a tisknout Emily k čelu postele. Ale copak s Emily šlo někdy něco podle plánu? Zápolil s nutkáním pohybovat se v ní, ale chtěl jejímu tělu poskytnout čas, aby se jeho vpádu přizpůsobilo. Jazykem jí konejšil naběhlé rty, hýčkal jí ústa a láskyplně se jí tím omlouval, ačkoli jeho tělo prožívalo v jejím líbezném útočišti nejsladší extázi. Zpod tmavých řas skanula Emily slza.

Než mohla stéci po tváři, Justin ji zachytil jazykem. Emily otevřela vlhké oči.

„Žádné slzy, „ řekl tiše. „Víš, co jsi slíbila. „

Něžně ho políbila a roztřeseně se usmála. „Žádné slzy, „ zopakovala. Aby mu dokázala, že to myslí doopravdy, opřela se mu dlaní o hrud, prohnula záda do oblouku a pojala ho hlouběji, než se odvážil snít v těch nejtroufalejších snech.

Unikl mu hrdelní sten, ale i v mlze extáze si všiml, že sebou Emily škubla. Vzal ji za boky a přitiskl se k ní, odhodlán vypudit z její mysli všechny vzpomínky na bolest, anebo aspoň obětavě zemřít, až se o to bude pokoušet.

Když se v ní Justin začal pohybovat, Emily ucítila, jak se její tělo poddává jeho úchvatnému čarodějnému umu. Vzepřel se na rukou, narážel do ní boky a každým tím hedvábným nárazem ji zároveň pohlcoval i naplňoval. Tiskla se k němu a už si vůbec neuměla představit, že někdy nebyl její součástí. Nadzvedávala boky a vycházela vstříc jeho opojným pohybům. Tenhle vjem se lišil od extáze, kterou jí poskytl před chvílí. Byl plnější, jaksi temnější a skrývalo se v něm nebezpečí kapitulace. Emily se z hrdla draly tiché bezmocné steny, až nakonec, opojena slastí, nedokázala nic než ležet pod Justinovým silným tělem a plně se poddávat jeho touze.

„Emily, „ zamumlal jí do rtů tiché vyznání. „Moje sladká, přesladká Emily. „

Sáhl mezi ně a dotkl se jí. Ten něžný dotyk konečků prstů ji celou rozechvěl. Myslela si, že Justin už v ní ani nemůže být větší a tvrdší, ale nějak to dokázal a chvění vyústilo v nádhernou explozi. Jejich rty se srazily, spojily se v zoufalé touze umlčet společné výkřiky, neboť v tu chvíli veškerá vášeň, kterou v sobě Justin tak dlouho věznil, s burácením vytryskla z jeho slabin a horce se v Emily rozlila.

Justin zasténal, zhroutil se na ni, zabořil obličej do jejích kadeří a ztěžka oddychoval. Emily pohladila rty jeho zarostlou tvář, a když ucítila slanou vlhkost, poznala, že této noci oba dva porušili svůj slib.

Justina šimraly na zádech hřejivé stužky slunečního světla. Klimbal v teplém písku pod blankytnou oblohou a konejšil ho šepot vln narážejících na pobřeží. Písek byl tak jemný a měkký, že Justin cítil, jak se bez námahy noří do jeho péřových hlubin. Zhluboka vdechl vůni pižma a vanilky, která působila jako nejčistší a nejsilnější afrodiziakum.

Překulil se na záda, protáhl se a těšil se z pobolívání uspokojených svalů. Nechtělo se mu otevřít oči. Klidně by spal ještě týden. Obličej mu zalévalo příjemné teplo.

Kde to jsem? přemítal. Kde jsou těžké závěsy, které nepropouštějí světlo a čerstvý vzduch? Donutil se otevřít oči a zjistil, že se dívá na baldachýn nad Emilyinou postelí.

Bleskurychle se posadil a přitáhl si pokrývku k pasu. To, co slyšel, nebylo šumění vln, ale tiché pohyby Emilyiných rukou, jak skládala své spodní prádlo do kufru vyloženého látkou. Stála k němu zády a měla na sobě jen jeho košili, kterou večer odhodil. Jitřní světlo jí obestíralo kadeře zářivou gloriolou.

„Co to děláš? „ zeptal se Justin rozespale. I jemu samotnému to znělo nevrle.

„Pudinkoví se ve stáji hrozně líbí, „ řekla odevzdaně. „Asi bych ho měla nechat na starosti Jimmiemu. Myslíš, že si do svého nového příbytku budu moct pořídit kočku? Slečna Wintersová kočky nesnášela. Jak víš, nepotřebuju moc místa. S tatínkem jsme vždycky byli nejšťastnější v úplně obyčejných bytech. Nejhezčí vzpomínky mám na naši chatku v Brightonu. „ Ruce jí poklesly. „Ještě nikdy jsem nebyla něčí milenkou. Doufám, že mi to půjde. „

Justinově otupělé mysli chvíli trvalo, než pochopil, o čem Emily mluví. Když mu to došlo, odhodil pokrývku, vstal a došel k ní. Objal ji kolem pasu a přivinul ji k sobě. Nedokázala se setkat s jeho očima, dokonce ani ve vysokém zrcadle na dveřích skříně.

Ta nečekaná plachost Justina dojala. Otřel se Emily zarostlou tváří o spánek. „Tak ty bys chtěla někam jít? „

Emily proti své vůli vzhlédla a uchvátil ji kouzelný pohled na jejich společný odraz v zrcadle. Ten kontrast byl přímo ohromující. Justinovy tmavé vlasy vedle jejích kaštanových kudrlinek. Divoký půvab jeho nahého těla vedle pomačkané košile, kterou měla na sobě ona. Fascinovaně se dívala, jak jeho bronzové ruce kloužou po bílém lnu, a živě se jí vybavilo, jaké to bylo cítit tyhle ruce na sobě… a v sobě.

Přerývaně se nadechla. „Tvoje matka…, tvoje sestry… Nesmíme dopustit, aby jim uškodila moje pošpiněná pověst. „

Láskyplně vzal její ňadra do dlaní. „Tak sis minulou noc připadala? Pošpiněná? „

Emily si vzpomněla na všechny ty chvíle, kdy ji bezdůvodně shazovali a ponižovali. Směle se setkala s Justinovým pohledem v zrcadle. „Ne. Nepřipadala jsem si pošpiněná, ale milovaná. „ Ovinula prsty kolem jeho. „Víš, že máš naprosto úžasné ruce? „

Svým pomalým líným úsměvem ji dojal. „Vždycky jsem věděl, že se mi jednou vyplatí procvičovat ty pekelné stupnice. „ Laskal jí hrdlo, až jí po zádech přejížděly záchvěvy rozkoše. „Nikam nepůjdeš, andílku. Nanejvýš zpátky do postele. „

Položila mu hlavu na rameno a nastavila hrdlo jeho sladkému mazlení. „To teď přece nejde. Co když tě přijde hledat Penfeld? „

Opřel se jí boky o zadeček a začal jí něžně vyhrnovat košili. „Ujišťuju tě, že budeme hotovi mnohem dřív, než bych si přál. „

*

Poprvé od pánova návratu zavládl v Grymwilde Mansion klid a mír. Justin se nenamáhal nějak vysvětlovat Emilyino krátkodobé zmizení, prostě jen prohlásil, že se ztratila. Pouze on a Emily věděli, jak málo chybělo, aby byla ztracená dočista. Rodina se moudře zdržela vyptávání. Všichni nadšeně sklízeli plody Justinovy slunné nálady.

Salonkem zněl celý den smích a hudba. Justin a Emily hráli pořád dokolečka karty s Lily, zpívali s Edith dueta a pomáhali Millicent rozvazovat uzly na vyšívání. Herbert

s Harveym každé ráno odcházeli do svých nových úřadů ve Winthropově lodní společnosti a hrdě se předváděli s hezkými koženými aktovkami, které jim švagr pořídil. Nakonec se rozhoupal i Harold a začal se ucházet o místo na burze, i když otráveně a s mrmláním.

Jestli je tohle další projev vévodovy záhadné mozkové horečky, šeptali si sluhové, zatímco přepočítávali štědré odměny, pak je to projev vskutku příjemný. Jenom Justin věděl, že trpí horečkou úplně jiného druhu.

Jednou odpoledne vyhlížel Penfeld z arkýřového okna do zahrady, když k němu

připlula vévodkyně.

Společně mlčky pozorovali, jak Justin s Emily dovádějí kolem zamrzlé kašny a v patách jim pobíhá Pudink. Jejich skotačení vneslo do mrtvé zahrady takový závan jara, že by se vévodkyně nedivila, kdyby stromy přímo před jejíma očima rozkvetly.

Emily se jako šipka vrhla za holé větve hlohu, tváře zčervenalé zimou i smíchy. Justin jí útěk překazil, popadl ji za kapuci a přitáhl si ji k sobě. Ztichla a smích se jí z očí vytratil. Justin sklopil hlavu a jejich rty se ocitly tak blízko u sebe, že se obláčky jejich dechu smísily.

Vévodkyně se zhluboka nadechla.

V tu chvíli si žárlivý Pudink stoupl na zadní a strčil mezi ně svůj tupý čenich.

Penfeld vytáhl z kapsy kapesník a otřel si čelo.

Justin s Emily nejspíš zahlédli zákmit bílé barvy, protože se oba provinile podívali k oknu. Emily se vyvlékla Justinovi z náručí, vesele se zatočila dokolečka a pak si klekla a zabořila obličej do Pudinkový žíhané srsti.

Penfeld zvedl nos a popotáhl. „Člověka hřeje u srdce, když vidí, že se někdo tak oddaně věnuje svým povinnostem. „

Vévodkyně si rozložitého sluhu změřila přimhouřenýma očima. „Ano, je to skutečně dojemné. „

Justin s Emily hráli hru. A hráli ji s nadšením. Přes den zachovávali zdání dokonalé počestnosti a dbali, aby nikdo nepostřehl, když se Emily ve skrytu pod ubrusem otřela Justinovi chodidlem o lýtko, nebo když on jí pod karetním stolkem propašoval kartu navíc. Nekonečné hodiny se vlekly a neodměřoval je pohyb kyvadla vysokých stojacích hodin, ale toužebné pohledy a ukradené polibky. A potom konečně přišla chvíle, kdy Emily zdvořile ztlumila zívnutí kapesníkem a vystoupala po dlouhých točitých schodech do ložnice.

Čekávala rozechvělá a jako na trní, dokud dům neztichl. Pak se ozvalo výmluvné zaskřípění otvíraných dveří a do její postele a náruče vklouzl Justin.

Justinovi připadalo, že zemřel a ocitl se v ráji. Přes den se těšil z Emilyiny společnosti, v noci z rozkoší v jejím půvabném náručí. S něhou si podmanila jeho tělo i duši a on se stal jejím otrokem. Nikdy v životě si nedokázal představit, že by mohl

zakoušet takovou slast a vášeň. Emily byla div, živoucí zázrak, vnášela do jejich milování nadšení a dobrodružství, stejně jako ho už dřív vnesla do Justinova života.

Jednou pozdě v noci proťal ticho spícího domu třeskot těžkého nábytku a rozbíjeného skla. K Emilyiným dveřím se seběhly desítky nohou.

Na mahagonové dveře zabušila Haroldova pěst. „Hej, děvče! Otevři! Co se to tam

děje? Nestalo se ti nic? „

Emily rozrazila dveře a ocitla se tváří v tvář hloučku v nočních čepicích, v němž se tísnila celá Justinova rodina, Penfeld a pár kurážnějších sluhů.

Emily si odhrnula z rozhořelého obličeje rozcuchané vlasy a nervózně se zasmála.

„Jsem hrozná nešika. Asi se mi něco ošklivého zdálo. Vypadá to, že jsem spadla z postele a přitom jsem převrhla noční stolek. „ Sáhla si ke krku, aby si uhladila stuhy na noční košili, ale s hrůzou zjistila, že je má na zádech, protože si košili oblékla obráceně.

Jedna z vyjevených služek se kolem ní pokusila dohlédnout na tu spoušť. „Hned

přinesu koště, slečno, a uklidím to. „

„Ale ne. „ Emily rychle přivřela dveře. „To nebude potřeba. Jsem hrozně rozespalá. Stačí, když to uklidíte ráno. „

Justinova matka si založila ruce v bok. S ocelově šedými vlasy natočenými na papírcích připomínala Medúzu. Emily sklopila oči, protože se bála, že by ji vévodkynin obviňující pohled mohl proměnit v ledacos horšího než jen v kámen.

„Kde je můj syn? „ dožadovala se vévodkyně. „Cekala bych ho tady, vždyť takováhle rána by vzbudila i mrtvého. „

Penfeld rychle špitl: „Můj pán má velmi tvrdý spánek. „

Všichni na něj zůstali zírat. I Emily užasle otevřela pusu nad tou nestydatou lží. Jenže Penfeld dokonce i v noční čepičce se střapcem a dlouhé košili působil tak důstojně, že se nikdo neopovážil nic namítnout.

„Hmmm, „ odfrkla si vévodkyně pochybovačně.

Zamířila ke své ložnici a brokátová sukně županu se za ní vlnila. I ostatní se jeden po druhém rozcházeli.

Jako poslední odešel Penfeld. Galantně smekl před Emily noční čepičku a spiklenecky na ni mrkl.

Přibouchla dveře a otočila klíčem. „Syčák jeden! On to celou dobu ví. „ Připlácla si ruku přes pusu, aby potlačila zachichotání.

Dveře skříně se rozletěly a zevnitř se vynořil Justin. Kolem pasu měl omotaný saténový župan a z vlasů si vytahoval pštrosí péro.

„Takhle se na mě nedívej, „ řekla Emily. „Vždyť jsem nelhala. Vážně jsem spadla z postele. „

Zahrozil jí pštrosím pérem. „Tak jako jsi na Novém Zélandu spadla přes palubu? „

„Ale kdepak, to vůbec nebylo totéž. „

„Díkybohu. „ Sklonil se a políbil ji. Pštrosím pérem ji zalechtal na zádech, až Emily tiše zasténala. „Štve mě, že musíme být zticha. Mnohem radši bych byl na Novém Zélandu a ležel na pláži, kde nás může slyšet jen měsíc a hvězdy. „ Snížil hlas do chraplavého šepotu. „Chtěl bych strávit celou noc tím, že bych tě nutil křičet. „

Promluvila s ústy opřenými o jeho hruď. „A jak bys to dělal? Odrecitovával bys mi všechny druhy čajů, které má Penfeld ve sbírce? „

„Víš co? Já ti to předvedu. „ Jemně ji odvedl k oknu a vtiskl ji do plyšových polštářů na okenním sedátku. Na špičce nosu ji zašimraly závěsy z bruselské krajky.

Hlas se jí zachvěl. „Justine? „

„Hmmm? „ ozval se. Poklekl za ní a vyhrnul jí košili. „Jestli vypadneme z okna, nechám vysvětlování na tobě. „ „Bude mi potěšením, miláčku. „

Když se jim saténový župan svezl jako lesklý závoj ke kolenům, Emily se proti Justinovi vzepjala a věděla, že potěšení je zcela na její straně.

Justin si namotal na prst hebký prstýnek Emilyiných vlasů, pak jej pustil a díval se, jak se jí znovu kroutí u tváře. Ve spánku něco zamumlala a zavrtala se hlouběji do polštářů.

Po zmuchlaném ložním prádle se rozlévalo matné jitřní světlo. Justin jeho příchod nenáviděl. Rozčilovalo ho, že se musí vyhrabat z teplého útočiště pokrývek a proplížit se studeným starým domem do své opuštěné postele. Srdcem mu projela bolest. Emily vypadala s tvářemi zrůžovělými spánkem a rozcuchanými vlasy tak líbezně a vroucně. Nechtěl od ní odejít. S úlekem si uvědomil, že už od ní nikdy nechce odejít.

Chtěl mít právo trávit s ní celé noci i dny v posteli, kdykoli si zamane. Chtěl ji odpoledne doprovodit na hraběnčinu slavnost a předvést celému světu, že Emily patří jen jemu.

„Ach Davide, „ zašeptal, „co jsem to provedl… „

David mu ji kdysi svěřil. Jestlipak by mu prokázal tu čest i dnes, po všech těch letech dobrovolného exilu? Jedno však věděl Justin docela jistě: Kdyby jeho přítel ještě žil, dolezl by k němu třeba i po čtyřech a prosil ho o Emilyinu ruku.

Uhladil Emily kadeře, něžně ji políbil na čelo a pak vylezl z postele. Když Emily něco nespokojeně zamumlala, přistrčil do vylezeného důlku, odkud vstal, vyhřátý polštář. Objala ho, přitáhla si ho pod bradu a blaženě si povzdechla.

Justin překročil spoušť, jež v pokoji zůstala po noční nehodě, a rychle se oblékl, neboť se bál, aby jeho odhodlání odejít nevzalo zasvé. Napadlo ho, jak by se asi spořádané služebnictvo tvářilo, kdyby prostě zatáhl za šňůru se střapcem, která visela ze stropu, a objednal pro sebe a svou schovanku vajíčka a uzeného lososa přímo do postele. Při tom pomyšlení se usmál.

Jeho úsměv se však rázem vytratil, když otevřel dveře a zjistil, že se o protější zed opírá jeho matka s pažemi výmluvně založenými na hrudi.

