Teresa Medeiros

Unesená nevěsta

„Podívejte se na to děvče! Jak se třese nadšením!“

„A kdo by jí co vyčítal? O dnešním dni nejspíš snila celý život!“

„No jo, o tom přece sní každá, ne? Že se jednou provdá za bohatého zemana, který jí splní každé přání!“

„Takovou partii by měla brát jako dar z nebes! S tolika pihami žádnou velkou kráskou není!“

„Vsadím se, že by nevybledly ani po láhvi gowlandské pleťové vody! A s těmi rezavými vlasy vypadá jako obyčejná holka, nemyslíte? Slyšela jsem, že se s ní hrabě seznámil v Londýně během její třetí a poslední sezóny, kdy málem ztrácela naději, že si najde manžela! Vždyť prý už je jí jednadvacet!“

„Ne! Že by byla tak strašně stará?“

„No jo, říká se to. Málem zůstala na ocet, kdyby si jí náš hrabě nevšiml, jak sedí mezi zatvrzelými starými pannami, a neposlal pro ni jednoho ze svých mužů, aby ji vyzval k tanci!“

Emmaline Marloweová sice upírala pohled přímo před sebe a statečně se snažila nebrat na vědomí horlivý šepot dvou žen klevetících v přední kostelní lavici, nicméně nemohla popřít, že mají pravdu.

O dnešním dni snila celý život.

Představovala si, jak stojí před oltářem a slibuje nehynoucí lásku a věrnost muži, kterého obdivuje. V oněch mlhavých snech nikdy nezahlédla jeho tvář, ale když sliboval, že ji bude milovat, ctít a pečlivě opatrovat do konce svých dní, nepochybně mu doutnala v očích vášeň.

Sklopila oči ke kytici suchého vřesu v rozechvělé ruce, vděčná, že rozzáření přihlížející, kteří zaplnili řady dlouhých úzkých lavic lemujících středovou uličku kostela, připisují její rozechvění radostnému očekávání, jaké prožívá každá dychtivá nevěsta těsně předtím, než vyřkne svatební slib. Jen ona jediná však ví, že se spíš třese chladem, který proniká starobylými kamennými stěnami chrámu.

A jejím srdcem.

Pokradmu vyhlédla na hřbitov za vysokými, úzkými okny. Nad údolím se vznášela obloha barvy zašlého cínu a zdálo se, že není polovina dubna, ale zima v plném proudu. Holé větve dubu a jilmu se přesto chystaly vyhnat ojedinělé výhonky. Z kamenité půdy trčely zpola zborcené náhrobky s nápisy oprýskanými vytrvalým útokem větru a deště. Emma uvažovala, kolik z těch, kdo nyní odpočívají pod zemí, bývalo kdysi nevěstami, mladými ženami plnými nadějí a snů, příliš brzy zmařených rozhodnutími druhých a nevyhnutelným proudem času.

Na obzoru se rýsovaly rozeklané skalní útesy jako pomníky ještě dávnějším dobám. Tohle drsné podnebí vysočiny, kde se zima uminutě odmítá vzdát, je na hony vzdálené od mírně zvlněných svahů lancashirského hrabství, kde se sestrami tak nadšeně a bezstarostně dováděly. Tamní kopce už se s nesmělým příchodem jara lehce zelenají a vábí domů každého tuláka, který byl tak pošetilý, že na ně zapomněl.

Domov, blesklo Emmě hlavou a náhlou touhou ji zabolelo u srdce. Místo, kam ona po dnešku už nebude patřit.

Vrhla vyděšený pohled přes rameno. Rodiče seděli na lavici rodiny Hepburnových a přes slzy na ni upírali pohledy zářící pýchou. Je poslušné děvče. Zodpovědná dcera. Odjakživa na ni spoléhali, že půjde zbývajících třem mladším sestrám příkladem. Elberta, Edwina a Ernestina se k sobě choulily na lavici vedle matky a otíraly si oči kapesníčky. Kdyby Emma

dokázala sama sebe přesvědčit, že rodina pláče štěstím, snesla by jejich slzy snáze.

Ženy pokračovaly v rozhovoru, culily se a do jejích myšlenek se vkradl samolibý šepot: „A podívejte se na něj! Pořád si drží dobrou figuru, že?“

„Moje řeč! Ten si zaslouží uznání! A je vidět, jak to děvče zbožňuje!“

Emma, smířená s nevyhnutelností osudu, se obrátila zpátky k oltáři a zvedla oči, aby se setkala s obdivným pohledem ženicha.

Vtom si uvědomila, že převyšuje jeho seschlou postavu o

půl stopy, a sklouzla zrakem níž.

Zakřenil se na ni, až mu špatně padnoucí zuby z wedgwoodského porcelánu málem vypadly z úst. Tváře mu skoro zmizely. Vtáhl zuby zpět s mlasknutím, jehož ozvěna se rozléhala chrámem jako výstřel z pistole. Emma polkla a zadoufala, že šedý zákal, který zahaluje jeho skelné modré oči, oslabil zrak natolik, že si její nastávající splete znechucený úšklebek s úsměvem.

Jeho zchřadlá tělesná schránka byla ověšená všemi regáliemi, jak se patří na hraběte hepburnského panství a vůdce klanu Hepburnů. Rozevlátý červeno-černý pléd téměř pohlcoval shrbená ramena. Elegantní kilt odhaloval kolena kostnatá jako pár slonovinových knoflíků na dveřích. Mezi stehny mu visel odřený tlumok, slavnostní kožešinový vak posetý lysinami stejně jako jeho lebka.

Ty dvě upovídané staré ženské měly pravdu, uvědomila si Emma s nelibostí. Muž po jejím boku je hrabě – mimořádně vlivný šlechtic, o kterém se říká, že se těší jak uznání svých peerů, tak králově přízni.

Přijmout jeho nabídku k sňatku znamenalo dostát odpovědnosti vůči rodině – s ohledem na kvapem ubývající jmění. Koneckonců, papá nemohl za to, že ho osud potrestal samými dcerami, místo aby ho obdařil syny, kteří sami mohli

udělat ve světě štěstí. Skutečnost, že Emma padla do oka hraběti Hepburnovi těsně předtím, než oblékla šedivý háv staropanenství, znamenala pro její rodinu nevídané štěstí. Díky velkorysému vyrovnání, které už hrabě poskytl jejímu otci, nebude matku a sestry nadále rušit ze spánku děsivý povyk věřitelů bušících na dveře jejich zchátralého sídla, ani je nebudou každým okamžikem pronásledovat obavy, že budou odvlečeny do káznice.

Emma byla možná nejhezčí z Marloweových děvčat, ale nebyla dost atraktivní, aby si mohla dovolit odmítnout tak význačného nápadníka. Během vyčerpávající cesty do tohoto odlehlého koutu vysočiny matka probrala každou podrobnost nadcházející svatby se zarytou veselostí. Když se přiblížili ke zvlněným úpatím a zahlédli hraběcí sídlo, její sestry poslušně vyjekly obdivem, aniž si uvědomily, že jejich předstíraná závist je pro Emmu mnohem bolestivější než otevřená lítost.

Starověký hrad, usazený ve stínu vznosného skalního útesu Ben Nevis se zasněženým vrcholkem, měl nepopiratelně své kouzlo – a Hepburnové a jejich nevěsty tu byli vítáni po staletí. Po dnešku se Emma stane jeho paní a novomanželkou hraběte.

Mžourala na hraběte a snažila se silou vůle proměnit úšklebek ve vlídný úsměv. Starý pán se od prvního okamžiku, kdy ji zahlédl v zaplněném sále na posledním plese sezóny, choval k ní i k její rodině velmi laskavě. Místo aby za sebe vyslal posla, vydal se do Lancashiru sám a osobně ji požádal o ruku a jejího otce o požehnání.

Během rozhovorů si vedl jako pravý šlechtic, ani jednou neutrousil hanlivou poznámku, co se týká jejich omšelého salónu s vybledlým kobercem, odlupujícími se tapetami a neladným nábytkem, ani nevrhal opovržlivé pohledy na její zastaralé a mnohokrát vyspravené šaty. Soudě podle jeho uhlazeného šarmu a taktního vystupování by člověk řekl, že hrabě trávil odpolední čajové dýchánky s Mladým pretendentem v Carlton House.

Zacházel s Emmou, jako by už byla hraběnkou, nikoli nejstarší dcerou zchudlého baroneta s vyhlídkami na chudobinec. A nikdy nepřišel s prázdnýma rukama. V patách za ním vždy kráčel nevlídně se tvářící sluha s plnou náručí darů

– ručně malovanými vějíři, dlouhými černými korálky na ozdobu šatů a barevnými módními žurnály pro její sestry, francouzským levandulovým mýdlem a objemnými rolemi mušelínu a barchetu pro matku, láhvemi nejlepší skotské whisky pro papá, a v kůži vázanými vydáními Písniček nevinnosti a zkušenosti od Williama Blakea nebo posledním románem Farmy Burneyové pro Emmu. Z pohledu hraběte to možná byly jen maličkosti, ale ve skromných rodinných poměrech byl takový luxus dlouho nevídaný. Velkorysost starého muže vháněla do matčiných pobledlých tváří radostný ruměnec a vyvolávala u sester nefalšovaný nadšený povyk.

Jestli Emma nedlužila hraběti srdce, pak rozhodně vděk a

věrnost.

A kromě toho, kolik let života mu ještě zbývá? pomyslela si a okamžitě ji zaplavily výčitky svědomí.

Proslýchalo se, že hraběti táhne na osmdesátku, ale vypadal tak na sto padesát. Soudě podle sinalé barvy a souchotinářského skytání při každém nadechnutí možná nepřežije ani svatební noc. Chřípí jí ovanul zápach. Lehce se zapotácela a hlavou jí bleskla obava, že možná nepřežije ani ona.

Jedna z žen v přední lavici upjatě zašeptala, jako by četla Emminy chmurné myšlenky: „Jedna věc je jistá – náš hrabě má určitě bohaté zkušenosti, co se týká toho, jak přinést ženě potěšení.“

Její společnice se neovládla a zachrochtala jako vepř. „To rozhodně! Vždyť už přežil tři manželky a všechny děti, které s nimi zplodil, nemluvě o hejnu milenek.“

Při pomyšlení, jak se jí její postarší manžel lepí na rty a neohrabaně paroduje vášeň, Emmu zamrazilo. Dosud se

nezotavila z lekce matčiných bolestivě nabytých zkušeností ohledně toho, co má očekávat od svatební noci. Jako by samotný akt nebyl už tak dost hrůzný a ponižující, matka ji navíc poučila, že když odvrátí tvář a trochu se pod hrabětem zavrtí, jeho úsilí rychleji pomine. A pokud ji bude zahrnovat příliš neodbytnými pozornostmi, má zavřít oči a myslet na něco příjemného – třeba na mimořádně nádherný východ slunce nebo na plechovku čerstvých pocukrovaných koláčků. Jakmile to s ní hrabě odbude, je volná, může si upravit noční košili a jít spát.

Volná, zněla jí v uších zoufalá ozvěna. Po dnešku už nikdy volná nebude.

Odvrátila pohled od manželova nadšeného obličeje a všimla si, že ji pozoruje jeho prasynovec, Ian Hepburn byl jediným člověkem v kostele, který vypadal stejně nešťastně, jak si připadala sama. Se svým vysoko klenutým obočím, milým úsměvem a dolíčky ve tvářích, tmavými vlasy staženými v týle do hladkého mužského copu by měl být pohledný muž. Dnes však byl půvab jeho obličeje poznamenán emocemi nebezpečně blízkými zášti. S tímto sňatkem nesouhlasí, nepochybně má strach, že její milování chtivé mladé tělo zplodí nového Hepburnova přímého potomka a jeho tak připraví o dědictví.

Pastor mumlal text z liturgické knihy. Emma znovu pohlédla přes rameno a spatřila, jak matka obrátila obličej k otcovu kabátu, jako by už nemohla dál snést pohled na obřad. Její sestry začaly okamžitě popotahovat hlasitěji. Ernestina měla ostře řezaný malý nosík růžový jako králík a podle toho, jak se Edwině chvěl buclatý spodní ret, bylo zřejmé, že sestra co nevidět začne hluboce vzlykat nefalšovaným dojetím.

Pastorovo odříkávání se chýlilo k závěru a Emmě nezbývalo než přislíbit svou oddanost a své tělo tomuto vrásčitému cizímu člověku.

S očima plnýma hrůzy se ohlédla a přemýšlela, co by asi přítomní dělali, kdyby si teď přidržela krajkový lem svatební róby a bláznivě se rozběhla k východu. Slyšela už spoustu varovných příběhů o neopatrných cestovatelích, kteří zmizeli v divoké přírodě vysočiny a od té doby po nich není ani vidu ani slechu. V tu chvíli jí takové vyhlídky připadaly neobyčejně lákavé. Koneckonců nehrozilo, že by ji její vetchý manžel dostihl, hodil si ji přes rameno a dotáhl zpátky k oltáři.

Hrabě začal krákoravě odříkávat slib, jako by chtěl zmíněnou skutečnost zdůraznit. Skončil příliš brzy a pastor s očekáváním pohlédl na ni.

Stejně jako všichni přítomní.

Ticho se prodlužovalo a jedna z žen zamumlala: „Ach, to

děvče je dojetím bez sebe.“

„Jestli omdlí, hrabě ji stěží zachytí, aniž by si polámal záda,“ zašeptala druhá.

Emma otevřela ústa a vzápětí je zavřela. Měla v nich sucho a předtím, než se znovu pokusila promluvit, musela si špičkou jazyka navlhčit rty. Pastor na ni mžoural zpoza brýlí s kovovými obroučkami a v laskavých hnědých očích měl tolik soucitu, že se málem rozplakala.

Otočila se k rodičům. Tentokrát se nesetkala s pohledem matky ani sester, ale otce.

Díval se na ni prosebně, o tom nebylo pochyb. Měl stejné temně modré oči jako ona. Oči, ve kterých tak dlouho nosil výraz pronásledovaného člověka lapeného do pasti. Téměř by přísahala, že jakmile hrabě podepsal dohodu, otci se nápadně přestaly třást ruce. A od okamžiku, kdy přijal Hepburnovu nabídku, neviděla ho ani jednou sáhnout po láhvi.

V jeho povzbudivém úsměvu letmo zahlédla jiného muže – mladšího, s jasnýma očima a pevnýma rukama, jehož dech nebyl cítit po alkoholu, ale voněl mátou. Snášel se dolů, bleskurychle si ji hodil na ramena k závratné projížďce, při které jí dal pocítit, že není obyčejným umouněným batoletem s

vyzáblými koleny a vystupujícími zuby, ale královnou všech končin, kam až dohlédne.

A ještě něco spatřila po dlouhé době v otcových očích – naději.

Obrátila se zpátky k ženichovi a vypjala hruď. Navzdory domněnkám přihlížejících vůbec nemá v úmyslu plakat ani omdlívat. Odjakživa na sebe byla pyšná, že je silnější povahy a takové věci se jí netýkají. A jestli si musí vzít hraběte, aby zajistila budoucnost a jmění své rodině, pak si ho vezme. A bude se snažit ze všech sil, aby byla nejlepší manželkou a hraběnkou, jakou si za svůj majetek – a titul – mohl koupit.

Otevřela ústa – připravená slíbit, že ho bude milovat, pečovat o něj a poslouchat ho v dobrém i ve zlém, v nemoci i ve zdraví, dokud je smrt nerozdělí – když se okované dubové dveře v zadní části kostela s rachotem rozletěly a dovnitř vtrhl houf ozbrojených mužů a s nimi závan chladného vzduchu zvenčí.

Kostelem se rozezněl chór vyděšených výkřiků a úpění. Muži se rozestoupili mezi řadami, neholené tváře plné odhodlání, pistole připravené potlačit jakoukoli známku odporu. Emma místo strachu ucítila v srdci absurdní záblesk naděje.

Když počáteční vřava opadla, Ian Hepburn neohroženě předstoupil do uličky mezi řadami, a postavil se tak do cesty hlavním vetřelcům mířícím na jeho prastrýce. „Co to má znamenat?“ vykřikl a jeho břitký hlas se odrážel od klenutého stropu kostela. „Cožpak nemáte trochu úcty k chrámu Páně, vy lotři?“

„A kterého pána máš na mysli?“ odvětil muž se skotským venkovským přízvukem tak hlubokým a zvučným hlasem, až Emmu zamrazilo. „Toho, který dal vlastní rukou vzniknout těmto horám, nebo tomu, který žije v domnění, že se narodil proto, aby jim vládl?“

Majitel hřmotného hlasu vjel na černém koni dovnitř. Kostelem zašuměl polekaný šepot a svatební hosté se schoulili v lavicích, v očích strach a úžas zároveň. Emma kupodivu nezůstala ohromeně zírat na zvíře s lesklou sudovitou hrudí a rozevlátou ebenovou hřívou, ale na muže sedícího na impozantním hřbetu tohoto oře.

Opálený obličej lemovaly husté černé kadeře, které překvapivě kontrastovaly s ledově studenýma zelenýma očima. Přestože bylo chladno, dotyčný měl na sobě jen zeleno-černý vlněný kilt, vysoké boty lemované kožešinou a hnědou koženou vestu, která odhalovala širokou, hladkou hrud. Ovládal koně, jako by se pro sedlo narodil, a když vedl zvíře uličkou a nutil tak Iana, aby ustupoval, jinak skončí pod smrtícími podkovami, na silné šíji a svalnatých pažích bylo stěží poznat námahu.

Emma zaslechla, jak hrabě po jejím boku zasyčel:

„Sinclair!“

Otočila se k ženichovi. V obličeji byl brunátný a třásl se nenávistí. A podle toho, jak mu na spánku pulzovala tmavě fialová žíla, bylo možno předpokládat, že nepřežije ani svatbu, natož svatební noc.

„Odpusťte, že vyrušuji v tak delikátním okamžiku,“ prohlásil vetřelec beze stopy výčitek a zarazil koně v půli uličky. „Přece si nemyslíte, že jen tak projedu kolem, aniž bych vám při tak významné události složil poklonu. Moje pozvánka se patrně ztratila v poště.“

Hrabě mu pohrozil roztřesenou pěstí. „Jedinou pozvánkou, kterou ode mne kdy nějaký Sinclair dostane, bude soudní příkaz k nástupu do vězení a na schůzku s katem!“

Na ta slova neznámý povytáhl jedno obočí. „A já jsem žil v naději, že až příště překročím práh tohoto kostela, bude to u příležitosti vašeho pohřbu, rozhodně ne další svatby. Ale vy jste odjakživa býval bujný starý kozel. Mohlo mě napadnout,

že neodoláte, abyste si nekoupil další nevěstu, která vám bude zahřívat postel!“

Cizinec o ni poprvé od chvíle, kdy se vedral do kostela, zavadil uštěpačným pohledem. I tak krátký okamžik stačil k tomu, aby zrudla, zvlášť když v jeho slovech nepopiratelně zazněla pravda.

Když se mezi ně znovu vložil Ian Hepburn, vnímala to jako úlevu. „Můžeš se nám vysmívat a předstírat, že mstíš své předky, jako obvykle.“ prohlásil s úšklebkem. „Ale tady v horách každý ví, že Sinclairové nebyli nikdy ničím jiným než obyčejnými hrdlořezy a zloději. Jestli jsi s těmi svými rváči přišel proto, abyste připravili strýčkovy hosty o šperky a portmonky, tak proč to k čertu neuděláte a zbytečně tu mluvíte do větru a zdržujete?“

Emmin ženich se s překvapivým elánem protáhl kolem ní, div že ji neporazil. „Nepotřebuji, aby za mě bojoval můj pravnuk. Takového drzého spratka, jako jste vy, Jamie Sinclaire, se nebojím!“ zabručel vztekle, a s kostnatou pěstí dosud zdviženou obešel Iana. „Jen to zkuste!“

„Pro vás jsem si nepřišel, starý pane.“ Vetřelec s líným úsměvem sňal z opasku kiltu lesklou černou pistoli a ukázal hlavní na sněhobílý živůtek Emminých šatů. „Přišel jsem si pro vaši nevěstu.“

Emma upřeně hleděla přes ústí zbraně do cizincových ledově zelených očí a najednou jí blesklo hlavou, že může existovat horší osud než provdat se za sešlého starce. Husté řasy černé jako saze nijak nezastíraly nevyřčenou hrozbu jiskřící v hloubi zorniček.

Matka si při pohledu na pistoli mířící na Emminu hruď dala ruku přes ústa, aby nebylo slyšet vzlyky. Elberta s Edwinou se k sobě tiskly, modré oči hrůzou vytřeštěné, trsy hedvábných fialek na čepcích roztřesené. Ernestine zalovila v kabelce po čichací soli.

Otec vyskočil, ale neučinil žádný další pohyb, aby vystoupil z řady. Jako by na místě zkameněl působením jakési síly, mnohem mocnější než oddanost dceři. „Poslechněte,“ vyštěkl a opřel se dlaněmi o opěradlo lavice před ním. „Co má tohle všechno k sakru znamenat?“

Pastor ustoupil k oltáři a záměrně se tak od Emmy distancoval. Hrabě přestal hrozit pěstí a pomalu se odšoural zpátky. Zbrani mířící dívce na srdce už nestála v cestě žádná překážka. Kolem se rozhostilo napjaté ticho, jako by kromě Emmy a Sinclaira nebylo v chrámu živé duše. Emmě připadlo, že by také měla nějak zareagovat – omdlít, propuknout v pláč nebo způsobně žadonit o život.

Vědomí, že právě to od ní ten lotr očekává, jí dodalo odvahy potlačit strach. Napřímila se, zvedla bradu a vzdorovitě pohlédla do bezcitných očí. Křečovitě stiskla kytici, aby nebylo vidět, jak se jí rozčilením chvějí ruce, a drcením suchých květů mezi prsty probudila jejich doznívající vůni. Ledově zelenýma

očima se na okamžik mihla jiná emoce – snad úžas, nebo obdiv.

Ian Hepburn rázným krokem přešel kolem strýce a temné oči mu doutnaly opovržením. Zastavil se v bezpečné vzdálenosti od muže na koni. „Takže teď jsi klesl tak hluboko, že znesvěcuješ kostely a vyhrožuješ zastřelením bezmocným, bezbranným ženám! Hádám, že nic lepšího jsem od takového grázla ani neměl očekávat, Sine!“ Zasyčel přezdívku, jako by to byla nejodpornější nadávka.

Sinclair krátce sklouzl pohledem k Ianovi, ruka pevně třímající pistoli se však ani nepohnula. „Alespoň jsem tě nezklamal, že, starý příteli?“

„Já nejsem tvůj přítel!“ vykřikl Ian.

„Ne,“ odvětil Sinclair tiše a z jeho hlasu zazněla jakási hořkost či lítost. „Mám dojem, že jsi jím ani nikdy nebyl.“

Hrabě ani v ústraní nepřestával odporovat. „Sinclaire, jste živým důkazem, že k tomu, aby se lotr z hor proměnil v gentlemana, je potřeba víc než jen studium v St. Andrews! Vašemu dědovi musí kypět žluč při pomyšlení, že poslat vás na univerzitu bylo obyčejným mrháním peněz! Navíc těch, které jeho zlodějská sebranka ukradla z mé pokladny, o tom není pochyb!“

Zdálo se, že urážky od starého pána Sinclaira nijak nevyvedly z míry. „Mrháním bych to tak úplně nenazýval. Kdybych nešel do St. Andrews, možná bych se nikdy neseznámil s vaším okouzlujícím vnukem!“ Ian po něm střelil pohledem. „Ale jakmile se s dědou uvidím, určitě mu vyřídím váš pozdrav!“

Tak tenhle bandita žil nějaký čas mezi civilizovanými lidmi! Tím se vysvětluje, proč nemá tak zřetelný přízvuk, a to, co z venkovského akcentu zbylo, znělo Emminým uším dokonce ještě libozvučněji, což bylo nebezpečné.

„A co chceš vlastně provést, ty bídné štěně?“ pokračoval hrabě. „Přišels, abys urychlil svou nevyhnutnou cestu do pekla

tím, že před chrámovým oltářem chladnokrevně zavraždíš mou nevěstu?“

Emma si všimla, že její oddaný ženich nevypadá tou vyhlídkou nijak zvlášť zdrcený, a zaplavila ji hrůza. Najít si novou nevěstu by vzhledem k jeho titulu a majetku jistě nebylo nic těžkého. Ernestina i Elberta už mají téměř věk na vdávání. A kdyby její otec nabídl hraběti, ať si jednu z nich vybere, obřad by mohl proběhnout bez dalšího narušování a papá by nejspíš dál mohl požívat výhod plynoucích z dohody se starým pánem.

Ovšem nejdříve by samozřejmě utřeli její krev.

Nervózně škytla smíchy. Neomdlela ani nežadonila o život, a teď je náhle na pokraji hysterie! Začíná jí zkrátka docházet, že by tu rukou tohoto nemilosrdného cizince vážně mohla umřít – nedotčená nevěsta, která nikdy nepoznala skutečnou vášeň ani láskyplný dotek milence!

„Nic takového,“ prohlásil Sinclair s okázalou zdvořilostí.

„Nemám ve zvyku vraždit nevinné ženy.“ Lehce se pousmál, což bylo mnohem nebezpečnější než jakékoli jízlivé poznámky nebo pohledy. „Řekl jsem, že jsem si přijel pro vaši nevěstu, Hepburne, o zabíjení nepadlo ani slovo!“

Emma rozpoznala jeho úmysly o okamžik dříve než ostatní. Vyčetla je z mimiky jeho neholené tváře, z napětí svalnatých stehen, z toho, jakým způsobem svíral v pevných dlaních kožené otěže.

Přesto nedokázala nic jiného než stát jako přibitá, ochromená jeho odhodlaným pohledem.

Následující události jako by se odehrály v jediném okamžiku. Sinclair pobídl koně. Zvíře vyrazilo kupředu, nozdry rozšířené. Hnalo se uličkou rovnou k Emmě. Matka vykřikla, až stydla krev v žilách, a sklátila se v mdlobách. Pastor se skokem vrhl za oltář a černý hábit za ním zavlál, jako když vrána zapleská křídly. Emma si pažemi zakryla obličej a

v duchu se připravovala, že v příštím okamžiku skončí pod kopyty.

V poslední chvíli se kůň stočil vlevo a Sinclair se vyklonil doprava. Silnou paží popadl Emmu kolem pasu, smýkl s ní vzhůru a hodil si ji napříč přes klín, obličejem dolů, jako by nevážila víc než pírko. Než stačila popadnout dech, dal koni pokyn a zvíře se vzepjalo na zadních k závratné piruetě. Když kůň zahrabal předními kopyty ve vzduchu, Emma se nadechla a napadlo ji, že to bylo naposled, protože zvíře se převrátí a oba je zamáčkne.

Její únosce však měl jiné představy. Přitáhl otěže a mistrně zvíře přiměl, aby se podvolilo jeho vůli. Kůň pronikavě zařehtal, dopadl předními kopyty na kamennou dlažbu a od podkov mu odlétly jiskry.

Kostelem zazněl Sinclairův hlas, přehlušil pronikavé výkřiky a zoufalé úpění přítomných a ozvěna se odrážela od klenutého stropu. Slova však patřila jen hraběti. „Jestli ji chcete dostat zpět nedotčenou, Hepburne, budete muset draze zaplatit! A to za vaše hříchy i hříchy vašich předků! Nevrátím vám ji, dokud mi nedáte, co mi po právu patří!“

Nato práskl otěžemi a kůň se vyřítil uličkou, pak ven kolem pokřivených náhrobků a každým dlouhým krokem unášel Emmu dál od naděje na záchranu.

Neměla tušení, jak daleko nebo jak dlouho jeli. Jak kůň našlapoval po zmrzlých drnech, otřesy postupně uvolňovaly z Emmina účesu jehlice s jantarovými hlavičkami, kterými služebná ráno pečlivě zajistila neposlušné kudrny. Zanedlouho měla kolem obličeje záplavu zcuchaných pramínků.

Měla nejasný dojem, že nejsou sami. Kolem se ozývalo dusání podkov ve stejně vytrvalém rytmu, jakým se pohyboval jejich kůň. Sinclairovi muži zřejmě nasedli na své koně před kostelem a teď pádili po boku svého vůdce.

Uháněli příliš rychle, než aby se zmohla na odpor. Kdyby se pokusila za trysku seskočit, zpřelámala by si kosti.

A její nedůstojná pozice by byla ještě víc na pováženou, nebýt jeho mohutné, teplé a silné ruky, která jí pevně spočívala na zádech, pohoršlivě blízko mělkému důlku v jejich spodní části. Díky tomu, že ji takto přidržoval, sebou neházela únosci na klíně jako Edwinina milovaná hadrová panenka.

Ani se zmíněnou pochybnou ochranou ale neměla jistotu, že si při dalším skoku koně nezlomí žebro nebo nerozrazí lebku o kmen některého ze stromů, které se jí míhaly před očima. Okolní krajina ubíhala závratnou rychlostí. Cítila, jak se jejímu únosci napínají na silných stehnech svaly. Hnal koně houštím, lesem i otevřenou krajinou, jako by byli jedno tělo.

Opustili travnatou pláň a řítili se hlubokou skalní rozsedlinou. Emma přidušeně vykřikla a pevně zavřela oči. Když se je odvážila znovu otevřít, právě přejížděli při vnějším okraji příkrého srázu. Letmo zahlédla horské údolí pod nimi a zvlněná předhoří, jimž vévodily věže Hepburnova hradu. Její obavy přešly v ochromující hrůzu. Uvědomila si, jak vzdáleni už jsou od opatství i od civilizace.

Jeli tak dlouho, že by ji nijak nepřekvapilo, kdyby projeli branami do samotného pekla. Když však Sinclair konečně přitáhl otěže a kůň zpomalil do klusu a pak přešel ke kolébavé chůzi, neucítila pach pekelné síry, ale svěží vůni cedru.

Emma sice netušila, co má po příjezdu do neznámých končin očekávat, rozhodně však nepočítala s tím, že bude bez okolků sesazena. Sinclair přehoupl dlouhou nohu přes koňský hřbet a bez velké námahy získal pevnou půdu pod nohama, ona však klopýtla dozadu a málem upadla. Nohy měla slabé a gumové, jako když v létě vzal papá rodinu na jachtu do Brightonu. To bylo předtím, než mu přestalo přát štěstí ve farau.

Když se vzpamatovala, zjistila, že stojí uprostřed rozlehlé mýtiny obklopené bujným zeleným mlázím a nad hlavou má nevlídně šedivou oblohu. Nadýchané větvoví bránilo ostrému větru a ten místo fičení jen tiše vzdychal.

Na tomto místě, kde i vzduch voněl svobodou, však byla zajatkyní osudu víc než kdy předtím.

Namáhavá pouť byla u konce a ona měla cítit jistou úlevu. Jenomže když si odhrnula z očí zacuchané kudrny a pohlédla do tváře muži, jemuž je v tuto chvíli vydaná napospas, dostala strach, že ji čeká zúčtování jiného druhu.

Dotyčný stál z druhé strany u koně a hbitými prsty rozepínal mosaznou sponu sedlového řemenu. Obličej mu zakrývaly černé neupravené kadeře, takže neviděla, jak se tváří. Nejisté stála a pozorovala ho, jak stahuje těžké sedlo. Jedinou známkou prozrazující námahu byly vyboulené svaly na pažích. Odhodil sedlo do hnízda z borového jehličí a vrátil se, aby stáhl zvířeti z mohutné šíje uzdu.

Jeho společníci mezitím zaujali postavení v uctivé vzdálenosti a sesedali z koní se stejnou lehkostí. Někteří se sice osmělili, pokradmu si ji měřili pohledem a šeptali si mezi sebou, ale jinak se zdálo, že slepě napodobují lhostejnost vůdce.

Emma cítila, jak její obavy střídá vztek. Očekávala, že ji Sinclair bude zastrašovat, a on ji místo toho ignoroval. Zabýval se běžnými úkony, jako by ani nebyla pravda, že ji právě násilně a se zbraní v ruce unesl ze svatby i z náručí rodiny.

Potají se ohlédla a uvažovala, jestli by si vůbec všiml, kdyby se obrátila a vzala nohy na ramena.

„Být vámi, nezkoušel bych to,“ prohodil klidně.

Emma se vyplašeně otočila. Sinclair kartáčoval koně a tvářil se, že je plně zabraný do práce. Jako by nějakým šestým smyslem předvídal její myšlenky i směr, kam se dívá.

I tak ale byla spokojená. Zvítězila. Přinejmenším vyšlo najevo, že není k její přítomnosti tak lhostejný, jak předstírá.

„Od rukojmí se to očekává, ne?“ Ovládala rozechvělý hlas.

„Měla bych se pokusit uprchnout z vašich ničemných spárů.“

Pokrčil rameny. „Proč plýtvat úsilím, děvče? Neuděláte ani deset kroků a dostihnu vás!“

„A jak? Střelíte mě do zad?“

Konečně na ni pohlédl. Jedno malé povytažení obočí ji však upozornilo, že se jí nepodařilo nic víc než muže pobavit. „To by bylo plýtvání dobrým střelným prachem, nemyslíte? Zvlášť když pro mě máte mnohem větší cenu živá než mrtvá.“

Pohrdavě zasupěla. „Velmi dojemné, sire. Ale obávám se, že teď jste se prozradil. Když budu vědět, že nemáte v úmyslu mě zabít, co mi může zabránit v útěku?“

Obešel koně stejně rázně, jako vzápětí prohlásil: „Já.“

Teď, když se Emmě konečně podařilo naplno získat jeho pozornost, zalitovala své drzosti. Lehce se zapotácela a srdce jí poskočilo v hrudi. Věděla, že nemá šanci mu uniknout. Tenhle muž je pravým opakem jejího ženicha – mladý, urostlý, mužný…, nebezpečný.

Možná, že nemá v úmyslu ji zabít, ale jsou i další věci, které jí může provést, dokonce takové, které by mnozí považovali za horší než smrt.

Mnohem horší.

Opřela se zády o sukovitý kmen borovice. Nemá na vybranou. Nesmí ustoupit ani o píď. Kráčel k ní. Ovzduší tady na útesu je určitě nějaké řidší. Čím byl blíž, tím hůře se jí dýchalo. V okamžiku, kdy na ni dopadl jeho stín a statná postava jí zatarasila výhled, se jí zatočila hlava.

Měla za to, že nejnápadnějším rysem jeho obličeje jsou ony světle zelené oči s hustými černými řasami, ale takhle zblízka už si nebyla jistá. Možná je jenom obyčejným banditou, ale má široké vysoko posazené lícní kosti vladaře. Nos rovný jako břit a plné, hříšně smyslné rty.

Opřel se dlaněmi o kmen nad její hlavou a sklonil se tak blízko, že cítila teplo vyzařující z jeho statného těla. Vdechla jeho hřejivou mužnou vůni a strach i závrat nabraly na síle.

I před drsný akcent jí jeho hlas zněl u ucha sametově měkce. Slova nebyla určena uším jeho společníků, ale výhradně jí. „Jestli uprchnete, budu na vás muset vztáhnout ruku. Takže pokud si nemyslíte, že by se vám to líbilo – a možná by tomu tak bylo –, myšlenky na útěk pustíte z hlavy.“

A pak bylo ochranné teplo jeho těla pryč a ona se znovu ocitla vystavená ostrému ledovému ovzduší. Neovladatelně se roztřásla a tento stav spíš souvisel s jeho tichou výhrůžkou než s chladným počasím. Sinclair se pomalu vracel k tomu zpropadenému koni, jako by to byla jeho jediná starost.

Pohlédla na ostatní a poznala, že krátký rozhovor neproběhl bez povšimnutí. Jakýsi bledý muž s tmavou špičatou bradkou se dokonce opovážil šťouchnout do svého kumpána loktem a nahlas se uchichtnout.

„Nebuďte tak domýšlivý, sire,“ zavolala za Sinclairem a její uražená hrdost v tu chvíli zatlačila strach do pozadí. „Počítám, že se z vítězství nebudete radovat dlouho. Hrabě už nejspíš uvědomil úřady a vyslal své muže, aby mě zachránili!“

„Jakmile vyšplháme na tuhle horu dost vysoko, nikdy nás nenajde, a to on moc dobře ví,“ prohodil Sinclair přes rameno.

„Žádného ze Sinclairů nikdy nikdo nenajde, pokud on sám

nechce. Dokonce ani Hepburn. Ale nedělejte si starosti, děvče,“ dodal poněkud uštěpačným tónem a pokračoval: „Půjde-li všechno podle plánu, budete zpátky v náručí svého milujícího ženicha dřív, než mu vychladne postel. Nebo přinejmenším vychladne ještě víc, už je stejně studená.“

Vrátil se ke hřebelcování koně a jeho muži se vděčně rozesmáli. Emma se znovu zachvěla. Tentokrát ji zamrazilo zjištění, že její věznitel nepohrdá jen hrabětem.

*

Únosy nevěst patřily ke starobylým horalským tradicím, ale Jamese Alasdaira Sinclaira nikdy ani ve snu nenapadlo, že bude nucen odcizit jinému muži ženu. Odjakživa se šeptalo, že jeho prapraděd MacTavish Sinclair v pouhých sedmnácti letech ukradl svou patnáctiletou nastávající jejímu otci, když ten vyrazil na lup dobytka. Dotyčná odmítala s MacTavishem mluvit až do doby, kdy se jim narodilo první dítě, a následujících šestačtyřicet let manželství strávila nepřetržitým tlacháním, aby to dohnala. Když děd v požehnaném věku třiašedesáti let ve spánku skonal, neutěšitelně truchlila a zemřela jen pár dnů po něm – říkalo se, že jí puklo srdce.

Jamie mohl děkovat nebesům, že se jeho vlastní srdce nikdy neocitlo v tak strašlivém nebezpečí.

Mraky se rozplynuly a na večerní obloze pomalu začínaly pomrkávat hvězdy. Jeho muži si podávali z ruky do ruky kameninový džbánek skotské whisky, až jej vyprázdnili, a pak se usadili na svinutých dekách. Jamie si podřepl vedle ohně, naložil na misku kouřící kus králičí pečeně a vrhl ostražitý pohled na svou zajatkyni.

Seděla na balvanu zkraje lesa a vyhýbala se lákavému teplu ohně i jeho společnosti. Stíny převislých větví hyzdily její tvář jako podlitiny. Poslední sponka v jejím účesu se uvolnila a rozcuchané vlasy jí v měděných prstýncích padaly na ramena.

Útlými pažemi si objímala kolena. Umouněné cáry někdejší elegantní róby poskytovaly jen chabou ochranu proti bodavému horskému větru. Navzdory bezútěšnému postavení však byla její hebká ústa upjatě semknutá a malou špičatou bradu měla vzpurně vysunutou. Dívala se do praskajících plamenů, jako by Jamieho a jeho muže mohla nechat zmizet pouhým přehlížením jejich existence.

Jamie se zachmuřil. Očekával, že hrabě si vybral za ženu nějakou povadající zhýčkanou anglickou dámu, takovou, která není příliš chytrá a dá se snadno zastrašit. Podle toho, jak Hepburna znal, počítal, že ten starý lump si záměrně vybere chuděru, která s největší pravděpodobností zemře ihned po porodu, jakmile podá jeho svíjejícího se zplozence kojné, jež ho bude vychovávat.

Skutečnost, jak umíněně dávala najevo kuráž, přestože měla strach – v kostele i tady na mýtině –, ho vyváděla z klidu a vzbuzovala v něm obdiv, který si dost dobře nemohl dovolit. Koneckonců, to děvče pro něj neznamená nic víc než prostředek, jak dosáhnout svého: krátkodobou potíž, jíž se zbaví, jakmile Hepburn přistoupí na požadavek, který mu bude doručen ode dneška za pár dnů.

Měl dojem, jako by na tuhle chvíli čekal celý život a teď se čas nachýlil. Pořád však byl rozhodnutý dát Hepburnovi několik dnů na uváženou, jaké hrůzy by mohly potkat jeho nevinnou budoucí ženu v rukách zapřísáhlého nepřítele, když mu on, Hepburn, nevyhoví.

Prudký poryv mrazivého větru pronikl větvemi borovic a přehnal se mýtinou. Jamieho ošlehané kůži sice připadal jako obyčejný lehký vánek, ale děvče se choulilo a objímalo si kolena tak pevně, až mu zbělely klouby na rukou. Jamie se obával, že jeho zajatkyně už nemá zuby zatnuté bezmocným vztekem, ale proto, aby jí nejektaly.

Tiše galsky zaklel, vstal a zamířil jejím směrem. Zastavil se

přímo před ní a podal jí misku s pečení. Dál upřeně hleděla

před sebe a dávala najevo, jak pohrdá jím i jeho pokornou nabídkou.

Ruka se mu ani nezachvěla. „Jestli se chcete utrápit hlady k smrti, jen abych se zastyděl, děvče, tak to nepůjde. Váš předrahý ženich vás varoval, že já ani nikdo z mé rodiny žádný stud nemáme!“

Zamával jí miskou pod domýšlivým nosíkem a schválně ji pokoušel bohatou vůní. Ozvalo se hlasité zakručení. Žaludek ji zradil. Vrhla po Jamiem nasupený pohled a chňapla po misce.

Pozoroval ji, jak do sebe hrubě opracovanou dřevěnou lžící hází sousta a hltavě polyká, a nevěděl, jestli se má cítit vítězně nebo pobaveně. S nečekaným potěšením sledoval, jak se jí poté, co jídlo prohřálo žaludek, vrací do tváří barva. Zaslechl už klepy, že Hepburnova nevěsta není žádná zvláštní kráska, ale její pihovaté tváře a hezky řezané rysy měly podmanivé kouzlo, které mohl málokterý muž popřít. Proti své vůli si uvědomil, že ho láká sledovat při jídle její hebké rty i růžový jazýček, jímž s hladkou elegancí olízla lžíci.

Nevinný pohled vyvolal v jeho vlastních útrobách překvapivý hlad. Obrátil se k odchodu, v obavách, aby na ni nezačal vrčet.

„Jak dlouho budu vaší vězeňkyní, sire?“

S povzdechem se k ní otočil. „Záleží na tom, jak moc si vás ženich cení, ne? Možná by vám osud přišel snesitelnější, kdybyste se pokusila vnímat situaci tak, že jste mým hostem.“

Pokrčila nos a přilákala tak jeho pozornost ke skořicovým pihám. „Pak ovšem musím říci, že vaše pohostinnost za moc nestojí. Většina hostitelů – jakkoli lakotných – nabídne hostům alespoň střechu nad hlavou. A čtyři stěny, aby neumrzli.“

Jamie se opřel nohou o padlý kmen, zaklonil hlavu a

přehlížel majestátní indigově modrý oblouk večerní oblohy.

„Našimi stěnami je ochranná náruč větví tady těch borovic a střechou klenutá kupole poprášená zrnky drahokamů, které na

ni vysypal sám Všemohoucí. Pochybuji, že by vám některý z londýnských tanečních sálů nabídl lepší podívanou!“

Odpovědí mu bylo mlčení. Úkosem na ni pohlédl. Místo noční oblohy tázavě sledovala jeho siluetu. Rychle sklopila oči a skryla je pod ostražitou konturou řas. „Očekávala jsem trochu víc než nesrozumitelné brblání, ale vypadá to, že se hrabě mýlil, sire. Vaše vzdělání nebylo úplně zbytečné. Alespoň pokud se dá soudit z vaší slovní zásoby.“

Letmo vysekl uštěpačnou poklonu tak bezchybnou, že by na ni mohl být pyšný kdekterý gentleman. „Nechybí-li čas a odhodlání, děvče, dokonce i primitiv se dokáže naučit napodobit ty schopnější.“

„Například Iana Hepburna? Podle toho, co jste říkal v kostele, vyvozuji, že on patřil na univerzitě k těm lepším, než jste byl vy.“

„Tehdy se možná považoval za stejného. Ale to bylo v době, kdy mě znal jen jako svého dobrého přítele Sina. Jakmile ho strýc informoval, že jsem jen obyčejný prašivý Sinclair, co má špínu pod nehty a na rukou krev, Ian se mnou už nechtěl mít nic společného.“

„Musím říci, že vás sama znám jen pár hodin a vůbec se mu nedivím!“

„Ach, děvče!“ prohlásil, s plesknutím přiložil dlaň k hrudi a vyčítavě na dívku pohlédl. „Zasáhla jste mě svým ostrým jazykem přímo do srdce! Cožpak nemáte v duši ani špetku soucitu s ubohým neotesaným Skotem?“

Doufala, že se jí daří skrýt, jak z jeho měkkého přízvuku jihne, vypjala se na špičkách, aby mu hleděla zpříma do očí.

„Nejsem žádné ‚děvče‘. Jmenuji se Emmaline. Nebo slečna Marloweová, jestli jste dost civilizovaný, abyste vzal na vědomí společenské detaily. Můj otec je baronet – příslušník nižší šlechty.“

Jamie si založil ruce na hrudi a pohrdavě odfrkl. „Dost nóbl na to, aby svou dceru prodal tomu zájemci, který nabízel nejvíc?“

Znovu vysunula bradu na znamení, že ji svým výsměchem nepokořil, a řekla tiše: „Jedinému zájemci.“

Její přiznání vyvedlo Jamieho z míry. To děvče je možná příliš štíhlé a má malá ňadra, ale rozhodně se nedá popřít, že má svůj šarm! Kdyby se narodila a vyrostla tady v horách, omámení nápadníci by stáli frontu, aby se jí mohli vrhnout k nohám!

„A z mého otce nemusíte dělat chamtivého ničemu z gotického melodramatu,“ dodala. „Co vy víte, třeba jsem do hraběte šíleně zamilovaná!“

Jamie vyštěkl smíchy. „A já jsem skotským králem!“ Neohroženě na ni zaútočil pohledem. „Žena jako vy se může provdat za takový starý ztrouchnivělý ranec kostí jménem Hepburn jen z jediného důvodu.“

Opřela ruce o útlé boky. „Unesl jste mě sotva před pár hodinami. Jak se vůbec můžete domnívat, že víte, co jsem zač?“

Než si stačil uvědomit, co dělá, přistoupil k ní blíž – dost na to, aby ji pohladil drsnými klouby prstů po neodolatelně hebké tváři. Nikdy nepatřil k mužům, kteří rádi zastrašují ženy, ale tahle dívka s ostrým jazykem v sobě měla cosi, co ho pudilo dotknout se jí, vymámit z ní nějakou reakci, i kdyby mu to mělo být ke škodě.

Sklonil se k jejímu uchu a schválně ztišil hlas, až chraplavě šeptal. „Vím, že jste pořád dost mladá – a půvabná – a potřebujete v posteli opravdového muže.“

Zamrazilo ji, ale strach ani chladný vítr s tím neměl nic společného. Když se Jamie odtáhl a pohlédl jí do tváře, vzhlížela k němu s lehce rozevřenými chvějícími se rty a modré oči měla tak vykulené, že se v nich odrážel vycházející měsíc.

Než mohl podlehnout jejímu kouzlu, obrátil se, rozhodnutý, že jí přinese deku a přetrpí s ní noc.

Při následujících slovech zkameněl.

„Pokud jde o mého otce, mýlíte se. On po penězích nelační.

To já.“

Jamie se pomalu otočil a ostražitě přimhouřil oči. Stejný neklid už cítil mnohokrát, většinou okamžik předtím, než ho napadl ze zálohy potulný gang Hepburnových najatých zabijáků.

Ve vystupování jeho zajatkyně nebylo ani stopy po zoufalství nebo strachu. Chovala se vysloveně vzdorovitě. Její hlas byl pevný a oči chladné jako stříbrný měsíční svit dopadající na její vysoko posazené lícní kosti poseté pihami.

„I takový sprostý rváč jako vy přece musí vědět, že většina žen by za to, aby si mohla vzít tak zámožného a vlivného muže, jako je hrabě, dala nejen tělo, ale i duši. Jakmile se stanu komtesou, budu mít veškeré bohatství, jaké si žena může přát – šperky, kožešiny, pozemky a víc zlata, než dokážu za celý život promrhat nebo spočítat. A ujišťuji vás, že opravdového muže v posteli postrádat nebudu,“ dodala a vzpurně pohodila hlavou. „Jsem si jistá, že až hraběte obdařím dědicem, dopřeje mi společenskou sezónu v Londýně a mladého urostlého milence…, nebo dva.“

Jamie na ni dlouho zamyšleně hleděl a pak řekl: „Nejsem žádný ‚sir‘, slečno Marloweová. Jmenuji se Jamie.“

Po těch slovech se otočil a nechal ji stát, útlou a zkřehlou, napospas mrazivému větru.

Podívejme, Jamie! Jaké neškodné jméno pro tak nebezpečného muže!

Měsíc dosáhl vrcholu a pomalu začínal ustupovat. Zachumlala se hlouběji do hnízdečka z nesourodé směsice narychlo sehnaných bavlněných přikrývek. Byly cítit po něm, a to vědomí ještě přibrousilo ostří jejího trápení.