Mám však strach, že se do našeho ráje vloudil had a chystá se zaútočit…

Olivia Connorová nevyhlížela v županu a pantoflích o nic méně majestátně, než když byla vyzbrojena plesovými šaty s honzíkem. Justin se natáhl za sebe a přibouchl dveře Emilyiny ložnice.

Hleděl matce zpříma do očí a snažil se tvářit jako by nic, ačkoli se mu do tváří vkrádal ruměnec. Přiměl se ke kyselému úsměvu. „Proč si připadám, jako by mi zase bylo šest a tys mě přistihla, jak kradu Grácii sušenky? „

Ocelovým pohledem si přeměřila jeho nezapnutou košili a pomačkané kalhoty.

„Zdá se, že tentokrát jsi toho ukradl mnohem víc. „

Justin posbíral trosky svého šarmu, opřel se o dveře, zkřížil paže na hrudi a úmyslně napodobil matčin postoj. „Přiznávám se. Tak co uděláš? Znova mě vydědíš?

„

„Copak jsi zapomněl? Ted jsi vévoda. Nemůžu tě vydědit. Zato ty mě můžeš poslat do domova pro vdovy, jestli chceš. „

„Ale tím bych naznačoval, že počítám s jinou vévodkyní. „ Pokynula hlavou ke dveřím. „A ne snad? „

Justin si prohrábl vlasy a najednou se cítil spíš na šedesát než na šest. „Obávám se, že ne. „

„To je ale škoda. Vy dva byste spolu měli krásné potomstvo. „ Povytáhla obočí.

„Tedy pokud už nemáte. „

Tlumeně zaklel. O kus poodešel, pak se zastavil zády k ní, s rukama v bok. Hořkost, kterou v sobě léta dusil, teď vyvřela na povrch. „Nikdy dřív ses o mě nezajímala. Myslíš, že se ti najednou začnu svěřovat? „

Z jejího hlasu nezaznívala ani špetka lítosti. „Ne, nemyslím. Vím, jaká jsem byla - dobrá manželka, ale mizerná matka. „

Justin se prudce otočil, protože ho to přímočaré přiznání překvapilo.

„Přemýšlel jsi někdy o tom, co na tobě otci tak vadilo? „ zeptala se vévodkyně.

Justin sklopil oči a zadíval se na koberec. „Den co den. A pokaždé jsem dospěl ke stejnému závěru. Je ve mně něco špatného. „

Zavrtěla hlavou. „Naopak. Je v tobě něco správného. Něco tak jasného a zářivého, že ho to zaslepilo žárlivostí. „

Justin k ní nevěřícně vzhlédl.

„Frank Connor nebyl vždycky takový, jaks ho znal. Nestál o obchod a titul o nic víc než ty. Visely mu na krku jako olověná kotva a stahovaly ho ke dnu. Mnohem radši by vyplul s graciézním kliprem za horizont a objevoval svět. Ale neměl tvou odvahu. Neměl odvahu, aby se prostě sebral a udělal to. „

Justin se zmítal ve víru citů. Matka vykročila k němu.

„To, že si odepřel své sny, z něj udělalo zahořklého, zlého starce. „ Povytáhla se na špičky a políbila Justina na tvář. Ucítil dávno zapomenutou, uklidňující vůni šeříku a kafru. „Neudělej stejnou chybu, synu. „

Když odešla, Justin zůstal osaměle stát na chodbě a upíral zrak do prázdna. Možná má matka pravdu, pomyslel si. Možná je načase pohřbít staré přízraky a konečně nechat Davida v klidu odpočívat. Možná je načase, aby se s Emily začali těšit nejen dneškem, ale i zítřkem.

Emily podala plášť čekajícímu sluhovi a společně s Lily prošla vstupní halou honosného sídla hraběnky Guermondové do salonu. Byl vyzdoben v novořeckém stylu, který se těšil oblibě před více než sto lety. Z naleštěných podstavců se vzpínaly štíhlé dórské sloupy. V rohu ospale vyhrával kvartet hudebníků. Emily s Lily se vmísily do brebentícího zástupu lidí. Emilyina nařasená vlečka šustila po mramorové podlaze.

Křišťálové lustry se třpytily pod polibky zimního slunce, které se dovnitř linulo křídlovými okny. Emily se tak dlouho dusila v gotickém příšeří Grymwilde, že jí teď ten příval světla úplně oslnil.

Když Lily odešla za kamarádkou, Emily zalétla pohledem ke dveřím. Doufala, že se v nich co nevidět objeví Justin. Jel vedle kočáru na krásném kaštanovém koni a ve fraku a s cylindrem mu to ohromně slušelo. Už od rána se zdál podivně vzrušený a zlaté oči měl vroucnější než kdy jindy. Emily věděla, že tohle odpoledne pro ně bude znamenat nekonečně sladká muka. Aby se neprozradili, neodvažovali se spolu ani tančit. Zato později, pomyslela si Emily, v klidných, líbezných nočních hodinách, kdy zbytek světa spí, dojde jejich trpělivost odměny. Při tom pomyšlení se jí rozhořely tváře. Nikdy by ji ani ve snu nenapadlo, že se tak zblázní do nějakého muže. A už vůbec ne do tohoto muže.

„Emily, drahoušku, jsi to ty? „ Emily sebou škubla, když ji do uší udeřil Cecillin hlas. Její bývalá trapička ji div neudusila v objetí. „Slíbila jsem Henrymu, že tady budeš. Přímo šílí touhou, aby si s tebou mohl zatančit. „

Emily se jí pokusila vykroutit. „To bohužel nepůjde. Můj taneční pořádek už je plný. „

„Jak by mohl být plný? Vždyť jsi sotva dorazila. Počkej tady a já pro něj dojdu. „

Jakmile Cecille odklusala z dohledu, Emily se schovala do rohu a začala zběsile

čmárat do tanečního pořádku vymyšlená jména.

„Poslyš, děvče, neznáme se odněkud? „

Zvedla hlavu a uviděla, jak si ji popraskaným lorňonem prohlíží krví podlité oko.

Vydechla zděšením.

„Asi si mě s někým pletete, pane, „ vypravila ze sebe a ustupovala před tím

tělnatým mužem.

„Dal bych za to krk, že ne, „ prohlásil. „Připadáte mi strašně povědomá. „ Sklouzl chlípným pohledem k jejímu nabíranému hedvábnému živůtku. „Ze bychom se potkali minulý týden na karetním večírku? „

„Neřekla bych. „ Emily ke své úlevě spatřila, jak se zástupem blíží Justin. Zlomyslně se usmála a vrhla se muži kolem krku. „Strýčku Georgi! „ Přivolala ukazováčkem Justina a vykřikla tak hlasitě, že se to rozlehlo na celou místnost:

„Podívejte, Vaše Výsosti, to je jeden ze starých kamarádů mého otce - můj milý strý-

ček George! Vzpomínáte si na něj? Tak rád mě houpával na kolenou. „

Justin by si možná nevzpomněl, zato strýčku Georgeovi pomalu svítalo. Když spatřil, jak se ze zástupu s vražednou elegancí oddělil vévoda z Winthropu, viditelně v Emilyině dusivém objetí pobledl. Několik lidí už po nich zvědavě pokukovalo.

„Ne ne, slečno, „ vykoktal. „Je mi líto, ale spletla jste se. Nejmenuju se George.

Jmenuju se Harry. Tedy Alfréd. „

„Určitě žertujete! „ vykřikla Emily, když se vedle nich Justin zastavil. „Ta podoba je neuvěřitelná. „ Popadla tlusťocha za odulé tváře a natočila ho obličejem k Justinovi, aby si ho mohl prohlédnout. „Vypadá úplně jako George, nemyslíte, Výsosti? „

Justin si její dobrodružství v nevěstinci pamatoval lip, než mu bylo milé. Za mnul si bradu. „To je opravdu podivné. Víte jistě, že nemáte dvojče, dobrý muži? „

„Ano. Ne. Nevím. Možná že mám. Moje matka se nikdy jasně nevyjádřila. A ted mě prosím omluvte, musím už jít. „ Strýček George-Harry-Alfréd se neobratně vyprostil z Emilyina objetí a prchal k východu, ani si v tom spěchu nevšiml zmateného sluhy, který mu podával převlečník a hůlku.

Emily se zvonivě rozesmála. Justinův vřelý pohled ji hřál jako pohlazení. Srdce se jí zatetelilo.

„Moc ti to sluší, „ řekl Justin.

Sklopila hlavu, protože se jí náhle zmocnila plachost. Nebylo snadné vidět v tomhle usedlém, elegantním šlechtici onoho nevázaného rošťáka, který se s ní každou noc miloval až do svítání. „Tobě taky. „

„Zatančíš si se mnou? „ zeptal se a oči mu zvážněly.

„Co si pomyslí ostatní? „ Poprvé v životě jí záleželo na názoru druhých. Musí

přece myslet na Justinovu pověst.

„Pomyslí si, že ten bláznivý zazobaný vévoda konečně našel ženu, která je natolik hloupá, že se za něj provdá. „

Emily se odvrátila a zalykala se přívalem citů. Justin o ni stojí. Nejen na pár hodin ukradených nočních radovánek. Navždy. „Ale to bude skandál, „ zašeptala. „Jsi můj poručník. Víc než měsíc jsem s tebou žila pod jednou střechou. Všichni nás odsoudí. „

„Tak je pošlu ke všem čertům a odvezu si svou nevěstu na Nový Zéland na maorskou svatbu. „ Na dlouhou chvíli se odmlčel. „Co tomu říkáš? Odpustí nám Cecille, když své zasnoubení oznámíme na její slavnosti? „

Emily se k němu otočila a skrz slzy se usmála. „Vždyť mi odpustila, že jsem jí strčila do boty mrtvou myš. „

Justin ji bez ohledu na zvědavé pohledy sevřel v náručí. „Přestaň plakat. Penfeld by ti neodpustil, kdybys mi odplavila z klop všechen škrob. „ Přistrčil jí pod nos kapesník. „Tumáš. Vysmrkej se. Hodná holčička. Už je to lepší? „ Když přikývla, pobídl ji: „Tak pojď. Postavila ses kanibalům a drakům. Určitě tě nevyděsí pár matron a nafoukaných snobů. „ Emily znovu přikývla, tentokrát horlivěji. Justin se usmál. „Upřímně řečeno mě děsí taky, ale s tím nic nenaděláme. Když budou moc protivní, pošlu pro matku, aby nás bránila vlastním tělem. „

Emily se do něj plaše zavěsila a Justin ji vedl k tanečnímu parketu. Zdálo se, že si jich nikdo nevšímá. Všechny oči se upíraly na člověka, který právě vešel. Salonem se šířil vzrušený šepot.

Když se zástup rozestoupil a odhalil objekt všeobecného zájmu, Emily hlasitě zasténala: „Další? To snad ne! Copak se hraběnka a paní Roseová zásadně pohybují ve stejných společenských kruzích? „

Justinova paže pod její rukou strnula. Emily k němu vzhlédla. Byl bílý jako křída, z obličeje se mu vytratily i poslední zbytky opálení.

Polekaně mu stiskla paži. „Co se děje? Vypadáš, jako bys spatřil přízrak. „

Setřásl její ruku a zůstal nehnuté stát. Obličej se mu napjal a změnil se v ostražitou masku. Emily se rozhlížela kolem a hledala důvod Justinova podivného chování, ale viděla jen onoho uhlazeného cizince, s nímž se setkala v parku a pak v nevěstinci. Jako

vždy byl dokonale oblečen. Se šarmem sobě vlastním se proplétal mezi hosty, přecházel od hloučku k hloučku, tu se usmál, tu utrousil vtipnou poznámku. Ve štíhlých prstech nenucené držel vysokou sklenku se šampaňským, jako by se s ní narodil. Na každém kroku ho provázely obdivné pohledy.

„Opravdu je tak hezký, jak se o něm říká, vid? „ Emily nadskočila, když se za ní objevila Cecille. Svým dramatickým šepotem by polekala i hluchého. „Všechny dívky po něm šílí. Je Ital a víš, co se o Italech povídá. „ Potměšile se zahihňala. „A navíc je milionář. Prý zbohatl díky těžbě zlata. „

Když se muž. zastavil poblíž, aby políbil ruku jakési krásce, která se blaženě culila, Cecille využila příležitosti. Vyrazila kupředu, popadla ho za paži a přitáhla k nim. Justin s cizincem se ocitli tváří v tvář.

Cecille spustila: „Vaše Výsosti a Emily, ráda bych vám představila… „

„Ahoj, Justine, „ přerušil ji neznámý. Jeho hlas s lehkým cizím přízvukem byl lahodný jako doušek koňaku, přesně jak si Emily pamatovala. Usmál se, zvedl sklenku a líně upil šampaňského.

„Ahoj, Nicky, „ odpověděl Justin. Pak se rozmáchl a praštil ho pěstí do obličeje, až cizinec zavrávoral a narazil do sloupu.

Cecille, postříkaná šampaňským, zmateně dokončila: „…matčina nového přítele, pana Nicholase Saleriho. „

Možná přijde čas, kdy budeš muset čelit životu bez mé lásky…

Emily se zapotácela. Cecille ji naštěstí zachytila a zachránila před pádem. Celý salon šokované ztichl.

Nicholas se posadil a opřel se zády o sloup. Bělostnou košili měl pocákanou krví a z koutku úst mu vytékal tenký rubínový pramínek. Do očí mu spadl pramen ebenových vlasů. Odhrnul si ho dozadu a rychle se vzpamatoval.

Odmítavě mávl na sluhy, kteří mu spěchali na pomoc, a sám se vyškrábal na nohy. „Taky tě rád zase vidím, Justine. „

Lehce zavrávoral, sklonil se a políbil Emily ochablou ruku. „Jako vždy je mi potěšením, slečno Scarboroughová. Máte stejné oči, jako míval váš otec. „

Emily omráčeně zírala na svou ruku. Klouby prstů měla potřísněné Nickyho krví.

Otřela si je o sukni, na níž zůstala ošklivá šmouha.

„Nesahej na ni těma špinavýma prackama, „ zavrčel Justin a vykročil k Nicholasovi.

Sluhové ucouvli, protože věděli, že vévoda má pověst člověka, který podléhá nepředvídatelným výbuchům zuřivosti.

Nicholas vytáhl z kapsy čistý kapesník a otřel si rty. Znechuceně se zadíval na poskvrněnou látku a pak hodil kapesník vyděšené služce.

Obdařil Emily shovívavým úsměvem. „Musíte mému starému příteli prominout, slečno Scarboroughová. Měl jsem takové uvítání čekat. Pocit viny může na člověku zanechat neblahé následky. Řekl bych, že Justin je poněkud vykolejený od chvíle, kdy zavraždil vašeho otce. „

Zástup se zajíkl.

„O čem to mluvíte? „ vykřikla Emily. „Copak jste se úplně zbláznil? „ Popadla Justina za klopy, které před chvilkou promáčela slzami radosti. Zoufale propátrávala jeho tvář. „O čem to ten člověk mluví? Vždyť je to směšné. Řekni mu, ať tě přestane tak absurdně obviňovat. „

Justin upíral zrak přímo před sebe.

Divoce jím zatřásla. Hystericky vykřikla na celou místnost: „Řekni něco, Justine.

No tak mluv! Řekni jim všem, žes tatínka nezabil! „

Zadíval se na ni a v jeho očích bylo tolik soucitu, že by mu nejradši na místě umřela v náručí. Jemně vyprostil její prsty ze svého kabátu, odvrátil se a odešel. Salonem proběhlo mumlání a poděšené výkřiky, ale Emily neslyšela nic než neúprosný hukot moře.

Justina našla v zimní zahradě Grymwilde. Prosklenou západní stěnou, pokrytou květy mrazu, pronikalo odpolední slunce a zbarvovalo dlaždice do jantarová. Uprostřed změti exotických květů a popínavých rostlin chrlila nízká fontánka z oblázků gejzír vody. Justin seděl na okraji a pomalu otrhával okvětní plátky bohaté zimní růže. U nohou už měl šarlatovou kaluž.

Ve vlhkém dusnu, které ve skleníku panovalo, se mu košile lepila k ramenům a vlasy se mu zkroutily do chlapeckých prstýnků. Emily si s překvapením uvědomila, o kolik mu narostly od chvíle, kdy si je nechal ostříhat.

Posadila se na okraj fontány vedle něj a uhladila si krví potřísněné šaty. Justinovi se z prstů třepotavě snesl další plátek. Emily se jako uhranutá dívala na jeho půvabné, krásné ruce. Ruce vraha.

Zvedl hlavu a Emily věděla, že jeho oči nevidí lesklé lístky aspidistry, která se pnula po ozdobném mřížoví, ale měsícem zalitou pláž. Ze jeho uši, stejně jako její, neslyší zurčení fontánky, ale odvěký hukot moře.

Promluvil podivně bezvýrazně. „Nicky se tehdy skoro týden neukázal. Nejdřív jsme si z jeho nepřítomnosti nedělali hlavu -nebylo to poprvé, kdy bez vysvětlení zmizel. Jenže pak se začaly šířit zvěsti o konfliktu mezi Maory a bělochy. Vydal jsem se ho hledat, ale našel jsem jenom zakrvácené cáry, které zbyly z jeho kabátu. Necelou míli od našeho tábora mě přepadli Maorové. Snažil jsem se jim utéct, šlo mi o život. Tohle byli jiní Maorové, než s jakými ses setkala na Severním ostrově. Byl to kmen Hauhau -fanatici, kteří nenávidí všechny bělochy. Zajatcům provádějí ve jménu svého boha příšerné, nepopsatelné věci. „

Emily zaťala prsty do sukně, aby odolala nutkání pohladit ho.