Výrazný závan mužského pižma s oním zemitým nádechem pachu kůže, koní a kouře z hořícího dřeva by měl být jejímu choulostivému nosu odporný. Většina mužů v jejím okolí, včetně otce a každého gentlemana, se kterým se setkala během tří společenských sezón v Londýně, tlumila přirozené tělesné vůně dusivým odérem holicích mýdel a květinových kolínských. Člověk se málem zalkl, když vešel do sálu zaplněného hejsky politými oblíbenou toaletní vodou sezóny, jedno zda medovou nebo růžovou. Místo aby ji Sinclairova neobvyklá vůně odpuzovala, přistihla se, jak ji zhluboka vdechuje, téměř jako by byla přesvědčená, že rozehřeje její prochladlou krev.

Převalila se. Studená, tvrdá zem byla nehostinná jako holá skála. Kdykoli se pohnula, ucítila dloubání dalšího kaménku nebo větévky. Stejně však nebylo pravděpodobné, že by uprostřed skotské divočiny, sotva pár stop od bandy nebezpečných banditů, usnula.

Ani opilé chrápání však nedokázalo zahnat ozvěnu jejího vlastního uštěpačného hlasu: jsem si jistá, že hrabě mi dopřeje společenskou sezónu v Londýně a mladého urostlého milence…, nebo dva.

Hlasitě zasténala a schovala hlavu pod pokrývky. Co jen ji to posedlo, tak nesmyslně se chlubit? Podařilo se jí přežít

nucené veselí rodičů i předstíranou závist sester, že si bere hraběte, tak proč tedy názor jakéhosi cizího člověka tak těžce zasáhl její hrdost?

Jak tam tak stála ve svitu měsíce a Jamie Sinclair ji hodnotil chladným pohledem, jenž ji shledal žádoucí, připadalo jí lepší, když si o ní bude myslet, že je chamtivá fúrie, než aby ji považoval za obětního beránka odevzdaně kráčejícího do záhuby. Raději ať si ji oškliví, než aby ji litoval. Pár vzácných chvil měla dojem, že je silná a velí svému osudu.

Teď si připadá jenom směšná, nic víc.

Možná že by dokázala udržet svou výbušnost na uzdě, kdyby ji ovšem neoslovoval ‚děvče‘ způsobem, který ji doháněl k zuřivosti. Vzhledem k jeho přízvuku podpořenému whisky znělo ono slovo spíš jako něžnost než drzá urážka, jak bylo míněno. Nutilo ji k zoufalé snaze udržovat mezi nimi odstup, třeba jen tím, že vyžadovala, aby uznal její společenskou nadřazenost a oslovoval ji ‚slečno Marloweová‘. Kdyby věděl, že její nóbl otec je chodící láhev brandy a nehne se od karetního stolku, aby oddálil okamžik, kdy bude uvržen do vězení pro dlužníky, nejspíš by se jí vysmál do obličeje.

Vím, že jste pořád dost mladá a půvabná – a potřebujete v posteli opravdového muže.

Pokoušela se natřepat přikrývku do tvaru polštáře. Nebyla to její slova, která se vrátila, aby ji pronásledovala. Patřila jemu. Vzpomněla si, jak se klouby prstů s odzbrojující něžností dotýkal její tváře. Jeho chraplavý šepot vyvolával tajuplné a provokativní představy, co by jí asi opravdový muž v té posteli prováděl. Tyto obrazy však měly pramálo společného s nepříjemnou povinností, jak ji líčila matka. Ještě teď cítila, jak jí rozehřívají krev v žilách a ta vyhání chlad z rozbolavělých kostí.

Pevně zavřela oči. Je Sinclair dost troufalý, aby se jí svou poznámkou pokusil naznačit, že potřebuje v posteli muže, jako je on? Takového, který se bude chovat jinak, než že si na ni

lehne, zavrtí sebou a pak spokojeně zabručí, což by podle slov její matky zřejmě činil starý hrabě? Muže, který ji bude dobývat závratně něžnými polibky a obratným laskáním, až ho bude sama prosit, aby se jí zmocnil?

Otevřela oči. Kodrcáním na koňském hřbetě se jí zřejmě zatemnil rozum. Takový neotesanec jako Jamie Sinclair by tím mužem rozhodně být nemohl. Podle toho, co slyšela o divokých horalech, kteří se dosud potulují v těchto končinách, by spíš ohnul ženu přes stůl, vysoukal jí sukně nad hlavu a vzal si své potěšení hrubě a bez okolků, aniž by se staral o ni.

Emma vystrčila hlavu z pokrývek a doufala, že ledový vzduch zchladí náhlou horkost, která jí zaplavila tváře. Bývala zvyklá slýchat, jak si sestry každý večer, když matka zhasila lampu, v posteli šeptají a hihňají se. Teď sebou polekaně trhla, když zaslechla polohlasný rozhovor dvou mužů.

„Připadá mi pěkná,“ řekl jeden. „I když na můj vkus trochu vychrtlá.“

„Podle toho, jak je břichatá ta barmanka v Invergarry, musí být každé děvče s váhou pod patnáct kamenů na tvůj vkus tak trochu vychrtlý, Bone!“ Emma se zarazila. Podle intonace neomylně poznala Sinclairův hlas. Ležela sice zády k ohni, ale bezděky zavřela oči, aby nikdo netušil, že nespí, ale tajně naslouchá.

Po Sinclairově poznámce si muž zvaný Bon zamilovaně povzdechl: „No jo, moje Rosie byla tak trochu těžká ráže, že jo? V každém ohledu, když to musíš vědět.“

„Nemusím, ale nepochybuju o tom, že mě to pomyšlení bude v nadcházejících nocích pronásledovat ve snech!“ prohlásil Sinclair upjatě.

„Jen ze mě nedělej hlupáka, hochu. Vím moc dobře, že by ses o téhle chladné jarní noci ze všeho nejraději zahřál mezi jistými hebkými bílými stehny!‘“

„Slyšels mě v kostele,“ namítl Sinclair úsečně. „Řekl jsem Hepburnovi, že jestli vyhoví mým požadavkům, nic se jí nestane.“

„Jasně, vrátíš ji v pořádku, ale kdo říká, že si to s ní nemůžeš rozdat?“ Emma si lámala hlavu nad neznámým obratem a Sinclairův společník se uchichtl: „To by byla konečná pomsta, nemám pravdu? Poslat ji tomu starýmu otrapovi zpátky se Sinclairovým parchantem v břiše!“

Emma si uvědomila plný význam mužových slov a ztuhla jí krev v žilách. Je sice ještě nevinná, ale žádná hlupačka! Kdyby se Sinclair rozhodl, že využije jejího křehkého mladého těla, aby ukojil touhu po pomstě, stěží mu v tom dokáže zabránit! Její zoufalý boj ani prosby o slitování by nikdo nebral na vědomí. Podle toho, co dotyčný právě řekl, by se Sinclairovi muži spíš shromáždili kolem a povzbuzovali ho, než aby jí spěchali na pomoc.

Emma se zachvěla. Znovu se jí vybavily všechny ty hrozné věci, které mu řekla. Vzhledem k tomu, že sama troufale prohlašovala, jak je dychtivá najít si mladého milence, jakmile to hrabě umožní, Sinclair si dokonce může namlouvat, že by jeho sbližovací pokusy uvítala.

Se zatajeným dechem čekala, jestli se její únosce vyjádří odmítavě a pokárá kumpána, jak mohl na něco tak ohavného pomyslet. Napjaté ticho však zůstalo neporušené, až na veselé praskání uhlíků. Oči měla sice stále pevně zavřené, ale téměř ho viděla, jak sedí u ohně, ušlechtilé rysy zastíněné poskakujícími plameny, a zvažuje, nakolik je mužova rada moudrá.

Nedokázala dál snášet nejistotu a odvážila se nenápadně pohlédnout přes rameno. Sinclair seděl zády k ní a překážel jí ve výhledu na druhého muže. Z tohoto úhlu vypadala jeho mohutná ramena a záda ještě obdivuhodněji.

Nehodlala jen tak ležet a čekat, až na ni padne jeho stín, zakryje měsíční svit a zahalí ji temnotou. Odhrnula roh

pokrývky a hlavou jí blesklo jeho varování: Jestli uprchnete, budu na vás muset vztáhnout ruku…

Neslyšně se odkulila z hnízdečka. Jestli na ni Jamie Sinclair bude chtít vztáhnout ruku, musí ji nejdříve dopadnout.

Jamie hleděl přes mihotavé plameny ohně na svého bratrance. Jejich pekelný žár jen zdůrazňoval ďábelský lesk Bonových černých očí a tenký oblouk tmavého obočí.

Bon patřil k hrstce mužů, kteří dokázali statečně snášet Jamieho nejzlostnější pohledy. Měl v tomto ohledu bohaté zkušenosti, které získal, když jako hoši nezkrotně řádili na pozemcích kolem Sinclairovy tvrze, a také během nějakých pěti či šesti let, kdy se potýkali s Hepburnem a jeho muži. Odděleně strávili jen ono neradostné období, kdy Jamie studoval v St. Andrews.

Kdyby Jamie nevěděl, že ho Bon schválně popichuje, vrhl by se přes oheň a nafackoval mu, jako v mládí tolikrát. Věčně končívali tak, že se váleli v hlíně a tloukli do sebe hlava nehlava, dokud je někdo – obvykle Bonova matka, nechť dá Bůh věčné odpočinutí její trpělivé duši, nebo Jamieho děda – nechytil za límec, neodtrhl je od sebe a pořádně jimi nezatřepal.

Jejich rvačky postupně skončily, když bylo Jamiemu čtrnáct a rychle Bona přerostl o osm palců a překonal na váze o dva kameny. Od té doby Bonovi nezbylo než zapojit místo pěstí do boje mazaný důvtip, jako právě teď, když oplatil Jamiemu zlostný pohled nevinným zamrkáním.

Jamie měl Bonova slova rovnou odmítnout, ale musel uznat, že je na nich kus pravdy. Málokdo z horalů by ho odsoudil za to, že okusil nevěstu toho starocha. Po všem, co Hepburn jeho rodině provedl – včetně toho, že se pokusil sprovodit jméno Sinclair ze světa –, by bylo jedině vhodnou pomstou, kdyby Jamieho sémě vzešlo v lůně ženy, kterou si Hepburn vybral jako matku svého syna.

Jamie ucítil v bedrech překvapivě prudký nával touhy. Poprvé od doby, kdy s Bonem začali v dobrém soupeřit rozumem a ne pěstmi, uhnul pohledem dřív než jeho společník. Bonovu vítězoslavnému úšklebku nevěnoval pozornost, vzal klacek a prohrábl oheň. K sametově černé obloze vyšlehl oblak jisker. „Není potřeba si na něco hrát. Moc dobře vím, že

mi únos Hepburnovy nevěsty neschvaluješ.“

„A proč bych měl, když jediné, čeho se s největší pravděpodobností dočkáme, je fakt, že se budeme houpat na šibenici? Teď, když jsi ujel s Angličankou, proti nám Hepburn poštve britské vojáky! Nebo snad víš o něčem, co by mu v tom zabránilo?“

„Jeho pýcha. Víš dobře, že raději umře, než aby požádal o pomoc jiného muže, jedno zda Skota nebo Angličana.“

„V tom případě si přeju, aby si posloužil a umřel – a ušetřil nás všech potíží.“ Bon ukázal směrem k pokrývkám, kde Jamie zanechal svou zajatkyni. „Protože já říkám jedno – ta holka nám nic než trable nepřinese.“

Jamie pohrdavě zasupěl. „Pochybuju, že tak škrobené, odměřené děvče někdy způsobilo větší nesnáze, než je vynechání stehu při vyšívání vzoru!“ Pohlédl na bratrance úkosem. „A vůbec, rozhodně nehrozí, že by nás dostala do takové šlamastyky, jako ta hubená malá dojička v Torlundy, jejíž manžel vyhrožoval, že ti utrhne tu tvou vyzáblou paži a umlátí tě jí k smrti, když tě přistihl, jak se o půlnoci kradeš oknem ven z jeho ložnice!“

„Ach, má sladká Peg!“ povzdechl si Bon roztouženě při té vzpomínce. „Pro tu by člověk zemřel – v posteli i mimo ni. Můžeš to samé říct o Hepburnově ženě?“

Jamie odhodil klacek. „Není to jeho žena! Aspoň prozatím. A ujišťuji tě, že rozhodně nemám v úmyslu pro ni zemřít! Ani na šibenici, ani jinak!“

„A proč si vlastně myslíš, že bude Hepburn ochoten zaplatit, aby ji dostal zpátky? Nikdy neměl pověst příliš

přecitlivělého člověka! Říká se, že zaprodal své černé srdce

ďáblu společně s duší!“

„Však on zaplatí. K tomu děvčeti žádnou zvláštní náklonnost nechová, ale nebude zkrátka schopen unést pomyšlení, že Sinclair ukradl něco, co patří jemu.“ Jamie se chmurně usmál. „Zvlášť tenhle Sinclair.“

„A co když Ian Hepburn není tak hrdý jako jeho strýc? A přesvědčí toho starého otrapu, aby přetáhl červenokabátníky na svou stranu a vyslal je do boje?“

Jamie se znovu zadíval přímo do ohně. Musel uznat, že s Ianem ve svém pečlivě sestaveném plánu nepočítal. Těžko předstírat, že nebyl otřesen hlubokou nenávistí, kterou zahlédl v očích někdejšího přítele, když proti sobě stanuli v kostele.

Rázně zavrtěl hlavou. „Ian mě nenávidí víc než jeho strýc. Nebude chtít, aby červenokabátníci konali špinavou práci za ně. Raději mě uškrtí vlastníma rukama, než by viděl kolem mého krku katovu oprátku.“

Jiskru v Bonových očích utlumil stín obav. „Nevím přesně, co chceš od Hepburna náhradou za nevěstu, ale musí to být sakra cenná věc, když tě opravňuje k tomu, abys nasazoval krky nás všech i svůj vlastní. Víš určitě, že se to vyplatí?“

„Vím.“ Jamie vážně pohlédl na svého společníka. Bon byl odjakživa spíš jeho bratrem než bratrancem, a tak by k němu měl být přinejmenším poctivý. „To ti slibuji.“

Bon už dávno spal, když se Jamie přistihl, jak stojí nad přikrývkami své zajatkyně a doufá, že bude schopen dodržet slib, který bratranci dal. Jestli se mýlí a Hepburn za nimi pošle červenokabátníky, aby ji zachránili a přivedli zpět, je osud celého klanu zpečetěn.

Dlouho se domníval, že tahle hra na kočku a myš, kterou s hrabětem hráli v podstatě od okamžitku, kdy se Jamie narodil, je Hepburnovou tajnou zálibou. Jamie téměř v duchu viděl, jak si staroch právě teď škodolibě mne kostnaté ruce a spřádá

plány k dalšímu tahu. Pro muže jako hrabě byly hory jen soukromou šachovnicí, a lidé, kterým skalnatá půda dávala nuzné živobytí, obyčejnými pěšáky, jimiž pohyboval sem a tam podle svých rozmarů a potěšení. Existovala jen jediná možnost, jak tohoto muže porazit, a to být chytřejší… a bezohlednější než on. Únosem nevinné ženy Jamie konečně zvítězil v obou směrech.

Chmurně shlédl. Dívka, která spí u jeho nohou, je přinejmenším Hepburnovým pěšákem. Věděl, jak moc hraběte trápí, že přečkal své tři syny a všechny jejich potomky, zatímco on, Jamie, nejenže žije, ale ještě se mu dobře daří. Hepburn se nezastaví před ničím, jen aby si obstaral nového dědice.

Jamie si přejížděl dlaní po napjaté tváři a přemítal, proč byl takový hlupák a sám si vzal na starost hlídání, když tím mohl snadno pověřit některého ze svých mužů. Pohlédl na druhou stranu ohně, kam se ostatní uložili na noc. Většině z nich by sice bez obav svěřil svůj život, ale pokud jde o slečnu Marloweovou, z jistého důvodu se obával nechat je s ní o samotě. K čertu, v tuhle chvíli si není jist ani sám sebou! Zvlášť když mu v uších ještě znějí Bonovy narážky.

Byla tak zakrytá, že jí nebyly vidět ani měděné pramínky vlasů. Zachmuřil se. Je to dáma, žádné drsné děvče z vysočiny. Nejspíš je zvyklá hovět si v nadýchané posteli s vysoko nastlanými péřovými polštáři a přikrývkami, ne na tvrdé zemi, chráněná před chladem jen tenkou omšelou bavlněnou dekou.

Podřepl si k ní a poodtáhl přikrývku, aby se přesvědčil, že schválně neumrzla k smrti, jen aby ho rozčílila.

Měděné pramínky nikde. Slečna Marloweová je pryč.

Jamie v první chvíli jen nevěřícně zíral na prázdné místo, kde měla ležet Emma.

Nejenže se jí podařilo vyklouznout z tábora, zatímco on seděl opodál, ale byla dokonce tak chytrá, že smotala přikrývky do oválné kupy, takže by každý z letmého pohledu usoudil, že je poklidně zachumlaná pod nimi.

„Do háje!“ Jamie se zhluboka nadechl a prohrábl si vlasy. Mohlo ho napadnout, že nikomu, kdo se druží s

Hepburnem, není možno věřit. Byl blázen, že ji nepřivázal k nejbližšímu stromu, když měl tu možnost. To má za to, že si hrál na gentlemana!

Napřímil se a zachmuřeně pátral pohledem mezi temnými stíny nejbližší skupiny cedrů. Ani ve snu by ho nenapadlo, že takové drobné děvče bude mít dost odvahy, aby neuposlechlo jeho varování a vydalo se v noci do divočiny na vlastní pěst.

Až moc dobře věděl, jak nemilosrdná umí být zdejší příroda. Zhýčkané anglické děvče nemá šanci se v drsném horském terénu orientovat. Nejdéle za hodinu nejspíš spadne do potoka, kde se při troše štěstí hned neutopí, ale postupně umrzne k smrti, nebo zakopne o okraj skalnatého útesu. Představa, že její mladé křehké tělo leží zkroucené a polámané kdesi na dně kamenité rokle, ho trápila víc, než byl ochoten přiznat.

Věděl, že jediným rozumným řešením je vytáhnout muže z jejich hnízd a vyslat je, aby prohledali les a našli ji. Jakýsi primitivní pud mu v tom však zabránil. Hepburn vypsal na Jamieho hlavu odměnu v okamžiku, kdy přišel na svět. Jamie moc dobře věděl, jaké to je, být pronásledován po zdejších kopcích; běžet, až má člověk pocit, že se pod ním bolavé nohy

podlomí a plíce se roztrhnou; nikdy nevědět, jestli příští nádech nebude poslední. Nemohl snést pomyšlení, že jeho muži budou hnát Emmu před sebou jako nějaké bezmocné lesní zvíře. Právě oni ji mohli vystrašit tak, že se vrhne přes okraj útesu.

Jamie přešel k okraji mýtiny a jedním širokým pohybem rozhrnul nízko visící cedrové větve. Zkušeným okem pátral v podrostu po spadaném jehličí a polámaných větvičkách a pomalu se začínal usmívat. Vypadá to, že slečna Marloweová po sobě zanechala stopu, kterou by mohl sledovat i slepý.

Emma se nazdařbůh prodírala lesem a myslela jen na útěk. Věděla, že sama do nížiny nesejde, ale kdyby se jí podařilo získat před Sinclairem a jeho bandou násilníků dostatečný náskok, snad by našla nějaký vykotlaný strom nebo zastrčený kout, kde by se mohla skrýt, dokud jí Hepburnovi muži nepřijdou na pomoc. Vzhledem ke svažitému terénu a podle toho, kolikrát zakopla o vlastní nohu, měla dojem, že jde alespoň správným směrem – dolů.

Les se v ničem nepodobal hájům, které lemovaly panství jejího otce v Lancashiru. Se sestrami tam jako děti strávily spoustu příjemných hodin, sbíraly polní květiny nebo houby, hrály si na piráty nebo lesní víly. Ochranná náruč větví jilmů a dubů poskytovala dostatek prostoru a lákala dovnitř sluneční paprsky. Dolíky porostlé mechem a měkké holiny se podobaly spíš parku než lesu.

Tohle místo připomínalo les v jakési pochmurné, hrůzostrašné pohádce – místo, kde se čas na staletí zastavil a na člověka může každou chvíli vyskočit jakási uslintaná lidožravá obluda a zhltnout ho.

Husté větve nad Emminou hlavou propouštěly jen sporé paprsky měsíčního světla. Namáhavě slézala po kluzkém mechovitém náspu a vlastní chraplavý dech jí zněl v uších jako funění jakéhosi strašlivého divokého zvířete.

Musí přece narazit na cosi třeba jen vzdáleně připomínající cestu nebo stezku, což by zřejmě vůbec nebylo tak zlé. Ani v nejmenším nechtěla Sinclairovi a jeho mužům pronásledování usnadnit.

Běžela a větve ji šlehaly, kostnatými prsty ji píchaly do tváří a zatrhávaly o jemné hedvábné šaty. Levým chodidlem šlápla přímo na ostrý kámen. Bolestně vzlykla. Tenké podrážky kozinkových střevíců skýtaly měkkým chodidlům chabou ochranu. To rovnou mohla jít bosa! S trhnutím ponořila nohy do ledové vody mělkého potoka a brodila se jím. Věděla, že je jen otázkou času, kdy střevíce tak jako tak vypovědí službu a nechají ji úplně vystavenou přírodním živlům. Co jen by teď dala za hřmotné staré polobotky, které nechala zastrčené doma pod postelí! Matka nedovolila, aby si je přibalila s sebou, trvala na tom, že po svatbě jí hrabě koupí takové elegantní střevíce, jaké budou potřeba.

Ohlédla se. Nedokázala určit, jestli ji někdo pronásleduje, nebo zda jí v uších kromě zběsilého tepu zní ještě praskání, jak se neobratně prodírá podrostem, a nechtěla zastavovat, aby to zjistila.

Nijak netoužila vědět, jak ji Jamie Sinclair potrestá za to, že nedbala jeho varování. Podle toho, jaký ledový klid předvedl v kostele a jaký respekt měl u svých mužů, rozhodně její vzdor nepřejde s přátelskou laskavostí.

Zrychlila a sebrala odvahu, aby se znovu zoufale ohlédla. Měsíc se vpíjel do oblohy a zdálo se, že ji pronásledují samotné stíny, vzdouvající se oblaka temnoty hrozila, že ji celou pohltí a nezbude po ní ani stopy. Prudce se obrátila a upřela pozornost na stezku před sebou. Kráčela přímo k okraji příkrého srázu. Na to, aby zpomalila sílu, která ji hnala kupředu, už bylo pozdě. Příliš pozdě na cokoli. Stačila jen hrábnout po štíhlém kmeni břízy, přečnívající nad skalnatou roklí.

Hladká kůra jí proklouzla pod rukama a neposkytla záchytný bod ani naději. S výkřikem sjela po okraji srázu do prázdna.

Jamie se zarazil. K jeho uším dozněla ozvěna jakéhosi výkřiku. Byl tak krátký a ostrý, že se možná jen zdál, nebo to byl jednoduše noční povyk nějakého zvířete, dravce nebo oběti.

Nastražil uši, ale slyšel už jen ticho, přerušované pouze truchlivým hvízdáním větru v nízkém borovicovém porostu.

Tehdy si uvědomil, že cosi není v pořádku. Stopuje Emmu už téměř hodinu, používá oči, uši i jakýsi šestý smysl, prostší než zrak nebo sluch. Bez ohledu na to, jak daleko nebo jak rychle se mu dařilo postupovat, věděl, že ona je tam…, kdesi vpředu, mimo jeho dosah, a přesto v jeho moci. Teď však toto vědomí zmizelo. Jako by se neviditelná nit přetrhla a nechala ho volně viset nad temným srázem, jehož dna nedohlédl.

Spolkl kletbu a dal se do běhu směrem, odkud zaslechl bezmocný výkřik. Nedbal na větve, které ho šlehaly do tváří nebo se snažily lapit ho do svého pichlavého objetí. Stejným lesem se hnal mnohokrát předtím, většinou s bandou Hepburnových mužů v patách.

Tentokrát před ničím neutíkal, ale k čemusi spěchal. Bohužel se ukázalo, že to byl svah, který náhle končil v prázdnotě.

Jamie zastavil na místě pár stop od vražedného srázu a srdce mu divoce tlouklo. Znal ten zvláštní útes až příliš dobře, a věděl o několika mužích, kteří se zřítili do záhuby kvůli nepozornosti nebo neopatrnosti či smrtelné kombinaci obojího.

Pomalu vykročil kupředu. Teď, když věděl, že se jeho obavy naplnily, kroky pozbyly jistoty. Na okamžik zavřel oči a pak se naklonil přes okraj srázu, vyděšený, jaký pohled ho čeká.

Emma se chystala umřít.

Jestli se pod ní brzy neudrolí tenká terasa, která zadržela její pád, a nepošle ji střemhlav do kamenného hrobu, pak umrzne k smrti. Veškeré její úsilí vyšlo naprázdno a chlad visící ve vzduchu jí začínal plíživě zalézat do kostí. Schoulila se na nepevné stěně útesu a omotala si kolem těla cáry svatebních šatů v obavě, že neovladatelný třas by mohl ještě víc narušit křehkou půdu, která drží terasu na místě.

Zoufale pohlédla vzhůru. Byla sotva pár stop pod vrcholkem útesu, ale klidně to mohlo být tisíckrát tolik. I kdyby se jí podařilo postavit na nohy, aniž by se s ní terasa zřítila do rokle, k okraji srázu stejně nedosáhne. A nikde ani jediný zbloudilý kámen nebo kořen pronikající stěnou, který by jí posloužil jako úchyt pro ruku nebo nohu.

Nejspíš šlo o ryzí doklad síly jejího charakteru, že v tu chvíli necítila smutek ani zbožnou pokoru, ale vztek smíšený s malicherným uspokojením. Ukázalo se, že nakonec se bude smát ona, pomyslela si s lehkým náznakem hysterie. Jakmile bude po smrti, ztratí cenu pro Sinclaira, pro papá i pro hraběte. Už se o ni nebudou handrkovat, jako by byla nějaká ovce nebo prasnice na místním trhu. Uvažovala, jestli si Sinclair dá tu práci, aby ji pohřbil, nebo zkrátka nechá její tělo zetlít na téhle terase a vyrazí unášet jinou nevěstu.

„Haló, je tam dole někdo?“

Emma sebou prudce trhla a vyslala na dno rokle čerstvou spršku hlíny. Pomalu zaklonila hlavu. Od okraje rokle se na ni křenil Jamie Sinclair.

Srdce ji zradilo bouřlivým přívalem úlevy. Nedala ji však najevo, jen přivřela oči a nasupeně na něj pohlédla. „Nemusíte se tvářit tak samolibě, sire. Pokud jde o mě, můžete jít ke všem čertům!“

Zazubil se ještě víc. „Nejste první děvče, které mě tam posílá, a zřejmě nebudete ani poslední!“

Pohrdavě odfrkla. „To mě ovšem vůbec nepřekvapuje!“

Klekl si na koleno a upřeně hleděl přes okraj srázu. Bystrým okem odhadoval naléhavost situace. „Chcete raději vyšplhat, nebo mám jít dolů?“

Roztomile se usmála. „Klidně sejděte. A já vám zamávám, až půjdete kolem.“

„To by žádnému z nás nepřineslo nic dobrého, nemyslíte? Zvlášť když uvážíte, že byste byla odsouzena krátce poté se ke mně připojit a pak bychom museli strávit celou věčnost spolu.“

Ostražitě pozorovala, jak si lehá na břicho, natahuje paži

přes okraj a podává jí ruku.

Měla v paměti, co bylo prvotní příčinou, že sama zůstala trčet na terase, a jeho dobře míněné snaze nevěnovala pozornost. „Slyšela jsem, co říkal jeden z vašich mužů,“ přiznala váhavě. „Když jste seděli u ohně.“

Na okamžik se zachmuřil, pak mu svitlo. „Jo tak,“ prohodil a dvěma slovy bylo řečeno vše. „Tak proto jste utekla. Myslela jste si, že…“

„Že si to se mnou rozdáte,“ dokončila ponuře.

Zatvářil se překvapeně. Vzápětí ho přepadl kašel, a zatímco se s příliš lesklýma očima snažil popadnout dech, zavrtěla ukřivděně hlavou. „Skotsky nemluvím, takže ten obrat neznám, ale nějaké informace přece jenom mám. Když mě matka připravovala na svatební noc, vysvětlila mi, že muž se chová… skoro jako zvíře.“

Zvedl obočí. „A žena ne?“

„Naznačila, že některé ženy se tak chovají, ale ty jsou zvrhlé a přinášejí svým rodinám hanbu a zkázu. Také mi poněkud nepříjemně dopodrobna vysvětlila, co se ode mě očekává, jestliže chci dát hraběti dědice.“

Třpyt v Jamieho očích přešel v nebezpečné jiskření. „A vy jste předpokládala, že to samé od vás budu očekávat já.“ O tom nebylo pochyb.

„Podle toho, co říkal váš kumpán, byste si to spíš vyžádal, než očekával.“ Přinutila se, aby neuhnula jeho přímému

pohledu, i když to pro ni bylo velmi těžké. „Nebo si jednoduše vzal, co chcete, aniž byste požádal o dovolení.“

Napjal lícní svaly, a ten sotva patrný pohyb byl jasným náznakem temných věcí, ke kterým může dojít mezi mužem a ženou, když je mu dotyčná vydaná na milost a nemilost.

„Pokud mi Hepburn dá, co chci, nemáte se čeho obávat. Nedovolím, aby vám kdokoli ublížil.“ Na okamžik se odmlčel.

„Včetně mě.“

Pohlédla na nabízenou ruku. Stačilo, aby se postavila, natáhla paži a chopila se možnosti záchrany.

Nemá jediný důvod, proč mu věřit. Je to darebák a zloděj.

Třeba jí lže do očí.

Vrhla pohled ze závratného srázu. Kdyby byla skutečnou dámou, raději by skočila ze skály, než aby riskovala, že bude jeho rukou zneuctěna.

Prohlásil, téměř jako by jí četl myšlenky: „Na jedno zapomínáte, děvče. Vaše nevinnost má pro mě téměř stejnou cenu jako váš život. Za znehodnocené zboží mi Hepburn nezaplatí, ani co by se za nehet vešlo!“

„Co vás vede k přesvědčení, že mě pořád ještě chce? Jak by si mohl myslet něco jiného, než že jste mě znehodnotil, poté co jste mě se svou bandou neurvalců unesl málem do podsvětí, aniž byste mi dovolil vzít si s sebou jakýkoli doprovod?“

„Přesto vás bude chtít.“ prohlásil Jamie zachmuřeně. „I kdyby to mělo být jen proto, aby dokázal, že Sinclair nad ním nezískal převahu. Jak znám Hepburna, nejspíš bude trvat na tom, aby vás prohlédl jeho osobní lékař a potvrdil, že jste stále hodna být jeho ženou.“

Emma si uvědomila plný význam jeho slov a horký ruměnec jí vyhnal chlad z tváří.

„Nedivil bych se, kdyby si ten starý otrapa pozval do ložnice svatební hosty, aby byli u toho, až vás připraví o panenství, nebo vyvěsil na druhý den ráno do okna prostěradlo potřísněné krví, jak mívali páni Hepburnové ve zvyku.“

„Tak dost!“ vykřikla Emma. „Přestaňte z toho laskavého starého muže dělat netvora, když jste sám darebák! Dobře vím, že jsou to samé lži, zapíráte i to, co mi chcete udělat, když budu tak důvěřivá, že vám podám ruku!“

„Třeba máte pravdu.“

Mrazivě klidný tón jeho hlasu ji ťal do živého.

Posměšně se ušklíbl. „Možná vám opravdu lžu. A co? Máte tak málo rozumu, že jste ochotná zemřít, jen abyste si zachovala vzácné panenství?“ Emma tušila, že se Sinclair schválně snaží dohnat ji k jednání, ale i tak ji fascinovaly kruté řeči vycházející z jeho smyslných rtů. „Ceníte si sama sebe hodně vysoko, že, děvče? No tak, proč nejdete sem nahoru a neukážete mi, jestli za to stojíte nebo ne?“

S nasupeným pohledem upřeným do jeho tváře se pomalu začala zvedat, zády stále přitisknutá ke kamenné stěně. Mírným přesunem váhy vyslala čerstvou spršku kamínků, tančících po skalnaté stěně ke dnu rokle. V návalu ochromující závratě pevně zavřela oči.

„Zatraceně, ženská, chytněte se mé ruky!“ Jamieho hlas

přešel k úpěnlivému tónu. „Prosím…“

Nerozhodl hřmotný příkaz, ale chraplavé žadonění.

Natáhla ruku a vklouzla jí do jeho široké dlaně. Vybrala si život, vybrala si jeho. Jamieho prsty pevně obemkly její útlé zápěstí. V okamžiku, kdy ji vytáhl nahoru a sevřel v náručí, se úzká terasa pod jejími chodidly odlomila z kamenného kotviště a zřítila ke dnu strže.

Jamie vstal, zapotácel se dozadu a odvlekl je oba od okraje rokle. Poslední ozvěna padajících kamenů utichla. Emma si uvědomila, že s nimi se mohly roztříštit o skálu i její křehké kosti. Bezbranně se tiskla k Jamieho tělu a vnímala jen teplo jeho pevné hrudi. Chvění přešlo v náhlý neovladaletený třas.

Chvíli váhal, pak ji objal a přivinul blíž. Přes závoj úlevy si uvědomila, že jeho srdce tepe téměř stejně divoce jako její.

„Klid, děvče, jen klid,“ mumlal a hladil ji po rozcuchaných vlasech. „Všechno je v pořádku. Jste v bezpečí.“

Na jednu stranu chtěla věřit, že v jeho pevném hřejivém objetí jí skutečně žádné nebezpečí nehrozí, na druhou stranu však věděla své. Opřela se rozevřenými dlaněmi o jeho hruď a odtáhla se, rozhodnutá neustoupit ani o píď.

Ostražitě pozoroval, jak si oklepává smetí z rozcupovaných umouněných svatebních šatů. Potrhaným hedvábím začínala prosvítat světlá pihovatá pokožka, což jeho přimhouřeným očím neuniklo.

„Když jsem vás upozorňoval, abyste se nesnažila uprchnout, vůbec mě nenapadlo, že byste si vzala do hlavy tak bláznivý nápad, jako je utéct uprostřed noci a přepadnout přes útes!“

„A co teď ode mě chcete?“ zeptala se a vrhla po něm vzpurný pohled. „Mám se omluvit, že jsem se pokusila uniknout, nebo že jsem to tak hloupě zpackala?“

Založil si ruce na hrudi. „Otázka by snad spíš měla znít, co chcete vy ode mě, nemyslíte, slečno Marloweová? Chcete, abych vám dokázal, že jsem ničema každým coulem, jak jste přesvědčená? Nebo se snad schválně snažíte mě vyprovokovat,

abych na vás vztáhl ruku? A přinutil vás, abyste mi byla po

vůli?“

„Nechci nic jiného než jít domů, sire!“ Emma byla vlastními slovy stejně překvapená jako on.

Jamie se zarazil. Teplo v jeho očích pominulo, najednou byly chladné a temné jako smaragdy.

„Slíbil jsem vám, že vás vrátím ženichovi, jakmile to půjde. Jsem přesvědčen, že budete vynikající paní hradu. A jeho postele.“

Emma bezmocně zavrtěla hlavou a odtáhla se od něj. Svezla se na pařez a opřela si bradu o ruku. V hrdle ji pálily slzy a měla strach na Jamieho pohlédnout, aby se nerozplakala.

„Hepburnův hrad není můj domov. Já jsem doma v polorozpadlém starém sídle v Lancashiru, které patří dvě stě let rodině mé matky. Střecha je děravá jako řešeto, dřevěná prkna skřípají při každém kroku a pod podlahou v kuchyni bydlí myší rodina, která se každou noc vyplíží ven a krade drobky spadané pod stolem v jídelně. Většina okenic je pokřivená a nedoléhají, a když sněží, pod okny tak táhne, že se uvnitř tvoří tenká vrstva ledu. Kouřová trubka u krbu v salonu se věčně zanáší, takže když rozděláte oheň, nikdy nevíte, jestli vás z místnosti nevyženou oblaka dýmu.“

Úkosem pohlédla na Jamieho. Jeho výraz byl ještě nečitelnější než předtím. „Vždycky poznám, když přichází jaro, protože ve vykotlaném stromě přímo před oknem mé ložnice si udělá hnízdo drzý drozd se svou družkou. A když se vylíhnou mláďata, každé ráno za svítání mě budí švitořením. Strom na kraji sadu se málem hroutí pod změtí planých růží.“ Nedokázala se ubránit roztouženému úsměvu. „A na podzim, když v sadu začínají padat jablka, všude to voní tak sladce a výrazně, až by člověk přísahal, že je možné opít se pouhým vzduchem.“

„Mluvíte o tom místě, jako by to byl ráj na zemi, ale co poklady, které vám dá Hepburn? Šperky a kožešiny? Pozemky? Zlato?“

Vrhla po něm zoufalý pohled. „Všechny bych je vyměnila za možnost jít za pěkného letního jitra na ostružiny!“

„Když to máte doma tak ráda, proč jste souhlasila, že se provdáte za hraběte?“

Emma se znovu zadívala mezi stíny stromů. „Předtím než mě papá poslal na společenskou sezónu do Londýna, dostali jsme vyrozumění, že náš dům zabavují věřitelé a my máme tři měsíce na to, abychom vyklidili místo. Hepburnova nabídka přišla jako dar z nebes. Místo aby požadoval věno, vyplatil mému otci výměnou za moji ruku velkorysou finanční částku. Je příliš vysoká, aby ji papá stačil prohrát v kartách nebo propít. Moje matka bude mít do konce života zajištěnou střechu nad hlavou. A já jako hraběnka Hepburnova získám dostatečné prostředky a vliv, abych mohla podporovat uvedení mých sester do londýnské společnosti. Budu schopná najít jim dobré manžely a domov.“

„Zatímco vy sama se domova a naděje na štěstí vzdáte.“ Jamie zavrtěl hlavou a tváře mu zrudly vztekem. „Jestli váš otec propil a prohrál v kartách poslední halíř, proč byste za to měla pykat vy?“

Vstala a pohlédla mu do očí. „Protože já jsem ho k tomu dohnala.“

Ta slova se po tři dlouhé roky nikdo v její rodině neodvážil vyřknout. Přesto je teď přiznala před mužem, který pro ni byl téměř cizincem – a nebezpečným. Skutečnost, že je vyslovila nahlas, jí přinesla obrovskou úlevu a v první chvíli si ani nevšimla, jak se Jamie nedůvěřivě usmívá. Byl to ten druh úsměvu, jaký člověk věnuje drmolícímu uprchlíkovi z Bedlamu, který o sobě prohlašuje, že je Richard Lví srdce nebo vanilkový pudink.

„Vy? Vy jste dohnala otce k láhvi a k hracímu stolku?“ Úsměv se proměnil v nevěřícný smích. „A jaký strašlivý přečin jste spáchala, vy malá uličnice? Zapomněla jste vpustit kočku nebo jste rozbila matčin oblíbený talířek z čínského porcelánu?“

Vzpurně pohodila bradou. „Zlomila jsem jistému muži srdce.“

Dalo se očekávat, že představa Emmy coby svůdkyně vyvolá u Jamieho další salvu smíchu, ale jak pokračovala, úsměv z jeho tváře pomalu mizel.

„Když mi bylo sedmnáct, odešla jsem bydlet do Londýna k mé tetě Birdii a sestřenici Kláře, abych byla uvedena do společnosti. Všechno probíhalo přesně tak, jak moji rodiče naplánovali, a získala jsem nabídku k sňatku od mladého vikáře s vynikajícími vyhlídkami na dobré bydlení v Shropshiru. Poté co dostal srdečné požehnání od mého otce, byly sepsány zásnubní listiny. Jenomže sotva měsíc před svatbou jsem dospěla k názoru, že nemám jinou možnost než zasnoubení zrušit.“

„Proč?“

Emma se odvrátila a kousala si spodní ret. Pocit staré viny jí vehnal červeň do tváří. „Uvědomila jsem si, že miluji jiného muže. Lysander byl druhým synem markýze a lichotil mi svými pozornostmi, kdykoli jsme se setkali na plese nebo při projížďce v parku. Schválně vyhledával mou společnost a nedal mi pokoj, a já jsem se zanedlouho přistihla, že na něj myslím každým okamžikem, kdy nejsme spolu. Poté co jsem zrušila zasnoubení, vyhledala jsem ho, abych mu řekla, co jsem udělala. Myslela jsem si, že bude rád.“

Jamie sebou škubl, jako kdyby už předvídal nevyhnutelný závěr jejího laciného příběhu.

Zahořkle se sama pro sebe usmála. „Bylo to hrozné. Zdálo se, že se sám chystá oznámit zasnoubení s mladou americkou dědičkou – velmi půvabnou a bohatou.“

Dal jasně najevo, že průměrně hezká dcera baroneta z Lancashiru pro něj nikdy neznamenala víc než pouhý flirt – navíc umírněný. Setřásla vzpomínku na úzkost a ponížení, které rvalo její křehké mladé srdce. „Ve své šlechetnosti předpokládal, že až bude po jistou společensky přijatelnou dobu ženatý, mohla bych se stát jeho milenkou.“

„Dokonalý gentleman!“ prohlásil Jamie a v pohledu jeho

přimhouřených očí nebyl ani tak obdiv jako krvežíznivost.

Emma sklonila hlavu. „Když jsem odmítla, něžně mě hladil po ruce a naléhal, abych zašla za svým snoubencem a žadonila o odpuštění, než bude pozdě.“

„Ale vy jste to neudělala,“ řekl Jamie s naprostou jistotou.

Smutně zavrtěla hlavou. „Stejně se ukázalo, že už to nemá smysl. Netušila jsem, že můj snoubenec skrývá pod zbožným výrazem pomstychtivou povahu. Najal si advokáta a zažaloval otce pro porušení slibu. Vyrovnání nás uvrhlo do situace, kdy nás čekalo vězení pro dlužníky, a pohoršlivá událost zhatila veškeré moje naděje, že se v budoucnu dobře vdám. Navíc vrhla stín na vyhlídky mých sester. Žádný muž nechtěl riskovat, že se mu z mé strany dostane veřejného ponížení

stejně jako ubohému Georgeovi. Bohužel vyšlo najevo, že Georgeův jazyk je téměř stejně jedovatý jako jeho povaha. Nebyl spokojený s peněžním vyrovnáním, a tak rozšířil pomluvy, že moje přátelství s Lysanderem mělo důvěrnější charakter, než tomu bylo ve skutečnosti. Nezničil mou pověst úplně, ale rozhodně na ni vrhl stín pochybností. Takový, který by odradil všechny nápadníky, až na ty nejžhavější. A protože se žádní nenašli…“

„Nešťastný mizera!“ zamumlal Jamie. „Mám dojem, že jste spíš zranila jeho pýchu než srdce!“

Pokrčila rameny. „Obávám se, že to vyšlo nastejno. Papá začal pít ještě víc a karty hrál častěji. Málokdy se vracel před svítáním, pokud vůbec přišel.“ Na okamžik zavřela oči a vybavila si tlumené klapání otcových kroků na schodech a zvýšené hlasy, které se ozývaly z ložnice rodičů, zatímco se ona a sestry choulily v němém utrpení pod pokrývkami a předstíraly spánek. „Papá měl odjakživa pro karty slabost, ale řekla bych, že tehdy namluvil sám sobě, že karbanem dokáže získat zpět rodinné jmění. Opak byl samozřejmě pravdou. Nakonec rozházel i to, co zbylo z našeho skrovného majetku, a nechal nás napospas svým věřitelům.“

Jamie se zachmuřil ještě víc. „A svou dceru vydal na milost a nemilost starému bujnému kozlovi.“

Emma se k němu znechuceně obrátila, překvapená zjištěním, že se celá chvěje zlostí, jakou už dlouho necítila.

„Nemáte právo soudit mého otce! Vždyť jste sám předvedl, že jste až příliš ochoten vyměnit ženu za zlato!“

„Jedno ale vím jistě – nikdy bych nedovolil, aby moje dcera splácela dluhy v posteli někoho takového, jako je hrabě!“

„Věřte si, čemu chcete, ale můj otec není špatný člověk, je jen slabý,“ řekla Emma a opakovala tak omleté tvrzení, které jako malá slyšela z matčiných rtů tisíckrát. „On za to nemůže. To já jsem svou nerozvážností připravila rodinu o majetek i o dobrou pověst.“

„Nerozvážností? Takhle nazývá anglické děvče situaci, kdy na ni muž mrká přes zaplněný taneční sál? Nebo opováží-li se dotknout její ruky v rukavičce, když jí pomáhá nastoupit do kočáru? Není žádným tajemstvím, že Angličanům neproudí v žilách horká, vášnivá krev, ale vlažný čaj! Vsadil bych se, že ten váš výřečný mladý nápadník neměl ani dost odvahy, aby vás vlákal do nějaké měsícem zalité zahrady a uloupil vám polibek!“ Jamie sklouzl pohledem k jejím rtům a setrval tak dlouho, až byly hřejivé a vlahé.

„Polibek uloupil zcela jistě!“ oznámila mu Emma a odolávala nutkání zchladit rty jazykem. „Ne v zahradě, ale ve výklenku v domě lady Ericksonové. Když se nikdo nedíval, s pohoršlivou troufalostí přitiskl rty ke hřbetu mé ruky.“

„A nepochybně vás tím pro ostatní muže navždy znemožnil,“ doplnil ironicky a uštěpačný tón jeho hlasu ještě zvýraznil přízvuk.

Znehybněla. „To já jsem všechno zhatila. Já jsem znemožnila celou rodinu.“

„A rozhodla jste se, že hřích, který jste spáchala odmítnutím manželství s nemilovaným člověkem, odčiníte sňatkem s mužem, kterého budete brzy nenávidět. Chováte se jako dítě!“ Jamieho zelené oči zajiskřily vztekem. „Naivní sedmnáctileté děvče, které si plete mužovu touhu s láskou a draze za to zaplatí!“

Potlačila hněv, jako toho dne už tolikrát, a odvětila chladně:

„Byla to chyba a další udělat nehodlám.“

Jamie se sklonil blíž, jako by to byla výzva. Ocitl se nebezpečně blízko. Přestože se nad ní za měsíčního světla vznášel jako přízrak, neohrožoval ji nijak výškou ani silou, ale dráždivou něžností, neboť jí zastrčil zatoulaný pramínek vlasů za ucho a přitom se bříškem palce jemně dotkl její sametově hebké tváře. „Jakmile si vezmete hraběte, budete mít po starostech. Nebudete se muset znepokojovat láskou ani touhou.“

Nepopiratelně měl pravdu. Jakmile se stane Hepburnovou ženou, už nikdy neucítí zběsilý tlukot srdce, když do místnosti vejde jistý muž. Nikdy jí při pouhé zmínce jeho jména nezahoří tváře. Nikdy neucítí v nitru palčivou touhu v očekávání jeho dotyků.

Jako teď, když pohlédla do doutnajících očí Jamieho Sinclaira.

Než stačila uposlechnout varování, které vyvstalo v koutku duše, přiložil ústa k jejím a něžně laskal její rty. Možná vypadal jako skotský divoch, ale líbal jako král. Jemně naléhal na její rty a přesně věděl jak vyloudit, aby je rozevřela, čím ukonejšit její pozornost a vklouznout jazykem do úst.

Emma se otřásla při představě prvního opravdového polibku suchých okoralých rtů starého hraběte. To však byl jiný pocit než příjemné mrazení, které ji zaplavilo, když propůjčila svá ústa tomuto cizinci. Nikdy ji ani ve snu nenapadlo, že by tak pohoršlivé chování dovolila Lysanderovi, a to nemyslela na nic jiného než na něj a na jejich společnou budoucnost naplněnou cudnými polibky a dlouhými procházkami po prosluněných loukách, v zajetí rozhovoru o knihách, které oba milovali.

Tento polibek neměl s cudností nic společného. Jamieho jazyk si pohrával s jejím a Emma znovu položila dlaně na jeho hladkou svalnatou hruď, a když špičkami prstů zavadila o uzlíky jeho bradavek, zahořela vzrušením. Zdálo se, že přece jen neběžela dost rychle nebo dost daleko. Stíny ji nakonec dostihly. Zahalená lákavou temnotou pozbyla nutkání za každou cenu utéct a její tělo podlehlo nádherné ochablosti, která nedovolovala nic jiného než nechat se něžně kolébat v náručí tohoto muže.

Měla dojem, že je zpátky na srázu a čeká ji pád, při kterém si možná nezlomí jen kosti, ale i srdce.