„Vystřílel jsem celý zásobník až na poslední náboj. „ Pochmurně se zasmál. „Ten jsem si šetřil pro sebe, kdyby mě náhodou chytili. „

Krátce se odmlčel, než pokračoval: „Když jsem doběhl na pláž, už jsem je za sebou neslyšel. Viděl jsem, že ve stanu svítí světlo, a věděl jsem, že David na mě čeká. Kdyby se nám podařilo spustit člun na vodu, snad bychom si zachránili aspoň holý život. Bůh ví, že jinak nám toho Hauhauové moc nenechali. „ Sklopil hlavu.

„Nekonečně dlouho jsem se krčil v keřích, protože jsem se bál přeběhnout přes nekrytý pruh písku. Ale pak jsem si vzpomněl na tebe. „

Emily rukou čeřila chladnou vodu ve fontánce.

„Vzpomněl jsem si, jak David vyměnil své milované kozinkové rukavice za kousek leštěného jantaru pro tebe. Z nějakého důvodu mi to dodalo odvahu, kterou jsem potřeboval. Rozeběhl jsem se přes pláž a vpadl jsem do stanu. David mě v pádu zachytil. „

Proboha, chlapče, co se děje? Kde je Nick? Je to ještě horší, než jsme se báli?

„Nejdřív jsem si myslel, že se mi ho nepodaří přesvědčit. Nechtěl uvěřit, že je všechno pryč - Nicky, zlato, tvoje dědictví. Musel jsem jím třást, nadávat mu. „

Sakra, Davide! Na tohle ted není čas. Musíme rychle pryč. To je naše jediná naděje.

Emily skanula ze špičky nosíku slza, skápla do vody a beze stopy zmizela.

„Dotáhl jsem ho přes pláž ke člunu. Ale on se mi vyrval a rozběhl se zpátky ke stanu. Nikdy jsem se necítil osaměleji než v tu chvíli. Stál jsem tam na pláži a zdálo se mi, jako bych byl jediná živá bytost široko daleko. Jediný běloch. A pak jsem je uslyšel. Vyrojili se z lesa a jako potetovaní pavouci se hrnuli ke stanu. Varovně jsem vykřikl a běžel zpátky. Ale než jsem dorazil ke stanu, vytáhli Davida za ruce a za nohy ven. Bojoval s nimi ze všech sil. Potom na mě začal něco křičet, ale Maorové ječeli, takže jsem mu nerozuměl. „

Emily se jako omráčená dívala na Justinův zasmušilý, čistě řezaný profil.

„Zběsile jsem těkal pistolí sem a tam, protože jsem nevěděl, na koho mám vystřelit. Bylo jich příliš mnoho a já měl jediný náboj. A pak jsem porozuměl, co David křičí. O co mě prosí. „

Zastřel měl Proboha, Justine, zastřel měl

„Nadával, vyl a prosil. A já tam zoufale stál a pro pláč jsem ani nebyl schopen zamířit. Vlekli ho do lesa. „ Svěsil hlavu. „A tak jsem ho zastřelil. „

Emily zavřela oči a škubla sebou, jako by uslyšela ozvěnu toho osudného výstřelu. V nose ji zaštípal nakyslý pach střelného prachu. A pak zavládlo v zimní zahradě, stejně jako tehdy na pláži, naprosté ticho. Ticho, které je s Justinem navždy poutalo k sobě. Ticho, které je navždy rvalo od sebe.

„Když jim David v rukou ochabl, Hauhauové ztichli. Zírali na mě a já věděl, že si pro mě přijdou. Dokonce jsem je provokoval. „

Pojďte si pro mě! Pojďte, vy mizerní hajzlovél Tak na co sakra čekáte?

„Jenže oni ho prostě pustili a zmizeli zpátky v lese. „ Ramena mu poklesla. „To bylo ze všeho nejhorší - že se nevrátili a nezabili mě. Když jsem zvedl Davida do náručí, v prstech ještě pořád svíral ten řetízek. Nepustil ho, ani když se tak úporně

bránil. V tu chvíli jsem pochopil, proč se vracel do stanu. Šel pro ty hodinky -pro hodinky s tvojí podobenkou. „

Emily vstala, protože už nedokázala víc snést.

Justin počkal, až dojde ke dveřím a položí ruku na kliku. „Emily? „

Podíval se jí zpříma do očí a jeho zlatý pohled pálil víc než slunce. „Nezapomeň na jedno. Nikdy jsem ti nelhal. „

Emily zaťala zuby, aby se jí nerozklepala brada. „Ale taky jsi mi neřekl pravdu, „ pronesla tiše.

Poslední, co spatřila, než za sebou zabouchla dveře, byl zmačkaný kvítek, který Justinovi vypadl z ochablých prstů.

*

Justin nehlučně procházel spícím domem. Věděl, kde překročit skřípající prkno, kde se vyhnout stolku, aby neshodil obrázky ve stříbrných rámečcích natěsnané na jeho desce. Vysoký koberec tlumil jeho kroky. Hodiny na podestě dvakrát odbily.

Měl pocit, jako by vklopýtal do své noční můry. Před ním se donekonečna táhla chodba, chodba s dveřmi, které se mu každým krokem vzdalovaly. Bál se, že půjde věčně, a přesto k nim nikdy nedorazí.

Ale konečně před nimi stanul. Otřel si zpocené dlaně o kalhoty a sáhl po klice. Nikdy dřív si nevšiml, jak je studená. Chlad mu vystřelil paží až do divoce bušícího srdce. Přiměl zkřehlé prsty, aby se sevřely, a pomalu kliku stiskl. O kousek se pohnula, pak se zarazila. Vzal za ni větší silou. Nic.

„Emily, „ zašeptal ochraptěle. „Emily, prosím… „

Druhou ruku bezděčně zaťal v pěst. Na kratičký šílený moment ho napadlo vrazit ramenem do dveří a roztříštit je. Ale věděl, že by za nimi jen narazil na další překážku

- na zed podezření a zrady, bytelnou a neprostupnou.

Ruce mu ochably. Přelévaly se přes něj černočerné vlny zoufalství. Pošetile doufal, že temnota otupí řezavost rány, kterou Emily zasadil. Ze se Emily obměkčí a dovolí mu, aby v jejím něžném, laskavém náručí utopil výčitky svědomí a nalezl odpuštění. Měl však tušit, že si svým tělem nemůže ukrást to, co měl získat pravdou. Když si vzpomněl na minulou noc, zavalil ho nový nápor smutku. Miloval by se s Emily horoucněji, kdyby věděl, že je to jejich poslední společná noc?

Ani na chvilku by ji nepustil z náručí, snažil by se vtisknout si do paměti její zvednutý tupý nosík, nadzemskou hebkost jejích kudrlinek, vstřebával by do sebe teplou vůni její pleti, aby si ji nastřádal pro všechny ty chladné, osamělé noci, které přijdou.

„Sbohem, lásko, „ zašeptal a přitiskl dlaň k leštěným mahagonovým dveřím, jako by se s Emily neochotně loučil.

Emily se choulila z druhé strany dveří s koleny přitaženými k hrudi a poslouchala, jak se Justinovy kroky vzdalují, až utichly úplně. Odhrnula si vlasy z obličeje a přitiskla si rozechvělé ruce ke spánkům, jako by tím mohla umlčet trýznivý šepot dotírajících přízraků.

Nestojí o tebe. Nikdo o tebe nestojí.

Řekl jsem, že tě nemám rád. Neřekl jsem, že tě nemiluju.

…zavraždil vašeho otce. Vrátím se pro tebe. Přísahám. Věř mi.

Zastřel mě.

Pohupovala se dopředu a dozadu jako uzlíček mučivé beznaděje. Po tvářích jí tiše stékaly slzy. Duchové jeden po druhém zvedali hlavy a před Emily defilovaly obrazy vypálené do desky její paměti jako fotografie: Doreen jí strká do ruky prázdný uhlák a posmívá se jí. Nicholas křiví v úšklebku své hezké rty. Justin se noří z vln, tmavé vlasy mu bičuje vítr a na bronzové kůži se mu lesknou kapky mořské vody. Tatínek před ní pokleká, aby jí zapnul kabátek a urovnal čepici, než ji pošle ven dovádět ve sněhu.

Všichni tihle duchové byli snesitelní. Po nich však přišel přízrak dítěte - holčičky, která bezstarostně tančila ztemnělým pokojem a spodničky měla postříbřené měsícem. Zastavila se uprostřed tance, sklonila se, zadívala se Emily do tváře a tmavé oči jí zněžněly soucitem, jako by nechápala, že někdo může tolik trpět.

V tu chvíli ji Emily poznala. Bylo to dítě, jímž kdysi bývala. Důvěřivé, milující, přesvědčené, že svět je krásné místo, plné dobrosrdečných lidí. Dítě, jež věřilo, že si pro ně jednou přijde muž stejně hodný a hezký jako tatínek a bude je navždy milovat. Dítě, ze kterého by vyrostla žena, v níž by nebylo ani trochu zahořklosti a cynismu, ani stopy po trpkosti.

Možná se takovou ženou mohla stát i navzdory otcově smrti. Justin ji dojal svou láskou, a kdyby se jí včas přiznal, byla by mu dokázala ve svém srdci odpustit. Jenže on se místo toho uchýlil k mlčení a v Emily se za léta nahromadila hořkost, která v ní ted vřela a spalovala jejich lásku na popel.

Natáhla se roztřesenou rukou k tomu rozzářenému dětskému obličeji, ale holčička bez rozloučení zmizela a Emily osaměla v naprosté temnotě.

Až se někdy zastavíš a ohlédneš do minulosti, prosím tě, neposuzuj mě příliš přísně…

Příštího dopoledne zaklepal na Emilyiny dveře Penfeld. „Jeho Výsost žádá, abyste se dostavila do pracovny, „ oznámil.

Zněl sluhův hlas podivně zastřeně, anebo to byl jen výplod její zjitřené

představivosti? Emily si nebyla jistá.

„Vyřiď Jeho Velkoleposti, že jeho předvolání je mi rozkazem, „ odvětila kousavě.

Když se oblékala, vyhlédla z okna. Dole v křoví už od rána lelkoval jeden ze sluhů, tichounce si pohvizdoval a prohlížel si stromy a keře pohroužené do zimního spánku, jako by na tom závisel jeho život. Emily nabrala z umyvadla vrchovatý džbánek vody, otevřela okno a vychrstla jej nic netušícímu muži na hlavu.

„Krucinál! „ vyprskl a otřepával se jako zmoklý ovčácký pes. „Co to, sakra… „

„Ahoj, Jasone, „ zavolala Emily. „Hrozně se omlouvám. Nevšimla jsem si tě. „ Zvedl oči k oknu a jeho pihovatý obličej se roztáhl v oddaném úsměvu. „To nic,

slečno Emily. Jenom jsem prohlížel růže, jestli… „

„…jestli je nenapadla plíseň? „ nadhodila.

„Přesně tak, plíseň! „ přitakal rychle. „Letos byl špatný rok. „

„Ještě štěstí, že jsem tě objevila dřív, než jsem šla vylít nočník, „ řekla Emily zvesela a přibouchla okno.

Když znovu vykoukla, zmáčený Jason sledoval její okno z bezpečnější vzdálenosti, od příjezdové cesty. Otevřela dveře a zjistila, že za nimi pořád strnule stojí Penfeld.

„Čekám, abych vás doprovodil, slečno, „ vysvětlil.

Zatahala ho za naškrobený límec. „Jak je vidět, vězeňská stráž se poslední dobou obléká mnohem elegantněji než dřív. „

Nenechal se vyvést z míry a doprovodil ji po schodech dolů do pracovny. Vešla dovnitř a teatrálně se postavila do pozoru před Justinovým masivním pracovním stolem. Justin na ni letmo pohlédl přes okraj brýlí a zase se vrátil ke psaní.

Cosi škrábal do svazku vázaného v látce. „Doufám, že po našem včerejším rozhovoru chápeš, proč jsem si netroufl přijít ti na oči dřív. „

„Chápu to velice dobře. Radši jsi zůstal na Novém Zélandu, oddával se sebemrskačství a nimral se ve výčitkách svědomí. Já ti tu politováníhodnou zábavu odpírat nebudu. „

Justinovo pero se zarylo do papíru a zastavilo se. Vzhlédl. Ve vlněných šatech smetanové barvy a s kudrlinkami svázanými stuhou byla Emily ztělesněním ženského půvabu. S něžným zevnějškem však ostře kontrastovalo ocelově tvrdé držení jejích ramenou.

Justin odhodlaně odložil pero. „Vím, že nemám právo o cokoli tě žádat, ale potřeboval bych, abys mi pomohla. „

Naklonila se nad stůl. „Potřebuješ snad něco zašít? Rozšvihal sis důtkami košili?

„

Vymrštil se na nohy a praštil dlaněmi o stůl. „Ne, nejsou dost dlouhé, abych si

jimi dosáhl na záda. Ačkoli to vůbec nevadí, bohatě stačí, že mě bičuješ ty svým jedovatým jazykem. „

Stál jí tak blízko, že by dokázal spočítat všechny pihy na jejím drzém nosíku. Z rozhořčeného jiskření v jejích očích se mu krátil dech. Přestože to vůbec nečekal, dostal na ni vztek. Zaskočilo ho, jak je ten pocit osvěžující. Prohrábl si vlasy a znovu se posadil do křesla.

„Potřebuju, abys mi pomohla přimáčknout Nickyho ke zdi. Existuje jen jediné vysvětlení, jak může vědět, že jsem ti zabil otce - ten parchant tam byl. Všechno to viděl. Sám na nás poštval domorodce, protože doufal, že nás oba zabijí a důl zůstane jemu. „

Emily si sedla na kraj stolu, zvedla skleněné těžítko a začala si s ním pohrávat.

„Roztomilý chlapík. A ty sis myslel, že na Novém Zélandu nejsou žádní hadi. „

„Možná jsem si měl opatrněji vybírat přátele. „ Odložila těžítko. „Můj otec možná taky. „

Justin to nijak nekomentoval, jen po ní šlehl temným pohledem. „Čím víc o tom přemýšlím, tím víc věřím, že to měl Nicky v plánu už od začátku. To on si v koncertní síni všiml Davida. To on se na něj kdekoho vyptával, až zjistil, že David chce do něčeho investovat majetek. „ Opřel se a hodil si nohy na stůl. „Ráno jsem si opatřil pár informací. Zdá se, že náš šarmantní přítel dělí svůj čas mezi těžařské impérium na

Jižním ostrově Nového Zélandu a mezi kontinent - Itálii, Francii, Španělsko - prostě místa, kde lidé jako on utrácejí svoje špinavé bohatství. „

„Ale proč se teď vrátil do Anglie? „

Justin se na ni zadíval. „Ze stejného důvodu jako já. Kvůli tobě. „

Oči se jí zastřely. „Kvůli mně? „

Přikývl. „Nicky se stejně jako já domníval, že jsi v době otcovy smrti byla ještě malé děcko. Byl přesvědčený, že má dost času, dokud Davidova dcera nedospěje a nezačne se vyptávat. Když zjistil, jak se věci mají, vrátil se do Anglie, aby chránil svůj majetek. „

Emily se zachvěla. Když ted Nicholas ví, že není dítě, ale dospělá žena, představuje pro něj vážnou hrozbu. Nejenže už dospěla natolik, aby se začala vyptávat; je už dokonce dost stará i na to, aby dědila. Jak by to s ní asi dopadlo oné noci u paní Roseové, kdyby se včas neobjevil Justin?

„A co ty? „ zeptala se. „Proč tě na Novém Zélandu nezabil, když měl tu možnost? „

Justinovi se stáhlo hrdlo. Vzpomněl si na všechny ty ztracené roky, kdy tesknil kvůli Nickymu a Davidovi a trápil se výčitkami svědomí. „Prostě to neudělal, ať už ho k tomu vedlo cokoli. Podle mě mu v tom zabránila perverzní zlomyslnost. Slitování ve své černé duši určitě nemá. „ Na rty se mu vkradl hořký úšklebek.

„Musel to pro něj být pořádný šok, když objevil, že jsem se vrátil do Anglie. A ještě horší ránu mu asi zasadilo zjištění, že ve hře je i Davidova dospělá dcera. „

„Vyrovnal se s tím obdivuhodně klidně. „

Justin si odfrkl. „To je Nickymu podobné, ten si s ničím nedělá hlavu. Dokonce i když jsme byli úplně na dně, bylo mu fuk, jestli budeme mít co jíst, a staral se jen o to, jak vypadá. Hrozně rád bych toho ptáčka jednou viděl s pocuchanými peříčky. „

„A nejradši bys mu je pocuchal vlastnoručně, vid? „

„Nejradši bych ho oškubal, stáhl z kůže a hodil do hrnce uvařit. A proto jsem ho pozval, ať odpoledne přijde na návštěvu. „

Emily se napřímila. „Copak ses zbláznil? „

„Přesně tak. „ Shodil nohy ze stolu a vstal. „Přinejmenším chci, aby tomu Nicholas věřil. Musíme ho přimět, aby polevil v ostražitosti. Nejlepší bude, když ho přesvědčíme, že pro něj ani jeden z nás nepředstavuje hrozbu. Já budu předstírat, že jsem blázen, což vzhledem k mé pověsti - která se ostatně ještě zhorší, kdykoli se s tebou objevím na veřejnosti -, nebude žádný problém. Vždyť už mě viděl, jak se rvu s vycvičenými gorilami v nevěstinci, nesu si tě přes rameno jako nějaký barbar a na hraběnčině slavnosti se mu přede všemi hosty strefuju pěstí do té jeho hezounké tvářičky. „

Justin by přísahal, že Emily v očích prokmitla veselá jiskřička. „A co mám udělat já? „ zeptala se.

Napadlo ho přinejmenším tisíc věcí, ale odolal pokušení navrhnout jí je. Místo toho posbíral odvahu a sevřel její ruce v dlaních. „Ty musíš předstírat, že jsi důvěřivá naivka, skrznaskrz nevinná, která se snaží zjistit pravdu o otcově smrti. „

Emily se zadívala na jejich propletené ruce. Rty se jí zkřivily hořkým úsměvem.

„Nevinná, povídáš? To půjde těžko. „

Justin pustil její ruce, sklonil se a začal bezúčelně přerovnávat hromadu papírů.

„Slib mi jenom, že se s ním nikdy nesetkáš mimo tenhle dům. „

„Proč ne? Bojíš se, že mě připraví o čest? „

Justinovi to křečovitě škublo rukama a papíry se rozsypaly. Emily poodešla k oknu, jako by si uvědomila, že zašla příliš daleko.

„Nesmíš zapomínat, že je nebezpečný. „ Justin obešel stůl a pokusil se promluvit co nejnaléhavěji. „Z právního hlediska jsem ještě pořád jeho partner. A ty, moje milá, jsi jediná dědička svého otce. Jen my dva stojíme mezi ním a jeho milovaným bohatstvím a oba víme, kam až je schopen zajít, aby ho bránil. „

Emilyina průsvitná pleť jako by do sebe vstřebávala všechno slabé světlo, které pronikalo úzkým oknem. Justin se zastavil za ní. Toužil odhrnout její kadeře a přitisknout jí rty k hebké šíji. Zaťal ruce v pěst, aby tomu pokušení odolal.

„Nechci po tobě lásku ani přátelství, „ řekl tiše. „Chci jen spravedlnost. „ Emily zůstala mlčenlivá a neproniknutelná jako ta zatracená panenka, kterou si tvrdohlavě nechávala na nočním stolku. V Justinovi se znovu nebezpečně vzedmul vztek a vášeň. Všechno v něm vřelo, ale navzdory tomu se mu podařilo promluvit zdánlivě lehkým tónem. „Podívej se na to takhle: Jestli se nám podaří prokázat Nickyho vinu, stane se z tebe milionářka. Už mě nebudeš potřebovat. „

Otočila se jako na obrtlíku. Její úsměv řezal jako nabroušená čepel. „Udělám to. „

Protáhla se kolem něj a nabíraným rukávem mu přitom zavadila o paži. Když došla ke dveřím, otevřely se z druhé strany a objevil se v nich Penfeld.

Emily se obrátila, až se kolem ní půvabně zatočila sukně. „Klidně můžeš svoje hlídací psy odvolat. Tentokrát nemám v úmyslu utíkat. „

„Ani já ne, „ odvětil Justin, zastrčil si ruce do kapes a zhoupl se na podpatcích.

„A ty klidně můžeš nechat dveře ložnice odemčené. Nemám v úmyslu chodit tam, kde o mě nestojí. „

Do obličeje sejí nahrnula krev - Penfeld si chtěl odkašlat, ale zaskočilo mu, a rozkašlal se doopravdy. V předklonu bezmocně lapal po dechu. Emily ho vyvedla ven a zabouchla za sebou tak prudce, že skleněné tabulky sekretáře nesouhlasně zadrnčely.

Justin se posadil na okenní parapet a na rtech mu zahrál zamyšlený úsměv.

Teprve čas ukáže, jestli právě získal spojence, nebo protivníka.

Později odpoledne se Emily zastavila před zrcadlem ve zlatém rámu, uhladila si sukni a štípla se do pobledlých tváří, aby jí zčervenaly. Ruce měla jako z ledu. Duševně se připravovala na opětovné setkání s třetím hercem v tomto pochmurném dramatu přátelství a zrady, které se započalo před sedmi lety. Jako místo schůzky zvolil Justin kuřárnu ve východní věži, a jakmile Emily vstoupila, hned pochopila proč.

Ponurá místnost byla zařízena v okázale mužném duchu. Vládl v ní turecký styl, honosila se luxusními orientálními koberci a hlubokými koženými klubovkami, jež byly hustě pobité mosaznými cvočky. Ten den už bylo docela teplo, ale v krbu přesto praskal oheň, takže uvnitř bylo skoro k nevydržení. I palmy v květináčích v tom dusném horku svěsily listy. Ještě než Emily stačila udělat pár kroků, vyrazily jí na čele krůpěje potu.

Nicholas Saleri postával u dveří a ruce v bílých rukavicích měl složené na slonovinové rukojeti elegantní vycházkové hole. Emily ho ale stěží vnímala, protože příliš žasla nad Justinovou proměnou.

Hrbil se u krbu v kolečkovém křesle ověšeném pavučinami a měl na sobě pouze hedvábný župan a vlněné ponožky. Tmavé vlasy měl rozcuchané a zuřivě se mračil. Penfeld ho obskakoval a urovnával mu pokrývku na kolenou.

Emily skoro nadskočila, když se Nicky sklonil k její ruce, aby ji políbil. „Dobré odpoledne, slečno Scarboroughová. Musím přiznat, že mě vaše pozvání poněkud překvapilo. Navštívil bych vás už dřív, ale měl jsem strach, že po tom drobném nedorozumění se už se mnou nebudete chtít setkat. „

„Nedorozumění? „

Sklopil hezkou hlavu a rozpačitě se po ní podíval zpod neskutečně dlouhých řas.

„V tom domě v Mayfairu. Jelikož vím, že jste slušná dáma, pochopil jsem, že jste se dostala do situace, která se vám vymkla z rukou. Věděl jsem o zadním východu a chtěl jsem vás k němu dovést, ale zřejmě jste si moje úmysly špatně vyložila. „

Emily proti své vůli zalétla pohledem k sněhobílým záhybům jeho vázanky. Kdyby Justin té noci nezakročil, za jak dlouho by mě asi někde našli uškrcenou? pomyslela si.

Sklopila hlavu a doufala, že Nicholas přičte její vzteklý ruměnec na vrub studu.

„Byl to opravdu nešťastný incident. Bohužel ho zavinila nepříjemná hádka s mým poručníkem. Už o tom nemluvme, ano? „ Emily nic dalšího nevysvětlovala a nechala

ho, ať se dohaduje, jaké příšerné okolnosti asi mohly dohnat slušnou dámu k tomu, aby vyhledala útočiště v nechvalně proslulém nevěstinci.

Nicky vrhl nervózní pohled po Justinovi a přešel do šepotu. „Sluha mi doporučil, abych se k Jeho Výsosti nepřibližoval, dokud nepřijdete. Tvrdil, že pouze vy ho dokážete zklidnit. „

Emily potlačila hněv a nasadila posmutnělý úsměv. „Obávám se, že jen když má své lepší dny. Včerejšek byl jeden z nich. Neodvažujeme se ho brát mezi lidi příliš často. „ Přiměla se přejet konečky prstů přes Nickyho opuchlý ret. „Určitě chápete proč. „

Z druhého konce pokoje se ozvalo divoké zavrčení. Emily rychle stáhla ruku.

„Sakra, chlape, „ vyštěkl Justin a prudce odstrčil krabici doutníků, kterou mu Penfeld nabízel. „Nechci doutník. Chci svoje vojáky. „ Přimhouřil oči a zadíval se do šera. „Kdo to tam je? Znám vás? „

Zatímco Penfeld sbíral rozházené doutníky, Emily vyslala k Nickymu omluvný pohled a pospíšila si k Justinovi. Konejšivě ho popleskala po ruce. „No tak. Nesmíš se zbytečně rozčilovat. Už je tu tvoje Emily. „

Justin jí obtočil dlouhé prsty kolem zápěstí, přitáhl ji k sobě a zkoumavě se jí zahleděl do tváře. „Kdo sakra jsi? „ Jeho hlas se o oktávu zvýšil. „Jsi to ty, mami? „

Kvůli čertovským jiskřičkám v jeho zlatistých očích Emily málem vypadla z role. Stěží potlačila zachichotání. „Přece se na mě pamatuješ, ne? Jsem Emily, Davidova Emily. „

Tvář se mu rozzářila chlapeckou radostí. „To víš, že se na tebe pamatuju. Emily, moje drahé dítě! „

Vroucně ji políbil do dlaně. Pokusila se odtáhnout, ale Justin ji nepustil, a tak sáhla pod pokrývku a potměšile ho štípla do stehna.

Vrhla po něm varovný pohled a pokynula ukazováčkem Nickymu, aby přistoupil blíž. „Podívej, kdo tě dnes odpoledne přišel navštívit! Tvůj starý dobrý přítel. „

Nicky k nim došel a v rukou rozpačitě žmoulal klobouk. Justin ho vůbec nevzal na vědomí. Místo toho zatahal Emily zezadu za sukni. „Proč si na chvilku nesedneš, miláčku? Pojď, zahrajeme si spolu na vojáky. „ Jeho pokřivený úsměv se změnil v triumfální úšklebek. „Můj Napoleon to včera večer tvému Wellingtonovi skoro natřel.

„

Aniž se jí z obličeje vytratil úsměv, sáhla za. sebe a plácla ho přes ruku. Justin ji zatahal za sukni silněji. Švy zasténaly a Emily si mu musela sednout na koberec k nohám, pokud nechtěla riskovat, že o sukni úplně přijde.

Něžně jí vpletl prsty do vlasů. Za tetelila se vzrušením, až ji to samotnou polekalo. Nicholas si odkašlal. „Možná není vhodná chvíle… „

„Nesmysl! „ zařval Justin, až, sebou všichni trhli. Pod Emilyinými vlasy nahmatal citlivou šíji a konejšivě jí silnými prsty masíroval napjaté svaly. Emily začala rychle a mělce dýchat, kůže ji pod Justinovými žhavými doteky pálila.

Justin si zamračeně měřil Nickyho. „Kdo vás sem, sakra, pustil? „ Ustrašeně se přikrčil v křesle. „Jste domorodec? Penfelde! Prohledej křoví. Hemží se to v něm divochy, vždyť víš. Cítím je. „

Penfeld poslušně rozhrnul palmové listy. Jeho obličej se mezi nimi vynořil jako úplněk. Spiklenecky mrkl na Nickyho. „Zádní divoši tu nejsou, pane. Všechny jsem zamknul do šatníku, jak jsem slíbil. „

Pro Emily nebyl žádný problém zahanbeně se začervenat, když ji Justinova ruka tak majetnicky hladila. „Možná máte pravdu, pane Saleri. Možná není vhodná chvíle,

„ řekla a vstala. „Dohlédni na Jeho Výsost, Penfelde. Já se s panem Salerim projdu po zahradě. „

„Hodná holčička, „ usmál se Justin. „Běž a hezky si pohraj. „ Emily potlačila vyjeknutí, když ji láskyplně pleskl po zadečku a jeho ruka prodlela na oblé křivce o chviličku déle, než bylo nutné.

Tváře jí hořely a nebylo to jen dusným vedrem. Když vyprovázela hosta ze dveří, Justin hádavě vykřikl: „Nechci žádný pitomý čaj, Penfelde. Chci svoje vojáky. Okamžitě mi je přines, nebo ti utrhnu hlavu, ty prevíte! „

Emily si vzala z věšáku mušelínový šál a zamířila s Nicholasem Salerim do zahrady. Po dusném šeru v kuřárně jí připadalo, že chladný prosluněný vzduch duhově jiskří. Od jihu vál jemný vánek a po rozmrzající zemi poskakovali drobní střízlíci a švitořili - důrazná připomínka toho, že zima nebude trvat věčně.

Chvíli kráčeli mlčky a pak si Nicky těžce povzdechl. „Je to s ním ještě horší, než jsem čekal. Jak to snášíte? „

Zlehka pokrčila rameny. „Ve svých dobrých dnech má pouze výpadky paměti. V těch horších propadá naprostému šílenství. Obávám se, že šok z toho, když vás včera spatřil, všechno ještě zhoršil. „

Nickyho hlas přetékal zdvořilým soucitem. „Donesly se mi zvěsti o několika bizarních incidentech, ale tak zlé jsem to nečekal. Opravdu jednomu z vašich nápadníků vyhrožoval, že ho sní? „

Emily se kousla do rtu, aby se nerozesmála. „Bohužel ano. Ale to zdaleka nebylo tak hrozné jako onehdy večer, kdy se pokusil ukončit svůj život tím, že vyskočil z operní lóže. „

Saleri potřásl hlavou. „To je tragické. Prostě tragické. Takový to byl slibný mladík! Puká mi srdce, když vidím tak zmarněný talent. Je neuvěřitelné, co může pocit viny provést s křehkou uměleckou duší. „

Emily se posadila na zahradní lavičku a přitáhla si šál k tělu. „Asi bychom o něm neměli takhle mluvit, pane Saleri. Vzal mě k sobě a dal mi domov. Připadám si jako nevděčnice. „

„Vy a nevděčnice? „ Usedl vedle ní, opřel vycházkovou hůl o lavičku a vzal její ruce do dlaní. „Na světě nejspíš není druhá tak velkomyslná bytost jako vy. „

Prstem jí nadzvedl bradu. Emily se chtě nechtě musela setkat s jeho temným, uhrančivým pohledem. „Velkomyslná? Proč bych mu neměla odpustit? V jedné ze svých jasnějších chvilek mi všechno vysvětlil. „

Nicholas se zamračil, jako by hluboce přemýšlel. Pustil Emilyiny ruce a vytáhl z kapsy krabičku s cigaretami. „Setkání s vaším poručníkem mnou hluboce otřáslo. Mohu si zapálit? „

Upjatě sklopila hlavu. „Samozřejmě. „

Klidnýma rukama si zapálil cigaretu a zhluboka vtáhl kouř. Sešpulil rty a vyfoukl bezvadný kroužek. „Předpokládám, že vám Justin vykládal tu směšnou historku, jak zastřelil vašeho otce, aby ho ušetřil příšerné smrti z rukou domorodců. „

„Směšnou? „ zopakovala Emily jako ozvěna a snažila se ignorovat, že se jí v hrudi šíří chlad a divoce jí buší srdce.

„Ujišťuji vás, že je to bohapustý výmysl. I když tomu za ty roky možná začal sám věřit. Odjakživa jsem mu říkal, že by neměl být klavíristou, ale romanopiscem. „ Nicholas se podíval po Emily, jako by se chtěl ujistit, že mu věnuje plnou pozornost.

„Justina připravila jeho ctižádost o zdravý rozum už dlouho předtím, než zastřelil vašeho otce. David ho podezíral, že nás oba podvádí, a bohužel se s ním dostal do konfliktu, zrovna když jsem byl na návštěvě u domorodců. „

„U Maorů, „ řekla Emily tiše. „Znám je. S poručníkem jsme u nich strávili nějaký

čas na Severním ostrově. „

„Jak jste určitě zjistila, jsou to milí a laskaví lidé. Zádní ďáblové s dlouhými ocasy, jak je Justin ve svých absurdních povídačkách líčí. „ Emily se před očima objevila Triniho upřímná tvář. Saleri oklepal z cigarety popel a pokračoval: „Když jsem toho večera vyšel z lesa, slyšel jsem, jak se Justin s vaším otcem hádají. Pochopil jsem, že David Justina přistihl, jak falšuje doklad o záboru pozemku a vymazává z něj naše jména, aby bylo snazší zakrýt záhadné zmizení, které pro nás plánoval. „ Emily si vzpomněla na ozdobný arch papíru, který našla v Justinově zásuvce. Arch, který se nikdy neobtěžovala prozkoumat. „David Justinovi vyhrožoval, že ho udá

guvernérovi. Justin zpanikařil a zastřelil ho. Neměl jsem na vybranou, musel jsem uprchnout, abych si zachránil život. „

„To pro vás muselo být strašné! „

„To bylo. Justin po té vraždě také utekl a já se skrýval u Maorů, dokud jsem neměl jistotu, že se nevrátí. Teprve pak jsem se odvážil vznést nárok na zlatý důl. Ale celé roky jsem byl ve střehu, protože jsem věděl, že Justin vlastní ten pozměněný doklad o záboru a má motiv k vraždě. Umíte si představit, jaký to pro mě byl šok, když jsem zjistil, že opět žije v Londýně. „

„A proč jste do Londýna po všech těch letech přijel vy, pane Saleri? „ zeptala se Emily, přestože měla strach, že vstupuje na nebezpečnou půdu.

„Kvůli vám. „

Jeho odpověď tak přesně zrcadlila Justinovu, že to Emily otřáslo do hloubi duše.

„Kvůli mně? „ zašeptala.

„Celé ty roky jsem pro vás opatroval Davidův podíl na dole. Vrátil bych se už mnohem dřív, ale bál jsem se, že by vás moje přítomnost mohla vystavit nebezpečí. Neměl jsem tušení, že žijete v domě muže, který unikl trestu za vraždu vašeho otce. „

Emily křečovitě žmoulala ruce. „Možná že cena, kterou za zradu zaplatil, je horší než vězení. „

„Možná, „ připustil Nicholas, ale z jeho hlasu zaznívaly silné pochyby. Upustil cigaretu do řídké trávy a zašlápl ji. Přejížděl Emily hedvábným pohledem.