Možná by byla schopná zachytit se potrhaných cárů vlastní sebeúcty, kdyby se Jamie neodtáhl první. Nebo kdyby

nemusela bojovat s pohoršlivým nutkáním strhnout ho zpátky a znovu ochutnat jeho rozkošná ústa.

Pohlédl na ni. Jeho oči pod hustými černými řasami byly téměř stejně ostražité jako její vlastní. Kdyby zatoužil dát jí okusit toho, co bude postrádat, jestli se provdá za hraběte, pak by odezva předčila jeho nejsmělejší očekávání. A jestli ji chtěl líbáním potrestat za neposlušnost, pak ho podcenila. Jamie je mnohem démoničtější a nebezpečnější, než se obávala.

Chraptivě si povzdechla. Silou vůle odolávala jeho pohledu, přičemž si velmi jasně uvědomovala, že má dlaně stále položené na jeho hrudi. „To byl trest za můj útěk?“ zašeptala.

„Ne,“ odpověděl zachmuřeně. „To byl můj trest za to, že jsem byl takový blázen a vydal se za vámi!“

Než si stačila uvědomit smysl jeho slov, chytil ji za zápěstí a vlekl od srázu.

„Zapomněl jste pouta a provaz?“ zeptala se. Při každém jeho dlouhém pánovitém kroku musela udělat dva a omámení vystřídal vztek. „Jsem si jistá, že jste si za své vrcholné éry nakradl svůj díl dobytka. Překvapuje mě, že se nesnažíte vypálit mi Sinclairovu značku jako nějaké jalovici nebo ovci, která se zatoulala příliš daleko od pastviny.“

„Nepokoušejte mě,“ zamumlal.

„Napadlo vás vůbec, jaká muka prožívá moje rodina? Matka a sestry jsou jistě ztrápené starostí! A co otec? Co když ho tahle událost dožene k tomu, že se znovu vrátí k láhvi?“

„Vaše oddaná rodina vás klidně prodala hraběti. Jsem si jist, že jim nebude vadit, když si vás na pár dnů vypůjčím!“

Emma cítila vzrůstající zoufalství – a vztek. „Jestli mě nenecháte jít, uteču znovu. Nedovolím, aby nějaký hloupý spor mezi horaly zničil mou rodinu!“

Jamie se zastavil tak prudce, že mu málem vrazila do zad. S divokým výrazem ve tváři se k ní otočil. Na okamžik si myslela, že ji chce znovu líbat, nebo něco horšího. On se však jen sklonil, až se jejich nosy téměř dotýkaly. „O horalech a

jejich sporech nic nevíte, děvče. Možná si myslíte, že musíte utéci z povinnosti k rodině, ale já jsem přesvědčen, že je mou povinností vůči klanu vás zadržet. A než se zase vrhnete do divočiny, měla byste si to dobře rozmyslet.“ S troufalou důvěrností ji přeměřil pohledem, až se znovu zachvěla.

„Protože jestli se znovu pokusíte utéci, mohl bych dospět k názoru, že vaše nevinnost pro mě má větší cenu než pro hraběte.“

Aniž pustil její zápěstí, pokračoval v bezohledné chůzi, takže jí nezbývalo než klopýtat za ním nebo se nechat vléci. Své dal najevo víc než jasně. Bitevní linie byla stanovena. Jestliže se ji Emma pokusí překonat, pak jedině na vlastní nebezpečí.

Jamie rázně postupoval vpřed a snažil se nevěnovat pozornost hlodání svědomí. Emma ho přivedla do situace, kdy nezbývalo než jí pohrozit nejhorším. Zázrak, že ji dokázal vytáhnout z terasy dřív, než se kamenitá římsa zřítila do rokle. Jestli se znovu pokusí utéci, může se stát, že ji nenajde včas, aby ji zachránil od krkolomného pádu do skalní průrvy nebo vyrval ze spárů nějaké hladové horské šelmy. Krev mu chladla v žilách, když si představil, jaký pohled by ho čekal, kdyby dorazil ke strži o pár minut později.

Netrpělivě škubl její rukou. Jestli nepřidá do kroku, co nevidět ji potáhne vzhůru svahem jako přítěž a naděje, že se vrátí do tábora a ukradne si pár vzácných hodin spánku dřív, než začne svítat, bude tatam.

Když mu nechtěně vrazila do zad a málem je oba strhla k zemi, prudce se otočil a moc nechybělo, aby vybuchl vzteky.

„Zatraceně, ženská, jestli nebudete zvedat…“

Stačil jediný pohled a Jamiemu bylo jasné, že se Emma nesnaží brzdit krok záměrně. Potácela se na nohou, oči napůl zavřené. Navíc se jí začínala podlamovat kolena.

Proklínal se, že je takový zabedněnec. Vrhl se kupředu a v poslední chvíli ji zachytil. Když ji přivinul do náruče jako dítě, dočkal se jen nezřetelného odmítavého mumlání. Pochopil, že je vážně vyčerpaná a nesnaží se jen zpomalit jejich postup. Oči měla zavřené a pihy kontrastovaly s bledými tvářemi. Bylo zřejmé, že pokračovat nemůže, ani po svých, ani v jeho náručí. Nezbývalo než se utábořit na noc.

Opatrně opřel její bezvládné tělo o padlý kmen a dal se do sbírání dřeva na oheň. Kromě vlhkého houští osiky a jehličnanů nebylo na nižších svazích hory kde se skrýt, natož aby tu stála nějaká opuštěná stodola nebo pachtýřský domek. Použil křesadlo, které nosil stále při sobě, a rozdělal z chrastí ohýnek. Pak se obrátil k Emmě. Stále se opírala v polosedě o kmen, oči zavřené – zjevně příliš prochladlá, ztrápená a unavená, aby dělala cokoli jiného. Půvabná róba začínala připomínat cáry pavučiny; podrážky střevíců byly místy prochozené a odhalovaly útlá chodidla plná šrámů.

Po takovém svatebním dnu – nebo svatební noci – žádná žena netouží. Děvče odpočívalo naprosto klidně, až na sotva patrné zvedání a klesání hrudi, což však Jamieho zneklidňovalo mnohem víc, než kdyby se dosud neovladatelně třásla. Její hřejivé rty, které ho ještě před chvílí zvaly na průzkum hebkých úst, teď měly namodralý nádech.

Ucítil náhlou záplavu touhy. Pročísl jí prsty vlasy a nenáviděl sám sebe, že si připadá tak bezmocný. Byl zvyklý starat se o své muže, ale ti byli otužilí a odolní jako stádo horských koz. Nepotřebovali, aby je chránil nebo choval jako ve vatičce, spíš držel v houfu.

Když se předtím za ní rozběhl, nevzal si kabát ani plášť. Teď ji mohl zahřát jen teplem ohně a vlastního těla. Jenomže v tuhle chvíli, poté co tak bláznivě okusil její rty, rozhodně nechtěl – a nepotřeboval – ulehnout na noc s Hepburnovou nevěstou.

Emma se v dřímotě ocitla obklopená příjemným hřejivým teplem. Bývala zvyklá probouzet se s Ernestininým chladným chodidlem přitisknutým k lýtku nebo s Edwininým špičatým loktem v žebrech. Teď si připadala spíš jako za zimního dne, zabalená v oblíbené dece u příjemně plápolajícího krbu.

Jestli je to sen, pak nijak netouží po probuzení. Zívla, zavrtěla sebou a přisunula se blíž ke zdroji lákavého tepla.

Vtom zaslechla mrzuté zamručení, a to nebezpečně blízko ucha. Cosi těžkého a nepoddajného ji tlačilo do hýždí a probíralo ji z ospalého omámení.

Otevřela oči. Srdce se jí zastavilo. Neměla pod hlavou polštář, ale mužskou paži – svalnatou a lehce bronzovou od slunce. Ani se nepohnula a se zatajeným dechem pomalu klouzala pohledem níž. Druhá paže ji majetnicky držela kolem pasu.

Sen se pomalu měnil v noční můru. Emma se vrhla kupředu, ale než stačila vykřiknout, zakryla jí ústa dlaň. Paže ovinutá kolem pasu ji přitáhla blíž k útočníkovu nepoddajnému tělu.

Určitě byl celou dobu vzhůru a čekal jen na tenhle moment.

Zachvěla se. Jamieho chraplavý šepot jí proudil do ucha jako hlt hřejivé whisky. „Pšš, děvče. Já vám nechci ublížit.“

Zkameněla.

„Nebo vás znásilnit,“ prohlásil neskutečně hlubokým hlasem.

Emma pevně zavřela oči a tváře jí zahořely. Tak šokující výraz z mužských rtů nikdy neslyšela. Tam, odkud pocházela, ženy nebyly znásilňovány. Byly kompromitovány. Nebo

zneuctěny. Nebo natolik ztratily rozum, že dovolily muži příliš mnoho důvěrností, popřípadě ke své smůle mylně odbočily do stinné aleje. Ale potkal-li je chmurný osud, vždy se jaksi předpokládalo, že mají na vlastní zkáze svůj podíl.

Když zůstala v jeho náručí bez hnutí, Jamie musel uznat, že jeho ujištění neznělo příliš důvěryhodně, zvlášť když ji svým mužstvím neustále tlačil do hýždí.

Ztrápeně si povzdechl a dodal: „Chápu, že toho o mužích mnoho nevíte, ale tohle je stav, v jakém se po probuzení často nacházejí. S vámi to nemá nic společného.“

Ani on o tom však nebyl bezvýhradně přesvědčen. Kupodivu ji právě napjatý tón jeho hlasu přesvědčil, aby mu věřila. Pomalu se v teplém zákrytu jeho těla uvolňovala. Sklouzl dlaní z jejích úst.

Vždyť on má pravdu. Vyrostla s matkou, třemi sestrami a otcem, který v posledních několika letech téměř nebyl doma. O mužích a jejich věcech věděla velmi málo, a i z toho začínala mít v hlavě zmatek.

Po chvíli trapného ticha zvědavost překonala strach a Emma zašeptala: „Bolí to?“

Přemýšlel o její otázce a pak tiše řekl: „V tuhle chvíli bych raději dostal kulkou mezi oči!“

„Když mi podáte vaši pistoli, mohu to zařídit!“

Téměř by byla přísahala, že zaslechla, jak se smutně uchechtl. Opatrně se otočila, aby mu viděla do obličeje. Sklouzl rukou z jejího pasu a položil jí zlehka dlaň na bok, jako by tam patřila. Pohlédla mu do očí. Téměř svítalo. Na tváři a bradě mu během noci vyrašily vousy, vypadal teď jako drsný pirát.

Opravdu byl neobyčejně pohledný. Na běžného pobudu. Než stačila zarazit nevyzpytatelný proud myšlenek, přistihla se, jak uvažuje, jaké by to bylo probouzet se každé ráno v náručí takového muže.

A každý večer v ní usínat.

Následující slova ji rázem vrátila zpátky do reality chladného, vlhkého svítání. „V noci jste byla napůl zmrzlá a málem jste padla vyčerpáním. Nezbylo mi nic jiného než rozdělat oheň a utábořit se tu na noc.“

„Jak ohleduplné!“ řekla upjatě a její tón naznačoval opak.

„Předpokládám, že stejně tak jste neměl jinou možnost než mě objímat!“

Jamieho oči potemněly. „Včera večer jsem vám snad jasně vysvětlil, že pokud se znovu nepokusíte o útěk, nemáte se v tomto ohledu z mé strany čeho obávat.“

Kdyby to byla pravda, proč v ní jeho dotyky zanechávají dojem, jako by se měla obávat všeho a o všechno přijít? „Slíbil jste, že pokud vám hrabě dá, co od něj chcete, neublížíte mi. Ale co když odmítne?“ zeptala se proti svému přesvědčení.

Jamie místo odpovědi napjal lícní svaly a v očích se mu mihlo cosi jako záblesk lítosti.

Když došli do tábora, Jamieho muži už začínali smotávat deky a přecházet kolem. Někteří se škrábali na břiše nebo na hlavě, jiní klopýtali do houští, aby si ulevili. Emma postávala u stromů na kraji mýtiny a pozorovala jejich neuspořádanou němohru napůl pobaveně, napůl vyděšeně. Nevěděla, jestli se má hihňat nebo si zakrýt dlaní oči. Papá se i v období největší zpustlosti vždy objevil u stolu jako ze škatulky. Mohl mít prázdnou portmonku a oči zarudlé ničivými účinky včerejšího přílišného popíjení džinu, ale vestu měl vždy uhlazenou a kravatu pečlivě zavázanou.

Vzhledem k tomu, jak hojně včera večer nasávali whisky, byla překvapená, že někteří z nich byli před polednem schopni pohybu.

Vytáhlý mládenec s rozcuchanou kšticí šafránově žlutých vlasů se zarazil uprostřed zívání a zvědavě pohlédl jejich směrem. Emma v náhlé záplavě hanby křečovitě popadla Jamieho za loket. „A co moje pověst? Když nás vaši muži vidí,

jak se spolu vracíme z lesa, nebudou si představovat, že došlo k nejhoršímu?“

„Možná,“ připustil Jamie zamyšleně. „Ale jen když je při tom necháme.“

„Tomu nerozumím. Jak bychom jim mohli zabránit?“ Pokrčil rameny. „Jak lépe uchránit vaši pověst než tím, že dostanete příležitost ji obhájit?“

„Proti čemu?“

„Tomuto,“ odvětil, líně se usmál a v ústech se mu zaleskly bílé zuby. Srdce jí bláznivě tlouklo. Než mohla vzít na vědomí varování, Jamie ji uchopil kolem pasu, zaklonil ji přes druhou paži a dychtivě přiložil ústa k jejím. Zatajil se jí dech.

I přes závoj překvapení a touhy musela uznat, že měl pravdu. Byl to přesně ten druh polibku, jaký si bandita uloupí od dámy, kterou unesl. Nebo pirát vtiskne na rty děvy, než ji přiměje jít po prkně, dokud nespadne do moře. Polibek, jaký pán podsvětí vnutil Persefoně předtím, než ji unesl do svého doupěte, aby ji zasvětil do temnějších a ještě neodolatelnějších potěšení.

Když jí dovolil, aby nabrala dech, málem už na ostatní muže zapomněla. I na své jméno.

„Nakopněte mě!“ zabručel.

„Prosím?“

„Tak mě kopněte!“ opakoval. „A přesvědčivě!“

Odvrátil se od ní a na rtech mu pohrával samolibý úsměv. Emma nechtěla nic jiného než přitáhnout mu hlavu zpátky a cítit jeho rty na svých.

Místo toho se napřáhla a praštila ho pěstí do brady, až se zapotácel.

Zpola očekávala, že poruší slib a jediným úderem ji pošle do bezvědomí. Jamie ale jen povytáhl obočí a se zmateným výrazem si přehnaně opatrně přejížděl dlaní po čelisti.

Emma schválně nasadila pronikavý tón, aby ji nikdo nepřeslechl. „Nechápu, proč si myslíte, že bych se chtěla líbat s

takovým netvorem! Vsadím se, že vy Skotové se chováte k ovcím líp než k vlastním ženám!“ Mírně se pootočila, takže jí ostatní přes Jamieho mohutná ramena nemohli vidět do obličeje, líbezně se na něj usmála a tiše dodala: „No? Bylo to dost přesvědčivé?“

Šibalské jiskření v jeho očích pomalu přecházelo v obdiv.

„Políček, jak se sluší na dámu, by býval stačil!“ zamumlal. Pak se k ní hrozivě naklonil a zahřímal: „Abyste věděla, naše ovce nevyžadují polibky, když jim nadbíháme. Většinou je stačí poplácat po zadku!“

Jeden z mužů se přidušeně rozesmál. Přestali se věnovat svým činnostem a s vyvalenýma očima a otevřenými ústy bezostyšně sledovali výměnu názorů.

Emma si dala ruce v bok a začínala se dostávat do ráže. Ve šťastnějších dobách předváděly se sestrami každý rok o Vánocích rodičům pantomimu a amatérské divadelní představení. Když jí bylo jedenáct, zhostila se působivé role Kateřiny ve hře Zkrocení zlé ženy, a to po boku Ernestiny, která hrála šišlavého Petruccia. „Ovcím možná připadají vaše hulvátské pokusy o dvoření neodolatelné, sire, ale já bych vám byla vděčná, kdybyste ode mě ty vaše umouněné sinclairovské pracky držel dál!“

Potměšile na ni pohlédl. „Možná vás překvapí, když vám povím, že dámy si obvykle nestěžují ohledně toho, kam ty své špinavé sinclairovské pracky pokládám.“

„Dámy? Cha! Hospodské a husopasky je jen stěží možno označit za dámy, zvlášť když jim musíte platit ukradenými penězi, aby vám byly po vůli! Opravdová dáma by nikdy nebyla nadšením bez sebe, kdyby jí nadbíhal takový hrubý a primitivní zloděj nevěst, jako jste vy!“

Odstranil jí z tváře zatoulaný pramínek vlasů a předstíral, že ji pohladil po obličeji. „Můžete si namítat, co chcete, děvče, ale já se jen snažil, abych vám dal okusit, co chce každá žena –

dáma nedáma. To, co vám ten váš zchřadlý starý ženich nikdy

nemůže dát!“

V jádru měl pravdu a Emma se ovládala, aby nevypadala utrápeně, ale pobouřeně, když ho sledovala, jak se otáčí a odchází sebevědomým krokem a jeho hubené boky se přirozeně pohupují. Muži si dvojice přestali všímat a rychle si šli po své práci. Emma se rozechvělými špičkami prstů dotkla rtů a přemítala, zda ve snaze bránit svou pověst nevystavila nebezpečí cosi mnohem citlivějšího.

K Emmině výrazné úlevě Jamie dovolil vytáhlému mladíkovi se střapatými šafránovými vlasy, aby zůstal na stráži, zatímco ona prováděla ranní hygienu na břehu nedalekého potoka. Jamieho údajně předstíraný polibek na ni tak hluboce zapůsobil, že pochybovala, zda by byla schopná odložit si svršky, kdyby byl nablízku.

Oblaka se během noci rozplynula a nebe dostalo jasně modrý odstín. Přestože vzduch byl ještě chladný, sluneční paprsky pronikající větvemi útlých bříz, rostoucích podél břehu potoka, uvolňovaly svým teplem vůni probouzející se půdy. Emma neodolala a zhluboka se nadechla svěžího vzduchu. Téměř by věřila, že přece jen přijde, a to i do těchto nehostinných chladných končin.

Když provedla nejnutnější úkony, poklekla k potoku, nabírala do dlaní ledovou vodu a oplachovala si obličej. Zatoužila zbavit se potrhaných cárů někdejší svatební róby. Vstala a nenápadně pohlédla přes rameno. Hoch položil na nejbližší pařez hromádku svršků a pak se vzdálil ke kraji borovic a postával zdrženlivě zády k ní.

„Nebudete mě špehovat, že ne?“ zavolala na něj.

„Žádný strach, milostivá,“ ujistil ji a přes bublání potoku bylo slyšet, jak nervózně polkl. „Jamie řekl, že jestli mě nachytá, jak špehuju, vypráší mi kožich!“

Emma se zachmuřila. „Vyhrožuje vám takhle často?“

„Jen když si to zasloužím!“ odpověděl. Emma si mezitím nemotorně rozepínala na zádech nekonečnou řadu perleťových knoflíčků živůtku. Kdyby Jamie unesl i její služebnou, bylo by všechno jednodušší.

Po krátkém a veskrze marném boji zahákla prst mezi knoflíky a trhla jím. Drahé hedvábí povolilo ve švech a knoflíčky se rozlétly všemi směry. Ucítila falešné uspokojení a vzápětí ostré bodání výčitek. Hrabě určitě utratil za šaty celé jmění! Nedal jinak, než že celá výbava nevěsty musí pocházet od nejlepší francouzské modistky v Londýně. Jeho velkorysosti si užívaly i sestry. Těsně před cestou na vysočinu dorazil do sídla kufr plný šatů, střevíců a čepců. Domem se rozléhaly nadšené výkřiky a dívky se otáčely před zaprášeným zrcadlem v matčině ložnici, pohazovaly čepci sem tam a rozhodovaly se, který styl jim jde nejvíc k pleti.

Emma věděla, že by měla cítit dvojnásobné výčitky za to, že si na svého ženicha od okamžiku, kdy byla unesena z jeho náruče, téměř nevzpomněla. Obávala se, že další nepříjemná překvapení už jeho chatrné srdce nevydrží. Jamie Sinclair se sice může snažit obrátit ji svými polopravdami a bezdůvodnou záští proti hraběti, ale ona nezapomíná, komu náleží její věrnost.

Vyklouzla z korzetu, jako by unikala z klece, a hladila si zarudlé pruhy, které zanechala na jemné kůži nepoddajná kostice.

„Připadáte mi poněkud mladý, abyste jezdil s tlupou banditů,“ prohodila ke svému strážci a přešla k pařezu, aby prozkoumala svršky. Jamie ji vybavil blůzou s dlouhými rukávy a kalhotami, které se rozhodně skvěle hodily jako pantalóny pod sukni. Kdyby ovšem nějakou měla.

„Jsem už dospělý, milostivá. V létě mi bude čtrnáct.“

Stejně jako Edwině, která dosud spí s milovanou hadrovou panenkou pod bradou.

Emma si zamračeně přetáhla odřenou jelenicovou kazajku přes hlavu. Sahala jí do půli stehen. Materiál byl na dotek hebký jako samet, a přesto dost pevný, aby ji ochránil před ostrým větrem. „A jak jste se vlastně dostal k takové různorodé bandě? Že by vás Sinclair také unesl?“

„Je to tak, jak říkáte, mylady. Zachránil mě těsně předtím, než mi Hepburnův hajný sekyrou usekl pravou ruku!“

Emma se prudce otočila, kalhoty přitisknuté k hrudi. Chlapec dodržel slovo a stále stál na místě s pohledem upřeným stranou, jako oddaný voják, který plní rozkaz velitele. Určitě slyšel, jak vyjekla, protože dál pokračoval věcným, téměř omluvným tónem. „Chytili mě, jak na Hepburnově půdě kladu oka na zajíce. Byla dlouhá zima a moje mamka i tatínek umřeli na spálu. Měl jsem ukrutný hlad, ale tu patálii jsem si zavinil sám. Každý ví, jaký trest následuje za krádež, a mně bylo v té době skoro devět, takže jsem byl dost starý na to,

abych věděl, co dělám.“

Emma si v hrůze položila dlaň přes ústa. Co je to za netvora, který nařídí svému hajnému, aby usekl ruku hladovému chlapci za to, že chtěl upytlačit zajíce? Takhle krutě by se žádný osvícený šlechtic nezachoval! Možná, že hrabě tou dobou trávil zimu ve svém londýnském domě a hajný se jednoduše sám rozhodl učinit spravedlnosti zadost tak strašlivým způsobem, aniž by o tom Hepburn věděl.

„Co se stalo s hajným?“ zeptala se a vzápětí otázky litovala.

Ani nepotřebovala vidět hochovi do tváře. Úsměv byl patrný z jeho hlasu. „Hrabě musel najmout jiného.“

Pomalu se obracela zpátky a prsty křečovitě tiskla vláčnou látku kalhot. Chtěla cítit jen odpor a opovržení k Jamiemu Sinclairovi, ale v duchu viděla zvednutou sekeru blyštící se na slunci a chlapcův vyhublý umouněný obličej bledý hrůzou.

Setřásla nepříjemné pocity, které v ní zanechalo hochovo vyprávění, a vklouzla do kalhot. Když dole zahrnula záložky, aby je netahala po zemi, sedly jí téměř dokonale. Jamie nejspíš zabavil oblečení některému z menších mužů. V jeho vlastním by se ztrácela.

Emma si pokradmu koukla přes rameno na zadek, a žasla. Halena jí dokonale padla. Představila si, jak matka při pohledu na ni padá do mdlob, a rozesmála se od ucha k uchu. V

Lancashiru stačilo letmo zahlédnout ženský kotník a následoval skandál, který se mnohdy táhl celé generace. Vždyť Dolly Strothersová s Meriweatherem Dillinghamem byli nuceni se vzít poté, co Dolly klopýtla při vystupování z kočáru a bezděčně odhalila rudnoucímu vikáři podvazek nad kolenem! Matka raději dělala, že nevidí, jak Emma často za zimního rána vyklouzla z domu v otcově loveckém kabátu a jeho objemných kalhotách. Když se po bezmasém týdnu objevil u večerního stolu čerstvě pečený tetřev nebo zajíc, mamá jednoduše sklopila hlavu a děkovala Pánu za jeho dobrotivou péči, přičemž nevěnovala pozornost skutečnosti, že její nejstarší dcera vstala před svítáním, aby Nejvyššímu s jeho

dílem vypomohla.

Emmě se nevýslovně ulevilo, když našla i pár pevných kožených bot, kterými mohla nahradit chatrné kozinkové střevíce. Kdyby je nedoplňovaly tlusté vlněné ponožky, byly by jí o tři čísla větší.

Chystala se říci chlapci, že se může otočit, aniž by riskoval výprask, když vtom si všimla, že na pařezu leží ještě jeden předmět.

Úzký proužek vyčiněné kůže přesně takové délky, aby jím stáhla vlasy a nepoletovaly jí ve větru. Drobná pozornost ji uvedla do rozpaků. Nejprve se pokusila pročísnout pramínky prsty, pak je páskem sepjala v týle. Nebyla to saténová stuha vyjmutá z výlohy některého z plátenických obchodů na Bond Street, ale v tu chvíli by jen stěží našla praktičtější nebo milejší dárek.

Bez spousty jehlic ve vlasech si připadala, že se jí hlava točí lehkostí – a směšně bezstarostné bylo najednou i její srdce

– tak mladé a nespoutané, jako když se sestrami od svítání do soumraku skotačily na zahradě jejich venkovského domu, podobné obrovským panenkám.

Když se však otočila, pohled na mladého strážce jí rázně připomněl, že není svobodnou dívkou, ale zajatkyní

nebezpečného muže, který se nezastaví před krádeží, únosem ani vraždou, jen aby dosáhl svého.

Sinclairové byli odjakživa proslulí třemi věcmi – bystrým rozumem, rychlými pěstmi a výbušnou povahou. Pravdou je, že výbušná povaha dokázala v klidu doutnat celé dny – nebo týdny – a pak najednou explodovala silou, která trhala stěny hradu a srovnávala se zemí okolní lesy. Sinclairové nevyváděli, když se jim odporovalo, naopak, dokázali čekat na správnou chvíli a pak člověka rozsekali na kusy a pohřbili do patnácti hrobů.

Jamie procházel kolem koní a čekal, až se Graeme s Emmou vrátí, a v uších mu znělo syčení rozbušky – hluboké, ale nepopiratelné jako hvízdání větru ve větvích borovic. A právě z toho důvodu k němu jeho muži téměř po půlhodině přestali vysílat neklidné pohledy a dali se do horlivého leštění už tak dost nablýskaných hrušek sedel a kontrolování řemenů několikrát utažených.

Jamie věděl, že jim pořád nejde z hlavy jeho a Emmin předchozí výstup. Neměl ve zvyku vnucovat pozornosti – nebo polibky – žádné ženě, ať už Skotce či Angličance. Když přestal nasupeně hledět k potoku a podíval se směrem, kde stál bratranec, Bon mu pohrozil prstem a poslal mu výsměšný vzdušný polibek.

Jamie, místo aby Bona vlastnoručně zardousil, přistoupil ke svému koni a začal mu prohlížet uzdu. Na tomto místě už vyplýtvali dost času. Musí se dostat výš, pro případ, že by se spletl v úsudku a Hepburn za nimi vyslal muže, aby je vystopovali dřív, než dorazí požadavek výkupného.

Začínal mít strach, že Emma udeřila Graema po hlavě kamenem a teď je vesele na útěku k úbočí. Vtom se objevila na kraji paseky. Hoch uctivě kráčel pár kroků za ní.

Jamie najednou ztratil cit v prstech a otěže mu vyklouzly z rukou. Když poprvé spatřil Hepburnovu nevěstu, jak stojí před

oltářem v kostele, byla bledá a bez života jako jehně, které vedou na porážku. Myslel si, že se ho bojí a strach jí vyhnal barvu z tváří. V té chvíli vypadala, jako by na sobě neměla svatební šaty, ale pohřební roucho.

Jestli tomu tak bylo, pak ovšem na mýtinu právě přišla jako neohrožená žena. Za čerstvého větru dostal její obličej zdravě růžový nádech a potemnělé modré oči zajiskřily. Světlá pleť s měděným popraškem pih jako by se laskáním slunečních paprsků rozzářila. Dokonce i drobné nohy si v mohutných botách vykračovaly rázně a svižně.

Koutkem oka zahlédl, jak Bon stojí s otevřenými ústy. Bratranec netušil, že mezitím, co si odešel ulevit do lesa, Jamie mu ukradl z torny u sedla oblečení. Dokonce i Bon musel uznat, že Emma vypadá v jeho věcech mnohem lépe než on. Svršky dokonale zvýraznily její svižný půvab, vypadala jako lesní víla, která se vynořila z vykotlaného stromu po klidném stoletém spánku.

Přicházela blíž a Jamie zabloudil pohledem k jejím rtům, růžovým jako korunní plátky. Těm, které dvakrát roztály pod jeho ústy s nečekanou dychtivostí a daly mu okusit dráždivou chuť nevinnosti a touhy, která jí vyzařovala z očí, kdykoli na ni pohlédl. Ještě teď při té vzpomínce pociťoval úzkost. Už dlouho nelíbal ženu, aniž očekával nebo přijímal víc.

Nasadil lhostejný výraz.

„Měla bych vám poděkovat za pásku do vlasů, sire,“ řekla.

„Mám je větrem zacuchané do jednoho chumlu.“

„To neměl být dárek pro mylady,“ prohodil záměrně výsměšným tónem. „Myslel jsem si, že kdybychom někoho na cestě potkali, spíš by vás takhle považoval za hocha.“

Kdyby byl hloupý. A slepý.

„Na jaké cestě?“ zeptala se jízlivě a pohlédla úkosem na okolní divočinu. Jako by to byl on, kdo přišel o rozum.

Přešel otázku bez povšimnutí, zvedl otěže a podal jí ruku.

Ostražitě ustoupila v obavě, že si ji bude chtít přehodit přes klín obličejem dolů, jako to udělal v kostele.

„Když mi podáte ruku, můžete se vyhoupnout nahoru a nasednout za mě,“ řekl.

Pochybovačně přistoupila blíž. Kůň vycítil její neklid a vyplašeně uskočil pár kroků stranou, což ji přimělo znovu ustoupit.

Jamie si útrpně povzdechl. Nemůže jí mít za zlé, že je podezíravá.

„Slibuji, že nedovolím, aby vás kůň ušlapal. Nebo sežral,“ ujistil ji a znovu jí podal ruku. Pohlédla na něj se špatně utajovanou nedůvěrou, ale nakonec vklouzla dlaní do jeho. Poprvé si za jasného denního světla všiml jejích rukou.

Nebyly jemné a liliově bílé, jak se sluší na dámu, ale mírně rozpraskané. Nevypadaly jako ruce, které věnují všechen čas nóbl záležitostem, například hře na klavír a malování. Uchopil ji a přejel zlehka bříškem po mozolnaté dlani. Chtěla ucuknout, ale nepovolil stisk.

Zamračila se na něj. „Nemusíte mě litovat jen proto, že jsem v životě naštípala trochu dříví a umyla pár pánví. Jsem si jistá, že se to nedá srovnat s těžkými útrapami, které musí ženy u Sinclairů snášet po staletí – mám na mysli kácení stromů, vrhání břevnem, rození celých stád ovcí holýma rukama.“

Zdráhavě se zasmál. „Podle toho, co mi vykládala moje stará chůva Mags, nerozeznala má matka, kde má ovce hlavu a kde ocas. Můj děda ji bezmezné miloval. Byla hodně zhýčkaná.“

Emma se přestala mračit. „Zemřela mladá?“

„Ano,“ řekl a úsměv mu zmizel ze rtů. „Až příliš mladá.“

Než stačila položit další otázku, vytáhl ji za ruku a přiměl vyhoupnout se do sedla.

Pobídl koně a Emmě nezbývalo než chytit se svého únosce kolem pasu a držet se jako o život. Neměla korzet a drobnými

ňadry pod přiléhavou kazajkou se pevně přitiskla k jeho zádům.

Podle reakce svého těla bylo Jamiemu jasné, že jízda delší než pár kroků pro něj bude znamenat pekelná muka. Zaskřípěl zuby a posunul se v sedle.

Emma pomalu uvolňovala pevný stisk. Napojili se na klikatou lesní cestu, doprovázeni svižným arpeggiem ptačího zpěvu. Hvízdání větru se proměnilo v tichý šepot a jeho voňavý dech byl dráždivým příslibem jara. Sluneční paprsky pronikaly stříbřitými větvemi bříz a zrnka pylu líně tančila teplým vzduchem jako smítka zlatavého prachu.

Skutečnost, že se prosti své vůli potlouká skotskou divočinou v zajetí tlupy banditů, ji trápila stejně jako předchozího dne, ale slunce ji naplňovalo optimismem, kterému zkrátka nemohla odolat. Za tak krásného dne se dalo mnohem snáze předstírat, že se vydala na báječnou dobrodružnou cestu – možná poslední, než se usadí, stane oddanou manželkou a porodí hraběti děti. Zamrazilo ji v zádech, jako by slunce zakryl zbloudilý mrak.

Její oblečení bylo možná pohoršlivé, ale co se týče jízdy na koni po mužském způsobu, musela uznat, že je zvláštním způsobem osvěžující. Od té doby, co papá prohrál v kartách a museli postupně prodat všechny koně, moc toho nenajezdila. Během společenské sezony, kdy pobývala u tety v Londýně, musela každé odpoledne jezdit v Hyde Parku, aby se společně se sestřenicí Klárou předvedly možným nápadníkům. Radovat se z projížďky nebo z krásných jarních dní, zatímco se usilovně držela kluzké hrušky dámského sedla a modlila se, aby jí vítr nezvedl lem sukně nad hlavu, bylo téměř nemožné.

Teď, když seděla na koňském hřbetě obkročmo, cítila mezi stehny každý plynulý pohyb zvířete. Nemusela se trápit, že se rozplácne před hejnem rozhihňaných debutantek nebo nešťastnou náhodou vyděsí koně křiklavým chocholem pávího

peří, připevněného k široké krempě vypůjčeného čepce. Trůnila na širokém hřbetě jako dávná královna dobyvatelka a téměř si namlouvala, že má vznešeného hřebce pod kontrolou.

Hřebec bohužel žádným takovým přeludem netrpěl. Neomylně věděl, kdo je jeho pánem. V okamžiku, kdy vjeli na otevřenou planinu a Jamie popohnal koně patami, zvíře vyrazilo s větrem o závod. Emma se chytila svého únosce pevněji, přitiskla obličej na jeho mohutná záda a tiše se modlila, aby nevylétla ze sedla a neskončila pod kopyty ostatních koní.

Ještě že si dnes Jamie oblékl pod koženou vestu halenu. Jinak by musela ovinout paže kolem jeho hladkého a teplého nahého břicha. I tak cítila pod obnošenou batistovou košilí vábné pohyby dokonale tvarovaných svalů.

Teprve když kůň zpomalil a kráčel krokem, odvážila se zvednout hlavu a otevřít oči. Vzápětí vyděšeně vyjekla a přála si, aby je nechala zavřené. Kůň kráčel po úzké skalnaté římse vhodné spíš pro hbitá kopyta koz. Vlevo měli strmou kamennou stěnu vysokou, kam oko dohlédlo, vpravo… totiž… Nic.

Než stačila znovu rychle zavřít oči, spatřila hotový zázrak a zapomněla na strach. Přestože se sněhem pokryté vrcholky Ben Nevisu stále tyčily v celé své kráse nad nimi, vystoupali už do závratné výše, která nabízela úžasný výhled na rozlehlá předhoří a planiny pod nimi. Nejvyšší věže Hepburnovy tvrze byly stále vidět, podobné špičatým vížkám jakéhosi starobylého pohádkového hradu. Na obloze jasné a modré, až oči bolely, kroužila osamocená poštolka. Mnohem víc by však Emmu ranilo, kdyby se na tu krásu nedívala.

„Nádherný výhled!“ vydechla, naplněná posvátnou úctou.

„Jako by člověk tajně zahlédl samotná nebesa!“ Jamie místo odpovědi jen nevrle zabručel.

„A kam vlastně máme za tak krásného jarního dne namířeno?“

„Nahoru.“

Propichovala mu záda očima. „Odjakživa jsem slýchala, že Skotové jsou hašteřiví a dychtivě se vrhají po každé zámince, aby mohli rozpoutat spor nebo vytáhnout do boje.“

Jamie znovu zabručel, čímž se příliš nepřičinil, aby ji tohoto dojmu zbavil.

„Co vlastně Hepburnové provedli, že vyvolali tenhle směšný svár?“ zeptala se. „Ukradli vám ovci?“

„Ne,“ odpověděl stroze. „Náš hrad.“

Emma údivem otevřela ústa. Otočila se, aby ještě jednou tajně a s úžasem pohlédla na vysoké věže, ale zjistila, že zmizely pod chuchvalcem oblaků. „Chcete říct, že Hepburnův hrad byl kdysi…“

„Přesně tak. Sinclairův hrad,“ dokončil Jamie větu za ni.

Úzká stezka se rozšiřovala, okraj útesu nechali za zády a před nimi se otevřela kamenitá louka. Jeho slova nečekaně probudila Emminu fantazii. Kdyby se kolo osudu otočilo jiným směrem, možná by si Jamie přivedl nevěstu domů mezi majestátní kamenné stěny hradu. Téměř ho viděla, jak stojí před oltářem v kostele, statný a hrdý, slavnostní pléd přehozený přes rameno, oči rozzářené pýchou, a sleduje svou nastávající, jak kráčí dlouhou středovou uličkou rovnou do jeho nedočkavé náruče.

V duchu si ho představovala, jak dotyčnou obloukem zvedá silnými pažemi a prochází dveřmi do ložnice ve věži, kde jeho předkové po generace uplatňovali své nároky vůči manželkám. Viděla, jak ji opatrně pokládá na saténovou pokrývku a sklání rty k jejím a líbá ji něžně, ale vášnivě, a jeho prsty pronikají hedvábně jemnými měděnými prstýnky vlasů rozhozenými po…

„Dlouhán,“ zamumlal Jamie a milosrdně ji vyrušil ze znepokojivého snění za bílého dne. „Klan Hepburnů uzavřel dohodu s Dlouhánem – vaším Eduardem I. –, a to koncem třináctého století, když se Dlouhán snažil korunovat na krále celého Skotska. Hepburnové mu slíbili věrnost, ale Sinclairové odmítli, a tak nás ti bídáci za podpory Angličanů vyhnali z našeho vlastního hradu. Kdyby se hrstce mých předků

nepodařilo uprchnout tajnou podzemní chodbou a pak až do nejvyšších hor, jméno Sinclair by bylo vymazáno z dějin Skotska a dnes dávno zapomenuto.“

„A pak v roce pětačtyřicet,“ prohlásil s odkazem na konflikt, který zasáhl Skotsko a horaly před necelým stoletím,

„Hepburnové opět stáli na straně koruny, zatímco klan Sinclairů podporoval Mladého pretendenta.“ Pohrdavě zasupěl.

„My Sinclairové nikdy nevzdáváme předem prohraný spor.“

„Takže vy v sobě nosíte zášť už více než pět staletí? Nezdá se vám, že je to tak trochu výstřední?“

„Možná bychom jim byli ochotnější odpustit, že nás vyhnali z našeho hradu, kdyby se nás od té doby nesnažili na každém kroku ponižovat. Museli jsme začít loupit, abychom měli co do úst… a uživili naše děti.“

Emmu dosud nenapadlo, že na Jamieho možná čeká ve skromném pastýřském domku kdesi na vrcholku hory žena s dětmi. Při tom pomyšlení ucítila zvláštní prázdnotu.

„Tak proto loupíte?“ zeptala se pečlivě volenými slovy.

„Abyste uživil rodinu?“

„Pro mě jsou rodinou moji muži. Jejich rody slíbily věrnost klanu Sinclairů – a jeho vůdci – dávno předtím, než se narodili. Po většinu života se schovávají po kopcích a pytlačí na Hepburnových pozemcích, zatímco on a další z jeho rodu je pronásledují jako psy. Nemají manželky ani děti, nikdo se nestará o rodinný krb. Většina z nich ani žádný domov mít nemůže, protože Hepburn se zatraceně dobře stará, aby nemohli zůstat na jednom místě a usadit se. Možná nemají vytříbené způsoby vašeho ženicha a ostatních gentlemanů z okruhu vašich známých, ale kterýkoli z nich za mě rád položí vlastní život, když to bude potřeba.“

Emma zůstala jako němá. Takovou oddanost nikdy nepoznala. Dokonce ani ve vlastní rodině.

„A co děd, o kterém se hrabě zmínil v kostele? To on je

vůdcem vašeho klanu – a poslal vás, abyste mě unesl?“

Jamie se smutně zasmál. „Kdyby můj děd věděl, co právě teď dělám, nejspíš by mi chtěl vyprášit kožich. Nebyl moc rád, když jsem před čtyřmi lety odešel ze St. Andrews a vrátil se do hor. Vždycky pro mě chtěl jinou budoucnost. Lepší. Věděl, že tady mě nečeká nic víc než věčné prchání před oprátkou, kterou se mu Hepburn rozhodl nasadit na krk.“

„Což by se vám možná dařilo líp, kdybyste přestal páchat zločiny… jako je třeba… co já vím… unášení jeho nevěsty.“

Jamie zavrtěl hlavou. „Nic by se nezměnilo. Na mou hlavu vypsal odměnu v okamžiku, kdy jsem se narodil. Můj život nikdy neměl větší cenu, než jakou byl Hepburn ochoten za něj zaplatit.“

„Ale proč vás tolik nenávidí?“

Jamie chvíli váhal, pak odpověděl: „Jsem posledním přímým potomkem vůdců klanu. Když se mě Hepburn zbaví, zvítězí a zemře jako šťastný muž.“

Emma se zamračila. Stále se nedokázala ztotožnit s tím, v jakém světle Jamie hraběte líčí. „A co jste vlastně studoval na univerzitě? Jak krást ovce? Nebo unášet nevěsty?“

„Bavila mě spíš nauka o odhánění koket,“ protáhl líně. „Ale nejoblíbenějším předmětem bylo uchvacování příliš zvědavých panen.“

Emma se zarazila, ale zvědavost rychle zvítězila nad opatrností. „A když jste získal představu, co může osvícený svět člověku nabídnout, nebylo pro vás těžké vrátit se… sem?“ zeptala se a mávla rukou k okolní divočině.

„Ne, děvče, právě naopak.“

Emma sledovala výhled na skalnaté svahy, sněhem pokryté vrcholky, pusté planiny a cínově lesklou hladinu vzdáleného jezera. Obklopovala ji drsná a nemilosrdná krajina, kde stačí jediná chyba z neopatrnosti a člověk může zemřít. Přesto však její divoká a nespoutaná krása vzbuzovala v Emmině srdci nepopiratelnou touhu.

Povzdechla si. Jamieho slova jen prohloubila její zklamání.

„Komu mám věřit, kdo je tu hlavním viníkem? Člověku, který se nijak netají tím, že je psancem, a neváhal mě unést se zbraní v ruce z mé vlastní svatby? Nebo milému starému muži, který zahrnuje mě i mou rodinu jen samou velkorysostí a laskavostí?“

„Věřte si, komu chcete, děvče. Mně je to jedno.“

Jamieho lhostejnost ji zasáhla víc než všechny jeho posměšky. „Ale jestli si myslíte, že hrabě vymění hrad, který jeho rodina obývá po pět staletí, za mou osobu, obávám se, že velmi přeceňujete moje půvaby i míru jeho oddanosti.“

Jamie dlouho neodpovídal. Už začínala mít strach, že hledá nejschůdnější způsob, jak jí dát za pravdu. Když konečně promluvil, měl ještě hrubší hlas než předtím. „Hrad byl jen první věcí, kterou nám Hepburnové ukradli, ale ne nejcennější.“

Vzápětí pobídl koně k trysku a uzavřel tak možnost další konverzace.

Ian Hepburn rozrazil dveře pracovny svého prastrýce a obrátil se, aby je za sebou přibouchl. Rázně v zámku otočil měděným klíčem a ustoupil. Nejraději by ke dveřím přisunul ještě nějaký kus nábytku – možná židli od Hepplewhitea nebo mohutný psací stůl s dvanácti zásuvkami, který strýc objednal z Madridu. Kdyby měl po ruce cihly, maltu a zednickou lžíci, nejspíš by dveře zazdil jako vchod do starověké egyptské hrobky.

V uších mu ještě zněla kakofonie zvuků, které právě unikl, ale v samotné pracovně bylo blažené ticho. Jestli hledal nebe, vybral si dobře. Jeho strýc nešetřil vlastními výdaji ani úsilím druhých, aby vytvořil komnatu, která si elegantním zařízením nijak nezadala s pařížským salonem nebo sídlem v Mayfairu.

Hrabě se možná usilovně snažil učinit na místní obyvatele dojem tím, že si na svatbu oblékl tradiční kilt a pléd, ale z této

místnosti byly veškeré stopy jejich nemoderního skotského původu odstraněny. Na stěnách nevisely zkřížené meče se zakaleným ostřím, pohovky nedoplňovaly tartany prožrané od molů a nikde nespočívaly hrdě vystavené staré štíty zdobené Hepburnovými erby.

Místnost od plyšového gobelínu z Aubussonu u Ianových nohou přes krémové obložení stěn po moderní klenutá okna odrážela vkus člověka, který raději předvádí vlastní majetek a moc než sentimentální oddanost tradicím či dějinám.

Třípatrový lustr visící uprostřed klenutého stropu ještě nedávno krášlil taneční sál v paláci francouzského šlechtice, který skončil s celou rodinou pod gilotinou. Když dorazila objemná bedna se svítidlem, strýc uštěpačně poznamenal, že pošetilec, který není dost chytrý, aby přelstil ty pařížské dacany, si zaslouží přijít o hlavu i o lustr.

Strýc tuto místnost odjakživa vnímal spíš jako trůnní síň než pracovnu; místo, kam mohl předvolávat své ‚poddané‘ – k nimž patřili skoro všichni z okruhu jeho známých, včetně Iana

–, aby pobývali v jeho vznešené přítomnosti.

Vzhledem k tomu, že Ian nebyl povolán, chápal, že strýc záměrně nevěnuje jeho poněkud nekonvenčnímu příchodu pozornost. Hrabě stál před prostorným oknem s výhledem na skalní útesy Ben Nevisu, ruce založené v kříži a nohy rozkročené, jako by pracovna byla palubou ohromné lodi a on kapitánem. Když se mu to hodilo – například chtěl-li se dvořit nevěstě –, hrál si na laskavého roztřeseného starce, ale tady ve své svatyni stále vládl železnou pěstí.

Ve stejném postoji ho Ian viděl nesčetněkrát předtím: strýc stál před oknem a upřeně hleděl k vrcholu hory, jako by se snažil pochopit, proč se mu ji nepodařilo dostat pod svou nadvládu, když zbytek světa dobyl tak snadno, Ian měl už dlouho dojem, že strýc by vyměnil veškerý vliv a všechny drahocenné poklady, které léta shromaždoval, za možnost

ovládnout ony horské vrcholy a muže, kteří jsou tak divocí a opovážliví, že je nazývají domovem.

Zvláště pak jednoho z nich.

Ian si odkašlal. Strýc se ani nepohnul. Mladík cítil, jak se mu svírá hrdlo trpkou a zároveň dobře známou záští. Věděl, že by stařec přes svůj pokročilý věk slyšel, kdyby lokaj o dva pokoje dál upustil na koberec vidličku.

Přistoupil k oknu a stěží ovládal vztek, že se s ním zachází jako s nejposlednějším sluhou. „Dovolíte, pane, na slovíčko?“

„A které slovo by to mělo být?“ odvětil strýc klidně, aniž spustil pohled ze zasněženého vrcholu hory. „Zkáza? Katastrofa? Pohroma?“

„Marloweovi!“ Vyplivl jméno, jako by to bylo jedovaté sousto. „Být vámi, trval bych na tom, aby se Sinclair okamžitě vrátil a vzal s sebou celou rodinu!“

„Snad nemluvíte o roztomilých příbuzných mé drahé?“

„Roztomilí? Obávám se, že v tuto chvíli ani trochu! Od chvíle, kdy byla slečna Marloweová unesena, její matka a sestry pláčou z plných plic. Ernestina samozřejmě přerušila truchlení a vzlykání na dostatečně dlouhou dobu, aby mě v salonu přitlačila ke zdi a naznačila, že možná nejste jediný Hepburn, který by rád nevěstu.“ Zachvěl se. „Její otec mezitím vzal na svá bedra úkol vyprázdnit každou karafu s brandy nebo portským, která mu tady v hradu přijde pod ruku. Zřejmě se z nějakých důvodů domnívá, že má na únosu své dcery zlotřilým Skotem svůj podíl viny. Mám strach, že jestli najde ve sklepích soudky s whisky,“ pronesl Ian chmurným varovným tónem,

„vypije některý do dna!“

Strýc dál pozoroval horu a zdálo se, že přemítá, jak ji násilím vyrvat z rukou Všemohoucího. „Tys měl odjakživa diplomatický šarm a obratnost,“ pronesl, aniž se obtěžoval skrýt pohrdavý tón. „Jsem si jist, že je dokážeš uklidnit.“

Ian se naklonil a zblízka pozoroval nesmlouvavý výraz strýcova obličeje. „Nemůžu jim mít za zlé, že se bojí. Tohle je

jiná situace, než kdyby postrádali oblíbenou čajovou konvičku. Sinclair drží slečnu Marloweovou ve svých spárech už čtyřiadvacet hodin a nemusím vám připomínat, jak umí být hrubý. Odpusťte prosím mou drzost, ale dívčina rodina nechápe, proč jste záležitost nepředal zákonné moci. A já také ne, jak jistě víte.“

„Protože zákon jsem já!“ zahřímal strýc a obrátil se k Ianovi s prudkostí, jakou by bylo možno očekávat od muže o polovinu mladšího. Oči v zapadlých důlcích už nebyly kalné, ale plály vztekem. „A ví to každý odtud až po Edinburgh, včetně toho nestoudného lumpa Sinclaira! Červenokabátníky nic nepřinutí, aby řešili naše spory – jedině že by byl někdo z nich zavražděn! Podle nich jsme jen hlouček neukázněných dětí, které se tahají o oblíbenou hračku. Klidně nás pohladí po hlavě a pošlou nás svou cestou v naději, že se nakonec navzájem zničíme a oni pak budou moci zabavit všechny hračky!“

„A co tedy hodláte dělat?“

Hrabě sklouzl pohledem zpátky k hoře, jako kdyby k žádnému rozčilenému výbuchu nedošlo. „V tuto chvíli? Nic. Odmítám dopřát Sinclairovi radost nad tím, že se mu povedlo vypálit mi svým malicherným intrikařením rybník! Kdybych už nevyplatil jejímu otci tak velkorysou sumu, z níž polovinu už nejspíš stejně prohrál v kartách, byl bych v pokušení dovolit Sinclairovi, ať si tu dívku nechá. Žádné velké citové pouto k ní necítím. Během čtrnácti dnů bych si našel jinou nevěstu. Stačil by další výlet do Londýna a další zoufalý otec bez peněz.“

Hrabě byl Ianovým poručníkem od doby, kdy jeho rodiče nešťastně zahynuli v kočáře. Chlapci bylo tehdy devět let. Měl dostatek času obrnit se proti strýcově nečitelnosti a dávno přestal toužit po jakékoli známce vřelosti nebo náklonnosti. Ani on však nedokázal úplně skrýt rozčarování nad strýcovými krutými slovy.

Podvědomě věděl, že nemá smysl orodovat za dívčino blaho, ale spíš oslovit strýcovu pýchu, proto přistoupil blíž a ztišil hlas. „Jestli ti ničemové vaši nevěstu znásilní nebo zabijí, budete postaven do špatného světla. Vina nebude přičítána Sinclairovi a jeho klanu, ale vám. A až se ta zpráva donese do Londýna – a věřte, že se tak nakonec stane –, ani ten nejzoufalejší otec nesvěří svou dceru do vaší péče. Rozhodně ne v případě, kdy nedokážete slíbit, že se dožije svatební noci!“

Ian zatajil dech a čekal další strýcův zuřivý výstup.

Tentokrát se však zdálo, že starý pán zvažuje synovcova slova. Nato krátce stiskl rty a prohlásil: „Pak tedy počkáme na další Sinclairův tah, jak jsem měl v plánu. Tys to, jak se zdá, pořádně zpackal, proto zajdu za jejími rodiči sám a povím jim, že dokud od toho mizery nedostaneme požadavek na výkupné, nemůžeme nic dělat. Teprve pak se rozhodneme, jak dál postupovat.“

Strýc, povzbuzen novým záměrem, vyjmul z měděného pouzdra v koutě vycházkovou hůlku a odkráčel z místnosti, Ian chtěl jít za ním, ale samotného jej zaujal nádherný výhled z okna. Začínalo se smrákat a prodlužující se stíny zahalily vrchol hory tenkým levandulově modročerveným závojem.

Ian se na rozdíl od strýce snažil tomuto pohledu vyhýbat, jak jen to šlo. Když přesídlil na Hepburnův hrad, byl bledý, hubený desetiletý chlapec, který celé dny ležel v knihách a tajně snil, že se bude toulat po skalnatých převisech a prohlubních, divoký a volný jako orli, kteří se vznášejí nad majestátními hřebeny. Jeho strýce však rychle unavilo, že má hocha stále za patami, a vyslal ho do školy. Prázdniny a léto pak Ian většinou trávil ve strýcově domě v Londýně za lhostejné péče některého vrchního sluhy.

Když mu bylo sedmnáct a strýc ho povolal zpátky do Skotska, aby studoval v St. Andrews, měl už o poznání širší ramena, ale jinak byl stejný bledý knihomol jako vždy a stal se

tak terčem vtipů statnějších, méně studijně založených spolužáků.

Tři z nich jej jednoho chladného podzimního odpoledne postrkovali po trávníku na nádvoří koleje sv. Salvátora, když vtom se ozvalo: „Nechte toho mládence být!“

Přestali Iana tlouct, obrátili se jako jeden muž a nevěřícně zírali na mladíka, který stál ve stínu podloubí pod věží s hodinami. Byl vysoký a statný, ale oblečení měl zašlé a kalhoty pro dlouhé nohy příliš krátké. Špatně ostříhané husté hnědé vlasy mu padaly do čela. Světle zelené oči měl varovně přivřené.

Vůdce Ianových trýznitelů – urostlý hoch jménem Bartimus s lýtky jako kmeny a širokým krkem – pohrdavě odfrkl, zjevně rád, že mají nový cíl svých útoků. „Nebo uděláš co, horale? Přinutíš nás, abychom snědli droby vařené ve skopovém žaludku, jak je zvykem u vás doma? Ubiješ nás dudami?“

Bartimus s kumpány vychloubačně vykročil k hochovi. Ten se líně usmál. Kupodivu tak vypadal mnohem hrozivěji.

„Nezdá se mi, že by tu byly potřeba dudy, mládenci. Z toho, co jsem viděl, se vy tři pomlátíte i bez mé pomoci.“

Jejich nedůvěra přešla v zuřivost. Vyměnili si pohledy a vzápětí se na neznámého vrhli, Ian vyrazil za nimi. Nebyl si jistý, co udělá, ale nechtěl dopustit, aby cizí hoch dostal kvůli němu výprask. Udělal teprve pár kroků, když se ozval první úder pěsti o kost doprovázený pronikavým výkřikem.

Zarazil se a zůstal stát s otevřenými ústy.

Výprask nedostal neznámý mladík, ale útočníci. A vše probíhalo podle přesně daných pravidel, která Ian znal z doby, kdy navštěvoval sportovní arénu Gentleman Jackson’s Boxing Saloon v Londýně, ale s nemilosrdnou účinností, v níž se spojovalo radostné zaujetí s hrubou silou. V okamžiku, kdy k chumlu došel, se útočníci nenaparovali, ale motali sem tam.

Sténali, křečovitě svírali krvácející nosy a klopýtali pryč. Nepochybně hledali nějaký zastrčený kout, kde by si mohli

ošetřit zranění stranou diváků, kteří se shromáždili hned při první ráně.

Jejich protivníka rvačka nijak nepoznamenala, až na odřené klouby prstů.

Ianová hrdost se začínala ozývat. Sehnul se, aby posbíral knihy, a vrhl na svého zachránce nasupený pohled. „Žádného osobního strážce nepotřebuju, chápeš? Dokážu se o sebe postarat sám!“

Neznámý si odhrnul vlasy z čela. „Jasně, vždyť jsi to taky předvedl. Hádám, že poté, co ti ti tři rozbili pusu a udělali monokl na oku, chtěls jim dát nakládačku, na jakou nezapomenou!“

Ian se narovnal a potlačil nakyslý úsměv. „Ian Hepburn,“

představil se a podal mladíkovi ruku.

Hoch chvíli váhal, přes obličej mu přelétly chmury, ale pak nabízenou ruku přijal a rázně jí potřásl. „Přátelé mi říkají Sine.“ Smutným pohledem si přeměřil starobylé kamenné zdi kolem nádvoří. „Nebo by mi tak přinejmenším mohli říkat, kdybych tady v tom bídném vězení nějaké přátele měl.“

Ian, upřímně rád, že našel spřízněnou duši, která nenávidí St. Andrews stejně jako on, přestal přemáhat úsměv. „Obávám se, že jestli hodláš každý problém řešit těmi kladivy, která máš místo pěstí, ani si tu moc přátel neuděláš.“ Ian zavrtěl hlavou a chtě nechte si s úžasem prohlížel ony chrabré pěsti. „Jak ses to vlastně naučil?“

„Co? Prát se?“ Sin pokrčil rameny, jako by pro něj bezpracné zneškodnění tří protivníků nebylo ničím výjimečným. „Tam, odkud pocházím, nepřežije žádný muž, který se neumí rvát.“

Ian se zamyslel a svraštil čelo. Chtěl-li přežít on, musel spoléhat na svůj důvtip, a tak tomu bylo odjakživa. Možná teď přišel čas zvážit i další možnosti. „Naučíš mě to?“

„Jak se zbavit otravu?“ Ian přikývl.

„Jo, to by snad šlo.“ Sin si ho přeměřil kritickým pohledem.

„Jsi na svou výšku trochu hubený, ale to řepa a brambory nespraví.“ Šibalsky se usmál. „Dokud ti masem trochu nezlepšíme svaly, naučím tě pár špinavých triků, které ty hlupáky přinutí, aby se dvakrát rozmysleli, než se tě dotknou.“

Ian letmo pohlédl na otřepaný lem Sinových šatů a řekl:

„Zaplatím ti.“

Sin se zarazil a úsměv mu zmizel z tváře. „Nech si své peníze, Iane Hepburne! Nejsem žádný žebrák a tvou dobročinnost nepotřebuju!“ Otočil se a kráčel pryč.

Ian cítil, že s ním začíná lomcovat vztek. „Když jsi tak hrdý, abys ode mě přijal peníze, horale,“ zavolal za Sinem, „pak bych tě možná na oplátku mohl také naučit něčemu užitečnému… Třeba jak mluvit.“

Sin zůstal stát, pomalu se otočil a znovu zaťal pěsti, Ian sice dostal strach, že terčem hrozivého útoku bude tentokrát on, ale nehnul se z místa.

Sin pomalu vyloudil na tváři úsměv. „A co tě u všech čertů vede k tomu, aby sis myslel, že se chci naučit tlachat jako nějaký zženštilec, co mluví, jako kdyby ho natahovali na skřipec?“

Ian zamrkal. „Tohle že je angličtina? Možná bych ti měl raději dobrovolně překládat, než abych tě učil výslovnosti. Žargon ti zjevně jde dobře.“

Sin místo odpovědi udělal gesto, které nebylo potřeba tlumočit, a Ian se neubránil úsměvu.

Onen úsměv zmizel spolu se vzpomínkou na osudný den a mladík se vrátil v myšlenkách zpátky do strýcovy pracovny. Zatímco se toulal minulostí, ubývající světlo ustoupilo nafialovělému šeru a on spatřil v okenní tabulce odraz vlastního zamyšleného obličeje.

Už dávno nebyl pobledlý ani vyzáblý. Stal se z něj muž, se kterým je nutno počítat. Díky chlapci jménem Sin teď uměl používat pěsti i rozum, aby přežil. Přesto zůstával k službám

svému strýci, představoval loutku, jež trpně snáší jeho tyranské rozmary, stejně jako když byl osamělým devítiletým chlapcem, který sem přišel v naději, že najde domov a rodinu.

Stál u okna, pozoroval horu a přemítal o chlapci, který se narodil jako jeho nepřítel, ale až příliš rychle se stali kamarády. V koutku duše věděl, že ani jeden z nich nikde na světě neunikne jejímu stínu.

Měsíc na obloze se posunul výš. Jamie povolil otěže a vytvořil z náruče kolébku pro bezvládný balík, který mu spočíval na hrudi. Emma po většinu dne snášela nepříliš časté zastávky i mučivé kodrcání bez jediné stížnosti, ale když cítil, že její stisk kolem pasu ochabuje a tělo se začíná s každým krokem nebezpečně naklánět, nezbylo mu než vyměnit pozice tak, aby seděla před ním.

Chvíli nespokojeně bručela a rozčileně kmitala řasami, ale pak se mu stulila na hrudi jako ospalé kotě. Přestože seděl vzpřímeně, jak to šlo, uvolněné pramínky jejích vlasů ho neustále lechtaly pod nosem. Jak mohla po vyčerpávající celodenní jízdě na koni pořád tak sladce a žensky vonět – po šeříku pokropeném jemným jarním deštěm –, to mu bylo naprostou záhadou.

Když se znovu pohnula a zasténala, zpomalil klus koně v klidný krok, aniž věnoval pozornost netrpělivým pohledům ostatních mužů. Najednou nebyl ani zdaleka tak dychtivý zřídit tábor na noc jako oni. Únavný den v sedle sice Emma vydržela, ale nebyl si jist, jestli on přežije další noc v její blízkosti.

Doufal, že jeho odpudivý zlostný výraz zabrání konverzaci, ale Bona nic neodradilo. Držel se na svém ryzákovi Jamiemu po boku a vrhal potměšilé pohledy na spící dívku v jeho náručí.

„Povídám, to je dobře, že děvče teď pospává, ne?“

„A proč by to mělo být dobře?“

Bon pokrčil rameny. „Poté, co jsem dnes ráno viděl, jak ses snažil uloupit její polibek, mám plíživé podezření, že pro dnešní noc bude potřebovat hodně sil.“

Jamie neměl náladu na vtipkování – ani na příjemně nemravné představy, které v něm vyvolávalo – a pokračoval v jízdě s pohledem upřeným přímo před sebe.

Bon na bratrancův kamenný výraz nic nedal a pokračoval:

„Možná se bude nejdřív trochu vzpínat, ale jakmile ji přivykneš na sedlo, pojede dlouho a spolehlivě. Kdyby sis připadal trochu slabý v nohách a potřeboval jakoukoli pomoc, chci, abys věděl, že jsem tvůj člověk. Stačí písknout a já opravdu velmi rád…“

Jamie se prudce rozmáchl a sevřel Bonovi krk, až tiše chrčel. Zatímco stále držel Emmu druhou paží, naklonil se k bratranci a mrazivě se mu zadíval do očí. „Nabídky si vážím, nicméně věřím, že tvých služeb nebude potřeba. Dnes v noci ani jindy.“

Pustil Bona s výrazem, za který by se nemusel stydět ani

ďábel, znovu se chopil otěží a upřel pozornost na cestu.

Bon si hladil otisky, které mu na krku zanechaly Jamieho prsty, a díval se na parťáka, jako kdyby ten právě nakopl chromé kotě. „No no, vždyť nemusí být hned tak zle, ne? Člověk by řekl, že když má chlap ve své moci Hepburnovu nevěstu, bude mít lepší náladu!“

„Ano, to by si jeden skutečně myslel, že?“ Po této záhadné odpovědi Jamie škubl otěžemi, rozhodnutý uniknout bystrému oku bratrance.

Nebýt široké hrudi Jamieho Sinclaira, která posloužila jako lákavý polštář, spalo by se Emmě mnohem hůř. Takhle stačilo mít zavřené oči a nechat ruce a nohy volně ležet a každý namáhavý krok koně ji jemně kolébal v Jamieho náručí.

Probrala se z unavené dřímoty právě včas, aby zaslechla, jak Jamie velmi srozumitelně odmítá Bonovu neomalenou nabídku. Po tak zásadní ukázce hrubé mužské síly se zachvěla. Vzápětí bohužel následovala vlna sebeopovržení.

Ona si zkrátka nemůže dovolit zapomenout, že Jamie Sinclair je její nepřítel, a je jedno, jak něžně ji drží nebo

nakolik statečně ji ochraňuje. Třeba se ji svými drobnými laskavostmi jednoduše snaží zmást. Jiný muž by jí místo poskytnutí ochranné náruče spoutal zápěstí, přivázal ji na provaz k zadku koně a vlekl za sebou, dokud by nepadla vyčerpáním. Alespoň by pro ni bylo snazší ho nenávidět, pomyslela si s narůstajícím zoufalstvím. Opovrhovat jím za to, jaký je zlý ničema.

Musela by být úplná husa, aby si spletla hrabivost s ušlechtilostí! Jamie už přiznal, že živá má pro něj větší cenu než mrtvá. Jestliže ji chrání před chlípnými záměry svých mužů, je to jen proto, aby zachoval její nevinnost a svou tvář, dokud z Hepburna nevytáhne výkupné. Ona pro něj neznamená víc než obyčejná chovná klisna, kterou vyhandluje s tím, kdo nabídne nejvíc.

Trpká připomínka ještě posílila její rozhodnutí. Další noc ve společnosti Jamieho Sinclaira a v jeho náručí nestráví. Jestli doufá, že unikne z jeho spárů hrdě a s neposkvrněným srdcem, nemůže si dovolit ztrácet čas a čekat, až její ženich zaplatí výkupné nebo ji přijede zachránit. Nezbývá jí než při první vhodné příležitosti vzít osud do svých rukou.

A tentokrát nesmí selhat. Jestli se znovu pokusíte utéct, mohl bych dojít k rozhodnutí, že pro mě má vaše nevinnost větší cenu než pro hraběte.

Emma se při vzpomínce na Jamieho varování zachvěla. To nebyla žádná planá hrozba. Klidně ji může znemožnit. Nejen kvůli hraběti, ale i vzhledem k přítomnosti ostatních mužů. Kdyby dostál svému slibu, žádný urozený muž už by ji nechtěl. A žádná urozená žena by ji nepřijala ve svém domě. Do konce svých dnů by žila jako duch potácející se ve stínu na okraji společnosti – opovrhovaná a neviditelná.

Kůň se přestal pohupovat. Zpozorněla. Rozjařené řinčení postrojů doprovázely úlevné vzdechy a bodré žertování Jamieho mužů sesedajících z koní. Nejspíš se s konečnou platností rozhodli zřídit tábořiště na noc.

Zívla, protáhla se a předstírala, že se právě probudila z pokojného spánku. Stáli na holé planině ohraničené z jedné strany hradbou stromů. Těsně nad zemí se vznášela řídká mlha a chvěla se v jemném svitu měsíce.

Emma napůl očekávala, že ji Jamie bez okolků vysadí jako

včera, ale on opatrně sestoupil a vzal ji do ochotné náruče.

Když ji stavěl na nohy, sklouzla po jeho trupu a překvapením vytřeštila oči. Jeho boji přivyklé tělo se nacházelo ve stejném stavu, jako když se ráno probudila. Tehdy prohlásil, že mu přináší větší bolest, než rána kulkou mezi oči. Zaklonila hlavu a setkala se s jeho zastřeným pohledem, neschopná dál předstírat ospalost nebo naivitu.

S ohledem na to, že ostatní postávají jen pár kroků od nich, ztišila hlas a nervózně zašeptala: „Jestli si dobře vzpomínám, říkal jste, že se vám to stává jen ráno. A že to se mnou nemá nic společného.“

Pohlédl na ni a jeho svůdná ústa nenesla ani známku úsměvu. „Lhal jsem. V obou směrech.“

Velkými teplými dlaněmi ji stále držel nad pasem, ale palce spočívaly velmi blízko drobných vyvýšenin ňader. Podívala se mu přímo do očí a podivila se, že led najednou tak žhne, až málem upraží na popel všechny její obavy a nedůvěru. V tu chvíli se jí nechtělo utíkat o nic víc, než byl on ochoten dát jí volnost.

A právě to jí dodalo odvahu, aby roztřesenými prsty sevřela rukojeť Jamieho pistole, strhla jediným pohybem zbraň z opasku a přitiskla ústí k jeho břichu.

Nepřirozené ticho mezi Jamiem a Emmou zakrátko přilákalo pozornost ostatních. Uvolněné žertování najednou ztichlo. Postroje klouzaly ze zkamenělých prstů. Úsměvy se vytrácely a obličeje zvážněly.

Emma pomalu ustupovala od Jamieho a mířila mu na srdce. V rukou ostatních mužů se jako kouzlem zčistajasna objevily pistole a všechny mířily stejně přesně. Jamie ji varoval, že jeho lidé by za něj dali život. Mohlo ji napadnout, že kvůli němu budou ochotni také zabíjet.

Koutkem oka je viděla, ale nechtěla spustit pozornost z Jamieho. Kůň mu stál dosud za zády, takže neměl kam uprchnout.

„Schovejte pistole,“ nařídil. Díval se sice stále na ni, ale všichni věděli, že slova patřila jeho mužům.

„Ale Jamie,“ promluvil tiše obrovitý muž s jizvou na tváři.

„Co čekáš, že uděláme? To máme jen tak stát a pískat si, zatímco tě to děvče pošle na věčnost?“

„Schovejte zbraně!“ vyštěkl Jamie. „To nebyl návrh!“

Muži si vyměnili pochybovačné pohledy a neochotně poslechli. Sklopili ústí, ale pistole měli připravené po boku.

Emma ustupovala, až ji od Jamieho dělilo asi deset kroků. Doufala, že až se ocitne z jeho dosahu, bude schopná rozumnějšího uvažování. Stále však zůstávali svázáni neviditelným poutem jeho pohledu a přes zběsilý tlukot srdce téměř nedokázala naslouchat vlastním myšlenkám.

Potřebuje koně. Už jednou se jasně ukázalo, že pěšky dolů nesejde. Ale když sedne na koně a vyrazí…

Než mohla domyslet plán, Jamie rozevřel náruč, jako by ze sebe dělal ještě lákavější cíl. „Co hodláte podniknout dál,

děvče?“ Chlácholivý tón jeho hlasu ještě prohloubil chraplavý nádech. „Necháte mě zatknout? Zastřelíte mě?“

Emma sevřela zbraň pevněji. K její nelibosti se jí ruka roztřásla tím víc. „Možná jsem jen chtěla, abyste věděl, jaké to je, když člověku někdo míří na srdce.“

„Hepburn mi míří pistolí na srdce sedmadvacet let. Já

přesně vím, jaké to je.“

Koutkem oka zahlédla, jak se jeden z mužů opatrně o krok přiblížil. Sklouzla ústím zbraně k hloučku. Zkameněli. „Být vámi, nic bych nezkoušela. Možná by vás překvapilo, že umím pistoli použít. Když dokážu na padesát kroků zasáhnout bažanta, vás rozhodně neminu!“ Sledovala, jak jim nervozitou jiskří oči, a vtom jí bleskl hlavou nápad. „Který z vás je Bon?“

Okamžik zaraženě stáli, pak zvedli volné ruce jako jeden muž a ukázali na šlachovitého skrčka uprostřed. Ten rychle ukázal směrem k sousedovi.

Emma přimhouřila oči a upřeně muže pozorovala. Vypadal jako nejmenší podsvinče z vrhu. Inkoustově černé vlasy mu trčely všemi směry, jako by si je nečesal hřebenem, ale ulízala mu je nějaká obrovitá kočka. Ostře řezanou bradu pokrývaly tmavé do špičky zastřižené vousy. Ostatní se od něj začali vzdalovat a nechali jej samotného čelit jejímu krvežíznivému pohledu. Blýskl po ní bázlivým úsměvem a odhalil vykotlané zuby.

„J-je mi ctí se s vámi seznámit, milostivá,“ vykoktal a rozpačitě se uklonil, spíš jako by provedl dívčí pukrle.

„Zato já z našeho seznámení žádnou radost nemám,“ oznámila mu Emma. „Říkal jste o mně panu Sinclairovi ošklivé věci. Naprosto mi na vás nezáleží. Zastřelím vás jako prvního.“ Bonův hubený obličej dostal bílý nádech. „No tak, děvče, nic z těch řečí jsem nemyslel vážně. Jen jsem si dělal legraci.

Za ta léta, co jsme s Jamiem strávili v sedlech, jsem ho nikdy neviděl, že by hnul prstem, aby…“

„Bone!“ vybafl Jamie. „To stačí!“

Bon po něm vrhl bezmocný pohled a zjevně se snažil rozhodnout, zda bude nebezpečnější rozházet si to s ním nebo s tím děvčetem s ledovýma očima, které drží v ruce pistoli. Obrátil se k Emmě a prosebně zvedl ruce. „Děvče, jako jste vy, chovám v úctě. Můžete se zeptat tady mládenců, poví vám to samé. Jestli někdo z nás ví, jak nakládat s dámou, pak jsem to já. Nemám pravdu? Malcolme? Angusi?“ oslovil naříkavě dva muže stojící nejblíž, z nichž jednoho se předtím pokusil vydávat za svou osobu.

Emmě to došlo teprve za chvíli. Malcolm s Angusem byli nejen bratři, ale dokonce dvojčata – oba měli dlouhé neukázněné vlasy, plné rty a podmanivé, lehce nepravidelné rysy, které dokládaly, že obyčejná tvář má svůj půvab.

Malcolm – a možná to byl Angus – vážně přikývl. „Bon říká svatou pravdu, mylady. Zrovna minulý týden se chlubil, jak se choval k té šenkýřce v Invergarry.“

„Je to tak, slečno,“ potvrdil Angus – ale mohl to být Malcolm – se stejnou přesvědčivou upřímností. „Bon přísahal, že si počínal dobře. A podle výkřiků a sténání, které se ozývalo ze seníku ve stáji až do časného rána, se jen tak planě nevychloubal.“

Ostatní se rozřehtali a šťouchali do sebe lokty. Bon zaúpěl a pohlédl na pistoli, která mu dosud nevyužitá visela v ruce, jako by zvažoval, že se zastřelí sám, dřív než tak učiní Emma.

Jamie zkřížil ruce na hrudi a odkašlal si. „Kdybyste Bona zastřelila, opravdu bych vám nemohl nic vyčítat, děvče. K čertu, kdyby to nebyl můj bratranec, dávno bych ho odbouchl sám!“

„Podívejme!“ namítl Bon a ukřivděně pohlédl na Jamieho.

Ten pokračoval jakoby nic. „Přesto však považuji za svou křesťanskou povinnost, abych vás upozornil, že moje pistole má jen jediný náboj. Oba nás nezastřelíte. Obávám se, že si budete muset vybrat, zlato.“

Emma, rozčilená jeho líbezným tónem mnohem víc než drzými poznámkami ostatních, znovu obrátila pistoli proti jeho srdci. „Pro vás nejsem žádné děvče. Ani zlato.“ Jak tak proti němu stála s rameny dozadu a vysunutou bradou, překvapeně zjistila, že se jí přestaly třást ruce. Poprvé po dlouhé době cítila, že má osud ve svých rukou. „Já nepatřím žádnému muži. Alespoň prozatím.“

Naivně věřila, že ho odzbrojila, zapomněla však vzít v úvahu další vražednou zbraň z jeho arzenálu. Jamie sklonil hlavu ke straně a líně se na ni pousmál. Příjemně ji zamrazilo.

„Jestli to vidíte takhle, mám dojem, že zastřelíte mě.“

Vykročil k ní, svalnaté paže dosud založené. Muži nevěděli, jestli se mají tvářit nevěřícně nebo vyděšeně, ale Jamie si jich nevšímal a upřeně hleděl Emmě do očí.

Vzdálenost mezi jeho impozantní hrudí a ústím pistole se zmenšovala a Emmu zaplavila panika. V tu chvíli si uvědomila, že Jamie je hazardní hráč stejně jako její otec. Ustoupila o dva kroky a palcem odjistila pistoli.

Jamie se nezastavil, odhodlaný a neohrožený jako kočka, která pronásleduje myš. Emmino zorné pole se zužovalo, až mohla počítat tmavé řasy lemující jeho zelené oči plné života. Které se navždy zavřou, jestliže ho přiměje, aby odkryl karty.

Stiskla víčka, aby se nedívala do jeho tváře. Přesto ho viděla, jak leží na chladné zemi v kaluži vlastní krve. Viděla, jak z jeho tváře mizí opálený nádech a obličej zůstává bledý a voskový jako portrét na náhrobku.

Napjala ukazováček, ale v okamžiku, kdy zmáčkla spoušť, ucítila, jak paže jako by z vlastní vůle ucukla stranou.

Otevřela oči. Jamie stál na nohou a mezi nimi dvěma visel oblak štiplavého dýmu. Přes doznívající výstřel zaslechla, jak při pohledu na roztřepený kus kůry, který kulka odtrhla z kmene nedaleké břízy, obdivné hvízdl. „Na amatérského střelce to není špatné. Nebo na ženu. Alespoň jste mi nezastřelila koně!“

Emmina paže bezvládně visela, ramena měla poraženě svěšená. Nijak neprotestovala, když jí Jamie opatrně vzal kouřící zbraň z ruky. Hodil pistoli jednomu z mužů, aby se mohl věnovat Emmě.

Ta se připravovala, že přijde nápor zlosti. Věděla, že poté, co se takhle otevřeně postavila na odpor, nemá Jamie jinou možnost než ji před ostatními potrestat. Jeho hrdost a výbušná povaha to vyžadovala. Nebude plakat, přísahala si v duchu, přestože cítila, jak ji slzy pálí v očích. Neudělá mu ani tu radost, aby prosila o slitování. Ať jí provede cokoli, zasloužila si to, protože dovolila, aby nad ní zvítězila vlastní zlost, a promarnila tak nejlepší příležitost k útěku.

Když však Jamie zvedl paži, navzdory statečným úmyslům sebou trhla. Zarazil se. V jeho očích zahlédla záblesk opravdového vzteku. Ale místo aby ji uhodil hřbetem ruky, jak čekala, jednoduše ji popadl za zápěstí a přiměl, aby ho následovala.

Když ji vlekl kolem mužů, vypadali, jako by nejraději vybuchli triumfálním smíchem, ale neodvažují se. Jenom Bon se zdál být zaražený a nezbedná jiskra v jeho očích pohasla, až zbyly jen doutnající uhlíky.

Jamie dělal tak dlouhé kroky, že sotva po minutě stáli u lesa lemujícího z jedné strany paseku. Emma se stěží držela na nohou, ale její únosce kráčel dál, a nedal jí na vybranou. Musela klopýtat za ním, nebo se nechat vléci. Pak je pohltily hrozivé stíny a Emma si uvědomila, jak vážně se v něm zmýlila.

Kolem nebyl ani jediný svědek trestu, který jí Jamie Sinclair hodlá udělit.

Emma klopýtala za svým věznitelem, nucená přizpůsobit se jeho vytrvalé chůzi. Hustou klenbou větví nad jejich hlavami pronikal měsíční svit a strakatil cestu zlověstnou pavučinou stínů, které proměňovaly každý kámen a padlou větev v past pro její neobratná chodidla.

Bez ohledu na to, že na každém kroku mohla zakopnout a upadnout, postupoval Jamie zrádným terénem s úpornou lhostejností, krokem stejně tak jistým, jako když jeho kůň kráčel při okraji skalnatého útesu s vyhlídkou na údolí.

Emma si chtěla dát na čas, odložit nevyhnutelný okamžik zúčtování, kdy Jamie konečně prokáže, že je beze zbytku takový netvor, za jakého jej měl hrabě. Jeho laskavost už protkala její srdce drobnou pavučinou trhlin a ona s hrůzou očekávala, že teď je svou krutostí rozbije na tisíc kusů.

Dýchala prudce, plíce začínala mít v jednom ohni. Spatně padnoucí boty jí přes tlusté ponožky odíraly prsty a paty a každý krok se stával utrpením.

„Omluvíte mě?“ vyjekla konečně, když nepohodlí začínalo být horší než strach.

Jeho krok nijak neochabl.

„Omluvíte mě, prosím, sire?“ opakovala, tentokrát hlasitěji a naléhavěji.

Jamie kráčel dál, jako by pro něj její slova neznamenala víc než vzdálený křik lelka nebo otravné cvrlikání cvrčka.

Emma, povzbuzená návalem vzteku, prudce zastavila a vyškubla zápěstí z jeho sevření. Jamie se k ní pomalu otočil.

Při pohledu do jeho obličeje měla chuť dát se do běhu opačným směrem, ale přiměla se zůstat na místě. „Odešli jsme už dost daleko, nemyslíte? Odtud ostatní můj křik neuslyší!“

Jamie na ni upřeně pohlédl. Tvářil se nevyzpytatelně. „Spíš se obávám, že uslyší moje výkřiky. I když po tom nesmyslném kousku, který jste právě předvedla, jsem přesvědčen, že vaší silnou malou lebkou žádná výzva k rozumu – jakkoli ohlušujícící – nepronikne.“ Naklonil se blíž, tak blízko, že by mohl spočítat všechny pihy na jejím nose. „Jestli na mě ještě jednou vytáhnete pistoli, děvče, uděláte dobře, když budete připravená zmáčknout spoušť.“

„Já jsem ji zmáčkla,“ poznamenala s ledovým klidem.

„Jenomže až poté, co jste zajistila, aby výstřel šel stranou.“ Nespouštěla z něj oči. „Je možné, že pistole jednoduše trhla zpět.“

Pochybovačně zvedl obočí. „Předtím, než jste vypálila?“

Emma spolkla námitky. Mohla ten okamžik popřít před ním, ale před sebou těžko. Ani kdyby tomu sama nezačínala rozumět.

„Mohlo se stát, že moji muži nebudou jen tak přihlížet, jak mě chladnokrevně zabijete. Co kdyby vás některý z nich chtěl zastřelit, aby mi zachránil život?“

„Pak byste zřejmě přišel o výkupné a hrabě by si musel namluvit jinou nevěstu!“

Jamie se obrátil, poodešel pár kroků a prohrábl si husté černé vlasy. Jeho statné tělo bylo plné napětí, jako by se v jeho nitru odehrávala nějaká neviditelná bitva.

Emma nedokázala vysvětlit, co ji přivedlo k tomu, aby se rozechvělými prsty dotkla přes batistový rukáv jeho paže.

„Cožpak mi vážně můžete vyčítat, že jsem se pokusila utéct? Kdyby vás zajali červenokabátníci nebo jste se ocitl zamčený v Hepburnově sklepe, neudělal byste snad totéž?“

Obrátil se k ní obličejem a tvářil se tak nepřívětivě, že málem ztratila poslední kousek odvahy a vyděšeně couvla.

„Udělal. Ale povedlo by se mi to. Nebyl bych takový blázen, abych skončil vydaný napospas muži, jako jsem já.“

„A jaký jste vlastně muž, Jamie Sinclaire? Podle toho, co o vás prozradil Bon, nemáte ve zvyku trápit bezbranné ženy.“

„To bylo předtím, než jsem vás potkal. A vás člověk jen stěží může nazvat bezbrannou ženou.“

„Kdybych se nenaučila, kterým koncem pistole namířit na holuba nebo bažanta, moje matka a sestry by v zimě strávily řadu dní – a možná týdnů – bez masa.“

„Neměl jsem na mysli, jak zacházíte s pistolí. Vlastníte jiné zbraně, a ty jsou pro předsevzetí muže velkým nebezpečím.“ Klouby prstů se zlehka dotkl Emminy tváře. Okamžitě se jí zrychlil dech.

Dosud jí nepřišlo na mysl, že by mohl potlačit její vzpurnost něžností a ne brutalitou. Nebo že by to mohlo mít tak zhoubné účinky.

„Například?“ zašeptala. Věděla, že vyptávání je další pošetilost, ale nedokázala odolat.

„Důvtip. Odvaha. Ochota obětovat všechno, včetně naděje na šťastný život, pro dobro rodiny. Dokonce i vaše oddanost ženichovi – třebaže může být založená na omylu,“ řekl zastřeným hlasem a Emma se zachvěla po celém těle. „Vaše nádherné oči. Malý pihovatý nos. Hebké rty…“

Než se stačily rozevřít k roztouženému vzdechu, Jamie zasáhl. Vzal její obličej do dlaní, uplatnil na ni nárok, jako by mu odjakživa patřila.

Dychtivě přiložil ústa k jejím, s přesvědčivou obratností rozevřel její rty. Jazykem plenil její sladká ústa, až necítila nic než vůni po whisky a dýmu ze spáleného dřeva, a po ničem jiném ani netoužila. Možná držel její obličej v zajetí svých dlaní, ale chutnal volností, vášní, nebezpečím stejně svůdným a neodolatelným jako hrůzným.

Nebyl to polibek milence, ale dobyvatele, nájezdníka, muže, kterému se celý život dostávalo ponaučení, že si má vzít,

co chce, i kdyby už všechno měl. Proti takovému provokativnímu útoku na smysly není obrany, žádnými slovy není možno popřít jeho temnou a bezprostřední moc.

Vnímala, jak se její prsty rozevírají jako korunní plátky, vklouzávají pod jeho halenu a křečovitě se tisknou k pevnému tělu. Nemohla dělat nic než vydržet a nenechat se smést nezkrotnou silou jeho vůle. Zvlášť když tajně toužila dát věcem volný průběh a nechat se unášet na vlně vášně do neznámých končin.

Sáhl jí do týla a uvolnil kožený pásek. Rozcuchané vlasy se jí rozlily po ramenou. Zabořil prsty do neposlušných pramínků a Emmu zaplavil příjemný pocit. Chtělo se jí vtisknout mu hlavu do dlaní a příst jako přerostlá kočka, která se chová na klíně.

Jemně jí zaklonil hlavu, aby mohl proniknout jazykem hlouběji do úst. Vůbec si neuvědomila, že v ní jeho líbání vyvolává odezvu, neobratně bojovala s jeho jazykem, až uslyšela, že zasténal jako člověk, který okusil cosi, bez čeho nedokáže žít. A byl by ochoten zemřít – nebo zabíjet –, jen aby to získal.

Ten zvuk zněl jako výsměch všem jejím obětem a sváděl ji, aby zanechala všeho, co jí bylo drahé, jen aby mu dala, co chce. A co chce ona. Jenomže hrabě si ji koupil a štědře za ni zaplatil. Už se nemůže jen tak poddat.

Zachvátila ji úzkost a odstrčila ho. Ukvapeně přerušil polibek a odtáhl ji od sebe rukama stejně rozechvělýma jako ty její.

I když to byla ona, kdo Jamieho odstrčil, nebyla schopná udělat nic jiného než dál stát na místě, roztřesená a zmatená jako dítě, které zůstalo opuštěné v temném a hrůzostrašném lese a nemá naději, že najde cestu domů.

Jamieho tmavé zorničky bezmála pohltily zeleň přivřených očí a dodaly jim ponurý a nevyzpytatelný výraz. Když se na ni podíval, mohla se v jeho očích vidět – spatřila zacuchané vlasy,

rozpačitý obličej, zrádný ruměnec v místech, kde neholené vousy odřely její jemnou pleť. Přejela si špičkou jazyka po rtech, dosud rozcitlivělých a naběhlých palčivou náruživostí jeho polibku.

Sehnula se pro kožený pásek, aby zachovala mezi jejich těly alespoň nějaký odstup. Shrnula vlasy na šíji a svazovala je do uzlu. „Vyhrál jste, pane Sinclaire,“ řekla a ovládala hlas, aby se jí chvěl méně než ruce. „Slibuji, že budu poslušnou malou zajatkyní a trpělivě vyčkám, až mě za pár dnů předáte mému ženichovi. Nepokusím se znovu utéct, takže si budete moci ušetřit tíživou povinnost trestat mě polibky.“ Uhladila si kazajku, jako by to byly nejdražší plesové šaty. „Co se týká vašich mužů, budu se chovat, jako byste mi přísně vyhuboval a přinutil mě, abych uznala, že jsem udělala chybu.“

Po tomto prohlášení se obrátila, vypjala ramena a zvedla hlavu a vzdalovala se od něj, jak nejrychleji mohla. „Slečno Marloweová!“

„Ano?“ Obrátila se. Stál na stejném místě a tvářil se nevyzpytatelně.

Vypadal, jako by chtěl něco říci, ale pak ukázal na opačnou stranu. „Náš tábor leží tímhle směrem.“

Když se Emma té noci probudila, neměla kolem sebe hřejivou náruč, která by ji oddělovala od chladné, tvrdé země. Prsty měla zkřehlé a na pažích jí naskočila husí kůže. Posadila se a chvíli jí trvalo, než se vzpamatovala z probuzení na neznámém místě mezi cizími lidmi. Na druhé straně skomírajícího ohně leželi Jamieho muži zachumlaní do dek. Kdyby se občas neozvalo opilé mumlání nebo chrápání, člověk by si je snadno spletl s balvany.

Když ji Jamie přivedl, mračil se tak zlostně, že rychle zahnal zvědavé pohledy. Pojedla nasolené srnčí maso a okoralý černý chléb namočený v tmavém hořkém pivu a připravovala

se na spaní. Netušila, jak jí bude chybět Jamieho přítomnost, až se probudí osamělá, zmatená a roztřesená zimou.

Odkudsi z převislých skal nad planinou se ozvalo vzdálené vřískání. Přeběhl jí mráz po zádech. Postavila se s přikrývkou přehozenou přes ramena a nervózně upírala oči mezi stíny. Noční obloha se zvedala jako temná ledová klenba a hvězdy připomínaly třpytivé zmrzlé střepy. Jako by byla jediná bytost ve vesmíru, která nespí. Jediná živá.

A pak ho uviděla.

Jamie podřimoval sotva o několik stop dál, zády opřený o balvan, přikrytý jen pláštěm. Zamračila se. Kolem zápěstí měl přivázaný provaz, a když pomalu sledovala, kam vede, došla očima k vlastnímu kotníku. Musel jej upevnit, když spala, dost volně, aby neškrtil, ale zároveň prozradil jejímu vězniteli každý podezřelý pohyb.

Zavrtěla hlavou a zdráhavě se usmála. Mohlo ji napadnout, že k ní nemá důvěru. Kdyby se vzdálila na krok, provaz ho škubnutím probudí.

Zjevně neuvěřil jejím slibům, že už neuteče. Ona si ale nemohla dovolit riskovat, že bude za neposlušnost potrestána polibky a laskáním. Od začátku ji upozorňoval, že by se jí jeho doteky mohly zamlouvat. Kdyby tušila, jako moc se jí to bude líbit, nejspíš by varování brala vážně.

Teď, když si je vědoma jeho nástrah, měla by se jim jednoduše vyhnout. Jenomže cítila, že místo aby se od něj odpoutávala, cosi ji k němu přitahuje blíž.

Kolik nocí asi strávil na chladné tvrdé zemi, aniž měl nad hlavou střechu, která by ho chránila před deštěm, sněhem a neodbytným chladem? Je mu teprve sedmadvacet let, ale neustálým pobytem na slunci a větru už má pleť zlatavou a ošlehanou, kolem úst hluboké rýhy a svůdné drobné vrásky ve vnějších koutcích očí.

Dokonce ani ve spánku nevypadal nijak zjemněle, nebylo v

něm ani stopy po někdejším chlapci. Nespal ani s otevřenými

ústy. Rty měl pevně sevřené a jediným znakem zranitelnosti byly tmavé kruhy pod očima způsobené únavou. Jako by vycítil její zkoumavý pohled, pohnul se a obrátil obličej do stínu.

Emma si povzdechla. Dal jí svou přikrývku, a stejně byla prochladlá na kost. Nemohla se ubránit vzpomínce, jak příjemně jí bylo, když se k němu včera v noci schoulila a hradba jeho pevného těla vyzařovala teplo jako kamna za zimního večera.

Znovu se ozval pronikavý křik. Roztřesená se posunula blíž k Jamiemu. Neměla tušení, kteří krvežízniví tvorové se potulují krajinou. Divoké kočky? Vlci? Medvědi? Na skalnatých útesech nad nimi klidně mohl obcházet drak a slídit po chutné panně, kterou by zhltl.

Naposledy toužebně pohlédla na Jamieho, pak se sklonila a vyvlékla nohu ze smyčky.

Jamie otevřel oči. Léta byl zvyklý být pořád ve střehu, proto se bez nejmenších potíží probral z hlubokého spánku k naprosté bdělosti.

Zaútočily na něj dva bezprostřední dojmy. Měl přes sebe

přehozenou přikrývku, která tam předtím nebyla.

Pod přikrývkou ležela žena, která tam také předtím nebyla.

Ostražitě zamrkal. Emma spala schoulená na boku obličejem k němu. Jejich těla oddělovala jen úzká škvíra, jako by se dívka snažila být k němu co nejblíže, aniž se ho dotýkala. Což se ho dotklo mnohem víc, než byl ochoten přiznat, a to dokonce i sám sobě.

Začínal si zvykat na tupou bolest v tříslech, která ho trápila od chvíle, kdy provedl tu pošetilost, že Emmu unesl. Tohle soužení však bylo pronikavější a vycházelo z míst nebezpečně blízkých srdci.

Dívčiny tmavé řasy ležely na pihovatých tvářích jako

vějířky a dotyčná se víc podobala bezbrannému

sedmnáctiletému děvčeti, které hledalo v Londýně lásku a našlo jen hluboký žal, než ženě, kterou se stalo. Přestože měla paže ovinuté kolem těla, aby se zahřála, zdálo se, že je prochladlá. A vypadala osaměle.

Jamie vyčkával s odesláním požadavku na výkupné, dokud se nedostanou výš do hor, a doufal, že tak potrápí Hepburna ohavnými představami, jak si Sinclair bere, co patří jemu, hraběti. V tuto chvíli to však byl on, kdo trpěl představami, ovšem jiného druhu – viděl pod sebou Emmino bledé tělo, pihovatou tvář a žhavé rty dychtivé se rozdělit a přijmout jeho polibek, viděl její paže, jak se mu ovíjí kolem krku, rozevřená stehna, naléhající, aby si ji vzal.

Trpce stiskl rty. Je jedno, jak dychtivě přijímá jeho polibek. Pořád je to Hepburnova žena. Jemu nepatří a nikdy patřit nebude. Nezbývá mu nic jiného než odkráčet a zanechat ji chladnému pohodlí jejích vlastních paží.

Pohnula se. Půvabné obočí se zachmuřilo. Ze rtů uniklo rozespalé mumlání.

Jamie spolkl kletbu nad svou porážkou, sáhl po Emmě a přitáhl si ji k sobě tak, aby měla obličej na jeho hrudi. Spokojeně zasténala a uvelebila se v jeho teplé náruči s pošetilou důvěrou, že Jamie nezneužije své moci. Jamie věděl, že než se dívka úplně probudí, mohl by mít tkaničky kalhot rozvázané, ona Bonovy vypůjčené kalhoty u kotníků, a on by mohl plenit její nevinné tělo.

Jenomže kdyby tomuto temnému pokušení podlehl, nebyl by o nic lepší než Hepburn. Stal by se tím, co z duše nenávidí: člověkem, který trápí slabší a je ochoten zničit jediné, po čem touží, jen aby to nezískal někdo jiný.

Jestli se chce vymanit z jejího objetí, jakmile jeho muži projeví první známky života, musí zůstat bdělý. Opřel si hlavu o dívčino temeno a upřeně hleděl do tmy. Věděl, že čas do svítání se nekonečně povleče.

Nazítří ráno se Emma probudila překvapivě dobře odpočatá. Skoro jako by ani nestrávila noc skrčená na chladné kamenité zemi, ale hověla si v nadýchané teplé posteli. Vlněnou přikrývku měla pečlivě přitaženou pod bradu, ale Jamie nikde. Postavila se, zívla a protáhla si ztuhlé svaly. Mírný dubnový vítr z velké části odvál oblaka a odhalil blankytné nebe. Jamieho muži se potloukali na druhém konci tábora, snídali a připravovali koně na cestu.

Zprvu si myslela, že ji Jamie konečně vzal za slovo a nepostavil k ní strážného. Pak si ale všimla, že o nedaleký balvan se opírá mladý Graeme a předstírá, že vyřezává cosi ze dřeva, ale zdálo se, že klacík po každém zásahu ostřím víc a víc ztrácí tvar. Když kousek poodešla, držel se pár kroků za ní a snažil se vypadat nenápadně. Měla chuť vyrazit ke stromům, aby viděla, jestli hoch najde dost odvahy, aby ji zastavil.

Bloumala po táboře a podvědomě pátrala očima po Jamieho vysoké, statné postavě. Marně. Muži se jí zdaleka vyhýbali, někteří dokonce odvrátili pohled, když je míjela, a horlivě do sebe házeli kukuřičnou kaši nebo s nově nabytým elánem promazávali postroje.