„Nezapomeňte, že může být ještě pořád nebezpečný. Nechci ani pomyslet na to, že taková křehká, laskavá bytost jako vy žije v jeho blízkosti. „

Emily překotně vstala, jako by ji jeho smělý pohled poplašil. „Vaše starostlivost

mě dojímá. „

Nicholas se také zvedl a při své výšce se nad ní tyčil jako hora. „Pověřil jsem svého právníka, aby vás navštívil a promluvili jste si o vašem dědictví. Nemůžu si pomoct, ale cítím odpovědnost za vaši současnou situaci. Možná kdybych nečekal s návratem tak dlouho… „ Vzal její bradu do dlaní a hladkým palcem jí pohladil spodní ret. „Mohu vás také znovu navštívit, slečno Scarboroughová? „

Vzhlédla k němu a koketně našpulila rty. „Ranilo by mě, kdybyste to neudělal, pane Saleri. „

Horoucně jí políbil ruku. „Radši bych zemřel, než bych vás ranil. „

S tím vášnivým vyznáním sebral vycházkovou hůl a vykročil po cestě. Na odchodu se ještě ohlédl a v galantním rozloučení smekl klobouk.

Když zmizel, zůstala Emily osaměle stát uprostřed zahrady a cípy jejího šálu se třepotaly ve větru. Neodbytně ji pronásledovala dotěrná otázka: Proč jí Nicholas Saleri bez sebemenšího náznaku odporu nabízí, aby převzala otcův podíl na zlatém dole? Co když se v něm Justin plete? A jestli to tak je, co když se plete i v jiných

věcech? Emily zastudily prodlužující se stíny. Zachvěla se a ohlédla se k domu. Okna v západním křídle hořela v zapadajícím slunci, ale přesto bylo v prvním patře vidět ostražitou temnou postavu. Emily si přitáhla šál k tělu, sklopila hlavu a rychlým krokem zamířila k domu.

*

Ve svěťte ohně křepčily přízračné postavy, jejichž bronzová těla se leskla potem. Vyskakovaly do vzduchu a divoce vířily, obracely oči k nebi a kroužily boky do hypnotického rytmu moře a burácení Emilyina srdce. Stála uprostřed a průsvitná noční košile jí tančila ve větru.

Domorodci se rozestoupili a v tu chvíli ho spatřila - temnou postavu se slamákem staženým do očí, která se vynořila z lesa. Pokusila se pohnout, pokusila se utéct, ale písek ji držel za kotníky. Byl příliš hluboký, příliš těžký.

Ten muž provokativně pomalu vytáhl z kapsy krabičku s cigaretami a strčil si tenký váleček mezi hezky tvarované rty. Škrtl zápalkou a v tom kratičkém záblesku světla Emily spatřila jeho oči. Nebyly to Nickyho zářivě hnědé oči, ale nelítostné zlato Justinových očí.

Kráčel k ní s vražedným půvabem číhajícího tygra. Když procházel pod stíny vejířovitých větví stromu punga, opravdu se v tygra proměnil, plížil se k ní po všech čtyřech, jak se přibližoval, připraven zabíjet, jeho mocné svaly se pohybovaly v smrtící harmonii. A pak se z něj zase stal justin a odhodil žhoucí cigaretu do noci.

Emily stála jako solný sloup. Nedokázala se pohnout, nedokázala dýchat. Byla natolik uchvácena jeho blízkostí, že se pohnout vlastně ani nechtěla. Po tvářích jí stékaly slzy hanby, protože si uvědomila, že by byla ochotna zaplatit jakoukoli cenu, jen aby ji ještě naposledy sevřel v náručí. Zastavil se za ní a objal ji silnými pažemi kolem pasu. Měl oči tygra, ale ruce muže. Byly tak teplé, že cítila, jak jí tělo pod jejich žárem taje. Odevzdaně zaklonila hlavu.

Plameny vyšlehly výš. Vklouzl nohou mezi její stehna, poklesl v kolenou, přitiskl se k ní a přizpůsobil jí mužné tvary svého těla. Sjel dlaní níž a přitiskl jí vlhkou látku noční košile k ňadrům a pak k pulzujícímu místu v jejím rozkroku. Cítila, že je pozorně sledují tmavé oči domorodců, ale byla bezmocná - nedokázala se bránit jeho smyslné nadvládě nad svým tělem i duší.

Mlhou temné rozkoše ucítila na břiše nový tlak, cosi těžkého a studeného. Sklouzla pohledem níž a uviděla, že jeho krásná ruka svírá pistoli. S vybranou něhou jí přejel hlavní mezi rozbolavělými plnými ňadry a pokračoval stále výš, až ucítila na spánku chladný kov. Svíjela se v mužově sevření.

V tentýž moment, kdy ji zručnými prsty dovedl k vyvrcholení, našel svými ústy její a

přitiskl se k nim v polibku tak sladkém a plném něžných příslibů, že se rozvzlykala…

…a pak zmáčkl spoust.

Emily se na posteli prudce posadila a lapala po dechu. Plameny jejího snu už vyhasly a ona se zbrocená potem třásla v zamotaných pokrývkách. V ložnici byla tma, oheň v krbu už skoro dohořel. Skopala si deku z kotníků a vzpomněla si, jak ji ve snu pevně držel písek. Tělo měla rozechvělé jakoby od mileneckých dotyků. Zalétla pohledem ke dveřím a skoro si přála, aby se klika pohnula a dveře se rozlétly.

Jako bumerang se jí vrátila Justinova kousavá slova: Nemám v úmyslu chodit tam, kde o mě nestojí.

Justin se mýlil. Hrozně o něj stojí. Chce, aby ji kolébal v náručí a ujišťoval, že Nicky o smrti jejího otce lže, aby něžnými polibky rozehnal její pochyby a noční můry. Ale v tom snu ji přece políbil, ne?

Roztřesená Emily odhodila pokrývky a neklidně přešla ke krbu. Justin zjevně hodlal dodržet své slovo. Po Nickyho odchodu spolu prohodili sotva pár slov. Večeře probíhala v nepřirozeném tichu a vévodkyně a Justinovy sestry zmateně těkaly pohledem mezi jejich strnulými obličeji.

Emily rozhrábla pohrabáčem doutnající uhlíky a doufala, že probudí skomírající oheň k životu. Pod jejími neohrabanými pokusy se však i poslední žhavý uhlík rozpadl na popel. Odložila pohrabáč a objala se pažemi, protože jí najednou byla zima. Na kůži jí stydl pot a bosé nohy měla jako z ledu. Znovu podrážděně pohlédla na dveře a rozhodla se. Aniž se obtěžovala s oblékáním županu, otevřela dveře a vyklouzla do tmavé chodby.

Hned si uvědomila, že už musí být hodně pozdě. Svíčky, které se večer nechávaly hořet, už ve svých svícnech všechny zhasly. Emily halila černočerná temnota. Jak tápala chodbou, zakopla o dřevěné drápy, kterými končily nohy odkládacího stolku. Tiše zaklela a jen tak tak zachytila kymácející se porcelánovou figurku.

Šla dál a pokoušela se držet uprostřed chodby. Pod nohou jí zaskřípalo uvolněné prkno. Ztuhla uprostřed kroku a vyděšeně čekala, že se po schodech přiřítí houf sluhů, nebo že z ložnice vykoukne Harold a přetáhne ji něčím přes hlavu, protože ji bude pokládat za zloděje. Ticho však tajilo dech spolu s ní.

Odvážila se jít dál, bloudila dlouhými chodbami, až konečně stanula před ložnicí pána domu. Proti nádherně vyřezávaným mahagonovým dveřím si připadala jako trpaslík. Užuž chtěla zaťukat, ale pak ruku zase stáhla. Jestlipak se takhle Justin cítil u jejích dveří - jako ubohý žebrák, který přišel s prosíkem?

Odhrnula si vlasy z čela a znovu zvedla ruku. Pořád však nenacházela odvahu rozbít křehké ticho. A tak místo klepání sevřela v rozechvělých prstech mosaznou kliku a opatrně otevřela.

Všechno, co jsem kdy udělal, i to špatné, jsem udělal z lásky k tobě…

Když Emily nakoukla do Justinova pokoje, zaradovala se. Mohlo ji napadnout, že ani takhle pozdě ještě nebude spát. Opíral se o polštáře a při třepotavém světle svíčky si četl. Těžké závěsy kolem postele byly roztažené a uchycené dlouhými šňůrami.

Prošívanou pokrývku měl shrnutou k pasu, hrud obnaženou, vlasy rozcuchané. Světlo svíčky se mu odráželo na zlatých brýlích. U tak hezkého muže bylo na brýlích cosi přitažlivého - jakýsi dráždivý náznak skrytých možností, který způsobil, že se Emily zatajil dech touhou.

Justin vzhlédl a přistihl ji, jak na něj zírá. V očích mu problesklo překvapení a vzápětí nelibost.

Emily bylo jasné, že nemá cenu pokoušet se o důstojný ústup, a tak vešla dovnitř a zastavila se uprostřed aubussonského koberce. V krbu bylo čerstvě přiloženo, oheň vesele praskal. Justin zaklapl knihu, sundal si brýle a odložil je na noční stolek. Emily došla k lůžku. Postel s nebesy jí kynula - útulná, hřejivá a přívětivá. Na rozdíl od jejího majitele.

„Já… ehm… chtěla jsem…, „ koktala, protože pod Justinovým příkrým pohledem, nemohla najít slova.

Odhodil peřinu, vyskočil z postele a omotal si kolem pasu prostěradlo. Emily došlo, že je pod ním nahý.

Dlouhými kroky začal přecházet po ložnici. „To jsme to tedy dopracovali! Znectíš mě, že by ode mě pes kůrku chleba nevzal, a pak mi klidně vtrhneš.do ložnice! „ Zastavil se a zamračil se na ni. „Myslíš si, že jsem na tom tak bídně, že skočím po každém drobečku, který se mi uráčíš hodit pod nohy? „

Emily jeho ohnivý proslov vyrazil dech. Brada jí poklesla.

Justin si prohrábl vlasy a obešel ji. „Copak si myslíš, že se ráno budu moct podívat do zrcadla, když pro pár prchavých vteřin extáze odhodím veškerou

sebeúctu? „ Popadl ji za ramena a zacloumal s ní. „Myslíš si, že jsi v té hloupé noční košili tak úchvatná, že neodolám a hodím tě na postel? Myslíš si, že když jde o tebe, nemám vůbec žádnou hrdost? „

„A-a-ale… „

„Je to tak, „ zařval. „Nemám! „

S těmi slovy se k ní vrhl a políbil ji. Emily zaklonila hlavu a cele odevzdala své rty jeho nadvládě. Hřejivě a drsně jí plenil ústa. Vyšla jeho vášnivé prosbě vstříc jemným pohybem jazyka.

Justin s ní smýkl na postel a položil ji pod sebe. Nahmatal její kalhotky a strhával je bez oné dovedné předehry, v níž tak vynikal. Spěchal, jako by se bál, že když zaváhá, vezme si noc Emily zase zpátky. Vnikl do ní a zasténal, když zjistil, že je stejně připravená jako on.

Emily se pod jeho drsnou naléhavostí roztřásla a objala ho. Předtím jí byla zima, ale teď se jí v žilách rozléval tekutý oheň. Justin dobýval její ústa a zmocňoval se jich jazykem stejně, jako se jí o kus níž zmocňoval svými boky. V jeho milování bylo cosi divošského, co zatím nezažila. Přitáhl jí boky na okraj postele, postavil se mezi její nohy, roztáhl je a postaral se, aby v ústí svého lůna naplno pocítila každý z jeho divokých nárazů. Projížděly jí vlny překvapení a rozkoše. Div, že pod tím náporem nevykřikla. Kousla se do rtu, až ucítila chuť krve. Oči se jí obracely v sloup a její tělo balancovalo na temném rozhraní mezi slastí a mdlobami.

Justin vzal její tvář do dlaní. „Podívej se na mě, Emily, „ poručil jí ochraptěle.

„Ted se na mě podívej. „

Setkala se s jeho hladovým pohledem a uviděla krásnou tvář muže, jehož milovala, napjatou agónií rozkoše. Aniž ji pustil ze zajetí svých zlatistých očí, přimáčkl jí ramena k posteli a znehybnil její svíjející se tělo, aby si je mohl ještě více přivlastnit.

Bez varování jimi oběma otřásly křeče extáze, a ani když Justin přitiskl ústa k Emilyiným, nedokázal úplně umlčet její zlomený výkřik.

*

Emily se probudila s ústy přitisknutými k Justinově hrudi. Leželi v ospalém propletenci - Emily měla nohu přehozenou přes Justina a jeho paže jí spočívala na zádech. Plameny ohně vrhaly okolo zářivé pablesky a prosvěcovaly tmu. Jak si tak Emily hověla v Justinově náruči, masivní postel jí připadala hřejivější a útulnější, než se jí kdy snilo.

S pocitem dokonalého uspokojení se Justinovi otřela tváří o hrud. Po onom prvním milování se s ní miloval znovu - sfoukl svíčku a zmocňoval se jí s tak

ohleduplnou něhou, že se rozplakala. Hladil a laskal její vnímavé tělo, jako by ji chtěl ukonejšit po předchozím divokém milování.

Povzdechla si. Kéž by se takhle snadno dala zaplašit celá minulost…

Přetáhla přes Justina pokrývku, posadila se a opatrně se vymanila z jeho sevření. Když vstávala z postele, všechny svaly ji pobolívaly. Překvapilo ji, že se vůbec udrží na nohou.

Už byla skoro u dveří, když se Justin posadil. Jeho roztrpčený hlas prořízl tmu jako čepel nože. „Už odcházíš? Dostala jsi, pro co sis sem přišla? „

Emily si skousla ret, aby se ubránila nemístnému zachichotání. „Ne. Ve skutečnosti jsem si přišla pro trochu uhlí na přiložení. „

Otevřela dveře a vyklouzla ven, takže jí unikl jeho ohromený výraz. Justin rozhodil ruce a plácl sebou naznak zpátky mezi polštáře.

Když Emily příštího dne vešla do salonku, panovalo tam napětí, že by se dalo krájet. Sluhové pobíhali s péřovými oprašovátky sem a tam a vrhali nervózní pohledy po Justinovi. Už se mezi nimi roznesly novinky o recidivě mozkové horečky, kterou u něj vyvolalo bizarní obvinění, s nímž přišel ten bohatý Ital na slavnosti u hraběnky Guermondové. Emily chtě nechtě obdivovala duševní vyrovnanost Justinových sester. Seděly a klidně vyšívaly, jako by bylo úplně normální, že jejich bratra obvinili z vraždy a že se pak uprostřed dne objevil oblečený jen v županu a ponožkách. Justin sice nevysvětlil důvod svého nevhodného odění, ale zdálo se, že si ve společnosti rodiny udržuje aspoň náznak příčetnosti.

Když si Emily sedala naproti němu, vzhlédl od knížky. Při dosednutí nedokázala úplně zakrýt, že sebou škubla bolestí. Rychle odvrátil zrak.

Vévodkyně se rozzářila a nabídla jí vyšívaný polštářek. „Nechceš polštářek, drahoušku? Tyhle tvrdé židle jsou hrozně nepohodlné. „

„Ne, díky, „ zamumlala Emily.

Ze by matka v noci slyšela naše nevázané výkřiky? pomyslel si Justin. Dalšího

přemítání ho ušetřil příchod Penfelda, který s nesouhlasně ohrnutým nosem oznámil:

„Slečnu Scarboroughovou přišel navštívit pan Saleri. „

Emily vyprchala z tváří všechna barva. Vyměnila si s Justinem ustrašený pohled.

Nečekali, že Nicky zabere na návnadu tak rychle.

„Řekni mu, že ho přijmu v zahradě, „ řekla a vstala. Zároveň s ní se zvedla i Edith a odložila vyšívací kruh.

„Sedni si, Edith, „ poručil jí Justin. „Emily už je dospělá. Nepotřebuje hlídacího psa. „

Do Edithiných očí se vkradl zmatek. „Myslela jsem si…, že by doprovod… „ Vévodkyně vstala a vzala dceru za paži. „Doprovod potřebuji já, zlato. Pojď,

zajdeme do zimní zahrady zkontrolovat růže. „ Jak vedla Edith z pokoje, ohlédla se a

vrhla po Emily a svém synovi spiklenecký pohled.

Nicholas na Emily čekal u terakotové kašny a v šedě proužkovaném dopoledním obleku vypadal dokonale. Oproti včerejšku se výrazně ochladilo. Emily si cestou přetáhla přes hlavu vlněnou kapuci pláště, aby zakryla svůj výraz.

Nicholas jí stiskl ruce a obdařil ji vřelým úsměvem. „Jako vždy je mi mimořádným potěšením, slečno Scarboroughová. Připadáte mi svěžejší než ranní rosa. „

„Ale, pane Saleri, vy mi lichotíte. „ O tom nebylo pochyb. Jelikož Emily neměla mezi svými nočními můrami a Justinovým milováním čas na odpočinek, nepochybovala, že má pod očima váčky větší než cestovní brašny.

Nicky si donesl její ruku ke rtům a Emily se v duchu připravila na to, že ji olízne. Vtom do zahrady zalétly vtíravé tóny Chopinova valčíku. Nicky zbledl a ohlédl se k temným okenním tabulkám salonu. Emily ho poprvé viděla vyvedeného z míry.