Přikradla se jen k Angusovi a Malcolmovi, protože byli příliš zaujatí dohadováním o kus připálené ovesné placky a nevšimli si, že se k nim blíží.

„Zatraceně, říkal jsem ti, že pro oba nevystačí,“ prohlásil jeden a vyškubl dvojčeti placku z ruky.

„Ale vystačí, když si ji nedáš ty!“ protestoval druhý a marně se pokoušel uzmout jídlo.

Když si jí všimli, rozhostilo se pochmurné ticho.

Emma pozorovala jejich rozcuchané hnědé kadeře a plné rty a stěží dokázala skrýt úžas. Jejich nepravidelné nosy dokonce vypadaly, jako by byly zlomené ve stejném místě.

„Jak vás dva ostatní rozeznají?“

Ukázali jeden na druhého a prohlásili současně „On je ten ošklivý.“

„Aha, chápu.“ V rozpacích zdvořile přikývla, ustoupila a zanechala je jejich sporu.

„Dávejte pozor, děvče!“ varoval ji kdosi, když málem pozadu vkročila přímo do ohně.

Obrátila se. Bon seděl na kameni a dohlížel na plátek slaniny kouřící v železné pánvi. Maso už sice bylo připečené, až mělo zčernalou kůrku, ale nezdálo se, že by spěchal, aby je odebral z pánve.

Sledoval, kam Emma míří pohledem, a prohlásil: „Počítám, že když jste mi ukradla kalhoty a boty, budete chtít i mou slaninu!“

Emma se na něj podívala s urážlivou důstojností. „Já jsem vám nic neodcizila. Boty a kalhoty vám ukradl váš bratranec a dal je mně. A už vůbec by mě nenapadlo připravit vás o snídani, sire.“

Bon zasupěl, nabodl slaninu nožem a položil na otlučený plechový talíř. Vzal jej a podal Emmě. Jeho skřítkovský obličej se zlostně zachmuřil. „Vezměte si, jestli chcete. Nerad bych, abyste mě zastřelila.“

Emma zaváhala, jakákoli laskavost z jeho strany jí

připadala podezřelá.

„Jen jezte. Neměl jsem čas to otrávit.“ Svraštil obočí.

„Zatím.“

Emma vzala talíř a uloupla kousek zčernalého masa.

Nedokázala ovládnout úšklebek. Jako by olízla popelnici.

„Máte ještě?“ zeptala se. V žaludku už jí kručelo. Od té doby, co papá přijal Hepburnův návrh, jí jen tak něco k chuti

nepřišlo, ale najednou umírala hlady. To ta jízda na koni a

čerstvý vzduch!

„Hladová, že jo? U Hepburnovy ženy bych ani nic jiného nečekal!“ Nepřestával si cosi brumlat pod vousy a nabodl nožem další plátek.

Než jej položil na pánev, zarazila ho.

„Dovolíte?“

Podezřívavě si ji přeměřil a neochotně se vzdal nože i slaniny. „Takže nejspíš skončím s nožem v hrdle.“

Přisedla k němu na kámen a položila na pánev čerstvý plátek slaniny. Když začal prskat, ohlédla se a zjistila, že ostatní se jim stále na hony vyhýbají. „Proč se chovají tak divně? Skoro jako by se mě báli!“

Bon si pohladil špičatou černou bradku. „Nebojí se vás, ale Jamieho. Dal jim jasně najevo, že vás nebudou obtěžovat, nebo si to s nimi vyřídí!“

„A co by udělal, kdyby ho neposlechli?“

Bon pokrčil kostnatým ramenem. „Nejspíš by je zastřelil.“

Nevěřícně se zasmála. „Jamie mi říkal, že své muže považuje za bratry. Vážně si myslíte, že by některého z nich kvůli mně zabil?“

„Neřekl jsem, že zabil, ale zastřelil.“ Bon neustále pomrkával a člověk stěží poznal, kdy žertuje. „Ale nemusíte se bát, že by ti hoši na vás tím pádem mysleli méně. Taky jim jasně vysvětlil, že nejste jeho ženou.“

Jamieho žena.

Ještě včera by ji ta slova pobouřila a zároveň vyděsila. Teď se při nich nebezpečně zachvěla.

Soustředila se na posouvání slaniny špičkou nože po pánvi a jakási zvrácená naléhavost ji dohnala k otázce: „Měl Jamie hodně žen?“

„Každý mládenec, který se narodí s takovým obličejem,

může mít žen, kolik chce.“

Teprve po chvíli si uvědomila, že Bon ve skutečnosti na její otázku neodpověděl. Zkoumavě na něj pohlédla. Zamrkal a tvářil se tak nevinně, jak jen mu to jeho prohnaná tvář umožňovala.

„Nemáte pár brambor?“ zeptala se.

„Já bych jednu měl, slečno.“ Emma se vyděsila. Obrovitý muž s jizvou na tváři položil Bonovi ruku na rameno.

Nevšimla si, že Jamieho muži se mezitím shlukli blíž, přilákáni vůní slaniny, kterou opékala pěkně zlehka a dokřupava. Většina z nich se však i tak držela v uctivé vzdálenosti, jako by sbírala odvahu přijít blíž.

Bon se na muže zamračil. „Cožpak neumíš nic lepšího než se sem takhle připlížit, Lemmy? S tou tvou vizáží bys ji mohl vyděsit k smrti!“

Vysoký muž zahanbeně sklonil hlavu. Svěšený knír se zahnutými konci způsobil, že se jeho podlouhlá tvář zdála být ještě smutnější. „Promiňte, slečno. Nechtěl jsem vás vystrašit.“ Emma vrhla po Bonovi káravý pohled a vzala od muže bramboru. „To je skvělé, děkuji, pane… pane… Lemmy. To je

přesně to, co potřebuji.“

Brambora byla lehce scvrklá a měla víc oček než nějaká obluda, ale Emma ji šikovně nakrájela na kostičky a ty hodila na pánev vedle slaniny, kde v horkém omastku začínaly měknout.

„Měl bych jich víc, slečno,“ oznámil Lemmy horlivě a vykročil k torně u sedla.

„Kdyby tu byl Jamie,“ mumlala Emma a promíchávala brambory špičkou nože, „určitě by se mě snažil přesvědčit, že ten šrám udělal Lemmymu hrabě dřevěným nožem za to, že mu ten nešťastník ukradl bramboru!“

„Nebyla to brambora, ale koš turínů. A neudělal mu to hrabě,“ řekl Bon věcně. „Ten starý otrapa si takovými věcmi nerad špiní ruce, proto nařídil jednomu za svých mužů, aby Lemmyho držel, a provedl to jeho hajný.“

Emma prudce vzhlédla a v hrůze na Bona vytřeštila oči.

„Tentýž hajný, který chtěl useknout Graemeovi ruku?“

Bon zavrtěl hlavou. „Ten předchozí. Nebo to byl ještě ten před ním?“ Vypočítával na prstech několik mužů, ale nakonec úsilí vzdal a pokrčil rameny. „Na hajné má hrabě odjakživa strašný vkus. Čím krvelačnější, tím lepší, takové si vybírá.“

Emma polkla. Najednou ji přešla chuť na jídlo. Pořád nemohla uvěřit, že ta něžná duše, která zachránila její rodinu před zkázou, je takový netvor, jak ho tito muži popisují. Možná se jen při najímání hajných nechal vést špatným úsudkem.

„Váš bratranec mi vyprávěl o vleklém nepřátelství mezi Hepburny a Sinclairy,“ řekla. „Ale mám dojem, že tahle zášť mezi ním a hrabětem je velmi jedovatá…, víc osobní. Tušíte, proč Jamie toho muže tak nenávidí?“

„Stačí, když budete vědět, že Jamie Sinclair nikdy nedělá nic jen tak, aniž k tomu má zatraceně dobrý důvod!“

„I k únosu nevěsty?“

Bon uhnul pohledem. Emma věděla, že ťala do živého.

„Vy ten důvod neznáte, že ne?“ hlesla. Začínalo jí svítat.

„Proto jste o mně vykládal ty ošklivé věci, viďte? Provokoval jste ho, aby vám řekl, oč jde.“

Bon stiskl čelisti, ale zůstal zahleděný do poskakujících plamenů. „Odjakživa je výbušný, má divokou náturu stejně jako jeho děd a všichni předkové, ale nikdy jsem neviděl, že by jednal neuváženě. Nevím, co od hraběte chce, ale určitě je to pro něj hodně důležité. Je kvůli tomu ochoten riskovat všechno, i naše krky.“

Než z něj Emma stačila vymámit víc, objevil se před ní jakýsi mladík s mechově zelenýma očima a hustým rezavým knírkem a podával jí umouněný balíček převázaný provázkem.

„Mám tu ještě trochu slaniny, slečno.“

„A já chléb,“ promluvil další muž a ostýchavě jí podal více než půl bochníku černého chleba ztvrdlého tak, že měla dojem, jako by držela kámen.

„My máme sýr,“ ozvali se Malcolm s Angusem jako jeden muž, načež se krátce pošťuchovali, než došlo k rozhodnutí, kdo získá výsadu oprášit ze sýra měkký zelený povlak plísně, než pochoutku rozmáchlým gestem nabídne.

Ostatní muži se shromažďovali kolem a Emma pátravě pozorovala jejich napjaté tváře. V tu chvíli nevypadali jako tlupa nebezpečných banditů, ale připomínali spíš bandu umouněných kluků, kteří dychtivě čekají, až dostanou ještě teplou cukrovou sušenku rovnou z trouby.

Smutně zavrtěla hlavou a řekla: „Ustupte, hoši. Dáma potřebuje k práci prostor.“

Když Jamie rázným krokem vešel na mýtinu, rozhodně nečekal, že uvidí své muže shrbené nad plechovými talíři, jak napichují sousta na špičku nože a házejí je do úst, jako by měsíc nejedli a možná už k tomu ani nikdy nebudou mít příležitost.

Jejich chování by ho zřejmě zmátlo ještě mnohem víc, vtom však ucítil neodolatelnou vůni opékané slaniny a přidal do kroku.

Ještě než před svítáním tiše opustil tábor, snědl sice krajíc okoralého chleba s tenkým plátkem sušeného srnčího, ale výrazné aroma přesto vyvolalo v žaludku touhu po čemsi lahodnějším.

A když spatřil uprostřed hodování Emmu, touha přerostla v cosi mnohem nebezpečnějšího. Emma se právě nakláněla Graemovi přes rameno a nakládala mu na talíř čerstvou porci brambor – uvnitř propečených, navrch křupavých, přesně tak, jak je má Jamie rád. Graeme na ni obdivné pohlédl a nacpal si do plných úst další sousto.

Ostatní muži měli na talířích brambory, plátky slaniny a silné krajíce chleba opečeného na omastku ze slaniny, s roztaveným sýrem navrch.

Nevěřícně zavrtěl hlavou. „To je dobře, že dnes budeme mít jídlo a střechu nad hlavou, protože se mi zdá, že jste zhltli najednou zásoby na čtrnáct dnů!“

Muži vzali rozum do hrsti a zatvářili se zahanbeně, ale jíst nepřestali.

„Dáte si snídani, pane Sinclaire?“ zeptala se Emma a křehký konvenční tón jejího hlasu mu připomněl, jak tiše a bezbranně sténala, když ji včera večer líbal. Vzala ze svého talíře plátek slaniny a nabídla mu jej.

Zdráhavě si slaninu vzal a přesně věděl, jak bylo Adamovi, když mu Eva podala jablko.

Neustále ji ostražitě sledoval. Ochutnal kousek křupavého masa. Vonělo božsky, ale chutnalo přímo zázračně. Než se nadál, měl v sobě celý plátek a ještě si olízl špičky prstů a vůbec se nestyděl, že se to nehodí.

„To děvče vaří jako anděl,“ zamumlal Bon s ústy plnými brambor. „Kdyby už nebyla zadaná, oženil bych se s ní sám!“

„Děkuji, Bone,“ odvětila Emma a zářila radostí. „Vaření mě vždycky bavilo, i když moje matka říká, že tahle zábava se k dámě moc nehodí. Jako malou holku mě kuchařka vyháněla z kuchyně koštětem. Naštěstí tahle moje vášeň rodině výborně posloužila, když kuchařka… odešla.“

Sklopila oči, aby se vyhnula Jamieho pronikavému pohledu. Nejspíš se ujala vaření poté, co papá rozmařile prohýřil kuchařčinu mzdu v kartách a laciném džinu! Jamie proti své vůli přemítal, zda některá z jejích sester vůbec někdy hnula prstem, aby jí pomohla.

Vzpomněl si, za jakým účelem se ráno vyplížil z tábora, když ostatní ještě spali. Stáhl z ramene smyčku a hodil jí k nohám pár vyvržených a stažených zajíců. „Dokud pojedete se mnou, budete mít vždy dostatek čerstvého masa!“

Otočil se a vykročil ke svému koni. „Přestaňte se cpát a sbalte si věci. Jestli se chceme dostat k Muiře před půlnocí, není čas na lelkování!“

„Kdo je Muira?“ zavolala za ním Emma.

„Známá,“ odpověděl stručně. „A vy se tady k děvčeti moc neupínejte,“ prohodil přes rameno k mužům. „Není to žádný domácí mazlíček. Nemůžete si ji hýčkat.“

K uším mu dolehlo jejich schlíplé mumlání. V duchu si pomyslel, že udělá dobře, když si vlastní varování sám vezme k srdci.

Jeli vytrvale celý nekonečný den. Jamie se často ohlížel, jako by prchal před jakýmsi ďáblem, kterého viděl jen on.

Emma se zprvu snažila sedět za ním v sedle vzpřímeně, hrdost jí bránila se k němu schoulit. Když ale byla potřetí nucena zoufale se chytit jeho vesty, aby nesklouzla a nepřepadla přes okraj útesu, Jamie spolkl kletbu, sesedl a hned nato se vyšvihl do sedla za ni. Jednou rukou ji chytil kolem pasu a pevně ji sevřel stehny, čímž ji jasně upozornil, že nemá náladu na odmlouvání.

Kolem se zvedaly příkřejší svahy, stromů bylo méně a terén ještě hrbolatější. Emma byla Jamiemu za jeho šikanování málem vděčná. Bez opory jeho impozantní hrudi a svalnatých paží by se zřejmě zřítila kamsi do rokle a srazila si vaz.

Všichni měli důvod k vděku, že se vydali na cestu s plnými žaludky – Jamie jim totiž povolil jen několik zastávek, aby něco pojedli, napili se a krátce si oddechli. Podle toho, jak netrpělivě je pobízel, aby si pospíšili znovu do sedla, sloužily zastávky spíš k zotavení koní než jezdců.

Vzduch postupně řídl a vítr bodal do tváří. Prchavý dotek jara zůstal za nimi a pod nepočetnými skupinkami cedrů a bříz se začínaly objevovat ostrůvky špinavého sněhu.

Emmin svět se záhy zúžil na pevnou kolébku Jamieho těla a pravidelné pohupování koně mezi stehny. Vzpomínky na Anglii – sluneční paprsky tančící v hebké svěže zelené trávě a skřivani zpívající v rašících živých plotech – jí připadaly jen

jako ozvěny dávného snu. V okamžiku, kdy si pomyslela, že

hůř už být nemůže, začalo z olověné oblohy chladně mrholit.

Jamie vytáhl z torny voskované plátno a zřídil jim nad hlavami nouzový stan. Když se však zvedl vrtošivý vítr a vehnal jim do tváří ledové jehličky deště, veškeré úsilí přišlo nazmar. Chladné kapky záhy stékaly Emmě z řas a koulely se po tvářích jako slzy. Zapomněla na svou pošramocenou pýchu a schoulila se k Jamiemu, roztřesená a promočená na kůži.

Netrvalo dlouho a museli zpomalit krok, aby koně mohli bezpečně procházet po kluzkých kamenech. Emmě začala padat hlava. Nevěděla, jestli usnula nebo upadla do stavu otupělosti, ale když otevřela oči, ocitla se v bolestně známém a zároveň naprosto cizím prostředí.

Určitě se jí to zdá, pomyslela si, vyčerpání přešlo v zamlžení mysli. Jak jinak si vysvětlit kouzelný obraz, který jí vyvstal před očima? Zamrkala, ale vidina zůstala, příjemná a přesvědčivá, až se svíralo hrdlo.

Zatímco dřímala, déšť se změnil ve sněžení – nadýchané bílé vločky tančily na planině před nimi v náručí větru valčík. Uprostřed planiny stála chalupa. Žádný polozřícený pachtýřský domek, ale bytelná stavba z větrem ošlehaného šedivého kamene s doškovou střechou. Z hluboko posazených oken se linulo přívětivé světlo lampy, jako by dům byl maják vítající unaveného pocestného.

Emma měla dojem, že dům by měl být místo kamene a malty postavený z perníku a marcipánu. Napůl čekala, že uvidí, jak jí ode dveří kyne vyzáblá prošedivělá babizna, horlivě nabízí bonbóny a sladkosti, aby ji vzápětí šoupla do pece.

V tu chvíli by jí takový osud přišel vhod, pomyslela si a znovu se roztřásla.

Kůň se konečně přestal pohupovat a v jejím životě zůstala jediná jistota – Jamieho paže. Sesedl a jediným plynulým pohybem ji stáhl s sebou. Místo aby ji postavil na zem, přivinul ji k hrudi a kráčel s ní k domu, jako by vedl dítě.

Emma na něj pokradmu pohlédla. Čerstvé vločky mu poprášily husté černé vlasy a zachytily se na řasách jako diamantový prach.

Věděla, že by proti jeho svévolnému zacházení měla protestovat. V tuto chvíli by měla trvat na tom, aby ji pustil. Nebyla si však úplně jistá, jestli by jí roztřesené nohy poskytly dostatečnou oporu. Proto se ho jednou rukou chytila kolem krku a řekla si, že je to méně ponižující než se mu rozplácnout u nohou. Když si opřela unavenou hlavu o jeho rameno, napadlo ji, jak je nespravedlivé, že někdo tak nedůvěryhodný může působit natolik silným, hřejivým a solidním dojmem.

Jakmile přišli blíž ke kamenným schůdkům, dřevěné dveře se jakoby kouzlem otevřely.

Jamie sklonil hlavu pod nízkými veřejemi. Okamžitě je zahalil oblak teplého vzduchu, příjemně provoněného skořicovými sušenkami.

Emma si ohromeně uvědomila, že je u vchodu nevítá žádná upovídaná babizna, ale červenolící žena téměř tak široká, jak je vysoká. Což nebylo nic těžkého, vzhledem k tomu, že temenem hlavy sotva sahala Jamiemu po předloktí.

Podle obnošené rozměrné noční košile a dlouhých šedivých vlasů rozhozených po ramenou bylo zřejmé, že svým příjezdem vytáhli dotyčnou z postele. To však nijak nezkalilo její radost.

S úsměvem spráskla ruce. „Jamie, chlapče drahý, vítám tě!

To je ale příjemná událost pro starou ženskou!“

Jamie sice podepíral Emmu, ale dokázal se ještě sklonit a políbit ženu do prošedivělých vlasů. „No no, jen žádnou falešnou skromnost, Muiro, to není potřeba! Víš přece, že jsi pořád nejhezčí děvče na sever od Edinburghu! Sám jsem se do tebe jako hoch málem zamiloval!“

„Jenom málem?“ prohlásila naoko upejpavě a hihňala se jako školačka. „Pořád čekám, kdy přijdeš k rozumu a požádáš mě, abych se stala tvou ženou!“

„A ty víš, že bych to udělal, kdybych si byl jistý, že to tvému manželovi nebude vadit!“ Jamie se napřímil a rozhlédl se po útulné, ale prostorné místnosti, která zřejmě sloužila jako přijímací pokoj i jídelna. „Kde vůbec je?“

„Už zase vyrazil s mládenci na lov.“ Uličnicky zamrkala.

„To by bylo, kdyby se vrátil a našel u mě v posteli mladého milence!“

„O tom radši ani nemluv! Vždyť víš, že by zastřelil každého chlapa, který by byl tak pošetilý, aby laškoval s jeho uzardělou ženuškou! Mého dědu jednou málem odbouchl, a to na tebe jenom zamrkal!“

Plácla Jamieho po rameni. „Po pětatřiceti letech manželství s Drummondem MacAlisterem by takový sladký mládenec jako ty potřeboval hodně lichotek, aby se ženská jako já začervenala! A jak se má děda? Doufala jsem, že ten starý zatvrzelý lotr sejde z hory a navštíví nás, ještě než padne sníh, ale celé dlouhé měsíce se vůbec neukázal!“

Emma ze své pozice nemohla vidět, jak Jamie nervózně stiskl čelisti a zrychlil se mu tep. „Teď se drží spíš doma. Sám jsem ho neviděl skoro dva měsíce.“

Muira odfrkla. „Nevěřím, že ten starý ďábel jen tak odpočívá v houpacím křesle! Kdyby šlo jen o něj, ještě teď předčí mladší a ty bys byl pořád v St. Andrews nebo v Edinburghu a hrál si na nóbl pána!“

Jamie předstíral, že se otřásl. „To bych nepřežil. Whisky tam neměla žádný říz a děvčata nebyla ani zdaleka tak pěkná jako ty!“

Muira vyhlédla do šera na dvoře a po tváři jí přelétl stín.

„Mám přinést pistole a zavřít na zástrčku? Máš někoho v patách?“

„Teď ne. Až na tlupu promáčených, hladových a utahaných chlapů, kteří by dali duši za misku horké řepy s bramborami a pozvání, aby si mohli na noc ustlat u tebe ve stáji!“

Muira si promnula ruce, jako by skutečnost, že byla uprostřed noci vytržena ze spaní, aby nakrmila desítku vyhladovělých mužů, odpovídala její představě ráje. „Hned postavím hrnec na kamna. A povím mladému Nabovi, aby zavřel ovce,“ dodala. Pak obrátila pozornost k Emmě a v karamelově hnědých očích jí zajiskřilo zvědavostí. „A kdo je tohle? Že by sis na planinách našel nějakou poloutopenou ondatru?“

Jindy by možná Emmu přirovnání k hlodavci zarazilo, ale v tuto chvíli nedokázala víc než s drkotajícími zuby slabě zakníkat na protest.

Cítila, jak ji Jamie pevněji objal. „Byl bych rád, kdyby ses o ni postarala, zašel bych mezitím ubytovat muže a obstarat koně.“

„Spolehni se, hochu.“ Muira se po něm káravě podívala a zakvokala jako starostlivá slípka: „A jak se tak na to ubohé dítě dívám, rozhodně se o něj postarám líp než ty!“

Sňala z háčku rozzářenou petrolejku a vykročila před nimi do místnosti. Útulná chalupa s nízkými stropy a pečlivě zametenou podlahou dlážděnou plochými kameny připadala Emmě po dvou nocích spánku na chladné zemi jako královský palác. Z rohového výklenku vedlo nahoru úzké dřevěné schodiště. Dům podle všeho neměl jen půdu, kde se spalo, ale patro se vším všudy.

Na odhalených dubových trámech visely na háčcích vedle železných pánví a měděných konvic voňavé kytice sušené rozmarýny a tymiánu. Jamie musel sklonit hlavu, aby se neuhodil.

Jakmile Emma zahlédla oheň vesele praskající v kamenném krbu, na všechny ostatní příjemné věci v pokoji zapomněla. Na omšelém koberci před krbem podřimoval starý lovecký pes s šedivým čenichem. Nejraději by ho odehnala a schoulila se na jeho místo.

Jamie ji opatrně usadil na lavici nejblíže k ohni, pak se napřímil a pošeptal cosi Muiře do ucha.

„Dobře, zařídím to.“ Žena krátce přikývla a lišácky mrkla.

„Až se vrátíš, bude všechno připraveno.“

Obrátila se a tleskla do dlaní, jako by chtěla horlivě splnit záhadný slib. Emma natáhla krk a čekala, zda se neobjeví trojice skřítků nebo snad trojspřeží, aby vykonalo její rozkaz.

Odkudsi, zřejmě z kychyně, se vynořily dvě dívky a protíraly si rozespalé oči. Jedna měla zdravě ruměnou pleť a krátký tupý nos a byla téměř stejně malá a statná jako paní domu, ale druhá byla vysoké, půvabné stvoření s tmavými, lesklými cikánskými kučerami a oblými ňadry, přetékajícími přes okraj hluboko vystřiženého živůtku.

Když dívka spatřila Jamieho, blýsklo jí v očích tak, že Muiřino přivítání bylo ve srovnání s jejím chladné a upjaté.

„Na mou duši, to je Jamie Sinclair!“ zavrněla spokojeně a dala si ruku v bok. „Už je to hodně dlouho, co jsi mě… totiž nás… navštívil!“

Jamie se rázně vyhnul Emminým očím a krátce kývl na pozdrav. „Vypadáš dobře, Brigito. Jako vždy!“

Emma jen zírala, užaslá jeho zrůžovělými lícemi.

Nemyslela si, že patří k mužům, kteří se červenají.

„Ty ještě líp!“ odvětila Brigita a měřila si ho pohledem od hlavy k patě, jako by ho nejraději vylákala na nejbližší seník k bujarým hrátkám. A podle toho, jak si olízla plné rty, by to nebylo poprvé.

Emma upřeně pozorovala drzou holčinu přes mokré provázky vlasů, pak si však uvědomila, co dělá, a rychle sklopila oči. Jamie už se naštěstí obrátil a kráčel zpátky ke dveřím, nepochybně rád, že se zbavil břemene své zajatkyně.

Muira zahnala obě služky zpátky do kuchyně. „Tak honem! Žádné okounění a lelkování! Máme hodně práce a málo času!“

Než Brigita zaplula s Muirou a druhou služkou do místnosti, věnovala Emmě pohrdavý pohled.

Emma skopla z nohou boty a stulila se do klubka k ohni, dokonale šťastná, že se může vyhřívat společně se starým loveckým psem. Ticho bylo přerušováno cinkáním nádobí, občasnou galskou kletbou a namáhavými kroky rozléhajícími se nahoru a dolů po schodišti za jejími zády. Oblečení už nebylo úplně mokré, ale nepříjemně vlhké. Vtom se znovu objevila Muira a podala dívce dřevěnou misku. Emma rychle spořádala obsah, a všímala si jen toho, že jídlo je teplé a vzdáleně se podobá zelenině, kterou znala. Stejně vděčně pak přijala také šálek horkého čaje, který jí Muira vtiskla do roztřesených rukou.

Chvíli blaženě vdechovala vůni a pak zvedla šálek ke rtům.

Tekutina klouzala hrdlem a zanechávala za sebou pálivé stopy. Emma zalapala po dechu. Neschopná promluvit vrhla po Muiře oklamaný pohled.

„Jen to vypijte, děvče,“ naléhala stará žena a složila své objemné tělo ke kraji krbu. „Whisky vás zahřeje rychleji než čaj!“

Emmu štípaly v očích slzy. Zadržela je a zkusmo upila druhý doušek čaje doplněného whisky. Muira měla pravdu. Oheň v hrdle brzy přešel v příjemné teplo, které hřálo v břiše a brzy se rozlévalo až ke špičkám prokřehlých prstů.

Nevěděla jistě, zda to způsobila whisky nebo soucitný Muiřin výraz, ale cosi jí rozvázalo jazyk a najednou se přistihla, jak vyhrkla: „Jak dlouho se s Jamiem znáte?“

„Od dob, kdy býval malý kluk a děda ho nosíval na ramenou jako na koni.“ Muira se usmála a na nadýchaných tvářích se objevily dolíčky. „Ramsey neudělal ani krok, aby se ho Jamie nedržel za šosy! Malý mohl zlobit a vztekat se, ale v dědových očích nikdy nic špatného neudělal. Málem mu puklo srdce, když v sedmnácti poslal hocha do té nóbl školy!“

„Škoda, že ho tam nenaučili způsobům!“ zamumlala Emma. Poté, co byla svědkem Brigitina bujarého přivítání, se pořád cítila podivně rozladěná.

Muira na ni káravě pohlédla. „Pozor na jazyk, děvče. Když má muž statečné srdce, žádné způsoby nepotřebuje. Bývaly kruté zimy, které bychom já s tím mým nepřežili nebýt Jamieho – a předtím jeho dědy. Dodávali nám mléko a maso v podobě jedné či dvou ukradených jalovic. Bez Sinclairových by nás Hepburn se svými psy dávno vyhnal z téhle hory do nížiny. Sinclairové jsou jediní, kdo člověku za hubených časů vypomůže masem i penězi. I tři mí mládenci jezdili s Jamiem rok předtím, než se oženili a usadili, aby sami vychovávali děti.“

„Obhajovala byste ho také tak, kdybych vám prozradila, že

mě unesl?“

Vzhledem k tomu, jak nadšeně se jejich hostitelka s Jamiem vítala, mohla Emma stěží očekávat, že teď vyjekne hrůzou a poběží na úřady. Přece jen však byla trochu v rozpacích, když se k ní žena naklonila a mateřsky ji popleskala po koleni.

„Něco takového jsem si myslela, drahoušku. Můj Drummond

mě ukradl rovnou otci pod nosem!“

Emma na ženu nevěřícně vytřeštila oči. „Chcete říct, že vás váš manžel také unesl?“

„Přesně tak.“ Muira si povzdechla a oči se jí při té vzpomínce lehce zamžily. „Přehodil mě koni přes hřbet a ujížděl se mnou před zraky poloviny vesnice! Mám šest sester a všechny byly zelené závistí!“

Ta žena je snad bláznivá, pomyslela si Emma, když viděla, jak Muira září spokojeností. Možná jsou šílení všichni Skotové.

„Ale nejsme přece ve středověku!“ Znovu upila čaje s whisky a ucítila narůstající vlnu rozhořčení. „Tam, odkud pocházím, se muž dámě, která se mu líbí, dvoří. Nadbíhá jí. Píše verše, ve kterých vychvaluje její půvabnou tvář, elegantní chůzi, něžnou povahu. Nehodí si ji přes rameno, aby ji odnesl do své jeskyně. Nebo chalupy,“ dodala a pokradmu se rozhlédla. Dům s prošlapanými hadrovými koberci a opotřebovaným, ale bytelným nábytkem vypadal jako místo, kde se život nejen žije, ale velebí.

„U nás se muži chovají civilizovaně. Jako gentlemani,“ dokončila upjatě, „ne jako surovci a divoši.“

„Ale na tom, co se odehrává mezi mužem a ženou v ložnici, nic civilizovaného není!“ Muira zamrkala. „Alespoň ne tehdy, je-li děvče šťastné.“

„A Muira odjakživa patřila k těm nejšťastnějším!“ ozvalo se Emmě přímo za zády a dívka vyděšeně nadskočila. Jamie zřejmě slyšel každé slovo jejího směšně zaníceného projevu.

„Jejích sedm urostlých synů a sedmadvacet vnoučat je toho

důkazem!“

Muira vstala a plácla ho přes paži a zasmála se nestydatým hýkavým smíchem. „To se pleteš, hochu. Je jich už osmadvacet! Zatímco jsi tahal toho ďábla Hepburna za ocas, Callumova žena porodila sedmé dítě!“

Po další připomínce, že její nastávající tady v horách nemá příliš obdivovatelů, Emma dopila nápoj jediným douškem a čekala, až Jamie vysvětlí Muiře, že tuhle dívku neukradl, aby ji učinil svou ženou, ale chce ji svému nepříteli prodat zpátky se ziskem. Jenomže on jí jednoduše vzal prázdný šálek z ruky, podal jej Muiře, a ji uchopil do náruče.

Zarazila se. Už nechtěla trpně snášet, aby se s ní zacházelo jako s pomalu chápajícím dítětem. „Pusťte mě, sire. Ráda bych, abyste věděl, že jsem dokonale schopná…“

„… následujících pět minut mlčet,“ dokončil klidně větu a kráčel s ní ke schodům.

Emma zmlkla, nechtěla vyvádět před Muirou a služkami. Dívky se znovu objevily a sledovaly, jak ji Jamie odnáší. Podsadité děvče pozorovalo výjev s otevřenou pusou, zatímco Brigita měla oči jako štěrbiny.

Stejně závistivě nejspíš přihlížely Muiřiny mladší sestry, když Drummond Mac Alister ujížděl z vesnice s vřískající nevěstou přehozenou přes hřbet svého koně. Emma věděla, že by se měla víc zajímat o to, zda Jamieho zacházení nepoškodí její pověst, ale stěží dokázala odolat dětinskému nutkání vypláznout na Brigitu jazyk.

Nahoře na schodech Jamie odbočil vlevo a nesl ji do pokoje na druhém konci úzké chodby, jakési malinké mansardy zastrčené pod okapem. Jediným nábytkem v místnosti byla židle s vodorovnými příčkami v opěradle, stolek s lampou a kulatá dřevěná káď, opásaná železnou obručí.

Káď s horkou vodou, ze které stoupaly kudrlinky páry.

„Obávám se, že tohle je to nejlepší, co jsem mohl udělat, vzhledem k tomu, že jsem neměl čas skládat ódy na vaši

půvabnou tvář a elegantní chůzi. Ani na vaši něžnou povahu,“ pronesl Jamie zachmuřeně.

Emma mu vyklouzla z náruče a vrhla se kupředu. Úplně zapomněla, že se na něj zlobí. V tu chvíli by mu odpustila všechno, dokonce i vraždu. Když se vyhřívala u ohně, slyšela, jak se služky plahočí po schodech sem a tam, ale byla otupělá chladem a vyčerpáním a vůbec ji nenapadlo, že tahají vědra s teplou vodou. Teď už věděla, co šeptal Jamie Muiře, než odešel ven ubytovat muže a obstarat koně.

„Ach, Jamie!“ vydechla a zakmitala špičkami prstů v

příjemně teplé vodě. „To je nádhera!“

Zvedla hlavu. Pozoroval ji s podivným svitem v očích.

Přestala se usmívat. „Co je? Proč se na mě tak díváte?“

„To je poprvé, co jsem z vašich rtů uslyšel své jméno.“ Sklouzl k nim očima a jeho laskavý pohled ji hřál i v místech, kam nepronikla ani whisky. „Líbí se mi, jak jste je vyslovila.“

Než si uvědomila význam jeho slov, byl pryč. Zůstala sama a rozechvělým prstem se dotkla svých lehce rozevřených rtů.

*

Ach, Jamie…

Jamie rázně vyšel z domu. Snažil se nemyslet na to, jak horoucně touží uslyšet ta slova z Emminých úst znovu, tentokrát však zakončená blaženým vzdechem nebo dokonce sténáním vyjadřujícím naprosté odevzdání, zatímco on bude klečet mezi jejími světlými stehny posetými pihami a…

Potlačil vlastní vzdech. Netrpělivé kroky ho přivedly na samý okraj skalnatého srázu za Muiřiným domem. Stále sněžilo, ale křehké vločky sotva dokázaly zchladit jeho horečně roztoužené tělo. Foukal mrazivý vítr, ale on neviděl nic než Emmu, jak se svléká a noří do horké vody, jako se on chtěl ponořit do ní.

Na to, aby se zabýval takovou bláznivou myšlenkou, už bylo příliš pozdě. Čekal celý život, aby z Hepburna vymámil, co chce, a jeho čas se nachýlil.

Jestli mu Hepburn dá, co od něj žádá, nezbude mu než dodržet slovo a poslat Emmu zpátky k onomu kostelu, a hrabě se stane jejím manželem, pánem i učitelem, otcem jejích dětí.

Zaťal pěsti. Už dávno dokázal přesvědčit sám sebe, že hrabě vlastní jen jedinou věc, bez které on, Jamie, nemůže žít. Pohrdal Hepburnovou nenasytností, domýšlivostí i neovladatelnou touhou po moci.

Koneckonců, proč by měl on – Jamie Sinclair – závidět hraběti starobylou hromadu kamení, když vlastní něco mnohem cennějšího – svou svobodu? Není uvězněný mezi čtyřmi zdmi jako v kleci, ale spává pod oblohou posetou hvězdami a celá hora je jeho královstvím. Proč by měl mít po ruce houf služebnictva, když má své věrné muže, ochotné jezdit po jeho boku, přestože jim nemůže slíbit víc než společnost přátel a dobrodružství?

A přesto tu stojí a prahne po Hepburnově pýše a naježené nevěstě. Proč jen to děvče není zhýčkaným, chamtivým stvořením, ochotným prodat své šťavnaté mladé tělo hraběti za pár diamantových náušnic nebo pláštěnku lemovanou hermelínem? Kdyby tomu tak bylo, nechtěl by ji teď tak naléhavě pro sebe. Nestál by tu v chladu, s tělem rozpáleným tak, že téměř cítí, jak mu pod botami taje sníh. Mohl být spokojený se ženou, která ho s radostí přijme v posteli a nebude žádat ani polibek, tím méně doživotní slib věrnosti.

Myšlenky téměř jako by vykouzlily ze sněhu pár ženských paží, které se zhmotnily a ovinuly kolem jeho pasu.

Zavřel oči a na krátký okamžik jediného bláznivého srdečního tlukotu, který pronikl až do slabin, dovolil sám sobě představu, že zmíněné paže patří Emmě. Že to je Emma, která navzdory sněhu vyhledala jeho společnost, osvěžená koupelí, s

pletí ještě vlhkou a zrůžovělou, a teď mu tiskne k zádům svá neodolatelná hebká ňadra.

O nos mu však nezavadila vůně deštěm omytého šeříku. Ucítil závan kouře z ohniště v kuchyni, podbarvený nezaměnitelným pižmem ženské touhy.

Otočil se a jeho povzdech byl v mrazivém vzduchu dobře viditelný. „Měla by ses vrátit dovnitř, Brigito, než tu takhle hloupě promrzneš na kost.“

Kyprá služka mu ovinula paže kolem krku a rozesmála se.

„Ale to přece nehrozí, když jsi nablízku ty, nemám pravdu? Jestli si dobře vzpomínám, máš svůj vlastní způsob, jak děvče rozehřát.“

Jamie zaúpěl. Brigita vklouzla odvážnou chtivou ručkou mezi jejich těla a přes jemné jelenicové kalhoty ho pohladila v choulostivých partiích.

„Ach, bože!“ vydechla a vrhla po něm rádoby upejpavý pohled. „Říkala jsem Gildě, že budeš dychtivý se se mnou dnes večer sejít. Ale netušila jsem, jak dychtivý!“

Jamie neměl to srdce jí povědět, že byl dychtivý do té doby, než si před dvěma dny přehodil přes sedlo jistou útlou mladou anglickou dámu.

Tak jako tak se nezdálo, že by měla náladu na konverzaci. Zaujatě mu přejížděla po krku vlhkými horkými rty a tiskla kyprá ňadra k jeho hrudi.

Jamie věděl, že by byl blázen, kdyby nevyužil její nabídky a rovnou tady a teď jí nevyhrnul sukně. Možná by to ulevilo neochabujícímu tlaku v podbřišku a pak by byl schopen začít uvažovat alespoň trochu rozumně. A potlačit vzrůstající posedlost po nevěstě jiného muže.

Spolkl ohavnou kletbu, objal Brigitu a plně se oddal jejímu naléhavému, smyslnému polibku.

Emma se opřela hlavou o okraj kádě, zavřela oči a vnímala, jak voda vyhání poslední zbytky chladu z jejího těla.

Doznívající teplo whisky spolu s lákavě hřejivou vodou, která jí omývala ňadra, vyvolalo příjemnou dřímotu.

Služky nezapomněly na čistou žínku a mýdlo a přes okraj kádě ležel přehozený lněný ručník. Drsné mýdlo zřejmě vyráběla sama Muira, ale Emmě připadalo stejně báječné, jako by pocházelo z Paříže a bylo cítit po levanduli. Vytvořila bohatou pěnu a beze spěchu smývala z pokožky a vlasů špínu z cesty.

Ponořila se hlouběji, poslouchala, jak kolem trámů hvízdá vítr, a bezmála vzdychala blahem. Věděla však, že se nakonec bude muset vynořit. Měla strach, že kdyby tu lelkovala příliš dlouho, Jamie by se mohl vrátit a chtít se k ní přidat.

Vzpurná fantazie jí proti její vůli přivedla na mysl představu, jak se Jamie noří do vody nahý, jak ho Pánbůh stvořil, a s prohnaným úsměvem ji tiskne do náručí. Statné tělo má mokré a hladké jako tuleň. Zaplavilo ji teplo jiného druhu, růžové uzlíky bradavek byly najednou pevné a teplo v břiše se plíživě rozlévalo níž, až do nejtajnějších míst jejího těla.

Seděla vzpřímeně ve vaně, oči otevřené. Navzdory svěžímu vzduchu, který jí laskal tváře, si najednou připadala, jako by měla horečku. Přitiskla si hřbet ruky k čelu. Možná byla příliš dlouho vystavená drsným přírodním živlům. Nebo má smrtelnou zimnici. Nekonečné hodiny snila o Lysanderovi v soukromí své koupelny – bylo to jediné místo, kde mohla uniknout zvědavým pohledům sester –, ale takové obrazy ji nikdy předtím netrápily. Dokonce i v nejodvážnějších představách byl Lysander oděn jako pravý gentleman, módní hesenské boty vždy pečlivě vyleštěné, kravatu bezvadně uvázanou. V jejích nejodvážnějších představách nikdy neučinil nic troufalejšího, než že jí uloupil z našpulených rtů polibek.

Zamračila se. Ne že by na něj ještě myslela. Stěží si vybavila jeho obličej. Z tváře, která kdysi byla jejím očím neuvěřitelně milá, nezbylo víc než rozmazaná šmouha. Jeho vlnité vlasy už se v jejích vzpomínkách neleskly jako zlato, ale

zdály se bledé a nevýrazné jako kukuřičné slupky. Jeho dokonale modulovaný hlas s bezchybnou výslovností a výraznými souhláskami byl vlažný jako včerejší čaj. Nebyl ani trochu zastřený, nikde ani stopy po doutnající vášni, nic, co by ženu přimělo snít o samotě v koupeli nejen o polibcích.

Znovu ji přepadla znepokojivá horkost. Emma rychle vstala z kádě a utřela se do ručníku. Hrozila se vyhlídky, že jí nezbude než vklouznout zpátky do provlhlého oblečení, když si všimla, že na dřevěném hřebu opodál visí noční košile.

Přetáhla si příjemně šustivý, čerstvě vypraný a vyžehlený oděv přes hlavu. V tu chvíli se zbloudilý závan větru opřel do okna pod vikýřem a s bouchnutím je otevřel. Místností se přehnal chladný vzduch a Emmě okamžitě naskočila husí kůže.

Spěchala okno zavřít, ale prsty jí na kličce zkameněly. Na okraji srázu spatřila dvě postavy v pevném objetí.

Sníh vrhal na kamenitý terén za domem mimořádný jas a Emma snadno poznala Jamieho v náručí jiné ženy.

Z pohledu na ty dva Emmu polilo horko, pak chlad – jako by ledové vločky už nevířily venku za oknem, ale v jejím srdci. Toužila odvrátit oči, ale nedokázala to. Brigita ovinula Jamiemu paže kolem krku ještě pevněji, zaklonila hlavu a smála se na něj a na pozadí snědé pleti zářily její bílé zuby. Emma neslyšela, co dívka říká, ale když vklouzla rukou mezi jejich těla, Jamie prudce zaklonil hlavu a zatnul zuby. Jeho

výraz bylo až příliš snadné rozluštit.

Zatvářil se jako člověk zápasící s nějakou strašnou, přesto však nádhernou bolestí. Muž, který chce silou vůle učinit vše, aby se toto soužení proměnilo v potěšení.

Brigita se chopila příležitosti. Laskala ho rty na krku a tiskla se ňadry k jeho hrudi, tam, kde měla ještě nedávno Emma opřenou hlavu. Pak Brigita zaklonila hlavu v tiché výzvě a odhalila půvabnou šíji. Emma napínala zrak přes padající sníh a téměř by přísahala, že zahlédla, jak Jamie zaváhal. Nejspíš jí to ale za víření vloček a přízračného světla jen tak připadalo, protože vzápětí dívku objal silnými pažemi a se zjevnou lačností se zmocnil jejích chtivých úst.

Emmu přepadlo nutkání zavřít okno tak prudce, až se zatřesou tabulky, ale přemohla se a tiše ho zaklapla.

„Ach, Jamie…,“ zasténala Brigita v odezvě na mužovy polibky. Jamie otevřel oči. Přestože vnímal pod rukama Brigitiny dráždivé křivky, hlas, který pronesl jeho jméno, patřil Emmě, před sebou viděl Emminy rozzářené oči, pod svými ústy cítil její rty – rozevřené, vlhké a dychtivé po jeho polibku.

A po všech potěšeních, která by v rukou hraběte nikdy nepoznala.

Uchopil Brigitu za ramena a jemně – ale nesmlouvavě – ji od sebe odtáhl. „Bude lepší, když se vrátíš do kuchyně, než paní domu zjistí, že jsi pryč. Mám za sebou hodně dlouhou cestu a jsem víc unavený, než jsem si myslel.“

Brigita si založila ruce v bok a pomalu přimhouřila oči.

„Ale ne zas tak unavený, abys nevynesl do schodů ten hubený uzlík kostí. Vzhledem k tomu, že to neudělal déšť, doufala jsem, že ji nakonec utopíš v kádi.“

Jestliže Brigita ve víru vášně vypadala působivě, pak zmítaná žárlivostí byla přímo velkolepá. Jamie napůl očekával, že na něj kyprá kráska s havraní hřívou začne syčet a prskat jako vzteklá kočka.

„Dovolíš, abych tě doprovodil do domu?“ nabídl jí a doufal, že tím zabrání, aby mu vyškrábala oči.

„Jen se kvůli mně přespříliš neobtěžujte, sire,“ pronesla posměšně líbezným tónem a pokračovala: „Jsem si jistá, že Angus nebo Malcolm nebudou natolik unavení, aby za takové chladné noci nezahráli pěknou holku!“ Vzpurně pohodila kudrnami. „Nebo Angus a Malcolm.“

Jamie pozoroval, jak zavrtěla zadkem a vyrazila ke stájím, a zamumlal: „Pomáhej těm chlapcům Bůh!“

Bohužel sám potřeboval pomoc všemohoucího víc. Jeho krátké zastavení s Brigitou způsobilo, že byl ještě dychtivější než předtím a tlak v podbřišku přerostl v nepřetržité vzrušení, které bylo stejně bolestivé jako nepřehlédnutelné.

Vykročil k domu a už teď se proklínal za to, že je takový blázen.

Zaklepal na dveře koupelny, a když se nedočkal odpovědi, opatrně otevřel dveře. Emma seděla na židli s rukama škrobeně složenýma v klíně.

Muiřina vypůjčená noční košile zahalovala křivky jejího těla. Pihovaté tváře měla ještě zrůžovělé koupelí, kolem obličeje záplavu vlhkých rezavých kadeří.

„No, tak to tedy rozhodně netrvalo příliš dlouho,“ řekla a střelila po něm pohrdavým pohledem.

Zachmuřeně pozoroval její vzpurná ústa. Když odcházel, málem to vypadalo, že se mu vrhne kolem krku a zaplaví jeho tvář vděčnými polibky. Teď se zdálo, že by mu nejraději strčila hlavu do chladnoucí vody v kádi a počkala, až přestanou vycházet bublinky.

Měl dojem, že dnes v noci dohání ženy k zuřivosti. Jenomže když Brigita nakvašeně odkráčela, věděl proč, ale důvod Emmina náhlého výbuchu špatné nálady pro něj byl naprostou záhadou.

„Myslel jsem, že jsem vám nechal na koupel dost času,“ řekl opatrně.

„To je od vás ovšem velmi velkorysé, že myslíte na moje potřeby a teprve pak na ty své,“ odvětila a opovržlivě zasupěla.

„Protože jak jsem pochopila, většina mužů se stará jen o vlastní uspokojení. A to všemi nezbytnými prostředky…, zvlášť těmi nejpříhodnějšími…,“ jízlivě se ušklíbla, „nebo nejobvyklejšími.“

Vítr na protest zahvízdal kolem okapu, jakoby odezvou na její náladu. Okno v rohu varovně zarachotilo, pak se s bouchnutím otevřelo a místností zavířil vítr se sněhem.

Jamie vykročil, aby zjednal nápravu, ale zarazil se s rukou na kličce. Tenká pokrývka sněhu odrážela každý paprsek světla, včetně svitu lampy pronikajícího okny z kuchyně, a přestože byla noc, venku se zdálo být jasno jako za rozbřesku.

Ohlédl se po Emmě. Seděla vzpřímeně, půvabnou bradu vysunutou. Ramena měla strnulá a páteř rovnou, že se téměř nedotýkala zády židle. Vtom mu svitlo a do obličeje se vloudil úsměv.

Klidně zavřel okno, pak se jí znovu připletl do výhledu. Přehnaně zívl, aby zakryl úsměšek. „Jsem tak utahaný, až se mi zavírají oči. Počítám, že dnes budu spát jako nemluvně.“

„Nejspíš ano.“ Podívala se na něj a v tu chvíli byl rád, že nechal pistoli dole s věcmi. „Náhlá a prudká námaha mívá takové následky.“

Rozhodil rukama a pohlédl na ni záměrně lenivýma očima.

„Ani si nevzpomínám, kdy naposled jsem se cítil tak… vyčerpaný.“

Teplota v místnosti klesla o dalších pár stupňů. Úkosem pohlédl k oknu, aby se přesvědčil, že klička znovu nepovolila.

„Překvapuje mě, že ještě máte sílu mluvit. Natož stát.“

Jako by s ní naprosto souhlasil, opřel se plnou vahou o káď a těžce vzdychl. „Nohy mám slabé jak čerstvě narozené jehně. Nejraději bych se tam sesunul.“

„V tom vám rozhodně ráda pomohu!“ Vmžiku byla na nohou, přiskočila k němu a s překvapivou silou ho udeřila do hrudi, až zavrávoral a padl po zádech do kádě. Přistál s mocným šplíchnutím a zmizel pod hladinou.

Když se vynořil a překvapeně kolem sebe prskal vodu, Emma si vykračovala ke dveřím, jako by byla odhodlaná urazit celou cestu z hory dolů v noční košili a bosa.

Jamie se namáhavě postavil, oblečení přilepené k tělu. Odhodil si mokré vlasy z čela. „Kam máte namířeno, děvče?“

„Jdu se vyspat na předložku ke krbu, tam co leží pes. Nepochybuji, že vy si k sobě do postele někoho seženete! A můj společník bude mít zřejmě lepší způsoby než vy. A míň blech!“

Jamie se opřel rukou o okraj kádě, přehoupl se ven a dvěma dlouhými kroky byl u ní. Aniž zpomalil, popadl ji do náručí a přehodil si ji přes promáčené rameno.

„Okamžitě mě pusťte, vy ničemo!“ vyštěkla a tloukla ho malými pěstmi do zad. „Jsem už unavená z toho, jak mě taháte po téhle bezútěšné zemi, jako bych byla pytel brambor!“

Vzteklému kopání nohama nevěnoval pozornost a vynesl ji ze dveří. V promáčených botách mu při každém kroku čvachtalo. „Opravdu bych rád byl u toho, až hrabě zjistí, že si nevzal mňoukající anglické kotě, ale prskající divokou kočku! Jestli vám to ještě nikdo neřekl, děvče, vězte, že když žárlíte, jste okouzlující!“

Rozhořčením se zajíkla. „Tak já žárlím! Nebuďte směšný! Přece nebudu žárlit jen proto, že jsem vás zahlédla, jak osaháváte na dvorku před kuchyní nějakou cuchtu? A vůbec, já nejsem ani trochu žárlivá! Mně se ulevilo! Teď když máte po ruce tu couru, díky které můžete uspokojovat své základní potřeby, alespoň přestanete vyhledávat směšné záminky, abyste mě mohl líbat a dotýkat se mě. A přestanete se na mě dívat tak nesnesitelně drzým způsobem!“

Jamie pronesl k pěkně tvarovanému zadečku, který malebně spočíval na jeho rameni: „A to znamená jak?“

„Jako bych byla ovocný pohár s čerstvými jahodami a šlehačkou a vy jste za celý bídný život neměl nic jiného než chleba a vodu!“

Jamie zůstal beze slova stát. Emma se zarazila. Přestala kopat a tlouci kolem sebe a ležela mu bezvládně přes rameno jako půlka skopového.

Když se dal znovu do pohybu, kráčel ještě rozhodněji. Z pokoje na konci chodby právě vyšla služka Gilda a v pevných pažích držela kupu zmuchlaného prádla. Když se k ní Jamie přiřítil, zděšeně vykřikla a přitiskla se ke zdi.

Obě brady se jí chvěly. Ukázala hlavou ke dveřím. „Paní mi nakázala, abych rozdělala oheň v krbu. To ubohé děvče se prý dnes má vyspat v její posteli.“

„Vyřiďte paní, že to ubohé děvče a já jsme jí velmi vděčni,“ odvětil Jamie, rázně přešel kolem a nohou zabouchl dveře rovnou před dívčiným udiveným obličejem.

Přikročil k posteli a nešetrně hodil Emmu doprostřed péřové matrace. Jak byl mokrý, umáčel jí noční košili a ta

zprůsvitněla. Látka přilnula k jemným oblinám jejích ňader a naznačovala svůdné výběžky bradavek tak lákavě, že by nejraději sklonil hlavu a laskal je špičkou jazyka.

Mžourala na něj jako převrácená želva. Naklonil se nad ní opřený o ruce a kolena a hlavu měl tak blízko, že se téměř dotýkali nosy a rty. „Ujišťuji vás, děvče, že Brigita byla mimořádně ochotná uspokojit mé ‚základní potřeby‘. Já jsem ale její nabídky nevyužil. Kdybych to udělal, byl bych teď dole u ní a dělal s ní všechny ty věci, které bych tolik chtěl dělat s vámi!“

Jamieho chraplavý hlas způsobil, že se Emma zachvěla kdesi hluboko uvnitř, v tajných končinách, kterých se doposud nikdy nic nedotklo.

Stěží popadala dech, uvězněná mezi lákavě měkkou matrací a statným hřejivým Jamieho tělem.

Chce ji. Teď když ho dohnala k přiznání, neměli se kam schovat před pravdou. Rozhodně ne za jalové zapírání a malicherné hašteření. Ani za jeho opovržení k hraběti a její oddanost vůči zmíněnému starci. A už vůbec se před ní nemohli skrýt v útulné Muiřině posteli.

Dělit se s Jamiem o chladnou tvrdou zem bylo něco naprosto jiného než sdílet s ním postel. S jeho tělem nad sebou až příliš snadno chápala, jak bylo na tomto lůžku zplozeno sedm statných synů a jak mohou žena s mužem trávit chladné horské noci, kdy se doba mezi západem slunce a svítáním zdá být stejně temná a nekonečná jako zima.

Olízla si vyprahlé rty. „Kape z vás voda.“

Jamie počkal, až na její tvář jako slza dopadne další kapka vody z koupele, a pak se od ní odtáhl a dosedl na paty. Boky jí svíral kolenami. Přetáhl si přes hlavu košili, odhodil stranou a odhalil vzrušující nahé tělo. Svaly na hrudi se mu ve světle ohně z krbu bronzově leskly. Oběma rukama si odhrnul vlasy z obličeje. Neholené tváře nechávaly vyniknout jeho půvabným pravidelným rysům.

Je pohledný. A nebezpečný.

Vlhké kalhoty mu těsně přilnuly k bokům a silným stehnům a Emma měla ještě méně důvodů pochybovat o jeho slovech.

Rychle uhnula pohledem a podívala se mu do očí, vystrašená, zda si nechce stáhnout také kalhoty.

„Už to dělám zase, že, děvče? Dívám se na vás, jako na pohár s čerstvými jahodami…“ Laskal chtivým pohledem její bezbranná ústa, pak pomalu klouzal níž, přes místečko na krku, kde byl zřetelně znát bláznivě rychlý tep, a dál po nepravidelně se zvedající a klesající hrudi až po výběžek mezi stehny, lákavě zakrytý vlhkou noční košilí. „A šlehačkou,“ dodal ještě chraplavějším hlasem a vrátil se pohledem k jejím rtům. „Mám dojem, že se zase pokusím najít nějakou směšnou záminku, abych vás mohl políbit.“

„Například?“ zašeptala a předem věděla, že její pošetilá výzva nezůstane nevyslyšena.

Sklonil se, zlehka se dotkl rty jejího ucha a zašeptal hlubokým hlasem, až se zachvěla touhou: „Třeba že už jsem z chleba a vody otrávený.“

Než se stačila nadechnout, Jamie zakryl svými ústy její a laskal její rty tak něžně, že bylo téměř nemožné odolat a nevpustit ho dál, aby okusil víc. Ovinula mu paže kolem krku. Rozevřel jazykem její rty a naléhal, aby se účastnila hodování. Její jazyk tančil s jeho tak divoce a nespoutané, až ji to samotnou překvapilo. Tohle nebyla jen lákavá příchuť potěšení, ale hostina pro její strádající smysly.

Jeho polibek způsobil, že zatoužila po požitcích, které nedokázala pojmenovat. Prahla po čemsi sladším než med a mnohem sytějším než ambrózie. Přejížděla mu prsty po vlhkých vlasech, až vytvořily kolem jejich obličejů hedvábný závoj. Zasténal.

Jeho ústa přinášela jejím příjemné pocity, ale blaho pramenící z vlhkého tepla rozlévajícího se z jeho rtů po jejím citlivém hebkém hrdle, z laskání ušního lalůčku a jemné pleti za uchem, se jednoduše nedalo slovy popsat. A když uchopil lalůček mezi zuby a jemně stiskl, nejprve zděšeně vyjekla, ale vzápětí sténala potěšením.

Umlčel její sténání ústy a dalším lačným polibkem a upozornil ji tak, že jeho chutě by rozhodně neuspokojilo pouhé

přitisknutí rtů k zápěstí dámy či kradmý polibek kdesi ve výklenku tanečního sálu.

Jamie Sinclair není žádný gentleman. Je to muž.

Navzdory dravým polibkům však měl neodolatelně něžné ruce. Když jí položil přes vlhkou košili svou širokou dlaň na ňadro, zapadlo do její jamky, jako by bylo stvořené právě pro ni. A obavy, že je ve srovnání s kyprou Brigitou příliš drobná, spolehlivě zahnalo Jamieho spokojené zasténání.

Nikdy by si nepomyslela, že tak silné ruce umí být natolik něžné – nebo hbité. Jamie znovu a znovu zlehka přejížděl mozolnatým bříškem palce po pevném uzlíku její bradavky a vyvolával v ní nádherné napětí. Sténala vzrušením a tiskla stehna k sobě a měla dojem, jako by ji hladil všude najednou.

Vyložil si její vzdechy jako výzvu a zakryl ji svým tělem. Za potemnělými okenními tabulkami sice přibývalo sněhu, ale Emma už nevěřila, že jí někdy bylo nebo bude chladno. Rozhodně ne, když ji zahřívají Jamieho paže, jazyk rozněcuje v ústech žhavou jiskru touhy a bystré ruce hladí tak, že rozdmýchávají tuto jiskru v jasný plamen. Ten navíc vyšlehl do nebezpečných výšin, když Jamie kolenem oddělil její nohy od sebe a položil jí své boky mezi stehna. Vzdychl a tím ji upozornil, že nebýt zmačkaných záhybů noční košile a jeho mokrých jelenicových kalhot, nespočíval by teď na ní, ale v ní.

Propletl své prsty s jejími a zlehka jí přidržel ruce u hlavy. Opřel se vahou horní části těla do vzájemně propletených rukou a pohupoval se mezi jejíma nohama v rytmu, který byl pro ni nový, ale jinak starý jako okolní hory. Jejím roztouženým tělem se začaly valit vlny potěšení. Místo aby se odtáhla, přitiskla se bedry k němu.

Chvěla se na samém okraji propasti čehosi hrozivého a zároveň nádherného a vtom si uvědomila, že to dělá znovu – přivádí sebe i svou rodinu ke zkáze jen proto, aby učinila zadost vlastním sobeckým touhám. Možná opravdu patří k ženám, o nichž matka mluvila s takovým opovržením: k těm,

které jsou schopné obětovat všechno, co je řádné a ušlechtilé, a přivolat neštěstí jen kvůli několika tajným okamžikům potěšení pod mužskýma rukama… A pod mužským tělem. Ani teď se však necítila zahanbená. Touhou se zalykala a prožívala radost. A kupodivu právě onen nedostatek studu, onen ohromující pocit patřičnosti, který se jí zmocňoval v Jamieho náručí, ji vyděsil tak, že před jeho polibky odvrátila obličej.

Zarazil se, zvedl hlavu a pohlédl jí do očí.

Měla strach, že se rozpláče, ale silou vůle před jeho ostražitým pohledem neuhnula. „Prosím. Tohle já nechci.“

Když ta slova šeptala, dobře věděla, že když Jamie bude chtít, usvědčí ji ze lži. Stačí, aby se znovu začal pohupovat v útlých bocích.

Zachmuřil se, ale nedůtklivým výrazem nedokázal skrýt nevyřčenou naléhavou prosbu v očích. „Některé věci s vámi mohu dělat, děvče. Pro vás. Existují potěšení, která vám mohu poskytnout, aniž bych ohrozil vaši nevinnost. On to nepozná. Nikdo, to nepozná.“

Emma i přes zmíněnou nevinnost pochopila, co jí nabízí.

Ale věděla i to, jakou cenu by za to oba zaplatili.

„On to možná nepozná,“ řekla tiše, neschopná překonat zoufalý tón. „Ale já ano.“

Jamie na ni dál hleděl, jako by její slova zvažoval. Prsty měla dosud propletené s jeho, stehna necudně a bez zábran rozevřená, byla v pravém smyslu slova jeho zajatkyní. Dosud cítila, jak ji tlačí jeho mužství – horké a pevné.

Jediným prudkým pohybem se od ní odtáhl a vstal, jako by

měl obavy, že bude-li otálet, nedokáže se od ní odloučit.

Zmýlila se. Zase jí bude zima. Měla dojem, že sníh nahromaděný za oknem napadal dovnitř a vnesl do místnosti chlad, jaký žádný oheň nezazené.

Jamie na ni ani nepohlédl. Vzal mokrou košili a přehodil si ji přes ramena. Vzrušené mužství vzhledem ke střihu kalhot nijak skrýt nemohl.

Když přikročil ke dveřím a otevřel, Emma si klekla na posteli a zeptala se: „Jdete za ní?“

Zůstal stát, ale neotočil se k ní. „Ne, slečno Marloweová,“

řekl po chvíli. „Jdu dokončit koupel.“

Emma cítila, že by nejraději bouchl dveřmi, až se budou otřásat trámy, ale Jamie za sebou přepečlivě zavřel.

Poslouchala jeho vzdalující se kroky, pak sebou hodila na záda na zmačkané ložní prádlo a upřeně se zahleděla do stropu. Věděla, že na takovou otázku neměla právo.

Natož aby očekávala, že se jí po jeho odpovědi uleví.

Když Emma nazítří ráno vyšla z domu, zjistila, že kouzlo, které ji tak očarovalo při příjezdu, zmizelo. V noci se vrátil déšť a smyl všechny slábnoucí stopy sněhu i magickou atmosféru. Už nepršelo, ale mraky stále visely nízko nad horským údolím a vrhaly na mýtinu přízračný stín.

Po Jamieho odchodu si myslela, že se bude donekonečna převalovat na posteli a vůbec neusne, ale únava, doznívající účinky whisky a neodolatelné teplo vysoko nastlaných patchworkových pokrývek udělaly své. Když se probudila, našla v nohách postele přehozené prosté, ale praktické vlněné šaty a pár tlustých kostkovaných punčoch. Nevraživě doufala, že nepatří Brigitě. Oblékla si svršky, obula Bonovy boty, a sešla dolů. Nevítal ji nikdo kromě starého loveckého psa. Na stole ležel čerstvě upečený bochník chleba. Ukrojila si ještě teplý krajíc, namazala smetanově žlutým máslem a vyšla ven. Cestou ukusovala z uloupené kořisti.

Někteří muži už vyvedli koně na blátivý dvůr a připravovali je k odjezdu, ale jejich vůdce nebyl v dohledu. Proti své vůli přemítala, zda Jamie zalitoval, že jí tak ukvapeně dal najevo lásku. A teď podřimuje někde v útulném seníku s nahou Brigitou schoulenou v náručí.

Nebo nepodřimuje, pomyslela si a chuť k jídlu ji najednou

přešla.

V tu chvíli se na dvůr přimotal Angus – ale mohl to být Malcolm – s Malcolmem – pokud to nebyl Angus – v patách. Oba vypadali, že nezamhouřili oka. Angus zíval a Malcolm měl ztěžklá víčka napůl zavřená. Malcolm klopýtl a vrazil rovnou do zadku jednoho z koňů, až sebou Emma škubla. Vysloužil si hlasitou kletbu od majitele zvířete a tak tak že ho neklidný kůň nekopl. Záhada jejich vleklého vyčerpání vyšla najevo, když po chvíli připlula na dvůr Brigita se lstivým úsměvem na rtech a kousky slámy vyčuhujícími z rozcuchaných kadeří. A hrozilo dokonce ještě víc než včera, že se jí kyprá ňadra přehoupnou přes okraj napůl rozvázané šněrovačky. Emmě se jako zázrakem vrátil apetýt a zhltla zbytek chleba.

Ostatní muži s neskrývaným úžasem pozorovali, jak Brigita mávla na dvojčata. „Sbohem, mí sladcí hoši,“ trylkovala.

„Doufám, že se tu zase ukážete!“

Jeden z chlapů vyloudil jakýsi oplzlý zvuk a ostatní vybuchli smíchy. Brigita se naparovala před vděčným publikem a škodolibým pohledem pročesávala dvůr. Když nenašla, co – nebo koho – hledala, vítězný úsměv zmizel a místo toho našpulila rty.

Loudavě došla až k Bonovi, který nasazoval svému hnědákovi uzdu. „Můžete ode mě něco vyřídit bratranci,“ řekla dost hlasitě, aby ji bylo slyšet až dolů do nížiny. „Povězte mu, že Angus s Malcolmem jsou dvakrát takoví chlapi jako on.“

Drze pohodila kadeřemi a pokračovala do domu, s jasným vědomím, že všichni muži na mýtině upírají pohled na její přehnaně rozvlněné boky.

„Ono by se taky dalo říct, že bylo potřeba dvou mužů, aby nahradili Jamieho… ehm… náklonnost k děvčeti,“ prohodil Bon, když odešla, a vyvolal u svých kumpánů další salvu smíchu.

Emma opatrně našlapovala bahnem k Bonovi. Nesměle pohladila koně po hladké červenohnědé šíji a zeptala se. „Viděl jste už dnes ráno pana Sinclaira?“

Bon obrátil pozornost ke své práci a ukázal bradou k úzké stezce vinoucí se z mýtiny hlouběji do lesa. Emma se zamračila. Bon nebyl jako ostatní. Nebylo pro něj příznačné, aby se vyhýbal jejímu pohledu.

Vykročila k cestě. „Opatrně děvče. Terén může být zrádný.“

Zneklidnělá jeho varováním se vydala klikatou pěšinou přes les. Déšť rozptýlil sníh a vítr zase rychle zaháněl poslední stopy deště. Nikdy nepoznala končiny, kde by bylo tak nestálé počasí, ale měla dojem, že naprosto odpovídá drsným povahám mužů, kteří tuhle horu nazývají svou milenkou.

Zašla nepříliš hluboko do lesa. Odhrnula větrem pokroucenou větev jeřábu, vyšla z řídnoucích stromů a ocitla se na širokém srázu. Rokle pod ní by zřejmě vypadala holá a nepřívětivá, nebýt jemné nafialovělé mlhy, která se začínala rozlévat po kamenitém povrchu. Z úchvatného pohledu se Emmě sevřelo srdce, téměř zalitovala, že nemůže být u toho, aby viděla z tohoto zvláštního příhodného místa vřesoviště v plném květu.

Jamie trůnil na objemném balvanu, který se nápadně podobal hlavě spícího lva, a černé vlasy mu vlály ve větru. Byl čerstvě oholený a vypadal mladší a zároveň jaksi nepřístupnější.

Když se blížila, vzhlédl a pero v ruce zůstalo nehybně viset nad útržkem papíru položeného na menším kameni, který zřejmě sloužil jako provizorní stolek.

Emminy kroky znejistěly. Poté, co viděla Brigitu, jak se vrací z vášnivé schůzky na seníku, velmi dobře si uvědomovala, že kdyby včera večer nevyhostila Jamieho ze své postele, mohly to být její rozcuchané kadeře, její rty

zrůžovělé a naběhlé od jeho polibků, její oči zamžené vzpomínkami na zapovězená potěšení, která spolu sdíleli.

Vzhledem k tomu, jak se rozešli, neočekávala právě nejvřelejší přijetí, ale Jamieho výraz byl ještě obezřetnější než Bonův. „Kdo vám řekl, kde mě najdete?“

„Váš bratranec.“

„To jsem si mohl myslet,“ zamumlal a namočil špičku pera do lahvičky s inkoustem, kterou měl postavenou vedle kolena.

„Strká nos do mých záležitostí od té doby, co se naučil lézt. Házel mi štěnice do kolébky, jenom aby slyšel, jak vřeštím.“

„Víte jistě, že není příliš pozdě psát ódy na mou jemnou povahu?“ odvážila se říci a kývla bradou k papíru.

Naškrábal na něj další řádek. „Zřejmě jste překvapená, že zaostalý Skot vůbec umí psát. Nebo číst.“

„Předpokládám, že kdybyste neprošel jistou zkouškou způsobilosti, v St. Andrews by vás nepřijali!“

„Můj děda mě naučil číst a psát gaelsky.“ Vrhl po ní uštěpačný pohled. „Latinsky a francouzsky jsem se naučil sám.“ Znovu namočil pero do inkoustu a provedl rázný tah.

„A kde jste získal knihy?“

„Nekradli jsme jen zlato, stříbro a krávy. Kdykoli se děd doslechl, že Hepburn očekává novou zásilku knih pro svou knihovnu…,“ ztichl a ďábelský úsměv výmluvně napovídal, co následovalo.

„No, hlavně že jste ty dovednosti, které vám děd předal, dobře využil!“

Úsměv mu zmizel z tváře. „Kdyby věděl, že jsem je zrovna použil, abych sepsal požadavek na výkupné, moc velkou radost by neměl.“

Emma ucítila ostré bodnutí u srdce.

Nemá však právo cítit se zrazená. Věděla přece, že tahle chvíle přijde. Mohla by cítit úlevu, to ano. Právě splnil, co jí slíbil, ne? Jakmile hrabě doručí výkupné, Jamie ji propustí. Bude volná a může se vrátit do milující náruče své rodiny,

volná, aby znovu zaujala roli odpovědné dcery a nevěsty muže, ke kterému necítí lásku ani touhu.

Sotva může vyčítat Jamiemu, že když sama mluví, dívá se na ni a ne skrze ni, jako tomu bývá u ní doma. Nemůže mu spílat, že dal jasně najevo, jak rád by uškrtil jejího někdejšího snoubence i Lysandera, místo aby ji obvinil z chyb. Nemůže mu mít za zlé, že se v jeho náručí cítí bezpečná a on představuje největší hrozbu, jaké kdy její srdce čelilo.

A už vůbec ho nemůže nenávidět za to, že ji přiměl, aby uvěřila – třeba jen na prchavý, nádherný okamžik, kdy se s ním dělila o jeho lože i polibky –, že může muži stát za víc než jen zlato nebo stříbro.

„Tak na kolik si mě ceníte?“

Jamieho pero přestalo psát. Ze špičky se uvolnila kapka inkoustu a rozstříkla se na papíru jako krůpěj krve.

Emma se pokoušela promluvit veselým tónem. „Pět set liber? Tisíc? Můj otec mě prodal za pět tisíc liber, proto bych vám doporučovala, abyste se nespokojil s menším obnosem. Jsem si jistá, že hrabě bude ochoten zaplatit za lůno určené k plození jeho budoucích synů drahé peníze.“

Jamie svíral pero tak pevně, že by se nedivila, kdyby je rozlomil. Nebýt jediného svalu, který mu ustavičně cukal ve tváři, mohl být jeho profil vytesán z kamenných útesů hory tyčící se nad nimi.

Když se konečně otočil a pohlédl na ni, ťal ji pronikavým pohledem rovnou do srdce. „Příliš se podceňujete, Emmaline Marloweová.“

Emma si neuvědomila, že přestala dýchat. Teprve když se vrátil ke psaní, rozechvěle se nadechla. Odvrátil od ní zrak o zlomek vteřiny později, než stačil skrýt záblesk emocí. Cítil vinu? Lítost? Touhu? Ať tak či tak, city mu nezabránily, aby rázně naškrábal dolů na papír své jméno a zpečetil tak její i svůj osud.

Foukl na stránku, aby inkoust zaschl, potom papír svinul a

převázal páskem kůže. Jeho pohyby byly rychlé a neosobní.

Mezi stromy se objevil Graeme, a když spatřil Emmu, zpomalil. Sklonil hlavu a plaše těkal pohledem z jednoho na druhého. „Bon říkal, že jste se po mně sháněl, sire.“

Jamie vstal a podal chlapci svitek. „Dohlédneš, aby se tohle co nejdřív dostalo hraběti do rukou. Počkáš na odpověď a bez meškání mi ji doručíš. My budeme čekat v troskách kostela na severní straně hory.“

Graeme převzal od Jamieho dopis. Odhrnul si z čela světlý pramen vlasů a ostýchavě se Jamiemu uklonil. „Dobře, sire. Udělám, co říkáte. Jsem jedním z vašich mužů.“

Uklonil se ještě dvakrát a pak vyrazil zpátky k domu. Málem běžel, tak horlivě chtěl dokázat, že si zaslouží Jamieho důvěru.

„A co teď budeme dělat my?“ zeptala se Emma upjatě, když hoch zmizel z dohledu.

„Sám sejde do nížiny rychle. Takže my pojedeme,“ odvětil Jamie, vzal ji za paži a vedl zpátky k mýtině, jako by jim oběma připomínal, že ona už pro něj nikdy nebude ničím jiným než zajatkyní.

Když se vrátili k domu, Muira už je čekala a přehodila Emmě přes ramena plášť z pevné látky.

Zapnula jí pod bradou koženou šňůrku na olivu. Oblé prsty měla překvapivě hbité. „To je dobře, že vám oblečení padne, děvče. Moje snacha je po čtvrtém dítěti už neoblékne. Když dítě přicházelo na svět, celou dobu kvičela jako prasnice, a stejně tak od té doby jí.“

Emma se ovládala, aby se neroztřásla. Ještě že její matka nedošla k porodu, když ji poučovala o povinnostech manželky.

Muira dala Jamiemu slzavé sbohem, pak objala Emmu, jako by byla její dlouho postrádanou dcerou. Emma, dojatá

projevenou náklonností, jemně popleskala starou ženu po zádech.

Pak Muira zašeptala: „Nikdy nezapomeňte, děvče, že muž nepotřebuje vždycky poezii, aby se dvořil ženě.“

Emma se rozhlédla, aby zjistila, jestli ji Jamie slyšel, ale ten už seděl na koni a natahoval k ní paži, aby nasedla. Bez okolků ji vytáhl nahoru a za sebe do sedla. Když pobídl zvíře k pohybu, Emma se ohlédla. Sledovala, jak Muira a její útulný dům mizí v dálce, a překvapeně si uvědomila, že se jí svírá hruď.

Jamie je nemilosrdně vedl vzhůru. Jeli celý den až do večera, tak dlouho, dokud dokázali unikat houstnoucím podvečerním stínům. Když se před nimi vynořil temný les, stíny hrozily, že je dočista pohltí.

Jezdci se zarazili na okraji lesa a Jamiemu nezbývalo než prudce zastavit, až se jeho kůň vzepjal.

Koně se točili dokola a neklidně pohazovali hlavami. Muži tahali za otěže a krotili plašící se zvířata, sami rozčilení, až to Emmu vyvádělo z míry. Statné borovice se pohupovaly a praštěly ve větru a střežily neviditelný vchod do lesa jako zakletí strážci, které sem postavil dávno zapomenutý král.

„Kde jsme?“ zeptala se Emma tiše a pevněji stiskla Jamieho kolem pasu. Předstíranou pýchu už odložila. Měla dojem, jako by se chystali překonat jakousi neviditelnou hranici do míst, odkud není návratu.

„V naprosto bezvýznamných končinách,“ řekl upjatě, ale okamžitě jí položil svou velkou dlaň na ruce, jako by se ji snažil uklidnit.

Bon mířil na svém hnědákovi k nim a cestou se snažil získat nad zvířetem kontrolu. V šeru se z jeho tváře vytratila barva, vypadal bledě a vyzáble. „Mládenci se dál nehnou, Jamie. Chtějí vědět, jestli nemůžeme jet oklikou.“

„Jedině v případě, že bychom si chtěli prodloužit cestu o dva dny. Až se Graeme vrátí od hraběte s odpovědí, musíme být na místě, kde nás najde, ale zároveň z dosahu Hepburnových mužů.“

Bon se ohlédl přes rameno po kumpánech a ohryzek v krku mu poskočil. „Nemůžeš jim mít za zlé, že mají strach. Ještě nezapomněli, co se stalo s Larenem a Faendanem.“

Emma rozhodně nepovažovala Anguse nebo Malcolma za zbožné, ale při pouhé zmínce těchto jmen se oba rychle pokřižovali.

„Faendanovo tělo se nikdy nenašlo, zbyl po něm jen jeho kůň,“ poznamenal Jamie s povzdechem. „A co my víme, třeba je teď někde v Edinburghu a tiskne obličej k výstřihu nějaké šenkýřky! A Laren byl pošetilý mladý hlupák, který se za mlhavé noci polekal vlastního stínu a jel rovnou přes okraj srázu.“

Muži si vyměnili stísněné pohledy. Vůdce je svými slovy neuklidnil o nic víc než jejich koně.

Velitelský tón v Jamieho hlase zesílil. „Ať se propadnu, jestli dovolím, aby se mezi nás a to, co je na druhé straně lesa, postavila nějaká hloupá legenda! Jestli nemáte dost odvahy, abyste se mnou projeli, tak si tu klidně zůstaňte jako hejno pověrčivých bab a čekejte, až vás Hepburnovi muži jednoho po druhém posbírají!“

Pobídl koně a projel uličkou, čímž je přiměl, aby ustoupili z cesty, nebo budou udusáni. Po chvíli napjatého váhání postupně přiměli svá zvířata k poslušnosti a neochotně Jamieho následovali.

Do lesa vjeli v řadě a za zády nechali světlo vycházejícího měsíce i strakatou pavučinu stínů. Emma se zachvěla. Kolem nich protančil vítr a stříbrné listy bříz zachrastily jako staré kosti. Pokud se tito otrlí muži obávají, že v lese cosi sídlí, nejspíš by měla být také ostražitá, pomyslela si.

„O jaké legendě jste to předtím mluvil?“ zeptala se a byla by ráda, kdyby mu v tu chvíli viděla do obličeje. „Čeho přesně se vaši muži bojí?“

„Ti hlupáci věří, že tady straší.“

Emma úkosem pohlédla na přízračně bílé kmeny okolních stromů a po zádech jí přeběhl mráz. „A kdo?“

„Moji rodiče,“ odpověděl zachmuřeně. Mlčky pobídl koně do klusu a pustili se dál do hloubi lesa.

„On o tom odjakživa odmítá mluvit, ale slyšel jsem, že je oba našli s uťatou hlavou!“

„A já jsem slyšel, že byli oba probodnuti jediným mečem, a rovnou do srdce!“

„To je pěkný nesmysl! Kdyby to tak bylo, proč by se dosud potloukali po zdejším lese se zakrvácenými hlavami pod paží?“

Emma dojedla kus sýra, který jim Muira přibalila s sebou na cestu, a přisunula se blíž ke kroužku mužů sedících kolem ohně. Jejich morbidní řeči ji zarážely a děsily. Mezi bledými kmeny bříz, které obklopovaly paseku, se táhla mlha. Ta také přiměla Jamieho, aby přerušil strastiplný úprk lesem a nařídil mužům, aby rozbili tábor na noc. Přes zjevný neklid poslechli a ani zbytečně nereptali. Možná měli strach, že v lese straší, ale na druhou stranu si byli dobře vědomi, že hnát se slepě dál mlhou by znamenalo jistou zkázu – koně by si nejspíš polámali nohy a oni srazili vaz.

Mluvili šeptem, žoviální tón a nemravné poznámky, které jindy k jejich rozhovoru patřily, teď vynechali. Místo aby soutěžili, kdo se jako první zpije do němoty, nenápadně upíjeli z kameninové láhve, kterou nechávali kolovat, jako by nechtěli za takového večera otupovat mysl.

Nebo na takovém místě.

Když se Malcolm – ano, Emma si byla jistá, že to byl on – potají ohlédl, téměř cítila, jak jí po zádech přejely vlhké, přízračné prsty mlhy. Připlížila se o pár kroků blíž k příjemnému žáru ohně a bezděčně se setkala s Bonovým pohledem.

Usmál se na ni, přičemž odhalil pahýly zubů a pleskl dlaní na spadlý kmen vedle. „Pojďte si k nám přisednout, děvče, než se přikradou strašidla a odnesou vás!“

„Obávám se, že je pozdě, sire. Už jsou tu!“ odvětila bez váhání a ostatní se pochichtávali.

Muž vedle Bona se neposunul tak rychle, jak si Bon představoval, a vysloužil si ostré dloubnutí kostnatým loktem. Emma se nesměle uvelebila na kládě mezi oběma muži, což by v korzetu a bohatých spodničkách bylo zhola nemožné.

Bon vzal od Malcolma láhev whisky a podal ji Emmě. „Jen se napijte, děvče. Je dobré trochu se na noc posilnit.“

Emma při vzpomínce na Muiřin čaj doplněný whisky opatrně upila. Nápoj si propaloval ohnivou cestu hrdlem. Zoufale zalapala po dechu a oči se jí zalily slzami.

Bon ji důkladně udeřil do zad, aby si odkašlala. „Není se zač stydět, děvče. Skotská whisky je tak dobrá, že při jejím pití pláčou potěšením i dospělí chlapi!“

Vzhledem k tomu, že Emma dosud nebyla schopná vypravit ze sebe slova, nezbývalo jí než přikývnout.

„Naše matka říkala, že Jamieho otec býval žárlivec,“ prohlásil Angus a navázal tak na předchozí hovor. „Prý si vzal do hlavy, že Jamieho matka laškovala s jiným mužem, a tak ji holýma rukama uškrtil a pak se sám zastřelil.“

Emma sebou škubla. Když Jamie krátce poté, co zřídili tábor, odkráčel beze slova vysvětlení do lesa, zmocnilo se jí směšné znepokojení. Teď se jí téměř ulevilo, že tu Jamie není a nemusí poslouchat ty hrozné dohady o svých rodičích.

Angus se naklonil blíž k ohni a rozhlédl se po kroužku mužů. Měli vytřeštěné oči. „Říká se, že někdy v noci, když se do lesa vplíží mlha z mýtin, bývá slyšet její žadonění o slitování.“

„Blbost.“

Hlas promluvil Emmě za zády a jeho výrazný přízvuk zazněl jako prásknutí bičem. Vyskočila a tak tak že nevykřikla

leknutím. Lemmy tak úspěšný nebyl a vysloužil si od kumpánů příval posměšků. Sklonil hlavu a skryl rozpačitý úsměv za vlasy, spadající mu do tváře.

Jamie procházel kolem ohně a vrhl po Emmě uštěpačný pohled. Napadlo ji, že možná tajně naslouchal déle než ona. Po obličeji se mu míhaly stíny plamenů a nedokázala rozeznat, zda ho zjištění, že byla opět vyzvána, aby se připojila k jeho mužům, rozčililo nebo pobavilo.

„Jsem si jist, že náš host oceňuje dobrou historku stejně jako každé jiné děvče,“ řekl jim. „Ale máte mít na zřeteli, že slečna Marloweová má o zábavě mnohem kultivovanější představy než my. Nevyrostla na hrůzných povídačkách o vodních skřítcích v podobě koně, šotcích, strašidlech, která kradou děti… nebo o duchách. Měli byste dávat větší pozor, abyste se nedotkli její citlivé duše.“

Poodešel, aby se posadil na plochý balvan na protější straně ohně. Emma poznamenala: „Ujišťuji vás, že se neurazím tak snadno, jak se tu snažíte naznačit, pane Sinclaire. Bezhlavé jezdce na koních a Bílé paní známe dokonce i v Lancashiru.“

Natáhl dlouhé, svalnaté nohy před sebe, sklonil hlavu ke straně a měřil si Emmu pohledem. „Tak vy věříte na duchy?“

„To rozhodně ne. Koneckonců, žijeme ve věku rozumu. Věda je přesvědčená, že zjevení jsou většinou pouze nevyhnutným následkem nevědomosti a výplodem pověr.“

Ona samozřejmě také nevěřila, že nějaký Jamie Sinclair existuje, dokud pro ni nepřijel do onoho kostela. Téměř jako by se zhmotnil z jiné doby, kde je síla ceněna víc než dobré způsoby a vášeň považována za důležitější než slušné chování.

„To děvče nás má za nevědomé?“ ozval se jeden z mužů a zdálo se, že ho to spíš zraňuje než uráží.

Ben odfrkl. „Kdybys nebyl tak zatraceně nevědomý, tak bys to věděl, ne?“

„Nevzdělaný je asi výstižnější,“ řekla Emma vlídně a nabídla muži láhev whisky na znamení smíru. Než si ji stačil vzít, nocí zazněl pronikavý křik.

Emma se roztřásla chladem, jaký by nezahnalo ani kdovíjaké množství whisky. Nekonečně dlouho bylo ticho, až na praskání ohně a ozvěnu onoho podivného zvuku. Všichni přítomní se zatajeným dechem přehlíželi okolní stíny. Emma odolávala pokušení vyskočit a vrhnout se Jamiemu do náručí.

„Jen klid, mládenci,“ protáhl a opřel se o loket. „Byl to jen pták nebo divoká kočka. A nechte kolovat láhev, než nám ji naše mrňavá slečna Marloweová vypije do dna.“

Muži chvatně poslechli, a když si podávali láhev, nejednoho zradila roztřesená ruka. Když přišla řada na Jamieho, hodil do sebe notný doušek. Přes poskakující plameny pohlédl Emmě do očí, jako by jí záměrně připomínal, že jeho ústa jsou v tuto chvíli tam, kde právě spočívala její. A umí být něžná a přesvědčivá.

Odložil láhev. „Takže můžete s těmi povídačkami pokračovat. Slyšeli jste slečnu Marioweovou. Není žádný strašpytel, který se bojí vlastního stínu. Jsem si jist, že prahne po dalších podrobnostech vaší historky stejně jako já.“

Jamieho muži měli najednou plno práce s čistěním bot a vypadali, jako by si v tu chvíli přáli být kdekoli jinde – třeba v nejhlubším Hepburnově sklepení.

Emma si odkašlala, whisky jí dodala víc kuráže, než tušila.

„Jediná zbraň, která je podle mých zkušeností dost silná, aby utišila pomluvy, je pravda.“

Jamieho oči se zúžily do ledových štěrbin. Dovolila si zapomenout – třeba jen na chvíli, že on může být nebezpečnější než všechno, co číhá v místních lesích. Alespoň pro ni. „Tohle není žádný lancashirský dámský kroužek nebo londýnský salon, slečno Marloweová. Tady může být pravda nebezpečná. Dokáže člověka i zabít.“

„A to se stalo vaší matce? Opravdu byla zabita?“

Ve srovnání s tichem, které se teď rozhostilo, připomínal klid po předchozím podivném výkřiku veselý halas. Jako by noc zatajila dech spolu s Jamieho muži. Emma odmítla uhnout očima před jeho pohledem.

Když konečně promluvil, jeho hlas byl sice tichý, ale zazníval z něj zdráhavý obdiv. „Duchové zjevně nejsou jediným, čeho se nebojíte. Kdyby byli moji muži tak odvážní, dávno bychom Hepburna porazili na hlavu.“

Emma polkla a byla ráda, že Jamie neslyší, jak jí srdce tluče až v krku.

„Jestli chcete pravdu, máte ji mít.“ Muži se po sobě překvapeně podívali. Jamie upil další doušek whisky a otřel si ústa hřbetem ruky. „Když byla má matka Lianna téměř ještě děvče, sbírala jednou v lese velmi podobném tomuto houby a potkala pohledného mladého muže, který zabloudil. Jejich laškování bylo zřejmě neškodné, ale pak udělali životní chybu.“

„Jakou?“ zeptala se Emma.

Jamie na ni pohlédl, jako by byla pouhou diváčkou a jeho muži nehmotní jako stužky mlhy vinoucí se kolem.

„Zamilovali se.“

V jeho hlase zazněl nepřeslechnutelný varovný tón.

Emma zavrtěla hlavou. „Tomu nerozumím. Proč to byla tak strašná chyba?“

„Protože se nenarodili, aby byli milenci, ale nepřáteli. Ona byla dcerou vůdce posledních přeživších Sinclairů… On se jmenoval Gordon Hepburn a byl jediným Hepburnovým synem a dědicem.“

Emmu zaplavilo zděšení, ale z pochmurných obličejů Jamieho mužů bylo zřejmé, že tuto kapitolu příběhu už znají až příliš dobře.

Jamie pokračoval se svým nezřetelným přízvukem ve vyprávění. „Pokaždé, když se jí podařilo uniknout ostražitému

zraku otce, zmizela, aby se sešla s milým. Takhle to šlo, až se stalo nevyhnutelné… Zjistila, že čeká dítě.“

„Ale… ale…,“ vypravila ze sebe Emma, „to by znamenalo, že jste…“

„Parchant.“ Jamieho zlostný pohled ji varoval, že se ocitla na horké půdě. „A Sinclair. Stejně jako moje matka.“

Emma zaklapla ústa a úžasem se jí zatočila hlava. Zapátrala pohledem v Jamieho tváři – viděla vznešené lícní kosti, rovný nos s lehce se rozšiřujícími nosními dírkami, ostře řezané čelisti – nenacházela však známky podoby se scvrklým starcem, kterému přislíbila ruku. S mužem, který, jak se právě dozvěděla, je Jamieho dědou z otcovy strany. Teprve teď pochopila, proč je jejich nepřátelství tak osobní… a trpké.

„Oba věděli, že kdyby se jejich otcové dozvěděli pravdu, byli by pobouřeni,“ pokračoval Jamie. „Proto spolu uprchli, aby se usadili v pastýřském domku hluboko v lesích. Na jejich straně stála jen její stará věrná chůva. Chtěli ji u sebe skrývat před oběma rodinami, dokud se dítě nenarodí.“

Emma si až příliš snadno dokázala představit dva mladé milence, jak žijí v dokonalém štěstí kdesi v útulném domku a zoufale se snaží nevěnovat pozornost bouřkovým mrakům, které se stahují nad jejich nadějemi.

„Když se dítě narodilo, nechali ho s chůvou a vydali se z hor do temné noci. Chtěli utéci, pak se vrátit, vzít dítě a oznámit novinu oběma rodinám. Věřili, že v tu chvíli už bude pozdě, aby jim ve vztahu bránily. Doufali, že jejich svazek ukončí nepřátelství mezi Sinclairy a Hepburny jednou provždy, že jejich láska je dost silná, aby překonala zášť, kterou k sobě oba klany chovají.“

Emma si podepřela rukou bradu a zamyšleně vzdychla:

„Krásný romantický sen!“

„Přesně tak,“ souhlasil Jamie a jeho hlas zněl naprosto střízlivě, jako by mluvil o dvou cizích lidech. „Ale také beznadějně naivní. Skončil téže noci v mlhavé rokli nedaleko

odtud. Byli nalezeni mrtví, jak leží na zemi a vztahují k sobě ruce, až se téměř dotýkají. Ji zasáhla kulka do srdce. On měl prostřelenou hlavu.“

Emma by zřejmě cítila rozpaky nad tím, že neovládla slzy, nebýt Malcolma, který vytáhl z kapsy zmuchlaný kapesník, hlasitě se vysmrkal a podal jej bratrovi.

„Kdo to mohl udělat?“

Jamie pokrčil rameny. „Hepburnové obviňovali Sinclairy. Sinclairové Hepburny. Výčitky se valily proudem a nepřátelství pokračovalo. A bylo ještě zatrpklejší a zuřivější než předtím.“

„Co se stalo s ubohým dí…,“ zaváhala. Věděla, že její lítostí spíš pohrdne, než aby ji ocenil. „S vámi?“

„Hepburnové mou existenci vůbec nebrali na vědomí, takže se mě ujal otec mé matky a vychoval mě sám.“ Jamie přelétl očima po zahloubaných obličejích svých mužů a pak se vrátil pohledem k Emmě. „Tak a teď všichni víte, proč se říká, že se lesem dosud potulují stíny mých rodičů a za mlhavých nocí na sebe volají. A kromě toho se povídá, že jsou odsouzeni bloumat končinami, kde zemřeli – spolu a zároveň rozděleni, dokud nebude odhalen vrah.“

Emma se zachvěla. „A vy tomu věříte?“

„Samozřejmě že ne. Jak jste tak výmluvně poznamenala, slečno Marloweová,“ řekl a pokynul jí lahví k jízlivému přípitku.

„Žijeme přece ve věku rozumu. A Hepburn rozhodně dokazuje, že existují mnohem hrůznější netvoři než duchové, a těch je třeba se obávat.“

Když Emma ležela na boku uprostřed neznámého lesa a pozorovala, jak se k ní mezi stromy krade mlha, uvěřila by na duchy jedna dvě. Měla dojem, že se kolem vlní a kroutí přízračné úponky a vytvářejí podoby sice cizí, přesto však snadno rozpoznatelné – lebku s vpadlýma očima, hrozivě

vrčícího vlka s vyceněnými zuby, kývající prst, který ji zve, aby vstala ze svého hnízdečka a kráčela vstříc záhubě.

Obrátila se na druhou stranu a začínala si připadat jako příliš bujnou fantazií obdařená hrdinka některého z gotických románů, které Ernestina tajně vsouvala mezi stránky Bible, když se matka nedívala.

Ji, Emmu, unesla tlupa banditů z vysočiny. Mohla se obávat mnohem reálnější hrozby než dvou potulných duchů.

Například muže, který dosud seděl na kameni, upřeně sledoval pohasínající oheň a silnými snědými prsty si pohrával s prázdnou lahví od whisky.

Jamieho muži už nějaký čas chrápali zabaleni do svých dek a on čelil noci o samotě. Po napjatých tvářích mu tančily stíny. Emma si proti své vůli neodpustila úvahy o tom, co asi ve skomírajících plamenech vidí.

Je to snad tvář nevinné mladé dívky, dost pošetilé na to, aby svěřila své srdce do rukou muže, který se narodil jako její nepřítel? Nebo seschlá podoba Hepburna – pomstychtivého starce, který raději popře existenci svého vnuka, než by přiznal, že se jeho syn zamiloval do příslušnice klanu Sinclairů?

Opravdu požaduje Jamie výměnou za ni od Hepburna výkupné? Nebo chce jednoduše dědictví, které mu po právu náleží?

A pokud Sinclair odmítne požadavky splnit, bude to ona, kdo zaplatí? Najde se snad její tělo kdesi v opuštěném lese? Bude její duch odsouzený k tomu, aby bloudil mlhavou nocí, aniž by měla milence, který by ji doprovázel?

Nebo má Jamie v plánu mnohem ďábelštější mstu?

Tentokrát nemělo rozechvění nic společného s duchy, ale souviselo výhradně s mocí, kterou může nebezpečný muž ovládnout ženu. Napjaté okamžiky, které spolu prožívali v Muiřině posteli, jí daly této moci okusit. Kdyby ji postavila proti své, kdo ví, jestli by její tělo – nebo srdce – přežilo.

Přesto ji uprostřed temného opuštěného lesa pohled na něj jaksi podivně uklidňoval, hřálo ji vědomí, že on na ně všechny dohlíží. Začaly se jí klížit oči a tělo podlehlo únavě.

Konejšivé ticho přerušil pronikavý zvuk.

Netušila, jak dlouho spala. Prudce se posadila, nervy jí hrály napětím.

Stejný už slyšeli předtím, tentokrát však zazněl blíž. A nepopiratelně se podobal ženskému výkřiku. Jako by zoufale plakala žena, která přichází o všechno, co je jí drahé, a nemůže tomu nijak zabránit.

Emma si přitiskla dlaň k hrudi. Slyšela, jak Jamieho muži nerušeně chrápou. Napadlo ji, že zvuk je možná jen ozvěnou děsivého snu, na který si nepamatuje. Podívala se, jestli jej Jamie také slyšel.

Oheň byl opuštěný. Jamie zmizel.

„Pane Sinclaire?“ zašeptala Emma, když procházela vlhkým podrostem kolem tábora. „Pane Sinclaire, jste tam?“

Její slova pohltilo ticho syté a neproniknutelné jako mlha. Aspoň že jí neodpověděl ten strašlivý křik. Kdyby se tak stalo, nejspíš by vyskočila z Bonových bot.

Odhrnula oponu propletených plazivých úponků a poodešla pár kroků hlouběji do lesa. Mlha se kolem ní vznášela jako bílý závoj pohlcující vše kromě nejodvážnějších měsíčních paprsků. Netušila, co ji pobízí jít za Jamiem. Věděla jen jedno, a to, že nesnese pomyšlení, jak onen mladý muž bloumá sám místy, kde byli zavražděni jeho rodiče.

Nechtěla se příliš vzdalovat od tábora. Ohlédla se a spokojeně přelétla pohledem skomírající oheň, prosvítající mezi stromy.