„Pořád hrává? „

Přikývla. „Občas. Je to jedna z mála radostí, které mu zůstaly. „

Nicky znovu nabyl duševní rovnováhu. Nabídl Emily rámě a společně vykročili po dlážděné cestičce. „Minulou noc jsem skoro nespal, protože jsem přemýšlel o našem rozhovoru. Určitě mě pokládáte za nebetyčného lháře. „

Vítr k nim donášel líbezné tóny. Emily si představila, jak Justinovy silné štíhlé prsty poletují po klávesách, a to jí dodalo sílu zamumlat: „Nikdy bych si o vás nic špatného nemyslela, pane. „

„Ale pořád je tu jen moje slovo proti slovu vašeho poručníka. Kéž bych vám tak mohl ukázat tu listinu o záboru. Myslíte, že ji má tady? „

Emily si vzpomněla na haldy papírů a knih tlejících na Severním ostrově.

„Pochybuji. Měl v úmyslu zdržet se v Anglii jen krátce. Všechny papíry nechal na Novém Zélandu. „

Nicky potřásl hlavou. „To je smůla. Jedině tak bych mohl dokázat, že říkám pravdu. „

A jedině tak by se dala dokázat Justinova nevina, pomyslela si Emily smutně.

„Působíte velmi přesvědčivě i bez důkazů, pane Saleri, „ řekla.

Pohlédl na ni. Emily nasadila upřímný bezelstný výraz a jen doufala, že nevypadá jako přihlouplé tele.

Nicky jí shrnul kapuci z vlasů. „Prosím, říkejte mi Nicholasi. Nebo dokonce Nicky, pokud mi prominete tu smělost. „

Palcem ji pohladil po tváři a pomalu se k ní sklonil. Emily zavřela oči a modlila se, aby jí Bůh dal sílu a neudělalo se jí špatně. Ale než se Nickyho rty stačily dotknout jejích, napjatý okamžik rozbila kakofonie ohlušivých tónů. V domě se divoce rozezpíval mužský hlas:

Když bylo devět, hubička mlaskla, v jedenáct hodin postýlka praskla.

Nicky sebou škubl a ucukl. Emily doufala, že si její přidušený zvuk vyloží jako zahanbené povzdechnutí, a ne jako smích. Přehodila si kapuci přes hlavu a rychle o pár kroků popošla.

Nicky se jí držel v patách jako pejsek a očividně dychtil vyzkoušet nějakou novou taktiku. „Svým chováním vás musí neustále přivádět do rozpaků. Neubližuje vám? „

„Ale ne. Myslím, že mě má docela rád…, „ kratičce zaváhala, aby to znělo

věrohodně, a pak dodala: „…svým způsobem. „

Dál se procházeli po zahradě. Nicky se rozpovídal a začal opřádat Justinův příběh zrádnou pavučinou smyšlenek a polopravd, které podával jako nezpochybnitelná fakta. Neustále trousil narážky na ztracený doklad o záboru a zamotával Emily do osidel své překroucené logiky tak sladce lepkavých jeho šarmem, až měla Emily sto chutí připlácnout si dlaně k uším a s jekotem utéct. Naštěstí ji vysvobodil Penfeld, který se v zahradě zničehonic objevil a zapředl s elegantním hostem rozhovor o přednostech a nedostatcích indického a čínského čaje. Emily ho obdařila vděčným pohledem a omluvila se, že musí zajít říct služkám, aby v salonu naservírovaly občerstvení.

Když procházela salonem a hřbetem ruky si přitom otírala ústa, odkudsi vystřelila ruka a vtáhla ji do zataženého okenního výklenku.

„Není ti nic? „ zeptal se Justin.

„Ne. Ano. „ Popadla ho za klopy županu. „Už to nevydržím. Musíme s tím co nejdřív skoncovat. „

Oči mu ztvrdly a z jejich ponurého odhodlání Emily zamrazilo. „Jestli chceš, skoncujeme s tím třeba hned. „

„Ne! To nesmíme. Ještě nám nic neprozradil. Musíme ho nějak přimáčknout ke zdi. „

Vtom na parketách zaklapaly Nickyho boty. Justin s Emily ochromeně strnuli.

Emily vztáhla ruku a spěšně Justinovi rozcuchala vlasy.

„Co to proboha provádíš? „ zašeptal.

Z jejího hlasu zazněl srdceryvný vzlyk. „Tohle ne, prosím! Prosila jsem tě přece, abys to nedělal. „

justin se k její hře rychle přidal. Utrhl jí z límečku kus krajky a zařval: „No tak, holčičko, aspoň jednu pusinku pro svého nového tatínka! „

Oba slyšeli, jak se přibližující kroky zastavily. Emily se vynořila z výklenku a u krku si svírala potrhaný límeček. Předstírala, že nevidí Nicholase, který se po špičkách kradl ke dveřím.

„Prosím tě, slíbils, že už to neuděláš! „

Justin ji popadl kolem pasu a zašklebil se tak, že to na Emilyin vkus bylo až trochu moc přesvědčivé. „Neper se se mnou, dítě. Vždyť víš, že se ti to líbí! „

Nicholas vykukoval zpoza dveří.

„Uhod mě, „ ucedila Emily koutkem úst.

Justin ji přitáhl těsně k sobě. Z jeho sevření čišelo upřímné zoufalství. „To po mně nechtěj, „ sykl.

Emily předstírala, že se brání, zaťala mu nehty do ramen a zašeptala: „Uhoď mě, sakra! „

Salonem zaburácel Justinův hlas: „Ty spratku, já tě odnaučím neposlušnosti! „

Oči mu potemněly zoufalou omluvou. Pak se rozmáchl a vyťal jí políček.

Loktem ztlumil sílu úderu, takže Emily skoro nic necítila, ale z leknutí jí přesto vyhrkly nefalšované slzy. Když v Justinově tváři spatřila, že ho zavalily výčitky svědomí, dala by všechno na světě za to, aby ty slzy mohla vzít zpátky. Justin na rozdíl od ní není žádný herecký talent. Stačilo by, aby Nicky zahlédl jeho obličej, a rázem by bylo po divadle. Došlo jí, co musí udělat, a ta představa ji zasáhla bolestněji než Justinův políček. Přitiskla si pěst ke rtům a chtěla utéct, ale zarazila se, když spatřila, že celou scénu ode dveří zaujatě sleduje Nicholas.

Rychle zamaskoval krutý, vzrušený úšklebek výrazem spravedlivého hněvu, ale o vteřinu se zpozdil. „Hej, člověče, co to má znamenat? „ rozhorlil se.

Justin kolem něj beze slova prošel. Emily se rozběhla přes pokoj a zhroutila se Nickymu do náručí. Zahrnul ji soucitem a odvedl ji na pohovku u okna, kde se mu statečně pokoušela dokázat, že má své city pod kontrolou, ale přitom mu vytrvale stkala do bělostné košile. Kousek ji od sebe odstrčil, vylovil kapesník a jen chabě skrýval znechucenou grimasu.

„Promiňte, prosím, „ omlouvala se Emily a decentně se vysmrkala do kapesníku.

„Mrzí mě, že jste se stal svědkem tak nedůstojného výjevu. „

„Jen se mi potvrdila má nejhorší podezření, „ řekl a nasadil ušlechtilý výraz.

„Doufal jsem, že tohle nebude třeba. Ale když vidím, jak se váš poručník chová, je mi jasné, že to jinak nepůjde. „

Sáhl do kapsy kabátu a vytáhl maličký derringer. Emily se roztřásly ruce.

Nicholas jí rozevřel ledové prsty a vložil jí zbraň do dlaně.

„Chci, abyste si ji vzala, cara mia. Mějte ji po ruce, abyste se tomu šílenci mohla bránit. Kdybyste ho zastřelila, žádný soud v téhle zemi by vás za to neodsoudil. „

Emily si prohlížela hezoučkou pistoli. Věděla, že jí malé rozměry nic neubírají na vražednosti. Zbraň byla vykládána leštěnou perletí a seděla Emily v dlani, jako by pro ni byla stvořená.

Nicky jí kolem pistole sevřel prsty. „No tak, vezměte si ji. Váš otec by si to přál. „

Vzhlédla k němu a ohromila ji naléhavost, jež mu zářila z očí. Ze suterénu domu se ozval ohlušivý výkřik.

Nicky se rychle zvedl. „Asi bude lepší, když ted půjdu. Zítra se tu zase stavím.

Nezapomeňte, co jsem vám říkal. „

„Nezapomenu, „ řekla a mechanicky vstala. „Nicholasi, „ zavolala za ním, když se obrátil k odchodu.

Dychtivě se otočil.

Zamávala na něj pomačkaným kouskem látky. „Zapomněl jste si kapesník. „

Mírně se usmál a vzal kapesník do dvou prstů. Emily se dívala, jak ho štítivě nese ke dveřím a strká do květináče s palmou vedle věšáku.

Když zmizel, Emily se mlčky zadívala na malou pistoli. Před sedmi lety takováhle zbraň ukončila život jejího otce. Vtom se za ní ozvaly kroky a Emily derringer rychle schovala do kapsy sukně.

Obrátila se a uviděla, že ji Justin pozoruje.

„Co ti říkal? „

„Nic. „ Odvrátila pohled. „Nic důležitého. „

Chtěla projít kolem něj, ale Justin ji chytil za ramena a pátral v její tváři. „Ty mi lžeš. Proč? „

Vyvlékla se mu, neboť nedokázala snést bolest, která se mu zračila v očích.

„Prosím tě, nech mě. Chci být sama. Jsem unavená. „

Protáhla se kolem něj. Věděla, že pro ni právě začala nejnebc pečnější role v téhle šarádě. Jak běžela do schodů, cítila na stelu chladnou váhu zbraně.

Justin cítil, že mu Emily uniká. Hodinu za hodinou, den dnem. To vědomí mu drásalo srdce jako ostré drápy. Nicky ji dál pravidelně navštěvoval, ale Emily se už Justinovi nesvěřoval Kdykoli Justin vstoupil do pokoje, našel ty dva, jak se k sobě sklánějí, smějí se a cosi si šeptají. Jakmile ho spatřili, zmlkli a Emilyiny krásné oči ochladly podezřením. To tak dychtí slyšet o mně to ni horší, že dovolí Nickymu, aby jí

svým jedem otravoval mysl? ptal se Justin. Dál hrál pomatence, občas hádavého, jindy potrhl žoviálního, a měl čím dál silnější pocit, že zešílel doopravdy.

Rodina i sluhové se mu širokým obloukem vyhýbali. Ani bolestný zmatek v matčiných očích ho však nepřiměl odložit hrdost a prolomit mlčení. Neskutečně ho trýznilo pomyšlení, že se Emily tak snadno obrátila proti němu. Už za ním nechodila

do ložnice a on celé noci přecházel po prostorné místnosti sem a tam jako ty v kleci.

Jeho znepokojení rostlo, a tak se začal ještě intenzivní zajímat o Nicholasovy obchodní záležitosti.

Jednou pozdě večer se vracel ze svých pochůzek otřesen zjištěním, že Nicky zamluvil dvě místa na parníku, jenž měl za týden odplout na Nový Zéland. Když přišel domů a dozvěděl se, Emily je v opeře se svým drahým přítelem panem Salerim, jeho panika ještě vzrostla.

„Cos to provedla? „ obořil se na zmatenou Edith. „Tys ji nechala, aby šla ven bez doprovodu? „

„Vždyť jsi přece nechtěl, aby ji v jeho společnosti někdo doprovázel, „ ohradila se a spodní ret se jí roztřásl. „Tvrdil jsi, že je starý přítel jejího otce. Jak jsem měla tušit, že ti to najednou bude vadit? „

„Kdybys používala tu svoji porcelánovou hlavinku k nečemu jinému než jen jako držák na lokýnky, tak bys to tušila, „ rozkřikl se.

Edith upustila vyšívání a hlasitě se rozvzlykala. Lily s Mi cent k ní přispěchaly, utěšovaly ji a vrhaly po Justinovi pohled} které by zahanbily i samotného ďábla.

Justin přecházel po pokoji a mnul si unavené oči.

Vévodkyně se zvedla z křesla. „V dětství jsi býval hodný chlapec, Justine. Otec na tebe nikdy nemusel vzít hůl. Ale ted si začínám myslet, že to byla hrozná chyba. „

Justin se otočil jako na obrtlíku. „Na co by otec potřeboval hůl? Dokonale mu postačil sarkasmus a urážlivé poznámky. Škoda, že neměl tolik slušnosti, aby mi prostě nařezal. „

Do všeobecného zmatku zazněl Emilyin sladký hlásek: „Co se to tady děje? „

Všichni ztuhli a zůstali na ni zírat. Stála ve dveřích salonku jako ztělesnění dokonalé dámy. K bokům jí přiléhaly šaty ze světle modrého saténu, které se vpředu rozevíraly a odhalovaly nabíranou slonovinovou spodničku. Na rukou měla rukavičky ve stejné barvě, zdobené perleťovými knoflíčky, vlasy sčesané ze spánků a uchycené perleťovými hřebínky. Hřebínky, které jsem jí koupil, uvědomil si Justin a popadla ho slepá zuřivost.

Emily vešla dovnitř a poklekla vedle Edith. Sáhla do saténové taštičky a podala Edith kapesník. „Tu máš. Neplač tolik. Vždyť si úplně promáčíš to krásné vyšívání. „ Napřímila se, podívala se na Justina a v jejím pohledu se nezračil ani náznak výtky,

prostě vůbec žádný cit. „Už ti to řekli? Byla jsem v opeře. Na La Traviatě. Bylo to prostě úchvatné! Zbožňuju všechno italské. „

Justin spolkl jízlivou odpověd. O co se to Emily pokouší? přemítal. Chce mě vyprovokovat, abych ji přímo tady na místě zavraždil? „Potřebuju si s tebou promluvit, „ řekl.

Ručkou v rukavičce ztlumila zívnutí. „Až ráno. Ted jdu spát. „

Odkráčela a honzík se jí pod saténovou sukní pohupoval. Na tři dlouhé, líné pohyby kyvadla hodin na krbové římse zavládlo hrobové ticho. Edith se neodvažovala ani vzlyknout. Pak se kdesi v domě zabouchly dveře. A zarachotil zámek.

To tiché otočení klíče bylo pro Justina poslední kapkou. Vyběhl z místnosti, bral schody po dvou a už se nestaral o to, kdo všechno uslyší, že chvátá temnými chodbami do Emilyina pokoje. Stehnem narazil do stolku, až ho převrátil. Na podlahu se sesypaly zarámované fotografie a zařinčelo rozbíjené sklo. Koberec mu ubíhal pod nohama, až Justin stanul před Emilyinými dveřmi - jako už tolikrát. Občas měl pocit, že tam tráví půlku života.

Neztrácel čas klepáním nebo braním za kliku. A rozhodně neměl náladu, aby se doprošoval. A tak prostě zvedl nohu a jediným mocným pohybem dveře vykopl.

Jednou uslyšíš, jak ve větru šeptá můj hlas…

Emily si přitiskla dlaň k rozbouřenému srdci. Justin stál ve dveřích a u nohou mu jako pohanský obětní oltář leželo roztříštěné dřevo. Ve veřeji se pohupoval rozlomený zámek. Justin se roztaženýma rukama opřel o zárubně. Pomalu se usmál, ale jen ústy, očima ne.

„Ahoj, miláčku. Říkal jsem si, že budeš možná potřebovat trochu uhlí na

přiložení. Nebo se ti poslední dobou stará o zahřátí někdo jiný? „

Oblečení měl zmačkané. Přerostlé vlasy mu trčely na všechny strany. Oči měl zarudlé nedostatkem spánku a zdivočelé zoufalstvím. Byl vším tím, čím uhlazený a zdvořilý Nicholas Saleri nikdy být nemůže.

Emily se odtrhla od jeho nelítostného pohledu a přiměla se zachovat chladnou hlavu. Věděla, že nemá na vybranou, pokud chce, aby oba muži, které kdy milovala, konečně došli klidu.

Vpravila do svého hlasu bezstarostný tón. „Asi bys měl vědět, že mě Nicholas požádal o ruku. „

Justinovi se zablýskaly oči ještě zuřivěji. „To je mi ale elegantní způsob, jak shrábnout tvoje dědictví! Ožení se s tebou, odveze tě do svého sídla na Novém Zélandu. A co myslíš, jak dlouho to potrvá, než novou paní Saleriovou potká tragická nehoda? Týden? Měsíc? Znám Nickyho. Jakmile získá tvoje peníze, už tě nebude potřebovat. Budeš mu jen na obtíž. Zbaví se tě stejně, jako se zbavil mě a Davida. „ Justin k ní přistoupil blíž. „Už jsi zapomněla, co je to za parchanta? Bože můj, vždyť zosnoval smrt tvého otce! „

Emily rychle sklopila řasy, aby v jejích očích nezahlédl odraz vlastního utrpení. Potřebovala ho přesvědčit, že ho nenávidí, ale aby to dokázala, musela sebrat veškerou svou vůli a odhodlání. Zavřela oči a snažila se v sobě oživit starý vztek, jehož se tak pracně pokoušela zbavit.

Otevřela oči, teprve když měla jistotu, že jí jiskří zuřivým opovržením. „Ale on to

přece nebyl, kdo zmáčkl spoušť! A kdo o tom sedm let mlčel! „

Justin si prohrábl vlasy. Cynicky se zasmál. „Nicky byl odjakživa chlípný parchant. Nejspíš tě chvíli nechá naživu. Aspoň dokud se tě nenabaží v posteli. „ Posměšně povytáhl obočí. „Oba víme, že tam nejsi k zahození. „

Emily se rozmáchla a vlepila mu pohlavek. Justin na ni zůstal zírat a jí se na okamžik naskytl trýznivý pohled na výraz naprosté bezmoci, který se mu objevil ve tváři. Vzápětí mu oči ztvrdly jako úlomky leštěného jantaru.