Vtom zaslechla hlasité prasknutí, jako by kdosi šlápl holínkou na větev, a prudce se otočila zpátky. „Pane Sinclaire?“ hlesla tiše a nechala se unášet proudem mlhy.

„Jamie?“ zašeptala s nadějí v hlase jméno nesnesitelně důvěrné jako polibek na jejích rtech.

Les jako by zatajil dech. Ticho přerušovalo jen chvění osikových listů ve větru.

Nebyla to snad ona sama, kdo tvrdil Jamieho mužům, že žijeme ve věku rozumu? Není pověrčivá! Ani nevědomá. I tak ale bylo velmi těžké nevšímat si prostředí, kde se nad člověkem jako přízrak vznášela hrozba prohlubující se každým dalším krokem.

Co když jsou okolní lesy vážně prokleté? A úpěnlivý výkřik pastí lákající pošetilého zbloudilce do záhuby? Cožpak Jamie a jeho muži nepřišli mezi zdejšími stromy o dva druhy?

Podle toho, co muži říkali, jeden zmizel beze stopy a druhý sjel s koněm rovnou ze srázu. Emma přemítala, kolik nešťastných duší už zmizelo nebo zahynulo v těchto končinách od oné strašlivé noci, kdy tu byli zavražděni Jamieho rodiče.

Přemítala, jestli je teď řada na ní.

Prudce se obrátila. Moudřejší bude vrátit se do tábora bez Jamieho, než připustit, aby ji vlastní představy dohnaly na okraj srázu.

Oheň zhasl, mihotavé světlo udusil hustý bílý plášť. Jako by ji mlha záměrně obehnala hradbou a znemožnila jí najít cestu zpátky.

Srdce jí nepravidelně tlouklo. Blesklo jí hlavou, že začne křičet, ale obávala se, kdo nebo co by mohlo na její volání o pomoc odpovědět.

Proplétala se mezi přízračné bílými kmeny statných bříz a jasně si uvědomovala ironii své situace. Kdyby se Jamie vrátil do tábora a zjistil, že zmizela, předpokládal by, že využila příležitosti a pod pláštíkem mlhy znovu uprchla. Nevěřil by, že neutíkala od něj, ale za ním. Sama tomu také stěží věřila.

Jen žádnou paniku, říkala si odhodlaně. Za tak krátkou dobu nemohla ujít moc daleko. Vydá se zkrátka

nejpříhodnějším směrem a zanedlouho bude v bezpečí svého hnízdečka.

Plán se zdál být spolehlivý, ale když se plahočila kolem skupinky urostlých borovic, k nerozeznání od té, kterou míjela bezmála před čtvrthodinou, nezbylo jí než přiznat, že je beznadějně ztracená. V mlze nedokázala odhadnout, jestli bloudí v kruzích v blízkosti tábora, nebo se každým krokem vzdaluje od vytouženého cíle.

Zapraskala další větvička. Emma se zatajeným dechem zkameněla. Způsobila to jen její přebujelá fantazie, nebo slyší za zády kradmé kroky tlumené mlhou?

Být sama ve zdejším lese jí připadalo strašné. Ale ještě horší bylo vědomí, že možná tak docela sama není.

Jestlipak byla mlha oné noci, kdy zemřeli Jamieho rodiče, stejně zrádná? Překvapil je kdosi bez varování, přistihl je nic netušící? Nebo je pronásledoval mezi stíny, štval je jako zvířata, až sotva popadali dech? Možná, že jejich strach narůstal s každým zoufalým krokem, až se konečně otočili a spatřili vražednou zbraň v ruce krutého neznámého. Nebo, a to by bylo ještě horší, v ruce člověka, kterému důvěřovali a možná ho dokonce milovali. Kdosi se rozhodl potrestat je za jejich odvahu uvěřit, že láska dokáže překonat staletí zášti.

Spatřila, jak se z bledých kmenů bříz před ní vyděluje jakýsi neurčitý tvar, jako by jej přičarovala ponurými myšlenkami. Je to další cár mlhy nebo žena oděná do rozevlátého bílého hávu? Emma zamrkala, aby zbystřila zrak, ale nehmotná postava se přibližovala, ústa otevřená, jako by v žalostném výkřiku navždy zkameněla.

Přímo u jejího ucha se ozval pronikavý zvuk, až příliš skutečný. Prudce se obrátila. Ze tmy na ni svítily nenávistné žluté oči.

Z hrdla se jí vydral výkřik. Obrátila se stranou a slepě se vrhla do mlhy. Běžela jako o život.

Jamie tímto místem opovrhoval.

Klidně by riskoval svůj krk i životy svých mužů a vedl je úprkem přes les, aby tu nemuseli nocovat. Emminu štíhlou šíji však vystavovat nebezpečí nehodlal.

Byla pro něj příliš cenná.

Odsunul z cesty spadlou borovicovou větev. Neomylně věděl, kam ho odhodlané kroky vedou. Nezpomalily je vznášející se stíny ani plíživá mlha. Svůj cíl by našel se zavázanýma očima za bezměsíčné noci. Zvečera už došel do půli cesty, ale pak se přiměl obrátit kroky zpátky do tábora.

Jenomže zvečera neměl v útrobách jámu vypálenou polovinou láhve whisky a v mysli mu nezněly Emminy troufalé otázky. Stejně by neusnul. Ne tady na tomto místě, a už vůbec ne za okolností, kdy Emma podřimuje ve svém hnízdečku jen pár kroků od něj, rozespalá, hřejivá a zralá, aby se jí zmocnil, stejná, jako v Muiřině posteli.

Nezvolnil tempo, dokud nedošel na úpatí příkrého srázu a nevynořil se z úkrytu stromů. Mlha tu visela nízko při zemi. Měsíční paprsky ji něžně zaplavovaly a dopřávaly celému údolí koupel v tajemné záři. Dokonalé místo, kde se mohou setkat milenci.

Nebo zemřít.

Jamie se vrhl dopředu. Děda ho sem poprvé zavedl ještě jako malého chlapce. Klekl si a dotýkal se prsty trávy, vrásčitou tvář staženou bolestí, a popisoval chlapci, jak byli nalezeni jeho rodiče, s takovou přesností, že měl Jamie dojem, jako by u toho sám byl. Téměř je viděl, jak leží naznak v trávě, nevidoucí oči doširoka otevřené a prsty poskvrněnými od krve tápou, avšak už nic nenaleznou.

Jamie přidřepl a dotkl se trávy. Člověk by řekl, že ničivé účinky sedmadvacetiletého působení slunce, větru, deště a sněhu zničí všechny stopy neštěstí. Že nezbude žádná doznívající nakažlivá skvrna ztráty a žalu otravující ovzduší.

Emma měla dost odvahy, aby se mu postavila čelem a chtěla slyšet pravdu, a přesto jí nabídl samé lži. On přece na duchy věří! Jak by mohl nevěřit, když ho pronásledují po většinu života?

Navzdory přiznání necítil obavy, jen neochvějné odhodlání. Věděl totiž, že tyto lesy nejsou prokleté. Prokletý je on. A nejsou to jeho rodiče, kdo je odsouzen putovat horami, dokud jejich vrah neuzná svou vinu.

Je to on sám.

Neměl strach z mlhy valící se údolím, ze stínů číhajících pod stromy ani z tajemných zvuků pronikajících nočním tichem. Bál se jen jediného, aby své rodiče nezklamal.

Údolím se ozval výkřik, při kterém stydla krev v žilách.

Jamie zkameněl. Po zádech mu přeběhl mráz. Tohle nebyl povyk nočního ptáka ani žádného lesního tvora pronásledujícího svou oběť. Byl to výkřik ženy, ochraptělý hrůzou.

Bleskově si uvědomil, že tenhle zvuk nepřichází ze země pod jeho rukama – té, která kdysi vpila krev jeho matky , ale z lesa za jeho zády.

Vstal a otočil se právě včas, aby spatřil útlou postavu řítící se přímo do jeho náruče.

Emma uháněla v zoufalé snaze uniknout všemu, co se s praskáním dere podrostem za ní. Úleva, že prchla z dosahu stromů, však rychle zmizela. Dívka si uvědomila, že teď ji její pronásledovatel mnohem snáze dostihne. Bez dechu se ohlédla. Zakopla a málem upadla. Když se vzpamatovala a nabrala rovnováhu, uviděla, jak se z mlhy před ní vynořují jakési tmavé obrysy. V okamžiku jí došlo, že to není žádný strašlivý přízrak, který drží v jednom kostnatém pařátu přesýpací hodiny a v druhém kosu, ale Jamie osobně.

Bez váhání se k němu vrhla. Objal ji a pevně držel. Nedokázala se ovládnout. Přitiskla mu obličej na hruď, schoulila se k němu a chvěla se hrůzou i úlevou zároveň. Voněl po kouři a kůži a všem, co bylo v chladném, hrůzostrašném světě uklidňující a hřejivé.

Hladil ji po zádech, jako by jeho jediným životním posláním bylo zbavit ji neovladatelného třasu, a mumlal: „Jen klid, děvče. Všechno je v pořádku. Už se nemusíte ničeho bát. Jsem s vámi.“

„Ne na dlouho,“ hlesla a zuby jí jektaly. „Jakmile vám hrabě doručí cenné výkupné, vrátíte mě.“

Zdráhavě se zasmál. „Jestli byl tohle další pokus o útěk,

měla byste to vážně vzdát. Nejde vám to.“

„Tentokrát jsem se nesnažila utéct. Pronásledoval mě duch.“

Něžně ji svou velkou dlaní pohladil po vlasech. „Žil jsem v domnění, že na duchy nevěříte.“

„To jsem si myslela taky.“ Zaklonila hlavu a pohlédla mu do očí, dosud zadýchaná. „Ale pak se jeden odvážil mě honit.“

Jamie se na ni dlouze zadíval a jeho přivřené oči ji upozorňovaly, že existují jiné věci, které by s ní rád prováděl, když ji má v náručí. Nakonec si ale povzdechl a jemně ji odtáhl. Pozorným zrakem přitom přehlížel okraj lesa lemujícího údolí.

Emma se ho dál držela za rukáv, připravená vrhnout se mu v případě potřeby opět do náruče.

„Támhle!“ vykřikla a ukázala ke stromům „Cožpak to nevidíte?“ Znovu jí přeběhl mráz po zádech. „Do smrti nezapomenu, jak na mě ty příšerné oči zíraly ze tmy!“

Jamie se pozorně zadíval do míst, kam ukazovala, a pomalu se začínal usmívat. „Jestli je to duch, děvče, pak jedině duch divoké kočky!“

Emma úkosem pohlédla zmíněným směrem. Po chvíli rozeznala temné obrysy pruhovaného zvířete s fosforeskujícíma očima a špičatýma ušima, krčícího se na kraji podrostu. Otevřela ústa. „Cože! Vždyť není větší než Pan Mrkal!“

Jamie tázavě povytáhl obočí.

„Pan Mrkal je Elbertin kocour!“ dodala rychle na vysvětlenou. „Ve rvačce s jedním z kocourů ze stodoly přišel o oko a vypadá, jako by na člověka pořád pomrkával.“

„Určitě jste se té kočce připletla do jejího teritoria! Mohou být velmi nebezpečné, ale lidi většinou neobtěžují, pokud jim člověk nezkříží cestu. Jsou to plaší tvorové.“

Kočka na ně bohorovně pohlédla, jako by chtěla potvrdit Jamieho slova, otočila se a neslyšně zmizela.

Emma se zachmuřeně dívala do míst, kde zvíře předtím sedělo. „Když mě pronásledovala, nijak plaše nevypadala! Zdála se rozběsněná. A hladová.“ Zavrtěla hlavou a zděšení se proměnilo ve zlost. „Nechce se mi věřit, že jsem se nechala takhle vystrašit!“

„Nemusíte si připadat hloupě. Určitě nejste první, kdo si spletl kočičí vábení se lkaním vil, věstícím smrt!“

„Možná bych tak rychle nepropadla panice, kdybych těsně předtím nespatřila…,“ zaklapla ústa. Nechtěla mu říct, že viděla zjevení vystupující z mlhy. Přízrak, který se strašidelně podobal jeho zavražděné matce.

Úsměv mu zmizel z tváře. „Co jste viděla?“ Zavrtěla hlavou. „Nic důležitého.“

Pátravě jí pohlédl do tváře. „Když jste se nesnažila uprchnout, tak co jste vlastně dělala?“

Sklonila hlavu a zadoufala, že mléčně zakalený měsíční svit neodhalí horkost, která jí stoupala do tváří. „Když to musíte vědět, hledala jsem vás.“

„A co jste se mnou měla v úmyslu udělat, až mě najdete?“ zeptal se a jeho přízvuk byl ještě měkčí než obvykle.

Stál tak blízko, že když šeptal, cítila ve vlasech jeho dech. Poodešla o pár kroků ve strachu, že ji snad každým okamžikem strhne do náruče. A ještě víc se obávala, že mu v tom nebude bránit.

Upřela pohled do dlouhé úzké rokle. Poprvé si všimla okolí. Mlha tu byla řidší a táhla se níž při zemi jako cáry potrhané krajky.

„Tohle je to místo, že?“ zašeptala a uvědomila si, že začíná pomalu svítat. „Tady zemřeli vaši rodiče.“

Odpovídat nemusel. Jeho výraz – nebo spíš prázdnota v jeho obličeji – jí pověděla vše potřebné.

Zatímco ona se lesem honila s neexistujícími duchy, on tady na mýtině čelil opravdovým. Člověk by očekával, že v prostředí, kde se odehrálo tak strašlivé násilí, zůstane doznívající trvalý přízrak hrůzy nebo zuřivosti. Necítila však nic než všudypřítomný smutek, ze kterého se jí svíralo srdce.

„Vy tu nejste poprvé, že?“ zeptala se ho.

Zavrtěl hlavou. „Když mě sem děda poprvé přivedl, bylo mi devět. Vyprávěl mi ten tragický příběh. Chápete, on byl ten, kdo je našel, poté co mu Mags – stará chůva mojí matky – oné noci, kdy zmizeli, řekla, že se vydali dolů z hor, protože chtějí

uprchnout. Když byli nalezeni, ubohá Mags žalem napůl přišla o rozum.“

Emma ucítila záplavu lítosti smíšené se zlobou. Představila si, jak na tem místě stojí malý Jamie, černé vlasy mu padají do očí, a nedobrovolně prožívá poslední zoufalé okamžiky života svých rodičů. „A co si probůh váš děd myslel? Proč vložil na vaše mladá bedra tak těžké břemeno?“

Jamie zkřivil ústa vlídným a zároveň žalostným úsměvem.

„Můj děd je drsný, ale poctivý chlap. Nikdy se neschovával před pravdou, ať byla jakkoli nepříjemná. Věděl, že pravda dokáže člověka zabít, ale také udržet při životě. Jestliže jsem byl odsouzený k tomu, abych do konce života uhýbal před Hepburnovými šípy, děd chtěl, abych věděl, proč tomu tak je.“

„Nemohlo se stát, že nešťastnou náhodou narazili na tlupu krutých banditů? Když byli nalezeni, chybělo někomu z nich něco cenného?“

Jamieho oči potemněly. „Jen jediná věc – matčin náhrdelník. Nosila ho pořád. Dala jí ho její matka, než umřela. Ale nebyl stříbrný ani zlatý. Šlo jen o bezcennou tretku, kterou pronesl sklepem jeden z předků oné noci, kdy Hepburnové obsadili náš hrad. Nikomu by k ničemu nebyl, má cenu jen pro Sinclairy.“

Emma poodešla, zabraná do úvah tak, až zapomněla, že možná šlape po místech, kde Jamieho rodiče vydechli naposledy.

„Věděl o jejich tajemství kromě staré chůvy ještě někdo? Mohl je někdo zradit? Třeba osoba, která chtěla, aby nepřátelství pokračovalo?“

Obrátila se k Jamiemu. Jeho tvář za měsíčního svitu budila dojem, jako by ji z nejlepšího italského mramoru vytesal sám Michelangelo. Dosud nikdy nevypadal tak nádherně… a bezcitně.

„Váš děd byl přesvědčený, že za úmrtími stojí hrabě, že?“ její hlas se proměnil v napjatý šepot. „A vy také.“

„Já jen vím, že hrabě by raději viděl svého syna mrtvého než ve svazku s dívkou z klanu Sinclairů.“

„Vážně věříte, že by hrabě dokázal chladnokrevně zavraždit vaši matku a svého jediného syna?“

„S největší pravděpodobností by je nechal zavraždit. Vždycky má po ruce někoho, kdo za něj dělá špinavou práci.“ Jamie se trpce usmál. „Ode dne, kdy jsem přišel na svět, dělá všechno pro to, aby se mě zbavil. Snaží se odstranit všechny důkazy o tom, že jeho předrahý syn byl kdy takový blázen, aby se zamiloval do umouněné, mizerné Sinclairové.“

Kdyby měla v dosahu pařez nebo příhodný travnatý plácek, sesunula by se na něj jen proto, aby poskytla nejistým kolenům úlevu.

Jamieho krevní msta zaměřená proti Hepburnovi neobnáší jen zášť či touhu po dědictví, které mu bylo podle jeho přesvědčení odepřeno. Odjakživa tu šlo o něco jiného.

O spravedlnost. Odplatu. O snahu pomstít krev, která vsákla do půdy, na níž teď stáli.

„Když chcete odplatu, proč jste mě nezastřelil tehdy v kostele? Tím by pro vás byla záležitost vyřízená, ne?“ zeptala se a srdce se jí sevřelo.

„Vzal si, co patřilo mně. Tak jsem si vzal, co patří jemu.“

V tu chvíli si uvědomila, že Jamie nemá na mysli život své matky. „Náhrdelník!“ vydechla. „Vám nejde o Hepburnovo zlato, že? Chcete náhrdelník. Žádáte, aby přiznal, že je vrahem vašich rodičů.“

Ticho bylo dostatečně výmluvnou odpovědí. Prohlásil, že náhrdelník byl obyčejnou tretkou, která má cenu jen pro Sinclairy. A vzhledem k tomu, že je ochoten obětovat všechno

– včetně jí –, aby jej znovu získal, měla dojem, že nepřehání.

„Celý život jste čekal na příležitost. Proč jste se rozhodl právě teď?“ vyhrkla a bezmocně zavrtěla hlavou. „A proč jste si vybral mě?“

„Kdyby bylo po dědově vůli, nikdy bych se na vysočinu nevrátil. Ale když jsem to udělal, zjistil jsem, že on už nemá dost sil, aby vedl své muže. Umírá, víte. Jeho čas se naplnil. Sedmasedmdesát let žije v prostředí, kde si polovina lidí myslí, že ony vraždy byly spáchány rukou Sinclairů. Nemohu ho nechat umřít, aniž bych smazal stín podezření, který na něm dosud spočívá. Dlužím mu to, zvlášť po tom všem, co pro mě udělal.“

„A jestli vám Hepburn výměnou za mě vrátí náhrdelník, ale k vraždám vašich rodičů se stejně nepřizná, co podniknete dál?“

Jamie pokrčil rameny. „Úřady nikdy neuvěří Sinclairům a nezatknou Hepburna, takže předpokládám, že odnesu náhrdelník dědovi a pak si sednu a budu čekat, až přijde ďábel a odnese si Hepburnovu prohnilou duši.“

„Aniž byste pro to něco udělal?“ Emma netušila, že smích

může tak bolet.

„Vážně věříte, že k tomu dojde?“

„Nevím.“ Zamračil se. Stále si zachovával dost šarmu na to, aby nevypadal malomyslně.

Ovinula si paže kolem těla. Smích jí mizel ze rtů. Možná měla naději soupeřit se zlatem a stříbrem, ale proti tomuto nemá šanci.

Třebaže ji Jamie tolik chce, na pravdě mu záleží víc. Nikdy by pro něj neznamenala víc než pouhého pěšáka, kterého bude podle svého uvážení posunovat po šachovnici, dokud se mu nepodaří zajmout krále.

Jamieho ledově klidný výraz poprvé dostal trhlinu. „Hrabě nebude žít navždy, a já nepřipustím, aby si ten ničema vzal své tajemství do hrobu! Tohle je možná poslední příležitost, jak mohu zjistit, co se tady oné strašlivé noci stalo. Cožpak to nedokážete pochopit, děvče?“

Sáhl po ní, ale Emma ustoupila. Už nebyla schopná namlouvat sama sobě, že v jeho náruči najde útěchu nebo

bezpečí. Teď je pro ni mnohem nebezpečnější, než když stanul v kostele se zbraní v ruce.

Měla dbát varování, které se jí pokoušel dát u ohně. Pravda skutečně může člověka zabít. Nebo mu přinejmenším zlomit srdce.

„Měl jste naprostou pravdu, sire,“ řekla chladně a sklonila hlavu, aby neviděl, jak se jí třese brada. „Vaši rodiče vážně udělali největší chybu svého života, když se do sebe zamilovali.“

Podkasala si sukně a vydala se zpátky roklí, odhodlaná, že se raději postaví duchům prohánějícím se po lesích, než těm, kteří číhají v Jamieho srdci.

Vysokostropnými chodbami Hepburnova hradu se rozléhal vzteklý řev. Dveře se prudce otevíraly a služky s lokaji vyděšeně vybíhali, aby zjistili, kdo – nebo co – tropí takový strašlivý povyk.

Rámus nabýval na síle a otřásal napjatým tichem, jež v hradu přetrvávalo od chvíle, kdy hraběti unesli snoubenku. Sestry Marloweovy přispěchaly ze zahrady, pihovaté tváře zarudlé a čepce nakřivo. Matka se držela v patách za nimi, v bledém obličeji srdcervoucí výraz hrůzy a naděje zároveň, zatímco otec se vynořil ze zimní zahrady, kravatu povolenou a v nejisté ruce zpola vypitou sklenici portského.

Ian strávil větší část dopoledne zavřený v knihovně, probíral se účetními knihami a vyhýbal se přepadlým pohledům Emminy rodiny. Jakmile zaslechl hluk, nezdržoval se oblékáním kabátu a vyrazil na chodbu, přestože věděl, že mu strýc nejspíš vyhubuje za to, že se objevuje mezi lidmi v košili. Bez ohledu na to, zda hrad postihl útok nebo požár.

Zvlášť kdyby hrad postihl útok nebo požár.

Jak se však ukázalo, útoku čelil pouze vytáhlý mládenec, vlečený za bohatou kštici světlých vlasů prostornou vstupní halou. Vlekl ho Silas Dockett, strýcův hajný. Chlapec svíral hubenýma rukama hajného oblé zápěstí, aby alespoň trochu zmírnil bolest. Podpatky holínek zoufale dupal po hladké mramorové podlaze a snažil se utéct. Hlasitě křičel a křik prokládal proudem nadávek, týkajících se povahy a počestnosti Dockettovy matky.

Ian, vyděšený hrůznou scénou, rychlým krokem muže dohonil. „Ztratil jste rozum, člověče? Co to tu k čertu vyvádíte?“

Dockett ani nezpomalil a líně protáhl: „Táhnu pánovi balík.“

Než hajný s hochem došel k pracovně hraběte, zástup zvědavců za jeho zády se rozrostl v početný průvod s Ianem v čele. Několik odvážnějších služek spolu s Emminou matkou a sestrami tvořilo jádro shromáždění, lehce vrávorající otec kráčel jako poslední.

Dockett nečekal, až ho vyděšený lokaj stojící u dveří ohlásí. Volnou rukou jednoduše rozrazil dveře, vtáhl chlapce dovnitř a vlekl ho pracovnou, až jím mrštil doprostřed drahého aubussonského koberce.

Hoch se namáhavě zvedl na kolena, vrhl po Dockettovi pohled plný ryzí nenávisti a proklínal ho. Mluvil s tak silným přízvukem, že většinu nadávek nebylo možno rozluštit.

Než se stačil postavit na nohy, hajný ho surově uhodil do tváře. Mladík se svezl na kolena a po rychle opuchající bradě mu tekla krev.

„Drž ten svůj drzý jazyk za zuby, kámo, nebo ti ho vyříznu!“

„Tak dost!“ zasupěl Ian a vykročil kupředu, aby se postavil mezi hajného a jeho oběť.

Ian tomu muži nikdy nevěnoval pozornost. Po předčasné smrti předchozího hajného se strýc vrátil z výletu do Londýna s Dockettem v závěsu, Ian měl podezření, že strýc hromotluka vydoloval odkudsi ze špinavých brlohů londýnského East Endu. Dotyčný měl totiž vlastnosti, které Ian nenáviděl – hrubou sílu, slepou oddanost svému chlebodárci a sadistickou zálibu v krutosti. Zlověstná jizva vedoucí od levého oka k hornímu rtu dodávala jeho obličeji trvalý vzteklý škleb.

Dockett vrhl po Ianovi pohled, který jasně říkal, že kdyby to hrabě dovolil, ztloukl by jeho synovce do krve, Ian však chladně stál na svém a hajný musel ustoupit.

Hrabě vstal ze židle a pohlédl přes stůl na chlapce, jako by to byl kus ovčího lejna, který kdosi seškrábl z boty. „A kdo je vlastně ten urostlý mladý muž?“

„Našel jsem ho, jak číhá před holubníkem, mylorde,“ prohlásil Dockett. „Tvrdí, že má zprávu od Sinclaira!“

„Ach, mé dítě!“ vykřikla paní Marloweová a spráskla ruce.

„Ten hoch přináší zprávu o mé dcerušce!“

Zapotácela se a zbledla. Dva sluhové postávající u dveří vyrazili kupředu a přisunuli jí elegantní židli od Hepplewhitea. Dáma se na ni svezla, načež Ernestina začala matku ovívat gotickým románem, který předtím četla v zahradě. Otec jediným douškem vyprázdnil sklenici.

„Neseďte tu takhle, mladý muži, nebo mi zakrvácíte celý koberec!“ řekl hrabě. „Jestli máte zprávu, sem s ní!“

Ian ustoupil. Chlapec se sbíral na nohy, které ho po Dockettově bití očividně méně poslouchaly. Střelil po hajném nenávistným pohledem, otřel si hřbetem ruky krev z koutku úst a pak vytáhl z vnitřní kapsy kabátu lehce pomačkaný svitek papíru.

Hrabě znechuceně ohrnul horní ret, naklonil se přes stůl a dvěma prsty převzal dopis. Beze spěchu vyjmul z pouzdra brýle s kovovou obroučkou a nasadil si je na špičku nosu. Pan Marlowe položil rozechvělou ruku manželce na rameno, Ian si nebyl jist, jestli tak činí, aby ji uklidnil nebo se podepřel.

Hrabě zažloutlým ukazovákem stáhl ze svitku koženou šňůrku. „Nu tak, podíváme se, o kolik těžce vydělaného zlata mě ten drzý mládenec chce obrat tentokrát!“ řekl a s notnou dávkou škodolibosti rozbalil arch.

Ian i z místa, kde stál, rozpoznal ledabylé klikyháky. Vídal je často ve školních úlohách a jemu určených zábavných vzkazech, které mnohdy zahrnovaly důvěrné vtípky a směšné podobizny spolužáků.

Strýc přejížděl pohledem dopis a v místnosti se rozhostilo vyčkávavé ticho. Služky stály se sklopenýma očima, vděčné,

že si nikdo nevzpomněl, aby je poslal za jejich povinnostmi. Paní Marloweová se vzpamatovala z hrozící mdloby, vstala a tiskla si k rozechvělým rtům kapesníček s krajkovým lemem. Sestry Marloweovy se k sobě neklidně choulily a na jejich bledých obličejích vynikaly pihy.

Ian nedokázal dál snášet napjatou atmosféru. „Jak to vypadá, pane? Kolik žádá za její vrácení?“

Strýc pomalu vzhlédl. Z hrdla se mu vydral jakýsi chraplavý zvuk. Ianovi blesklo hlavou, že to byl vzlyk. Pak následovaly další stejné zvuky a Ianovi ještě víc ztuhla krev v žilách.

Jeho strýc se smál.

Přítomní úžasem otevřeli ústa a sledovali, jak se hrabě svezl do křesla, a když zalapal po dechu, papírovité tváře se mu ještě víc propadly.

Ian bezděky udělal krok ke stolu. „Co to má znamenat?

Jsou snad jeho požadavky tak neskutečné?“

„Řekl bych, že ne,“ odvětil hrabě. „Jsou dokonale rozumné… na šílence!“ Uhodil pěstí do stolu, zmačkal arch papíru v pěsti a zkroutil se dalším záchvatem smíchu. „Tak ten mládenec si myslí, že je dost vychytralý, aby mě přelstil, že? No dobrá, dobrá, však se ještě uvidí!“

Přes pobavený výraz se však jeho očima mihl záblesk velmi podobný obdivu. Na Iana se strýc takhle nikdy nepodíval! Ten muž možná bude zapírat svého nemanželského vnuka až do posledního dechu, ale na druhé straně ho ve své machiavelistické mysli považuje za výjimečnou bytost – a důstojného soupeře!

„A co má dcera, pane?“ Pan Marlowe vykročil kupředu a krůpěje potu na čele prozrazovaly, s jakým úsilím se drží na nohou. „Co bude s ní?“

Hrabě vstal, obešel stůl a stále se tvářil podivně přívětivě.

„Žádný strach, Marlowe! Mladá Emmaline je teď moje starost a dávám vám slovo, že ji najdu! Nechci, aby si vaše žena nebo

dcery zatěžovaly půvabné hlavičky podobnými starostmi.“ Upřel na dívky zářivý pohled. Nečekanou lichotkou se tváře sester proti jejich vůli rozjasnily. „Jen buďte trpěliví, a já se postarám, aby Sinclair dostal, co mu patří. Všechno, co mu patří.“

Za dalšího mumlavého přívalu konejšivých slov se mu podařilo provést rodinu kolem lelkujících služek a vystrnadit ji ze dveří.

„Co mám udělat tady s tímhle?“ Dockett vrhl po chlapci dravý pohled, jako by měl v zásobě řadu možností, všechny nepříjemné a možná dokonce i nezákonné.

Hrabě netrpělivě mávl rukou.

„Odveďte ho do starého žaláře a zamkněte ho tam. On i jeho pán mohou pár dnů počkat, aspoň trochu vychladnou!“

Než Ian stačil vznést námitky, hajný přikročil k hochovi a obnažil zuby v krutém úsměvu.

„Počkejte! Vy ne,“ vyštěkl hrabě. „S vámi si chci promluvit.“ Kývl kostnatým prstem ke dvěma sluhům, kteří předtím přisunuli židli paní Marloweové.

„Odvedete ho vy dva.“

Sluhové si vyměnili pochybovačné pohledy. Byli zvyklí, že se jim přikazovalo, aby vyleštili stříbro nebo rozžehli lucerny na kočáru, a ne aby vodili vzpouzející se mladé muže do žaláře, který se navíc nepoužívá stovky let!

Alespoň oni o tom nevědí.

Nakonec však pokrčili rameny a popadli hocha za lokty. Poslušnost vůči pánovi měli hluboce zakořeněnou, stejně jako uctivou podřízenost. Mladík se vzpouzel a zdálo se, že než se sluhům podaří vyvést ho ze dveří, jeden bude mít na oku monokl a druhý rozbitá ústa.

Když zvuky šarvátky dozněly, hrabě zpražil ostatní služebnictvo pohledem. „Neplatím vás za to, abyste tu postávali a poslouchali, po čem vám nic není! Okamžitě jděte po své práci, nebo vás pár vyhodím!“

Chvatně poslechli a s úklonami opouštěli místnost. Hrabě se obrátil a vyčkávavě pohlédl na Iana.

Ian se mračil, strýcovo příznačné chování ho rozčilovalo čím dál víc. Od okamžiku, kdy Ian přišel na hrad, dával mu strýc jasně najevo, že hoch je pro něj břemenem a zklamáním. To však Hepburnovi nijak nebránilo, aby se Ianovi svěřoval nebo ho používal jako obecenstvo, zatímco se opájel svým nejnovějším vítězstvím nebo vymýšlel, jak pomstít nějakou malichernou urážku, ať skutečnou nebo smyšlenou.

„Slyšels, ne?“ řekl strýc chladně. „Mám nějaké jednání s panem Dockettem.“

„Ale pane, já jsem očekával, že probereme situaci slečny Marloweové a…“

„Soukromé jednání!“

Ian zůstal chvíli stát. Připadal si, jako by se ručičky pozlacených hodin na krbové římse posunuly zpět. Znovu byl osiřelým desetiletým chlapcem, který truchlí po rodičích a zoufale touží po špetce strýcovy náklonnosti, jakkoli mdlé a nevlídné.

Hodiny začaly bít a přerušily kouzlo. Připomněly mu, že už není žádný chlapec. Je z něj muž. Muž, jakého z něj vychovala strýcova lhostejnost. To strýc ho naučil nenávidět, ovšem teprve nyní si Ian uvědomil, jak pozorným byl žákem.

Nepříjemně dotčený se strýci uctivě uklonil a odkráčel z pracovny. Dříve než za ním sluha zavřel dveře, Ian se otočil a naposledy pohlédl na Docketta. Hajný stál před stolem, silné paže založené na hrudi, a samolibě se usmíval.

Utábořili se v troskách starého kostela na kamenitém úbočí svahu a čekali, až se vrátí Graeme s Hepburnovou odpovědí. Jamie cítil, jak mu každým dnem silněji doutná v hlavě roznětka výbušné povahy, vlastní všem Sinclairům.

Celou věčnost se snažil ovládat, ale měl strach, že je pouze otázkou času, kdy tiché syčení přehluší trpělivost a rozum a následuje výbuch, který je všechny zničí.

Když se to přihodilo naposledy, zůstal jeden mrtvý. Mnozí sice namítali, že si o zabití říkal, ale žádné ospravedlnění tohoto činu nemohlo smýt z Jamieho rukou krvavou skvrnu. Ta ho připravila o nejdražšího přítele a zůstane mu na rukou až do smrti.

Během dlouhých hodin čekání na Hepburnovu odpověď se potuloval troskami a pátral zrakem v údolí pod nimi, zda nezahlédne blížícího se jezdce na koni. Ráno čtvrtého dne seděl na bobku na kamenných schodech, které nikam nevedly, a jeho klid byl zlověstnější než těžká oblaka vznášející se nad horou.

Muži se snažili ulevit napětí tak, že vycpali starou Angusovu košili suchým listím, pověsili ji na strom a použili jako terč při výcviku v lukostřelbě. Což by mu nijak nevadilo, kdyby nepozvali Emmu, ať se k nim přidá.

Jamie přimhouřil oči. Její veselý smích se rozléhal kolem jako zvonky, které kdysi zdobily tenhle kostel. Cestou z místa, kde zemřeli jeho rodiče, s ním sotva promluvila, ale teď se křenila na Bona, jako kdyby se znali odjakživa. Nebyl si jist, jestli si blížící se bouřky nevšimla, nebo o ni nedbá. Předpokládal, že pravdivá je spíš druhá možnost.

Povedlo se jí svázat neposlušné měděné kadeře do neupraveného uzlu, čímž odhalila elegantní šíji a ochmýřenou

jamku na zátylku, které se toužil dotýkat rty. Přimhouřil oči ještě víc a sledoval, jak Bon ovinul šlachovité paže kolem jejích ramen a pomáhá jí nasadit šíp a napnout tětivu. Šíp vesele zasvištěl vzduchem a zabodl se do kostrbatého srdce, které Malcolm namaloval na terč šťávou z bobulí.

Muži vybuchli srdečným veselím, ale jakmile se jeden z nich ohlédl a zjistil, že je Jamie pozoruje, smích se jim zadrhl v krku. Emma bezstarostně kráčela k terči a s vítězným úsměvem vykroutila šíp.

Nejspíš si přála, aby ta košile patřila jemu, pomyslel si zachmuřeně. A aby ji měl právě na sobě.

Přejel si dlaní po bradě. Žádný div, že je nervózní. Vždyť skoro nespal.

Vlastně vůbec.

Jak by také mohl usnout, když Emma měla své hnízdečko jen pár kroků od jeho? Na to, aby spal, byl příliš zaujatý pozorováním její rozcuchané hlavy. Příliš zabraný do vzpomínek, jaké to bylo, když mu prvního dne jejich pouti důvěřivě ležela v náručí. Až moc zaneprázdněný vyvoláváním kouzelných okamžiků v domě. V duchu viděl, jak mu zabořila prsty do vlasů a líbala ho, jako by mu chtěla dovolit všechny něžné a hříšné věci, po kterých toužil od první chvíle, kdy ji spatřil.

Dokonce ani neztrácel čas marnou snahou usnout. Jednoduše vyšplhal na rozdrolený kamenný oblouk a nekonečné hodiny, které scházely do svítání, poslouchal, zda neuslyší vzdálenou ozvěnu klapotu kopyt.

Podobnou té, která teď přehlušila sykot rozbušky v jeho hlavě.

Namáhavě se zvedl a přemítal, jestli se mu to nezdálo. Lehké dunění pod nohama však dokládalo, že se kdosi blíží. Emma na něj pohlédla a úsměv jí zmizel z tváře.

Na tuhle chvíli čekal od okamžiku, kdy ho děd jako devítiletého chlapce zavedl do rokle a ukázal mu, kde byli

chladnokrevně zastřeleni jeho rodiče. Jak si tedy vysvětlit náhlý strach otupující hrany jeho očekávání? Nepříjemný pocit, že konečně dostává, na co tak dlouho čekal, ale zaplatí vším, co kdy chtěl?

Na okraji rokle se objevil osamělý jezdec. Jamieho strach i očekávání byly k ničemu. Ukázalo se, že dotyčný není Graeme vracející se s odpovědí od Hepburna, ale zvěd, kterého Jamie vyslal předchozího večera, aby prozkoumal údolí pod nimi.

Carson sesedl z koně. Sklopené oči a krátké zavrtění hlavou vyjádřilo vše, co Jamie potřeboval vědět.

Na okamžik, který jako by se vymykal proudu času, neexistovalo nic než horké bílé ticho. Doutnající roznětka konečně dohořela k soudku se střelným prachem v Jamieho mozku.

Explodoval. Vyrazil dlouhými vzteklými kroky napříč planinou.

„Bacha, hoši, kryjte se.“ Přes hřmění v uších zaslechl Bonovo mumlání. „Jdeme mu z cesty.“

„Co si k čertu ten mizerný čubčí syn Hepburn vůbec myslí?“ Zajel si prsty do vlasů a obrátil se jen o pouhý krok dříve, než vrazil plnou silou do stromu. „Cožpak se ten chlap úplně zbláznil? Je tak pošetilý, že nechá svou bezbrannou nevěstu v rukách tlupy banditů, kteří jí každým okamžikem mohou provést spoustu strašných věcí?“

Rázoval zpátky mýtinou. Jeho muži uposlechli Bonova varování a všichni o pár kroků ustoupili. Jen Emma měla dost odvahy, aby mu zůstala stát v cestě. Měl nyní dvě možnosti – buď zastaví, nebo ji ušlape.

Prudce se zastavil a bodl prstem do vzduchu směrem k její hrudi, vděčný, že našel terč pro svůj hněv. „A co vy tu, jen se na sebe podívejte! Sem nepatříte! Jste zkrátka typická Angličanka, které Pánbůh nenadělil ani tolik rozumu co obyčejné houbě v lese!“

Zamrkala na něj temnýma modrýma očima. Byla podivně klidná. Z ohonu se jí uvolnilo pár pramínků vlasů a vítr si s nimi zlehka pohrával.

„Nikdy byste neměla vylézt z ložnice bez komorné a ozbrojeného strážce, a už vůbec ne jinde než v Anglii! Cožpak si ten váš oddaný ženich nedělá ani trochu starosti s tím, co by se vám mohlo přihodit? Kdybyste byla mou ženou…“

Jeho slova se rozléhala troskami jako dunění jarní bouřky a pak se rozhostilo ticho tak dokonalé, že by člověk slyšel housenku, jak se plazí po listu. Jamie cítil, jak mu hrdlem stoupá zvláštní vlna horka. Uvědomil si totiž, že nejen Emma, ale i všichni ostatní se zatajeným dechem čekají, až dokončí větu.

„Co, Jamie?“ promluvila Emma tiše a oslovení ho pálilo víc než políček. „Co byste udělal, kdybych byla vaší ženou?“

Jejímu vyzývavému pohledu nedokázal čelit. Obrátil se zády k ní, ke všem. Poodešel pár kroků na kraj mýtiny a tam stál s rukama v bok a pohledem upřeným do mlhavého šedivého oparu, který se vznášel nad vzdálenými mokřinami. Vtom zaslechl za zády naprosto nečekaný zvuk.

Emma se rozesmála.

Pomalu se otočil. Muži ustoupili o další krok, jako by se obávali nového výbuchu vzteku, tentokrát mnohem ničivějšího než předtím.

„Cožpak vám to ještě nedošlo?“ zeptala se Emma, oči lesklé slzami. Jeho muži si je možná spletli se slzami radosti, ale on věděl své. „Vysmívá se vám. Hrabě by nedal ani hrst drobných, aby mě zachránil! V jeho očích nemám žádnou cenu. Nikdy jsem pro něj nebyla nic jiného než prázdné lůno, kam zasadí své sémě. A bůh ví, že mezi těmito končinami a Londýnem je na prodej spousta jiných!“

Zavrtěla hlavou a její chraplavý smích patřil oběma.

„Trápíte mou rodinu a taháte mě po všech čertech a zpátky zbytečně! On vám nikdy nedá, co chcete. Je mu jedno, co se

mnou provedete. Takže už není potřeba, abyste si hrál na gentlemana!“ Tentokrát byla řada na ní, aby zkrátila vzdálenost, která je dělila. Přistoupila tak blízko, že rozeznal na jejím smetanovém hrdle zrychlený tep a všiml si jejího rozechvělého spodního rtu. Zaklonila hlavu a pohlédla mu do očí. „No tak, jen do toho, Jamie Sinclaire. Proveďte to nejhorší.“

Na krátkou chvíli se ho zmocnilo pokušení zachovat se podle jejích slov. Popadnout ji za ruku, odvléci mezi trosky a tam jí ukázat, co přesně by udělal, kdyby byla jeho ženou.

Všechno, co by udělal, kdyby byla jeho ženou.

„Jamie?“ zašeptal Bon sotva slyšitelně.

Dál jí hleděl do očí, ochromený neviditelnou silou její vášně.

„Jamie?“ opakoval Bon, tentokrát naléhavěji. „Co k čertu…“ Otočil se. Na kraji lesa se vynořil Graeme a sotva stál na nohou.

Graeme si tiskl žebra, až mu klouby na prstech zbělely. Jedno oko měl oteklé, že nešlo otevřít, sevřené čelisti hyzdil ošklivý šrám, který už po krajích začínal žloutnout.

Několik mužů mu spěchalo na pomoc, ale Jamie k němu doběhl jako první. Vzal ho kolem ramen ve chvíli, kdy se chlapci začaly podlamovat nohy.

„Byl bych tu dřív…,“ zachroptěl a ztěžka se opřel o Jamieho. „Ale kůň ztratil podkovu.“

Muži se shromáždili kolem. Jamie opatrně položil Graemeho. Cítil se provinile. Mohlo ho napadnout, že Hepburnovi by nedělalo potíže mladého zastřelit. Měl poslat Bona – nebo někoho, kdo je stejně prohnaný jako Hepburn a zrádné jednání toho starého ničemy by nebral na lehkou váhu.

„Co ti udělali?“ zeptal se. Opatrně přejel dlaní po chlapcových pohmožděných žebrech a ucukl zároveň s ním.

„Nic, co bych nepřežil,“ zakřenil se Graeme a rozbitý ret dodal úsměvu hejskovský tón. „Sám jsem taky rozdal pár ran. Hepburnovi lokaji si příště dvakrát rozmyslí, než se pustí do křížku s Graemem MacGregorem!“ Sáhl do vnitřní kapsy kabátu a roztřesenou rukou vytáhl kožený váček. „Co jsem dostal za úkol, to jsem udělal, Jamie. Dal jsem Hepburnovi dopis a on mi řekl, že mám výměnou odevzdat tohle.“

Jamie převzal zásilku. Ovládal se, aby zabránil bolestnému úsměvu. „Jsme na tebe všichni hrdí, hochu! Obzvlášť já!“

Jamie vstal a jeho místo zaujal Lemmy. Přitáhl si chlapcovu hlavu do klína tak něžně, jak by vzhledem k obrovitým rukám nikdo nečekal.

Jamie si prohlédl, co mu hrabě posílá. Žádný laciný papír, ale silný arch krémového pergamenu přeložený na dokonalé

třetiny a zapečetěný karmínově červeným voskem nesoucím Hepburnovu korunku.

Rozlomil pečeť a za bedlivé pozornosti ostatních narovnal papír.

Bon, přestože se nikdy nenaučil číst, stál na špičkách a snažil se nahlédnout Jamiemu přes rameno. „No tak, hochu, nenapínej nás. Co píše?“

Jamie vmžiku přelétl pohledem pár strohých naškrábaných slov. Tuhle chvíli si představoval dlouho a předvídal, jak se ho zmocní radostná závrať.

Když však nyní zvedl oči a střetl se s Emminým tázavým pohledem, necítil nic než pronikavou lítost. „Souhlasí s našimi požadavky. Výkupné bude dodáno zítra.“

Vydržel čelit Emminu pohledu jen okamžik. Pak se otočil a beze slova zmizel v troskách.

Emma seděla na kraji kulaté kamenné plošiny, která kdysi sloužila jako základna pro kostelní věž se zvonem, a tiskla si koleno k hrudi. Střecha a většina zdí se dávno zbortily a plošina se ocitla pod širým nebem, přístupná pouze po úzkém kamenném schodišti, vyhlazeném deštěm a časem.

Jindy divoký vítr vystřídal jemný vánek, který jí vzdychal do obličeje a pohrával si se zatoulanými pramínky vlasů na krku. Měsíc visel nad vrcholkem hory jako zářící perla, dvakrát větší, než jaký bývá vidět v Lancashiru, a přesto nedosažitelný.

Na protější okraj plošiny dopadl oblázek.

Obrátila se. Nedokázala z mysli vypudit zrádnou naději. Byl to jen Bon. Vynořil se z šera nahoře na schodech. Postával v měsíčním svitu, zjevně nejistý, zda je jeho přítomnost vítaná.

„Žádný strach, Bone, je tu klid,“ ujistila ho. „Nejsem ozbrojená.“

Přišel blíž a postavil se vedle ní, a úsměv obnažující vykotlané zuby už jí nepřipadal hrozivý, ale sympatický.

„Podle toho, jak jste si dnes vedla s lukem a šípy, bych se vsadil, že mužské srdce není ve vaší blízkosti nikdy bezpečné.“

„Proto se mě možná váš bratranec tak horlivě snaží zbavit,“ odvětila Emma bezstarostně a doufala, že se jí daří nedávat najevo rozhořčení. „Proč nejste s ním a neslavíte? Určitě je bez sebe radostí. Vždyť mu hrabě dá, po čem jeho srdce touží!“

„Pořád mně ani nikomu z mládenců neřekl, co to vlastně je.

Je to zvláštní, nikdy přede mnou neměl tajemství.“

„Tohle je zřejmě poprvé, kdy mu nějaké stojí za to, aby je neprozradil.“

„Přejeme mu všechno, co chce,“ řekl. „Obětoval nám hodně. Odjakživa byl chytrý, tahal s sebou knížky tak velké, že je sotva unesl. Mohl zůstat dole v nížině a udělat štěstí jako řádný mužský. Jenomže když se doslechl, že děda postonává, vrátil se sem. Stará se o nás. Stará se tady na hoře o každého, kdo býval vždycky odkázaný na Sinclairy, aby přežil.“ Bon zaváhal, jako kdyby toužil říci něco jiného. Důležitějšího. Nakonec však jenom sklonil hlavu a díval se na špičky. „Přišel jsem vám povědět jedno. Mrzí mě, že jsme vám zkazili svatbu. A doufám, že vy a hrabě…,“ odkašlal si a bylo vidět, jak je pro něj obtížné ta slova vyřknout, „spolu budete šťastní.“

„Děkuji,“ zašeptala Emma s hrdlem najednou sevřeným a nebyla schopná dát Bonovi jiné rozhřešení.

Když sešel po schodech zpátky a nechal ji o samotě, obrátila obličej k měsíci. Blikotal za bledým závojem. Dívka, která pozorovala z okna své ložnice, jak se tentýž měsíc vznáší nad otcovým sadem, jí teď připadala cizí – jako naivní dítě, které uvěřilo, že povahu muže je možno posuzovat podle jeho výmluvnosti a elegantního střihu kabátu.

Jak má zítra doprovázet z hor muže a předstírat, že je stále tou dívkou, která nikdy neokusila Jamieho polibek, nikdy necítila, jak její tělo začíná tát v teple jeho doutnající vášně? Jak by mohla být spokojená se šperky, kožešinami a zlatem,

nebo dokonce s plným pokojem dětí, které nebyly počaty z lásky, ale ze zoufalství a povinnosti?