Jediným mrštným pohybem ji přimáčkl zády ke zdi. Silnýma rukama ji popadl za hrdlo a snížil hlas do chraplavého šepotu. „Jestli si o mně myslíš, že jsem schopný vraždy, tak máš setsakra pravdu. Bůh je mi svědkem, že tě radši vlastnoručně zabiju, než bych tě nechal jemu. „

Přisál se k jejím rtům v krátkém zuřivém polibku. A pak byl tentam a Emilyino srdce zůstalo v troskách stejně jako dveře ložnice.

Svezla se podél zdi na zem a přitiskla si ústa ke koleni, aby ztlumila nešťastné vzlyky.

„Pane! Pane, prosím vás, probuďte se! „

Justinem někdo třásl. Justin zaúpěl, odstrčil ty neúprosné ruce a převrátil se na bok. Prsty narazil na cosi tvrdého. Pootevřel rozespalé oči a zjistil, že je to vyřezávaná noha pohovky. Matně si pamatoval, že se večer natáhl v pracovně, protože bláhově doufal, že vleže třeba otupí svá muka a usne. Jenže to, co ho nakonec opanovalo, nebyl spánek, ale trýznivá dřímota.

V neklidných snech ho pronásledovala Davidova tvář. Znovu a znovu se k Davidovi natahoval, ale ten mu unikal, přesně jako Emily.

„Pane, prosím! Pochopte to. Musíte vstát! „

Dosud ohleduplné ruce ztratily trpělivost. Popadly Justina za klopy, zvedly ho a třepaly jím jako hadrovou panenkou. Konečně v šeru pracovny rozeznal Penfeldův obličej, kulatý jako měsíc v úplňku. Sluha vypadal, že má slzy na krajíčku, a právě to, spíš než cokoli jiného, Justina probralo.

„Penfelde? Proboha, co se děje, člověče? Co se stalo? „

Sluhovi se třásla brada. „Je pryč, pane. A bojím se, že tentokrát už se nevrátí. „

Emily stála na palubě parníku a dívala se, jak se anglické pobřeží rozplývá v jitřní mlze. Každé rytmické odfouknutí páry, každý pohyb pístu, každý náraz vln na železnou příd ji odnášel dál a dál od Justina. Nasadila si kapuci, jako by si chtěla

přetáhnout chladný závoj přes vroucí emoce. Když jí Nicky položil ruce na ramena,

křečovitě sevřela zábradlí.

„Teď už je to jen otázka času, cara mia. Jakmile najdeme ten zfalšovaný doklad o záboru, budeme mít důkaz, který potřebujeme. Předložíme ho úřadům a s pomocí tvého svědectví se Justina navždycky zbavíme. Už nám ani jednomu neublíží. „ Chlácholivě jí stiskl ramena. „Neboj se, lásko. Já se o tebe postarám. Až vyřídíme tyhle staré ošklivé záležitosti, probereme naši společnou budoucnost. Ale nejdřív musíme předat vraha tvého otce do rukou spravedlnosti. „

Emily se k němu obrátila. „Ano, Nicky, „ řekla, povytáhla se na špičky a políbila ho na tvář. „Přesně o to mi vždycky šlo. O spravedlnost. „

Když se dveře ložnice rozlétly, Olivia Connorová, vévodkyně z Winthropu, se

převrátila a posadila se na posteli.

„Otevíráš dveře, místo co bys prošel skrz ně? To je na tebe hrozně konvenční.

Zklamals mě, synu. „

Justin přešel přes pokoj a padl na kolena vedle postele. Vzal matku za ruce a zoufale je stiskl. „Prosím tě, matko. Potřebuju, abys mi pomohla. „

Chápavě potřásla hlavou, až se jí natáčky ve vlasech rozkývaly. „Jde o to děvče, vid? „

„Copak jde někdy o něco jiného? „ Prosebnýma očima propátrával její obličej.

„Která otcova loď je nejrychlejší? Musím to vědět. Která to je? Parník? Plachetnice?

Přemýšlej, prosím tě. Možná na tom závisí Emilyin život. „

Zamyšleně si namotávala pramínek vlasů na prst. Pak se jí obličej pomalu rozjasnil úsměvem. „Ze mě to nenapadlo hned! „ Rozzářeně na něj pohlédla.

„Nejrychlejší je určitě Olivia, jak jinak! „

Po nablýskané palubě graciézního klipru Olivia se jako mravenci hemžili námořníci. Pobíhali přes můstek sem a tam a prohýbali se pod bednami a sudy plnými zásob na dlouhou cestu, kterou měli před sebou. Šplhali po vysokánských stěžních, kontrolovali plachty a v jednom kuse neklidně pokukovali po svém novém pánovi. I ti nejprošedivělejší a nejzkušenější mořští vlci znejistěli, protože věděli, že ho celý Londýn pokládá za šílence. Mají se v slzách navždy rozžehnat se svými milenkami a ženami? Chystá pro ně všechny temnou pouť vstříc zkáze? Překvapivé ovšem bylo, že jejich mladý kapitán stál rozkročen na palubě a vykřikoval příkazy, jako by byl zrozen k velení.

Justin si dobře uvědomoval úzkost posádky, ale ted s tím nemohl nic dělat. Byl odhodlán do soumraku vyplout, i kdyby měl postavit do pozoru všechny londýnské námořníky. Moře mu Emily kdysi přineslo a on si ho teď osedlá, aby si ji udržel.

Vykročil k přídi a do plic mu vnikl chladný, vlhký vzduch. Nad přístavem celý den visela mlžná peřina. Štíhlé stěžně se tyčily k tmavnoucímu nebi jako přízračné prsty. Nad hladinu vyčnívala masivní hruď příďové figuríny.

Justin se natáhl a pohladil její vyřezávanou tvář. „Popřej mi štěstí, vévodkyně, „ zašeptal. „Budu ho potřebovat. „

„Pane? „

Justin se otočil a spatřil, jak se z mlhy vynořila postava statného muže. Přes rameno se mu houpal plátěný vak. Místo redingotu byl navlečen v těžkém vlněném kabátě a kolem krku měl furiantsky uvázaný křiklavě zelený šátek. Ale nic z toho nešokovalo Justina tolik jako nebezpečně vyhlížející puška, kterou měl přehozenou přes záda.

„Penfelde? „

Sluha srazil podpatky a energicky zasalutoval. „Hlásím se do služby, kapitáne. „ Justinovi se zamžil zrak návalem dojetí. Jak se zdá, Bůh se mu rozhodl vynahradit,

že mu dal za otce Franka Connora.

„Penfelde, nemůžu po tobě chtít, abys ses se mnou hnal přes půl světa za ženou, která možná ani nechce, abych ji našel. „

„Řečičky, pane, jestli se tak smím vyjádřit. Zjistil jsem, že civilizace není podle mého gusta. Dospěl jsem k názoru, že trocha dobrodružství, stejně jako hrneček horkého čaje, rozehřeje krev a povzbudí srdce. „ Zalovil v hluboké kapse kabátu.

„Promiňte mi mou troufalost, ale cestou do přístavu jsem se stavil v obchodě. Usoudil jsem, že byste tohle mohl potřebovat. „

Justin se málem instinktivně přikrčil, když sluha vytáhl pistoli s dlouhou hlavní. Vzal si ji a pohladil hladký kov. Od chvíle, kdy zabil svého nejlepšího přítele, to bylo poprvé, co zase držel v rukou střelnou zbraň.

Sluhovi se blýskaly oči odhodláním, jež si nijak nezadalo s jeho vlastním. Justin se na něj rošťácky usmál a zastrčil si pistoli za opasek.

Pak vzal Penfelda kolem ramen a společně vykročili po palubě. „Pojď, stará vojno, v téhle posádce se lenošení netrpí. Musíme odvést pořádný kus práce a zachránit krásnou princeznu. „

Emily seděla na židličce na palubě malého parníčku, na který přestoupili v Melboume, a pozorovala, jak se Nicholas holí. Trval na tom, že se musí holit venku, kde je lepší světlo. Kolem krku měl bílý ručník a pod polorozepnutou košilí se mu rýsovaly hladké svaly hrudníku. Sklonil se ke kulatému zrcátku připevněnému na zábradlí a našpulil smyslné rty.

Přitom mluvil. Nicholas mluvil pořád. Mluvil bez ustání a vždycky o sobě. Emily se divila, proč se vůbec namáhal, a zbavoval se jejího otce a Justina tak složitě. I kdyby zůstali jeho partnery, stačilo by pár let a unudil by je k smrti. Ale aspoň nemusela odrážet žádné romantické výpady. Ted už chápala, proč Nicholasovi stačí cudné polibky na tvář. Člověk tak zamilovaný sám do sebe nemůže stát o někoho dalšího. Zdálo se, že mu k sobecké spokojenosti bohatě stačí zrcátko.

Zaťala nehty do knížky, až do papíru vyryla půlměsíčky. Bojovala s pokušením nakopnout Nicholase do sedací části, až by přeletěl přes zábradlí. Třeba by neměl na žraloky takové štěstí jako Barney. Klidně by si uřízla celou ruku a hodila ji za ním do vody, aby povzbudila jejich apetit. Přistihla Nickyho, jak ji pozoruje v zrcátku, a doufala, že se ty krvelačné úvahy neodrážejí v jejím výraze.

„Co si dneska mám vzít na sebe k večeři, kotě? „ zeptal se. „Tu hedvábnou vestu, nebo radši tu kašmírovou? „

„Tu hedvábnou, „ řekla vlídně. „Velmi se ti hodí k pleti. „

Italsky zaklel. „Vůbec se neopaluju, co? „ Zvedl bradu a kriticky se prohlížel.

„Slunce vždycky vytáhne na povrch ten olivový nádech. „ Přehodil si kolem krku vázanku a pečlivě si upravil naškrobené záhyby.

Emily by nejradši vlastnoručně škubla za oba konce a vytáhla z jeho pleti na povrch fialový nádech.

Nicholas se slabě otřásl. „Příliš mnoho slunce pleti škodí. Hrozně nerad bych vypadal tak staře jako Justin. „

Emily zavřela oči. Na mysli jí vytanula Justinova bronzová kůže. Představovala si, jak se mu drobné vrásky kolem očí prohlubují smíchy, jak mu jazykem opisuje ostře řezané rýhy kolem úst, jak mu prsty prohrabává sluncem vybledlé prameny v tmavých vlasech. Zaplavila ji vlna touhy mocnější než mořský příboj.

Otevřela oči. „Nedělej si starosti, Nicky. Ty si nikdy nebudeš muset lámat hlavu s tím, že bys vypadal staře. „ Po tom záhadném ujištění zabořila nos do knížky a dál se slunila v hřejivých slunečních paprscích.

Štíhlý klipr prořezával nefritové vlny a zanechával za sebou rozvířenou brázdu. Justin stál na přídi a opíral se nohou o klubko lan. Nakláněl se kupředu, jako by chtěl ještě zrychlit už tak úžasné tempo lodi, popohnat ji skrz nekonečnou pláň moře a nebes. Nad hlavou mu pleskaly plachty, vzdouvaly se jako plátěná oblaka a nabíraly vítr. Navigátor ho ujišťoval, že mají výborný čas a do soumraku dorazí k Severnímu ostrovu.

Za ty týdny, co strávili na moři, se Justinova kůže opálila do bronzová a jeho vlasy dostaly zlatý nádech. Chodil polonahý a obnošené pracovní kalhoty mu obepínaly boky a stehna jako druhá kůže.

Věděl, že se zlatou náušnicí, která se mu znovu houpala v uchu, a s pistolí zastrčenou za opasek vypadá jako pirát nejhrubšího zrna.

V žilách mu už zase kolovalo primitivní vzrušení z dobrodružství, jež ho přivedlo na Nový Zéland tehdy poprvé. To vzrušení v něm probudila k životu Emily; vytáhla Justina z citového nebytí, do něhož se pohřbil. Musí ji najít. Slíbil Davidovi, že se o jeho dceru postará, a taky to udělá, i kdyby tomu měl obětovat svou hrdost a třeba i život.

Záleželo mu jen na jediném - aby Emily byla ještě naživu. Vystopoval ji a Nickyho až do Melbourne, kde přestoupili na jiný parník. Pořád neměl tušení, proč Nicky míří k Severnímu ostrovu, místo aby Emily odvezl do svého království, které si vybudoval na ostrově Jižním.

Vlahý větřík Justinovi rozevlával vlasy kolem ramen. Zavřel oči, zhluboka se nadechl a vychutnával slanou štiplavost vzduchu. Vzpomínky na zdejší teplo a vůni ho pronásledovaly během všech těch dlouhých chladných nocí v Londýně - nocí, které mu nakrátko zpříjemnilo jenom to nádherné období, kdy ho Emily milovala.

Když oči otevřel, ucítil, jak se mu v nitru, jako nepatrný pohyb dětských prstíků natahujících se ke sluncí, zatřepotala naděje.

Justin s Penfeldem veslovali v člunu ke břehu. O dřevěnou příd se tříštily vlny. Justinovi muži už předtím navštívili parníček zakotvený u západního pobřeží Severního ostrova a dozvěděli se, že jakýsi muž se ženou opustili loď při západu slunce.

Člun se opatrně kradl podél členitého pobřeží a snažil se na sebe neupozorňovat. Justin neklidným pohledem prozkoumával stinný les. Je tam někde Emily? Čeká na něj?

Přitiskl si prst ke rtům, aby Penfeldovi naznačil, že má veslovat co nejtišeji. Člun obeplouval úzkou písečnou šíji. Justina zamrazilo, když spatřil známý pahorek, na němž se proti fialovému nebi rýsoval Davidův kříž. Penfeld si v uctivém gestu sundal klobouk a přitiskl si ho k hrudi.

Dno člunu zaskřípalo o písek. V tichém souzvuku vystoupili, vytáhli člun na pláž a schovali ho mezi dvě vysoké duny. Penfeld sáhl za sebe a vyndal z pouzdra pušku. Třímal ji s překvapivou jistotou.

„Zůstaň tady, „ poručil mu Justin. „A nehni se ani na krok, ať uslyšíš cokoli.

Musíš být připravený odvézt ji odtud, kdyby se něco nepovedlo. Rozumíš? „

„Ale, pane… „

Justin mu zahrozil ukazováčkem. „Tohle je rozkaz, Penfelde. Jestli mě neposlechneš, tak tě… tak tě propustím. „

„Ano, pane, „ podvolil se sluha s očividnou neochotou. Usadil se do písku a pušku si položil na klín.

Justin se plížil mezi dunami, až dorazil na okraj otevřené pláže. Podřepí a vybavila se mu jiná noc, jiná pláž. Tady nebylo po domorodcích ani stopy. Před Justinem se táhl třpytivý koberec mořského pobřeží. Když se odhodlával vykročit na ten blyštivý pruh mokrého písku, nemilosrdně odhalený pohledu kohokoli, kdo by se skrýval v lese, zahryzl se do něj primitivní strach.

A pak to spatřil. Mezi stromy probleskovalo světlo z chýše, tak jako kdysi probleskovalo z Davidova stanu. Tentokrát nepřijdu pozdě, zapřísahal se. Váhání mě už nesmí stát život člověka, kterého mám rád.

Vyrazil z útočiště dun a utíkal po pláži, až mu od nohou odletoval vlhký písek. Bičovaly ho spršky chladné mořské vody. Pláž se před ním táhla jako třpytivá stužka a svou poklidnou krásou se mu vysmívala, stejně jako vycházející měsíc, který postříbřil indigové vlny.

Vtom ze stínů vystoupil duch. Nicky. V oslnivě bílém lněném obleku a širokém slamáku. Justin se zarazil uprostřed kroku.

Jako uhranutý sledoval, jak Nicky ladným pohybem prstů rozškrtává sirku a zapaluje si cigaretu. Vzduch prosytilo nechutně sladké aroma konopí a Justinovi bylo rázem jasné, že nekouří obyčejný tabák.

Nicky mu nabídl zlatou krabičku a posměšně zvedl obočí. „Nechceš cigaretu?

Pokud si vzpomínám, občas sis dal. „

„Proč nás nenecháš na pokoji, Nicky? Byli jsme spolu šťastní, Proč jsi prostě nemohl zmizet, jakmile jsi nás našel? „

Nickymu. se zvlnily rty jedovatým úsměvem. „To jsem se měl vzdát bezmezného potěšení z pohledu na to, jak se navzájem mučíte? Nikdy jsi mě nechápal. Nechtěl jsem tě zabít, Justine. Chtěl jsem se dívat, jak krvácíš. „

„Kde je? Cos jí provedl? „

„Nic. „ Nicky zhluboka potáhl z cigarety a v očích mu zajiskřilo. „Tedy zatím. „

Justin jediným bleskurychlým pohybem vyškubl zpoza opasku pistoli a namířil na svého dávného přítele. Ruce měl kupodivu úplně klidné. „Chci ji vidět. „

Nicky schoval cigaretové pouzdro do kapsy a zvedl ruce. „Prosím tě, nestřílej.

Krvavé skvrny bych z toho obleku nevypral a víš, jak je egyptský len drahý. „

„Doveď mě k ní. „

Nicky spustil ruce a útrpně se na Justina usmál. „Odjakživa jsem věděl, že jsi paličatý hlupák. Vždyť jsem ti přece řekl, že je v bezpečí. Aspoň dokud se jí nenabažím. „

Justin k němu vykročil. „Ty hajzle! „

Nicky se zvonivě rozesmál. „Aha, tak takhle je to. Já to tušil. Zajímalo by mě, co by tomu tvůj milovaný David říkal, že ses s jeho sladkou Claire vyválel v posteli. Vsadil bych se, že takhle to nemyslel, když tě žádal, aby ses o ni postaral. Doufám, žes ji aspoň pořádně přeřízl a jaksepatří mi ji připravil. „

Justina oslepila zuřivost nad tou nehoráznou špinavostí. Zastrčil si pistoli zpátky za opasek a skočil po Nicholasovi. Ramenem mu vrazil do žaludku. Cigareta vylétla Nickymu z hezkých rtů. Svalili se do písku v propletenci mrskajících se rukou a no-hou.

Justin Nicholase nabral pravým hákem a zvrátil mu hlavu, až to zapraštělo. Měl sto chutí rozmlátit mu obličej na krvavou kaši, ale sotva mu uštědřil další ránu, uvědomil si, že Nicky se vůbec nebrání. Rukama si chránil tvář a pronikavě úpěl.

Justin ho popadl za klopy, praštil jím na záda a obkročmo si na něj sedl. Při každém zoufalém slově jím zatřásl. „Jaks to mohl udělat, ty parchantě? Vždyť jsi byl můj přítel! „

Nicky pomalu spustil ruce a Justin s hrůzou spatřil, že pláče. Slzy mu vyrývaly stružky na tváři polepené pískem, ale divokou nenávist v jeho očích neotupily.

„Ty nevíš, jaké to bylo! „ vykřikl. „Tys měl vždycky všechno. Nikdy jsi nemusel hledat v římských stokách zbytky jídla a poztrácené pěťáky a prodávat všechno, co můžeš, abys přežil - dokonce i sám sebe! „

Justin se napřímil. Ta slova mu vzala dech.

„My dva jsme mohli mít všechno, ty a já, jenže ty ses vzdal dědictví. Prostě jsi jím pohrdl, jako by o nic nešlo. A proč taky ne? Ty ses nikdy nemusel nechat zřídit od nějakého tlustého sicilského prasete se zpocenýma rukama, jen abys mohl doufat, že ti za tvoje utrpení dá bochník chleba! „

Justin se odvrátil. „To jsem nevěděl, „ zašeptal. „Přísahám, že jsem to nevěděl. „ Naprosto nečekal to, co následovalo. Do brady mu narazil ostrý podpatek

Nicholasovy boty a překotil ho na záda. Než stačil zareagovat, Nicky se překulil a s rychlostí a lstivostí hada vyškubl Justinovi zpoza opasku pistoli. Namířil na něj.

Justin se vyškrábal na nohy a pomalu ustupoval. Nicholas vstal, zvedl kloubouk, posadil si ho zpátky na hlavu a vykročil proti Justinovi. Pistole se mu v ruce divoce třásla. „Všechno jsi zkazil, ty bohatý spratku. Nám dvěma mohl patřit svět. „

Vtom se ozval povzdech tišší než vítr. Když se oba ohlédli, zjistili, že na pláži stojí Emily a měsíční světlo se odráží od hlavně derringeru, který svírá v dlani.

Věř mi, ze v tu chvíli bych podvedl i samotnou smrt, jen abych ještě jednou, naposledy, mohl spatřit svou holčičku…

Emily vypadala s pocuchanými vlasy a sukní rozevlátou větrem tak překrásně, že bylo Justinovi do pláče. Divil se, že Emily neslyší, jak mu puká srdce.

Nicky pomalu spustil pistoli.

Emily vykročila k Justinovi a ruka se zbraní se jí ani nezachvěla. Její pleť vypadala v měsíčním světle jako z porcelánu a jindy tak živý obličej se změnil v nečitelnou masku. Jen její oči v sobě měly život, planuly vnitřním ohněm, který hořel jasně a prudce.

„Doufala jsem, že mi dopřeješ to potěšení a necháš mě, abych toho parchanta zastřelila sama, „ řekla.

Nicky se zeširoka usmál. Odhodil Justinovu pistoli, vytáhl kapesník a otíral si dlaně, jako by si je o zbraň ušpinil. „Potěšení je na mé straně, cara mia. „

Justin stál proti Emily tak, jak to měl udělat před sedmi lety s otevřenou náručí a srdcem na dlani. „To je v pořádku, miláčku. Ani když mě zabiješ, nepřestanu tě milovat. „

Udělala další krok směrem k němu. Z řas jí skanula slza a stékala jí po tváři. Palcem si pohrávala s kohoutkem; její hlas byl jemný jako pohlazení, ale smrtonosný.

„Ted poznáš, jaké to je umírat tisíc mil od domova rukou člověka, kterého miluješ. „

„Ale v tom se pleteš. Já jsem doma tady. A mnohem radši zemřu tvojí rukou než jeho. „

„No tak! Zastřel ho, „ pobízel ji Nicky. „Než nás oba zabije jako tvého otce. Ti dva byli skvělý pár. Pořád měli hlavy u sebe, něčemu se smáli a mě nechávali stranou, jako bych pro ně nebyl dost dobrý. Co se doopravdy stalo tu noc, kdy zemřel, Justine?

„ provokoval ho. „Byl to skutečně čin z milosrdenství, anebo spíš milenecká hádka? „

Emily se zničehonic obrátila a namířila Nickymu na hlavu. „Takhle o mém tatínkovi nikdo mluvit nebude! „ Derringer v oblaku kouře vypálil.

Nickymu odlétl klobouk. Sáhl si na hlavu se zmateným výrazem, který byl skoro komický. „Víš, kolik mě ten klobouk stál, ty huso? „

„Víc než kabát? „ zeptala se sladce, natáhla kohoutek a znovu vystřelila. V podpaží Nickyho kabátu se objevila ožehlá díra. Když Emily zklidnila ruku, pistole mířila Nickymu přímo na srdce.

„Tohle dělat nemusíš, Emily, „ řekl Justin tichounce a popostoupil k ní.

„Můžeme ho dát na hodně dlouho zavřít. „

Slzy se jí řinuly po tváři jako vodopád. „Nebylo by to na dost dlouho, „ řekla a znovu natáhla kohoutek.

Nicky divoce těkal očima ze strany na stranu, ale nebylo to kvůli Emily. Zdálo se, že zaslechl cosi, co jim dvěma uniklo. Všichni ztuhli a naslouchali. Kolem vládlo naprosté ticho. Na tom tichu bylo cosi nepatřičného; jako by žilo a dýchalo. Lesklé lístky stromů se zachvěly a zavzdychaly, ožily vědoucíma očima. Justinovi naskočila husí kůže.

Vtom křoví vybuchlo v ječící masu pružných bronzových těl. Justin skočil po Emily, strhl ji k zemi a přitiskl si její tvář k hrudi, protože ji chtěl ušetřit pohledu na ty známé potetované obličeje zkřivené v démonické masce zuřivosti. Jejich pronikavé volání po pomstě přehlušilo dokonce i hukot moře. Všude kolem dusaly desítky opálených nohou v odvěkém rytmu, jenž připomínal hřmění. Kdosi křičel. Možná to byla Emily, možná to byl on sám.

Všechno přehlušil Nickyho hysterický jekot: „Proboha, vy divoši! Oblek ne!

Sakra, neroztrhejte mi ten oblek! „

Justin zvedl hlavu. Rozdivočelá masa domorodců držela Nickyho za ruce a za nohy. Justin uhranuté pozoroval, jak ho vřeštícího a vzpouzejícího se vlečou do lesa. V písku zůstal ležet jenom jeho zničený slamák.

Výkřiky a jekot pomalu odumřely. Na prchavý moment zazníval do ticha jen šepot vln a pronikavý křik kiviho.

Justin vycítil, že se na něj někdo dívá. Po zádech mu přejel mráz. Otočil se a uviděl štíhlou postavu přikrčenou ve stínu stromu punga. Jejich pohledy se nad pruhem pláže zalité měsíčním světlem setkaly - muž s mužem, přítel s přítelem. Pak domorodec zvedl ruku na pozdrav a nehlučně, aniž by třeba jen zašustila jeho lněná suknice, se rozplynul v náručí lesa.

Na věky věků tě pořád budu hlídat…

„Nikdy nepodceňuj vynalézavost anglického sluhy, ponechaného svému osudu,

„ zamumlal Justin Emily do vlasů.

Zavrtala se mu nosem do hrudi, protože se nechtěla vzdát objetí jeho silných paží. Chutnal tak krásně - po soli, po písku, opravdově, jak má chutnat muž. Pomalu se přestávala křečovitě třást. Zvedla k němu tvář a zároveň se smála i plakala.

„Ach Justine! „ zvolala a vrhla se mu kolem krku.

Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že něco není úplně v pořádku. Justin klečel v jejím objetí strnule jako socha. Poplašeně se odtáhla. „Nemyslel sis přece, že tě chci doopravdy zastřelit, že ne? „

„Upřímně řečeno, napadlo mě to. „

„Ale zachoval ses skvěle, brals to tak ušlechtile. „ Vzhlédla k němu skrz závoj slz.

„Usmíval ses na mě jako anděl. „

Vyprostil se z jejího objetí, vstal a oprášil si písek z kolenou. „Odjakživa se bezvadně chovám, když mě má někdo na mušce. „

Došel k čáře příboje a upřel zrak na moře.

Emily šla za ním. „Musela jsem to udělat, vždyť víš. „ Stanula před ním a nestarala se o to, že si zmáčí sukni. „To kvůli tvému obličeji. „ Vztáhla ruce a vzala jeho tvář do dlaní. „Kvůli tvému krásnému obličeji. Je tak výmluvný. Neměla jsem na vybranou. Nikdy bys tu šarádu nedotáhl do konce. Nicky by tě prokoukl. Aby uvěřil, že tě nenávidím, musela jsem o tom přesvědčit i tebe. „

Ted byly rysy Justinovy tváře chladné, jako vytesané z kamene. Jen v očích se mu zračila bouře, která zuřila v jeho nitru. „Povedlo se ti to dokonale. „

Emily ochably ruce. Přecházela sem a tam mělkou vodou a zoufale se ho pokoušela přivést k pochopení. „Saleri si nedal pokoj s tím dokladem o záboru. Pořád tvrdil, žes ho zfalšoval, abys jeho a tatínka připravil o podíl na dole. Chtěl tě s pomocí toho dokumentu dostat na zbytek života do vězení. Bála jsem se, že když sem pojede

sám a dostane se mu do rukou pravá listina, zničí ji, anebo ještě hůř, sám ji zfalšuje, aby tě dostal před soud za vraždu mého otce. „ -

Justinův hlas byl ledový a postrádal jakýkoli cit. „Víš jistě, že tohle je pravý

důvod, proč jsi sem s ním jela? „

Otočila se k němu. „Co tím chceš říct? „

Zúžil oči. „Možná jsi měla někde v koutku mysli smítko pochybností. Možná jsi chtěla na vlastní oči vidět ten doklad a zjistit, jestli jsem tvého otce přece jen nezradil. „

„Ne! „ Nadzvedla si promáčenou sukni a klopýtala k němu. „Věřila jsem ti.

Přísahám! Ty jsi jediný na světě, komu věřím. „

Justin si pochybovačně odfrkl, zvedl mušli a rozmáchl se, aby ji hodil do moře.

„Cos chtěla dělat, až by měl ten doklad v rukou? Chladnokrevně ho zastřelit? „

Emily ho popadla za ruku a ani si sama neuvědomovala, jak důležitá jsou její slova. „Vůbec jsem nepřemýšlela, co bude pak. Věděla jsem, že pro mě přijedeš. „

Mušle mu vyklouzla z prstů. Pomalu se k Emily otočil. „A co kdybych nepřijel? „ zeptal se krutě. „Co kdybych usoudil, že mi nestojíš za to, abych se za tebou hnal přes půl světa? „

Svěsila hlavu a přemítala, jestli Justin někdy pochopí temné stránky její povahy a dokáže jí odpustit. Když k němu vzhlédla, v očích se jí zrcadlilo všechno, co cítila v srdci. „Udělala bych, co musím. Zabil mi otce. „

Justinovi přelétl přes tvář zvláštní výraz, ale hned zase zmizel a jeho obličej byl stejně bezvýrazný jako předtím.

Přejel Emily palcem po tváři a setřel jí slzu. „Takže pochopíš, když i já udělám, co musím. „ S těmi slovy se jemně vyvlékl z jejího sevření, otočil se a odcházel.

Emily klesly ruce k bokům. „Kam jdeš? „

Ani nezpomalil. Zaplavila ji bezútěšnost, jíž se v patách drželo osamění. Zase jednou se musí dívat, jak od ní Justin Connor odchází.

Rozběhla se za ním, jen na okamžik zastavila a poskočila, aby skopla promočené střevíce. „Tak si běž, ty zbabělce!“vykřikla. „Uteč přede mnou. To přece umíš nejlíp. „

Mrštila po něm střevícem. Tvrdě ho zasáhl mezi lopatky. Justin na vteřinu zaváhal a pak šel dál.

Emily zvýšila hlas. „Nepotřebuju tě! Nikdy jsem tě nepotřebovala. Emily Scarboroughová bude někoho potřebovat, teprve až naprší a uschne! „ Udělala ještě pár klopýtavých kroků a pak se svezla na kolena do písku. „Nepotřebuju tě, ty parchantě. „ Oslepily ji slzy. Její hlas se ztišil do šepotu. „Nepotřebuju nikoho. „

Emily seděla na pahorku, kde byl pohřben její otec, a tiskla si kolena k hrudi. Dívala se, jak Justinův klipr rozvinul plachty a vyplouvá na otevřené moře. Teplý větřík, který jí čuchal vlasy, se opíral i do vzdouvajících se plachet a hnal loď k

obzoru. Na klipr byl úchvatný pohled - rýsoval se proti měsíčnímu kotouči jako duch dávno zašlých dob. Ta krása by jí zlomila srdce, kdyby ho neměla zlomené už dávno.

Světla lodi pomalu zmizela za obzorem a Emily osaměla pod zářivým třpytem hvězd. Zkřížila bosé nohy v trávě a položila si slzami zmáčenou tvář na kolena.

Vtom nocí pronikl pohádkový zvuk. Emily strnula a zvedla hlavu. Bála se ohlédnout, bála se, že si ty nádherné tóny, které rozjasnily temnotu, jen představuje. Bála se, že se o sebe jen otírají špičky hvězd, nebo že je to líbezná melodie zbloudilého andělského chóru. Hudba se vzpínala na kouzelných křídlech a nesla se s větrem k jejím uším.

Emily sevřela ruce v pěst. Vstala, sebrala odvahu ohlédnout se a spatřila, jak se po pláži k pahorku vine zástup blikotavých pochodní. Zatajila dech.

Procesí vystoupalo na vrchol. Mezi těmi milovanými tvářemi zahlédla Triniho ve slavnostním odění, jak si rukama uhlazuje klopy pomačkaného kabátu z nejlepšího egyptského lnu; Dani a Kawiriho, s pružnými nahými tělíčky ověšenými náhrdelníky z mušlí a kousků leštěného jantaru; vážného arikiho, jehož výraz by se na méně uzavřené tváři dal vykládat jako úsměv.

Ale Emily měla oči jen pro muže v čele průvodu. Pro bosého krále v otrhaných kalhotách.

Kolem se rozhostilo napjaté ticho.

„Zase jdeš pozdě, „ řekla a ztěžka polkla.

„Doufám, že ne příliš pozdě, „ odvětil Justin. „Nesluší se přijít pozdě na vlastní svatbu. „

Emily si přitiskla roztřesenou dlaň k ústům. Pochopila, že jí Justin nabízí svůj život, stejně statečně a ušlechtile jako předtím na pláži. Tentokrát však ne proto, aby ho ukončila ve výbuchu střelného prachu, ale aby ho vzala do dlaní a po všechna ta krásná léta, která přijdou, opatrovala a chránila stejně jako svůj vlastní.

Otevřela ústa, aby mu odpověděla.

Vtom se jí před očima objevil stříbrný podnos, na němž trůnila velká trychtýřovitá mušle přetékající jantarovou tekutinou. Penfeld se uklonil. „Nedala byste si čaj? Na oslavu téhle velkolepé chvíle. „

Nic nenamítal, když Emily podnos odstrčila, rozeběhla se přes pahorek a vrhla se Justinovi do náručí. Trini se rozesmál svým hlubokým smíchem. Justin ji pevně sevřel v objetí a ukázal k větrem ošlehanému kříži. „Chtěl jsem, aby s námi tuhle chvíli sdílel David. „

„A také ji sdílí, „ vydechla Emily užasle. „Podívej! „

Oba se zadívali k patě kříže, kde z písčité půdy vyrážel křehký kvítek pohutukawy

a jeho něžné okvětní plátky se rozvíjely v příslibu nového života.

Rty Justina a Emily se setkaly v horoucím polibku a skládaly sliby a přísahy, jež budou oba rádi dodržovat až do konce života. Domorodci se kolem obou roztančili. Justin pohladil Emily po vlasech, sklonil se k ní a zašeptal jí do ucha slova, o nichž si myslela, že už je nikdy neuslyší, leda snad na vzdálených křídlech větru.

„Zůstaň se mnou navždy, moje milovaná, moje lásko… Moje Claire. „