Jak by mohla ležet noc co noc za trpělivého ticha, snášet, jak na ní hrabě heká a ztěžka oddychuje, a zatínat zuby, aby nevykřikla, poté co poznala, jak její tělo a srdce ožívá Jamieho dotyky? Navíc teď, když pochopila, že hrabě zřejmě není žádný laskavý starý muž, ale krutý vrah schopný připravit o život vlastního syna, protože se odvážil zamilovat do ženy, která pro něj podle otcova mínění nebyla ta pravá.

Potlačila slzy a jasnýma očima pohlédla na měsíc. Není tou dívkou, jakou bývala, a už nikdy nebude. Nehodlá dál popírat své city a touhy jen pro klid druhých a je jí jedno, co to bude stát. Její matka strávila celý život ve lži, obětovala vlastní štěstí a jen omlouvala otcovo chování.

Ona je ale jiná. Už není tou nevěstou, která stála před oltářem v kostele, připravená zaslíbit srdce muži, jehož nikdy nemilovala.

Potřebuje jen jediné – někoho, kdo by jí pomohl toto tvrzení doložit.

Jamie objal hrbolatý kamenný oltář, vytesaný z jediného kusu, který přežil pustošivé bitvy i léta opomíjení a dokázal, že některé věci nezničí ani čas.

Mladý muž přemítal, kolik křtů, svateb a pohřbů oltář zažil.

Kolik životů tu započalo? A skončilo?

Nevelký chrám si pamatoval už jen jako trosky. Stavba zřejmě vzala zasvé při některé z mnoha válek a potyček, které poznamenaly tuto nádhernou zemi ostrými šrámy. Přestože z kostela nezbylo víc než zdi bez střechy a mechem zarostlé rumiště, dosud zde přetrvávala důstojná atmosféra, jež potvrzovala, že tu kdysi bývala svatá půda.

Přejížděl dlaní po nerovném kameni a přál si najít slova, která by dokázala vyjádřit, v jak rozbouřeném stavu se nachází jeho mysl. Je sice věřící, ale nikdy se nemodlil. Měl dojem, že

udělá lépe, když se Všemohoucím nebude rozebírat vzájemné názorové neshody.

Jak může Bůh tvrdit, že zjedná odplatu, když Jamie cítí, že msta celou vahou spočívá na jeho vlastních bedrech? Vždycky měl dost sil, aby ono břímě minulosti unesl, ale nyní cítil, že mu pod jeho tlakem téměř puká srdce. Zítra vyšle Emmu do nížiny. Už nikdy neposkytne jejímu tělu útočiště ve spánku, neuslyší, jak její rty vyslovují jeho jméno. Emma bude za pár dnů stát před podobným oltářem, znovu připravená stát se Hepburnovou ženou.

Křečovitě tiskl prsty ke kameni. Nejraději by jej rozdrtil holýma rukama. „Jamie?“

Nejdříve si myslel, že onen melodický šepot zaslechl ve své fantazii, a tudíž je jen výplodem jeho horečné touhy. Uvolnil stisk a pomalu se otočil.

Emma stála v měsíčním svitu jako duch všech nevěst, které stanuly na tomto místě, aby svěřily srdce milovanému muži.

„Co chcete?“ zeptal se chraplavě a nedokázal předstírat, že ho odpověď nezajímá.

Vysunula bradu a její pohled byl stejně chladný a pevný jako oné noci, kdy mu jeho vlastní pistolí zamířila na srdce.

„Chci, abyste mě zneuctil.“

Emma překonala rozechvění a vykročila kupředu, vystavená měsíčnímu svitu a Jamieho žhavému pohledu. V tu chvíli vypadal jako muž, o jakém sní každá panna – krutý a nebezpečný, ke kterému je radno se přiblížit jen s nejvyšší opatrností, pokud je to vůbec možné.

„Vždycky jsem byla slušná dívka,“ řekla a každým krokem ji od něj dělila kratší vzdálenost. „A zodpovědná dcera – odjakživa mě dávali mladším sestrám za příklad. Byla jsem samé ‚Ano, pane,‘ a ‚Ne, madam,‘ a Jak si přejete‘. Nosila jsem, co mi vybrala matka. Jedla jsem, co přede mě postavili, ať mi to chutnalo, nebo ne. Šla jsem, kam řekli, a dělala, co po mně žádali.“ Zastavila se tak, aby na ni Jamie nedosáhl. „Ale hraběte si vzít nechci. Jak oba víme, existuje jen jediná možnost, jak ho přesvědčit, že už pro něj nejsem dost dobrá.“

Jamie na ni dál beze slova hleděl a jeho výraz byl nečitelný jako zatvrdlé stránky Bible svaté, trouchnivějící v koutě.

Rozpačitě se usmála. „Bon měl pravdu, že? Jak vím, přesvědčil jste sám sebe, že se spokojíte s tím, když usvědčíte Hepburna z vraždy vašich rodičů. Ale nepřinesla by vám odplata větší uspokojení, kdybyste hraběti vrátil nevěstu, kterou znesvětil Sinclair? Zvlášť když je to čirou náhodou jeho nemanželský vnuk.“

„Jistě, měl bych větší klid.“ Jamie si založil paže na hrudi. Z jeho hřejivého zamženého pohledu se kdesi uvnitř zachvěla.

„A co to zchátralé sídlo v Lancashiru, které tak milujete? Jestli bude hrabě chtít své peníze zpátky, jak váš otec zabrání věřitelům, aby dům nezabrali a neposlali vás do vězení pro dlužníky?“

„Věřím, že hrabě bude blahosklonně trvat na tom, aby v tomto ohledu zůstalo při původní dohodě. Zvlášť když nebude chtít, aby se v Londýně rozneslo, že je podezřelý z chladnokrevné vraždy vlastního syna – a matky svého vnuka.“

Jamie se napřímil. V jeho pohledu byl patrný zdráhavý obdiv. „Nikdy bych nevěřil, že se za tak roztomilou tváří může skrývat natolik drsná povaha.“

Trpce se usmála. „Od chvíle, kdy jsem přišla na vysočinu, jsem měla dost možností se přiučit.“

„Váš domov bude ušetřen a otec se možná vyhne vězení, ale přemýšlela jste o tom, co vás čeká, jakmile se s rodinou vrátíte do Anglie?“ Jamie se pohnul kupředu, obešel ji, a zatímco mluvil, spřádal svým chraplavým přízvukem síť, ve které chtěla uvíznout navždy. „Hrabě má jazyk jako zmije. Než by nechal ostatní při myšlence, že byl takový hlupák a dovolil, aby mu ukradli nevěstu přímo pod nosem, raději začne šířit pomluvy, že jste se do mé náruče – a do mé postele – vrhla dobrovolně. A i kdyby to neudělal, okolí bude jedno, jestli jste byla svedena nebo znásilněna. Stín, který na vaši pověst vrhl váš první snoubenec, bude ve srovnání s touto skvrnou jen drobnou kaňkou. Slušní občané se budou otáčet, když kolem nich projdete po ulici. Nikdo vás nepřijme. Stanete se vyvrhelem společnosti a vzdáte se všech nadějí, že byste si někdy našla manžela nebo založila rodinu.“

„Budu se moci vrátit do Lancashiru a žít si v klidu po svém.“ Otočila se k němu tváří a vzpurně pohodila kudrnami.

„A kdybych se nudila, vždycky si můžu opatřit zdatného milence. Nebo dva.“

Prohlédl její hranou statečnost stejně, jako když ona slova pronesla poprvé. Dotkl se klouby prstů její tváře a řekl hlasem ještě něžnějším než jeho dotek: „Jsou tu i další věci, které stojí za úvahu, děvče. Co kdybych vás přivedl do jiného stavu?“

Emma se ani neobtěžovala sklopit hlavu, aby zakryla ruměnec. Věděla, že to nemá smysl. „Možná si myslíte, že

jsem trapně naivní, ale díky matčinu školení nejsem úplně neznalá světa. Nebo mužů. Kdyby neexistovaly možnosti, jak takovým věcem zabránit, ulicemi Londýna by procházelo víc levobočků než právoplatných dědiců!“

Souhlasně přikývl. „Takže vy opravdu věříte, že je to jediný způsob, jak udržet Hepburnovy chlípné ruce z dosahu? Zajistit, abyste mohla žít svým životem jako milenka vlastního osudu?“ Přikývla. Nyní, když vyčerpala odvahu, zradil ji hlas. Měla tisíc dalších důvodů proč s ním jít do postele, a všechny by je byla přiznala, nebýt pýchy, která jí svazovala jazyk. Mohla mu říci, že dříve než se nechá pohřbít zdrcující kritikou společnosti, chce alespoň jednou cítit, že žije. A neumí si představit, jak přečká zbytek života o samotě, aniž by nejdřív

strávila jedinou noc v jeho náručí.

„Takže já vlastně nemám na vybranou?“ Sklonil se k ní a rty se lehce jako andělskými křídly dotkl jejích.

Emmě se sevřelo hrdlo. Jak to, že se tady v těch troskách cítí nevěstou mnohem víc, než si připadala v Hepburnové majestátním kostele?

„Počkejte tady,“ zašeptal a se zřejmou neochotou se od ní odtáhl.

Napjatě čekala. Vrátil se a přes rameno měl přehozené její přikrývky. Když ji tentokrát vzal za ruku, ochotně se podřídila. Odváděl ji do šera, stranou měsíčních paprsků. Pevně propletla své prsty s jeho, nechtěla, aby poznal, jak je roztřesená.

Zavedl ji do malé místnosti. Stály tu dvě stěny, které dosud odolávaly času. Tábor ležel mezi stromy ohraničujícími strmý sráz. Emma věděla, že Jamie tohle místo vybral záměrně, aby ji chránil před zvědavýma očima ostatních.

Než však rozprostřel přikrývky, chytila ho za paži.

„Počkejte!“

Ostražitě na ni pohlédl, zjevně se obával, že si to rozmyslela.

Kývla k pokroucenému kamennému oblouku, kde bývaly dveře, a naznačila, že teď je řada na něm, aby ji následoval. Podle toho, jak se na ni podíval, bylo zřejmé, že by za ní šel třeba na kraj světa.

Vystoupali po zašlých kamenných schodech ke staré zvonici, vynořující se v záplavě měsíčního světla. Vzala od Jamieho přikrývky a rozložila je uprostřed, aby svědkem následujícího dění byl jen měsíc a obloha.

Pak se obrátila k Jamiemu. Přepadl ji nesnesitelný ostych.

„A co teď, pane Sinclaire? Máte v plánu mě svést nebo se mě chcete zmocnit násilím?“

Líně se usmál a tlukot Emmina srdce se zdvojnásobil.

„Obojí.“

Přitáhl ji k sobě a znovu ji překvapil mohutností, silou a neodolatelným teplem svého těla. Dlouho ji k sobě jenom tiskl, aby si zvykla, jaké to je, choulit se v jeho objetí, cítit ve vlasech jeho dech. Opřela se mu tváří o hruď a vnímala tlukot srdce, jako by patřilo jí. Po chvíli sebrala odvahu, zabloudila rukou kolem pasu, vklouzla pod košili a obdivovala se jeho hladkému tělu, pružným svalům, které ucítila pod dlaněmi, když zvedl ruku, aby ji pohladil po vlasech.

„Ach, miláčku,“ vypravila ze sebe v rozpacích nad závažností následujícího dění. „Co se děje?“

Tiskla mu hlavu k hrudi. „Zdá se, že mě pokyny mé matky nechaly na holičkách. Nejsem si úplně jistá, jak bychom teď měli postupovat.“

„A nechcete to nechat na mně?“ zamumlal, zvedl jí bradu a sklonil svá ústa k jejím.

Něžně se jí dotýkal rty a jeho odborné znalosti ji nenechávaly na pochybách, že on přesně ví, jak postupovat. Nelíbal ji jako muž, který polibek považuje za pouhý prostředek vedoucí k cíli – jakýsi podivný rituál, který ženy vyžadují a který je přiměje, aby odložily svršky. Jamie ji líbal

pomalu a s dokonalou rozvážností, jako by se spokojil jen s tím, že se bude celou noc milovat s jejími ústy.

Odjakživa opovrhovala ženami, které omdlívaly při sebemenším vyzývavém podnětu, ale při něžném kmitání jeho jazyka se jí tajil dech, slábla kolena a v uších jí začalo vyzvánět, jako kdyby na věži dosud visel zvon. Možná podlehla pokušení, ale nechtěla promeškat v Jamieho náručí ani chvíli. Jednoduše zavřela oči a pokračovala, jejich jazyky se laskaly, až zaslechla, jak zasténal.

Když konečně otevřela oči, zjistila, že oba klečí uprostřed

přikrývek. I Jamiemu zřejmě kolena vypověděla službu.

„Tohle proběhlo opravdu dobře,“ zamumlala. „Co máte v plánu dál?“

Zaklonil se, přelétl pohledem její tvář a s odzbrojující vážností prohlásil: „Myslel jsem si, že teď bychom se mohli svléci.“

S polibkem se zjevně zmýlila. „Ale…, ale…, pak budeme oba… svlečení.“

Chvíli její slova zvažoval. „Ano, jestli chcete, můžete si odložit vaše oblečení. A já si své nechám na sobě…, zatím.“

Emma na něj pohlédla. Začínala být podezřívavá. „O svlékání matka nemluvila. Určitě bych si to zapamatovala.“

Jamie si povzdechl. „A co vám vlastně řekla?“

„Že si lehnu na záda, zavřu oči a hrabě…“ Emma se proti své vůli otřásla – „můj manžel mi jednoduše trochu povytáhne noční košili – až budou zhasnuté lampy, samozřejmě – a vykoná svou manželskou povinnost.“

„Ta představa má své kouzlo, ale tak to zkrátka probíhat nebude.“ Přejel jí bříšky prstů po citlivých místech na zátylku. Ztišil hlas, až chraptěl, a na uchu cítila jeho vlahý, horký dech.

„Protože já bych zešílel, děvče, kdybych vás neviděl nahou.“

Tentokrát se Emma zachvěla touhou. „Kdybyste se usilovně namáhal, možná byste mě nakonec přiměl, abych si odložila. Ale musel byste se hodně snažit.“

Chraptivý smích ji varoval, že právě na tuhle výzvu Jamie čekal. Odhrnul jí vlasy a přitiskl snaživé rty na místečko na krku, kde byl patrný rychlý tep. Emma zalapala po dechu. Zřejmě chce, aby pod spalujícími účinky jeho rtů svršky na jejím těle roztály.

Z vlastní vůle zaklonila hlavu a umožnila jeho ústům naprostou nadvládu nad její elegantní šíjí. Po chvíli nanejvýš příjemného mučení byla nucena zarýt mu nehty do rukávu, jinak by nevydržela ve vzpřímené pozici. „Na obhroublého horala máte velmi přesvědčivé dotykové schopnosti, sire.“

„To jen ti angličtí podivíni roznesli všechny ty ohavné pomluvy o nás a o našich ovcích! Zkrátka nechtějí, aby jejich děvčata věděla, oč přicházejí!“

Jemně se dotkl jazykem jejího ušního lalůčku, až tiše zasténala. „Možná nechtějí, aby jejich ovce věděly, oč přicházejí.“

Jeho hluboký smích ji zahřál po celém těle. Jamie ji dál ústy laskal na uchu a přitom opatrně uvolňoval šaty, aby odhalil smetanové rameno. Emma byla ráda, že jí Muira darovala úplně obyčejné šaty, a ne nějaké zdobené klouzavými perleťovými knoflíky nebo řadami ostrých kovových háčků. Nebo tuhými kosticemi, aby svíraly tělo už tak rozbolavělé touhou po Jamieho dotycích.

Stačil jediný obratný pohyb a Jamie vysvobodil jedno její ňadro z živůtku. Díval se na ni za měsíčního svitu a tvářil se tak zachmuřeně a lačně, až se jí svíral žaludek a srdce divoce tlouklo. Cítila, jak se jí v očekávání nadcházejícího potěšení začínají probouzet bradavky.

Potěšení přišlo vzápětí, a to v podobě záplavy pronikavých pocitů, když se Jamie sklonil a dotkl se jí špičkou jazyka. Laskal drobný uzlík s něžností, která ji doháněla k šílenství, pak jej uchopil do úst a jemně hnětl, až Emma neovládla slastné sténání.

A zasténala znovu, když vnořil druhou ruku do živůtku a

přivlastnil si i druhé ňadro, přiložil k němu dlaň a jemně tiskl.

Je vůbec možné, aby muž měl tolik rukou? Jedna z nich využila Emmina rozpoložení a našla si cestu pod sukni. Sunula se mezi koleny stále výš, až dospěla k hedvábným kudrlinkám.

Zakryl je rukou, jako by Emma už nepatřila sama sobě, ale jemu. Zavrtěla hlavou a překvapením bezmála oněměla. „Ale moje matka nikdy…“

Jamie vytáhl ruku z živůtku a přiložil jí dlaň k ústům. V očích mu pobaveně jiskřilo. „Mohla byste přestat s těmi věčnými zmínkami o matce, zlato? Většina mužů má dojem, že to při milování jaksi… odvádí pozornost.“

Odsunul ruku a Emma se dala do smíchu. „Matčiny pokyny, jak odradit manžela, aby nevyhledával ženinu společnost v ložnici, by vám jistě připadaly ještě víc… rušivé.“ Jamie se k jejímu překvapení sklonil a políbil ji na špičku nosu, pak znovu přiložil ústa k jejím. Líbal ji na rty a vybízel, aby rozevřela své a pozvala ho dovnitř. Jazykem pak dobýval její ústa ve smyslném rytmu, kterému nedokázala odolat.

Zakrátko dýchali jako jedno tělo, každý její povzdech patřil zároveň i jemu.

Pak zapátral prsty v kudrlinkách mezi jejími stehny a našel horké a vlahé místečko. Polapil její bezmocné sténání ústy a obratnými prsty rozevřel hebké korunní plátky jejího těla jako nějaký exotický květ, nabízející nejsladší a nejopojnější nektar ze všech.

Emma neměla tušení, že takové potěšení existuje. Na jednu stranu se jí chtělo pevně stisknout stehna, aby zmírnila narůstající touhu, na druhou nechat je rozevřená, aby Jamie nepřestával. Jeho dotyky však jen prohlubovaly vzrušení a po chvíli sotva popadala dech.

Nedbal na to, že Emma už se sama vášnivě tiskne k jeho dlani, hladil a laskal její nejtajnější místečko, jako by nic na světě nedělal raději a měl na to celou noc. Když si myslela, že

nic slastnějšího už nemůže přijít, začal ji hladit ještě intenzivněji a pronikl prstem hlouběji.

Zaplavila ji vlna blažených pocitů. Septem vyslovila jeho jméno.

Když se vzpamatovala a dokázala se znovu klidně nadechnout, chvatně se posadila a zula si boty.

„Co to děláte?“ zeptal se ostražitě.

„Odměňuji vaše snahy,“ řekla a stáhla si punčochy.

„Ale já jsem teprve začal!“ varoval ji, když si klekla a

přetáhla šaty přes hlavu.

Odhodila je stranou a troufale mu pohlédla do obličeje. Měla dojem, že jak tam klečí rozcuchaná, s tvářemi a ňadry dosud zarudlými potěšením, které jí poskytl, určitě vypadá jako nestoudná rozpustilá holka. Veškeré obavy, že se mu nebude líbit, se rozplynuly pod jeho lačným a obdivným pohledem, když ji poprvé uviděl nahou.

„Jsi nádherná!“ zašeptal chraplavě a pomalu očima hltal kousek po kousku její tělo. „Tohle není pro tebe. Ty si zasloužíš nádhernou vyřezávanou postel, z nejlepšího mahagonu! A hory nadýchaných polštářů! Světlo svíček. A hedvábné přikrývky. A…“

Přejela mu prsty po bedrech. „Možná si všechny ty věci zasloužím. Ale já chci jen tebe!“

Přivinul ji nahou k sobě, jako by pouhé vášnivé objetí dokázalo spojit jejich těla v jedno. Tam, kde měla tělo hebké a měkké, jeho bylo pevné, její něžné křivky se poddávaly jeho mohutným svalům. Emma mu zabořila prsty do vlasů a přitiskla obličej k jeho hrdlu, překvapená, že ji v očích pálí slzy. Voněl po kouři, jarním dešti a větru profukujícím za chladné zimní noci borovicemi. Voněl po volnosti, kterou před touto nocí nikdy nepoznala.

„A co musím udělat já, abych tě přiměla svléknout?“ řekla šeptem a zaplavila jeho statný krk polibky.

Jemně ji od sebe odtáhl a s uličnickým úsměvem pronesl:

„Stačí říct, mylady.“

Zalapala po dechu, a než se vzpamatovala, stáhl si košili, ponožky a boty. Když sáhl po kožených tkanicích kalhot, nejspíš by hynula hanbou, nebýt toho, že si všimla, jak se mu třesou ruce.

Odložil kalhoty a klekl si. Emmina zvědavost rychle překonala panenský stud. Jamie měl nádherné tělo – hladké a mužné, svalnatější, než si představovala.

Nedokázala odolat pokušení. Přejela mu dlaní po hrudi a s úžasem sledovala, jakou pohromu její doteky způsobily. Přestože bylo chladno, kůži měl lesklou potem. Povzbuzena jeho zamženýma očima a zrychleným dechem zabloudila rukou níž – přejela po neuvěřitelně dobře tvarovaných svalech na břiše – a pokračovala, až dospěla k té části jeho těla, která vyčnívala kupředu, jako by žadonila, aby se jí Emma dotýkala.

Jamie zaklonil hlavu a tiše zasténal.

Emmin nával vášně teď vystřídalo potěšení. Jamie už nemá v rukou všechnu moc. Nyní ovládá ona jeho, může s ním nakládat podle své vůle, obrazně i doslova, dotýkat se ho dlaní a pozorovat, jak mohutní, přestože by přísahala, že už to víc není možné. Když přejela rukou po jeho mužném nástroji, ukápla z hebkého vrcholku jediná kapka jeho vláhy – jako vzácná perla – a zvlhčila jí prsty.

„Onehdy jsi řekl, že to bolí,“ připomněla mu vážně a vzhlédla.

„To je pravda,“ odpověděl přerývaně. „Je to nejkrásnější bolest, jakou znám!“

Oba věděli, že je jen jediná možnost, jak zmírnit jeho utrpení. Položil ji na pokrývku a skryl ji svým tělem před měsíčním svitem. Uvědomila si, že ho sem zavedla, protože je jediným stínem, po kterém touží, jedinou temnotou, jíž je ochotná se poddat.

Přitiskla se k němu a chvěla se očekáváním i strachem. Je rozhodnutá to udělat. Dovolí mu, aby vstoupil do jejích nejtajnějších míst – která dosud žádný muž nepoznal.

Pronikl mezi její stehna a setkal se s vlhkostí, kterou její tělo reagovalo na jeho laskání. Znovu ucítila, jak se jí zmocňuje příjemné chvění, a měla obavy, že Jamie chce její muka prodlužovat. Když však ucítila, jak jeho mohutné mužství prostupuje branou jejího těla, pochopila, že ji Jamie nechce nechat čekat, ale dát jí všechno, po čem touží. A víc. Mnohem víc.

Její nezkušené tělo se ho usilovně snažilo přijmout. Zaryla mu nehty do zad. Plná napětí se kousla do spodního rtu, aby nevykřikla. Ucítila ostrou bolest. Jamie však nepovolil, dokud nepronikl do hloubi jejího těla.

„Promiň, andílku,“ zašeptal a dotkl se rty jejího obočí zvlhlého potem. „Váhání by jen prodlužovalo bolest.“

„Mou nebo tvou?“ zavtipkovala, aby dala najevo, že

přežije.

Jeho mohutné tělo se otřáslo čímsi, co by v méně naléhavé chvíli mohl být smích. „Nás obou.“

Začal se pohybovat a něžně přitom upíjel z jejích rtů. Bolest se proměnila v tupý tlak, vlivem kterého si ještě více uvědomovala důvěrnost jejich počínání. Teď je skutečně jeho zajatkyní. Nemohla mu uniknout. Obklopoval ji ze všech stran. Zahaloval. Způsobil, že s každým jejím dechem se nadechoval sám, jedině on mohl splnit její přání. Jako by na ní nebylo jediného místečka, kterého by se nedotýkal – včetně její duše.

Když najednou přestal, chtělo se jí plakat zklamáním. Otevřela oči. Shlížel na ni a tvářil se rozpačitě. „Emmo?

Zlato? Dělám něco špatně? Proč jsi tak zticha? Tolik to bolí?“

„Moje ma…,“ zaklapla ústa a začala znovu. „Byla jsem informována, že se mám pod hrabětem trochu vrtět, jeho úsilí prý potom rychleji pomine. Tak jsem si myslela, že když zůstanu naprosto klidně ležet…“

Odmlčela se, aby si závěr doplnil sám.

Když se tak stalo, přidušeně se zasmál. „Můžeš se vrtět podle libosti, děvče. Stejně to udělám tak, aby to trvalo co nejdéle. Ovšem, vzhledem k tomu, jak jsi pevná, horká a vlhká,“ – sykl následkem toho, jak sebou na zkoušku zahýbala

– „to možná vůbec nepotrvá tak dlouho, jak bychom si oba

přáli.“

Po tomto varování se Jamie začal pohupovat v rytmu, kterému nemohla odolat a následovala ho. Uběhla sotva chvíle a tiskla se k němu, zvedala bedra, aby pronikl ještě hlouběji. On její smělost odměnil tím, že přizpůsobil pohyby vlastních boků tak, aby jí přinášel ještě větší potěšení. S každým pohnutím tak vyplňoval svůj slib, že ji svede a zároveň se jí násilím zmocní.

Určitě cítil, jak se Emma začíná chvět a tiskne se k němu pevněji.

„Pojď, Emmaline!“ zamumlal. „Jen do toho!“

A pak se to stalo – jedna vlna rozechvění rychle střídala druhou, až nastal okamžik dokonalého blaha. Znovu se vznášela nad propastí extáze. Tentokrát však nepadala sama. Jamie s tlumeným chraplavým výkřikem skočil střemhlav a odtáhl se od ní právě včas, aby jí svou horkou vláhu vypustil na břicho.

Probudil se před svítáním. Emma se choulila v jeho náručí, podobně jako toho rána po únosu. Tentokrát však panuje zásadní rozdíl – oba jsou nazí.

Což je velmi příjemné, pomyslel si Jamie a zabořil nos do dívčiných voňavých kadeří. Jeho mužství sice jemně tlačilo na její zadeček a opovážlivě se hlásilo o pozornost, ale on neměl chuť ji budit a přerušit tak přítomnou chvíli.

Zlehka přejel dlaní po elegantní křivce jejího boku. Po tolika letech v těchto nehostinných končinách nemohl uvěřit, že existuje něco tak jemného a neuvěřitelně hebkého na dotek.

Jak ji má za pár hodin poslat zpátky Hepburnovi, když nechce nic jiného než celý den líbat pihy rozsypané po její zářivé alabastrové pleti jako muškátové oříšky?

Měl by oslavovat. Opět zvítězil nad nepřítelem. Emma nikdy nebude patřit Hepburnovi. Očekávané uspokojení však ničilo zubaté ostří zoufalství. Emma totiž nebude nikdy patřit ani jemu. Těch pár uloupených hodin mezi půlnocí a svítáním je vše, co z ní kdy bude mít.

Když za ním včera večer přišla, souhlasil by se vším, jen aby dostal příležitost držet ji takhle v náručí. Byl by však blázen, kdyby věřil, že ji může milovat jedinou noc a pak ji nechat jít, aniž by s sebou neodnesla úlomek jeho roztříštěného srdce.

Valnou část noci strávil balancováním na pokraji katastrofy. Pokaždé, když se s ní miloval, se jen s velkými obtížemi přiměl opustit její pevné, hebké tělo v okamžiku, kdy do něj chtěl vlít svou vláhu a označit Emmu za svou tak, aby to Hepburn ani nikdo jiný nemohl popřít. Musel však ctít vzájemnou dohodu. Dost na tom, že ji posílá zpátky do Anglie s ostudou, ještě aby ji tam tak poslal s nemanželským dítětem v břiše!

Kdyby Gordon Hepburn nebyl v tomto ohledu tak nedbalý, Lianna Sinclairová mohla žít. A on, Jamie, nechce udělat stejnou chybu jako otec. Podle jeho názoru byl ten muž Hepburn každým coulem. Vyhlédl si, co se mu líbí, a pak si to vzal, aniž přemýšlel, co to bude stát nebo jaké budou následky. Jamie se celý život snažil dokazovat, že v jeho žilách proudí krev Sinclairů. Nikdy nebyl Hepburnem. A nikdy se nezachová jako jeho otec. Není nenasytný ani sobecký a nežádá po Emmě, aby riskovala vlastní život jen proto, že tak ušetří ten jeho.

K takovým, jako je on, Emma nepatří. Ona se hodí do útulného růžového altánu kdesi v Lancashiru, aby tam s kočkou schoulenou na klíně a rozečtenou knihou v ruce popíjela ve společnosti sester čaj. Hepburn ji z tohoto prostředí odvedl, ale

on, Jamie, ji může vrátit, kam patří. Emma stráví zbývající část života v klidu a pohodlí, stranou od dávných sporů a jejich strašlivých obětí.

Zavrněla a přitiskla se k němu oblým zadečkem. Voněla milováním a vzbudila v něm touhu znovu se jí zmocnit.

„Žádný strach, zlato,“ pošeptal jí do ucha. „Takhle se muži probouzejí často.“

„Mmm… Jsem moc ráda, že to se mnou nemá vůbec nic společného. Uvědomuješ si, že přesně takhle jsme se probudili, když jsem poprvé spala ve tvém náručí?“

„Taky mě to napadlo. Ale je tu jeden nepatrný rozdíl.“

Sevřel ji pevněji a jediným hladkým pohybem do ní vklouzl.

Rozechvělá se k němu přitiskla „Odpusťte, že vás chytám za slovo, sire,“ vyjekla, „ale mám dojem, že ‚nepatrný‘ není ten správný výraz.“

Uchopil její pevné bradavky prsty a jemně je mnul.

„Znamená to snad, že jsem pro vás dost zdatný milenec, mylady?“

Přikývla a zatajila dech. „Jsem přesvědčená, že Brigita se spletla. Ty jsi určitě dvakrát tak mužný, než kdy mohou být Angus s Malcolmem dohromady!“

Zavřel oči a zabořil jí obličej do vlasů. Začal se pomalu pohybovat, odhodlaný oddálit svítání, jak jen to půjde. „A já ti musím poděkovat, žes mi dovolila, abych to dokázal!“

Když Emma vyšla z rozbořeného kostela, Jamie už seděl obkročmo na koni. Slunce se naprosto nevhodně rozhodlo, že se po několika zamračených dnech objeví právě nyní, rozptýlilo svými paprsky poslední zbytky mlhy a podnítilo obyvatele hnízd ve větvích okolních bříz a osik k nadějné serenádě.

Jamieho ale ostré paprsky ranního slunce nezahrály. Přestože měl nad hlavou zářivě modrou oblohu, hluboko v jeho kostech sídlil chlad a budil v něm dojem, že nad jižním obzorem nečíhá jaro, ale zima.

Trůnil nehybně v sedle a pozoroval Emmu, jak prochází mýtinou. Přes ramena měla přehozený Muiřin plášť. Vodou, kterou jí Jamie předtím ohřál nad ohněm, smyla z těla jeho vůni a koženou šňůrkou stáhla neposlušné kudrny do ohonu.

Na rozdíl od trosek kostela za zády sama nijak zchátrale nevypadala. Pihovaté tváře měla zarudlé, rty od líbání ještě lehce naběhlé, oči ospalé. Vypadala úchvatně… Jako by ani nebyla zneuctěná. Jamie cítil, jak v něm doutná vztek, že ji teď okolí bude považovat za nehodnou pohledu. Jako by ji jeho doteky poskvrnily, a přitom z jejího nitra vyzařovala taková krása, až při pohledu na ni bolely oči.

Onehdy ji popichoval řečmi, že Hepburn bude určitě trvat na tom, aby ji prohlédl lékař a potvrdil, zda je stále způsobilá stát se jeho manželkou. Teď by Jamie nejraději tloukl pěstmi při pomyšlení, že na ni sahá cizí člověk, jakkoli k tomu má věcný důvod.

Když přišla blíž, starostlivě se rozhlédla po mýtině. „Kde je Bon s ostatními?“

„Odešli už před svítáním. Čekají na smluveném místě. Neuvidíš je. A při troše štěstí si jich nevšimnou ani Hepburnovi muži.“

Podal jí ruku. Oba věděli, že je to naposled.

Usadila se v sedle za ním a objala ho kolem pasu. Jamie si nikdy tak pronikavě neuvědomoval význam chladné těžké pistole, kterou skrýval pod kabátem, nebo staletí zuřivé nenávisti, která je přivedla až na toto místo.

V jedné chvíli málem podlehl pokušení pobídnout koně do trysku a uhánět odtud co nejrychleji, najít nějaké vzdálené útočiště, kde by je Hepburn nikdy nenašel. Nebyl však tak naivní nebo pošetilý jako jeho rodiče.

Věděl, že osudu neuteče. Není kam.

Vjeli ze severní strany do ústí dlouhé úzké rokle. Ptáci na okolních stromech vesele štěbetali, jako by si z nich tropili posměch. Místo pro schůzku Jamie pečlivě vybral. Ptáci nebyli jediní živí tvorové, kteří se skrývali v bohatých zelených větvích cedrů, lemujících rokli ze západu i z východu. Schovávali se tu i jeho muži vyzbrojeni pistolemi a luky. Kdyby zpozorovali nějaké známky zrady, začnou pálit dřív, než Hepburnovi muži vůbec stačí vytáhnout zbraně, a pak prchnou do kopců, aniž po sobě zanechají stopy.

Jamieho nijak nepřekvapilo, když spatřil, že na malém pahorku na jižním konci rokle je rozmístěno půl tuctu Hepburnových statných pochopů na koních. Chovali se podle pokynů, které dal Hepburnovi, a nepřibližovali se.

Udivilo ho však, že v samém středu rokle trůní na hřbetě svého hnědáka Ian Hepburn osobně. Měl sněhobílou kravatu a elegantní morušově červený redingot a místo předávání výkupného mohl mít klidně namířeno na čaj s nějakou nóbl dámou.

Jamie očekával, že Hepburn vyšle svého hajného, ne synovce. Hra byla už dost nebezpečná a takto neočekávaný vývoj ještě zvedal sázku.

Příliš dlouho s Ianem bojovali na stejné straně, i když to bylo třeba jen proti tyranům v St. Andrews, kteří ponižovali slabší spolužáky. Přestože se Ian choval nenuceně, musel vědět, že Jamie by nikdy nešel do bitvy bez svých mužů. Určitě tušil, že kolem číhá spousta neviditelných pistolí a všechny mu míří na srdce, a pokud se něco zhatí, on umře jako první.

Jamie napjatě pohlédl ke stromům a tiše se modlil, aby jeho společníci zachovali co největší sebekázeň, jak je tomu učil.

Zastavil v uctivé vzdálenosti od místa, kde na něj Ian čekal.

Sesedl a pomohl dolů Emmě.

„Počkej tady,“ nařídil jí a setrval dlaní na jemné křivce jejího pasu. „Kdyby se něco přihodilo, utíkej co nejrychleji tam k těm stromům. Najdi Bona. On se o tebe postará.“

Přikývla. Podle vážného výrazu v jejích zamžených modrých očích bylo zřejmé, že dokonale pochopila, o čem Jamie mluví.

I o čem nemluví.

Pohlédl do oněch očí a jasně si uvědomoval, že každý jejich pohyb je pečlivě sledován jak přáteli, tak nepřáteli. Spolkl všechno, co chtěl ještě říci, naposledy jí pokynul a pak se obrátil a vykročil k Ianovi.

Došel do půli cesty, Ian se však nechystal sesednout, a tak Jamie zůstal stát.

„Co tě trápí, hochu?“ zavolal. Věděl, že jeho nenucený úsměv Iana rozčilí mnohem víc než přehnaný přízvuk. „Nebaví tě zesměšňovat obyčejného Sinclaira?“

Ian ho ještě chvíli měřil pohledem, pak se k němu pomalu vydal. Zdálky mohl být klidně tím pyšným chlapcem, který lhostejně přijímal výprask, jako tehdy, když si ho Jamie všiml poprvé. Ale čím víc se Jamie k Ianovi blížil, rozpoznával v jeho výrazu opovržení. Už dávno nebyl tím chlapcem.

Jamie se zastavil, až když se ocitli tváří v tvář. Poprvé po čtyřech letech. „Tvůj strýc obvykle posílá některého ze svých útočných psů, aby odvedli špinavou práci za něj. Čemu vděčím za pochybnou poctu trávit čas v tvé společnosti?“

„Možná si strýc myslel, že tady, kde stojím, mě tak snadno nezastřelíš. Ne snad z nevhodné přecitlivělosti nebo z obyčejné slušnosti, ale abys zachránil vlastní ohavnou kůži.“

Jamie cítil, že navzdory svým záměrům začíná propadat vzteku. „Legrační je, žes mě začal nenávidět, teprve když ti strýc řekl, že se to od tebe očekává.“

„Jsem si jist, že bych k tobě cítil zášť, kdybys mě ovšem záměrně neklamal a hned zpočátku mi řekl, kdo jsi. Kdo přesně jsi.“

Jamie chmurně zavrtěl hlavou. „Ty pořád nevíš, kdo jsem.“ Ianovy tmavé oči zajiskřily stěží potlačovanou zlobou.

„Vím, že jsi mizerný zloděj a vrah! Když jsem tě tehdy na hoře pronásledoval, poté co mi strýc řekl, jak jsi mě obelhával – jak jsi ze mě celé ty roky ve škole dělal hlupáka, až jsem se stal terčem posměchu –, neměl jsi ani dost slušnosti, abys popřel, žes chladnokrevně zastřelil hajného!“

„Tím se jen potvrzuje, co jsem právě řekl,“ hlesl Jamie tiše.

„Kdybych to popřel, nikdy bys mi neuvěřil.“ Téměř cítil v zádech Emmin pohled. Věděl, že je bedlivě pozoruje, i když nemůže slyšet, co si povídají. „Nepřišel jsem proto, abych se s tebou hádal. Chci uzavřít naši záležitost. Jak vidíš,“ řekl a hodil hlavou k místům, kde Emma trpělivě čekala vedle jeho koně,

„slečna Marloweová je v pořádku a připravená jít s tebou.“

Bez úhony, ale ne nevinná!

Jamie musel na okamžik zavřít oči. Hlavou mu zněl Bonův skřítkovský hlas, a v duchu viděl Emmu, jak leží na pokrývkách a sténá potěšením.

Otevřel oči, aby obraz zahnal. „Poslal strýc, co jsem žádal?“

Ian odměřeně přikývl, pak se otočil a dal znamení komusi na konci rokle.

Šest mužů strážících jižní vstup do rokle se na svých koních rozestoupilo a nechalo projet vůz tažený koňmi a ovládaný statným vozkou. Pak opět zaujali původní postavení. Vůz drkotal po trávě k Jamiemu a Ianovi, opsal půlkruh a konečně zastavil v opačném směru pár kroků za lanem.

Na dně spočívaly dřevěné bedny. Jamie se při pohledu na ně zachmuřil. „Co je to, k čertu?“ pronesl a zapátral pohledem v Ianově obličeji, zda najde stopy zrady. „Nějaká léčka?“

„Jistěže ne!“ odfrkl Ian. „Přesně to, co jsi žádal!“

Jamie vykročil kupředu a Ian zaťal pěsti. Sinclair ale prošel kolem něj a pokračoval k vozu. Vozka nervózně sledoval přes rameno, jak zvedá ze země spadlou větev, ale oddychl si, když ji použil jen k tomu, aby nadzvedl víko jedné z beden v zadní části vozu.

Poklop se s rachotem svezl. Obsah bedny se v ranním slunci pronikavě zaleskl.

Jamie nevěřícně zavrtěl hlavou. Nadzdvihl další víko. Čekal ho stejný pohled.

Zlato. Královské výkupné ve zlatě.

Otočil se a nevěřícně pohlédl na Iana. „Co to má být? O tohle jsem nežádal! Tohle mi tvůj strýc neslíbil!“

„Ale ano!“ trval na svém Ian a pohrdání v jeho očích zmírnil stín rozpaků. „Přesně tohle jsi žádal v dopise. Dost zlata, aby tobě a tvým mužům stačilo do konce vašich bídných životů!“

Sáhl do kabátu. Jeho pohyb Jamieho přiměl, aby posunul ruku blíž k pažbě pistole. V Ianově ruce se však neobjevila zbraň, ale přeložený arch pergamenu.

Prudce napřáhl ruku k Jamiemu. „Strýc také říkal, abych ti odevzdal tohle.“

Jamie vykročil kupředu a vyškubl dopis z Ianový ruky. Tentokrát neztrácel čas obdivováním kvalitního papíru nebo

pečlivě vypracovaných Hepbumových korunek, vyražených do pečetního vosku. Na papíru bylo chatrnou rukou naškrábáno několik slov: To, oč žádáš, já nemám a nemohu dát.

Ian se nehýbal a díval se na Jamieho jako na blázna. Ten zmačkal papír v dlani a vztek v něm vzkypěl jako žluč. Ten vychytralý starý mizera zase vyhrál. Zradil Jamieho a nechal ho stát s prázdnýma rukama a pološíleného zlostí.

Obrátil planoucí pohled k vozu, Ian má pravdu. V bednách je dost zlata, aby mu vydrželo do konce života. Pořídil by za ně mléko a maso pro Muiru s rodinou a další obyvatele hor spojené podobným osudem. Jeho muži by konečně mohli přestat jezdit z místa na místo, zanechat loupení, usadit se, mít malý domek, ženu a děti. Pokud by chtěli.

Ohlédl se po Emmě. Z jejího výrazu vyzařovalo napětí, jako by cítila, že se cosi zvrtlo.

I ona měla pravdu, pomyslel si Jamie trpce. Pro hraběte neznamená nic. Jen proto, aby se v jejich celoživotní bitvě smál poslední, byl ten darebák ochoten vsadit na to, že Jamie propustí Emmu výměnou za zlato, místo aby šel rovnou k ní, přiložil jí ke spánku pistoli a zmáčkl spoušť.

Jamie na okamžik zavřel oči, aby dívku neviděl. Tenhle spor nikdy neskončí, přestože tomu jeho rodiče pošetile věřili. Jenomže on nemůže vláčet Emmu po vysočině donekonečna. Může se stát, že na útěku před Hepburnovými muži nepřežije další vydatný liják, další sněhovou bouři nebo strastiplnou cestu k vrcholu hory.

Možná nepřežije jeho.

„Počkej tady,“ vybafl na Iana.

Přejel si dlaní po bradě a vykročil roklí k Emmě.

„Dostal jsi, cos chtěl?“ zeptala se, když se k ní blížil. Její hrdě vysunutá brada mu připomněla jedno – on ji přiměl, aby si myslela, že pro něj na světě vždy bude existovat něco cennějšího než ona.

Nemůže jí říci, že vlastně ani sám jistě neví, co chce. A všechno, o čem snil, zač bojoval až do dne, kdy ji poprvé spatřil, mu teď připadalo naprosto nicotné.

A tak jednoduše řekl: „Jsi volná.“

Přikývla, obrátila se a kráčela k Ianovi. Jamie si zpočátku myslel, že ho Emma opustí, aniž se ohlédne, což by si zasloužil. Ona se ale po několika krocích obrátila a rozběhla se k němu.

Sevřela mu paži, postavila se na špičky, až měla rty těsně u jeho ucha, a zašeptala: „Žádní zdatní mladí milenci nebudou. Jen ty jediný.“

Natáhl se po ní, ale vmžiku byla pryč. Nezbylo mu než stát a přihlížet, jak od něj odchází, a pomalu zatínat pěsti. Kráčela vzpřímeně, s rameny vypjatými navzdory všemu, co od příchodu do Skotska přestála.

Jaký on je zatracený hlupák! Pokusil se ukrást něco tak vzácného, že by teď měl ochotně obětovat královské výkupné, aby to vlastnil!

Emma už byla téměř v půli cesty k Ianovi. Jamie si v duchu přál, aby se obrátila a naposledy na něj pohlédla, spatřila v jeho očích, co se neodvážil přiznat, protože je příliš zbabělý. Ona ale pokračovala dál.

Musí ji zastavit, povědět jí, že je ještě větší pošetilec než jeho rodiče. Oni alespoň zemřeli s tím, že svou pošetilost něčím vykoupili, i když to bylo jen pár uloupených měsíců štěstí. Jestli teď nechá Emmu odjet z rokle s Ianem, nezbude mu nic kromě vzpomínky na jednu noc, kterou strávila v jeho posteli, a lítost až do smrti.

Chystal se vykročit. Vtom se vysoko ve větvích cedru na východ od vozu cosi zalesklo na slunci. Zbystřil a pozorně se zadíval na strom. Nejasně zahlédl blyštivou černou hlaveň pistole vyčnívající z větví.

Zamračil se. Jeho muži mají víc rozumu, než aby lezli na tak vysoký cedr. Kdyby se něco přihodilo, Hepburnovi přisluhovači by jim snadno odřízli únikovou cestu.

Napadlo ho, že je to špatný strom. Nebo špatný muž.

Jako spáč, který se propracovává závojem snu, sledoval dráhu střely od pistole k cíli – nevedla k jeho hrudi, ale k Emmině. Ne k jeho srdci, ale k Emminu. Nedávala pozor na hrozbu a pokračovala roklí, naprosto sama, nechráněná.

Jamie sňal z opasku pistoli a vyrazil do útoku. V tu chvíli mu došlo, že z této vzdálenosti nemá šanci úkladného vraha zastřelit ani doběhnout k Emmě, než bude pozdě.

Zdálo se, že vteřiny v tu chvíli odměřují ztěžka jdoucí hodiny, které kdosi zapomněl natáhnout. Hnal se kupředu, ale vzdálenost mezi ním a Emmou jako by se zvětšovala – každým krokem se ocitala dál z jeho dosahu.

„Emmo!“

Zastavila a otočila se. Oči jí zajiskřily zoufalou nadějí.

Zazněl výstřel.

Spatřil, jak sebou její tělo škublo. Zasáhlo ho zděšení, které pokrylo její tvář jako maska. Všiml si, jak jí na rameni začíná prosakovat karmínová skvrna.

Tutéž scénu už viděl ve svých představách tisíckrát. V uších mu duněl výstřel. Krvavá skvrna se zvětšovala, až překrývala všechny ostatní barvy světa. Dívčino tělo klesalo k zemi.

Z jeho hrdla se vydral zmučený výkřik. Hnal se k Emmě a divoce pálil na cedr, kde střelec zmizel. Čas teď ubíhal dvakrát rychleji.

V rokli se rozpoutala palebná vřava.

Přes krvavý závoj, který mu zahaloval zrak, Jamie spatřil, že Ian stojí zkamenělý vedle vozu a zničeně hledí na Emmino zhroucené tělo. Uvědomil si, že jeho muži s bojovým pokřikem vybíhají ze stromoví a pálí po všem, co je dost pošetilé, aby se

pohybovalo. Zpozoroval, jak vozka švihl koně a vůz divoce kodrcá z rokle. Spatřil, jak Hepburnovi muži pobídli koně k pohybu, sjíždějí z pahorku a vyrážejí ze zálohy do víru boje.

Ian sáhl do kabátu. Tentokrát nevytáhl dopis, ale pistoli. Jamie stiskl čelisti a zamířil Ianovi na hruď. Žádná moc mu nemůže zabránit, aby získal Emmu, dokonce ani zbraň v rukou muže, který kdysi býval jeho nejlepším přítelem.

Jejich oči se na okamžik setkaly, ale než Jamie stačil vypálit, Ian vykřikl: „Odveď ji, zatraceně!“

Nato se obrátil a vyrazil k cedru, odkud předtím vypálil úkladný vrah. Běžel shrbený, aby se vyhnul kulkám, které hvízdaly kolem.

Od té chvíle si Jamie všímal jen Emmy.

Věděl, že jestli je dívka ještě naživu, má jen jedinou naději jak ji zachránit. Zvedl ji do náručí jako dítě a rozběhl se k nejbližšímu balvanu.

Za ním padl na kolena a něžně kolébal Emmu v klíně.

Vzhlédla k němu, nádherné oči lesklé bolestí a překvapením.

„Všechno je v pořádku, děvče,“ řekl chraplavě a usilovně se snažil volnou rukou zamezit krvácení z ramene. Na bledých tvářích vynikaly pihy. Položil čelo na její chladné a vlhké obočí a chtěl silou své vůle přimět její oči k pozornosti. Chtěl, aby se na něj podívaly a opravdu ho viděly. „Mám tě. Už tě nenechám odejít.“

„Je pozdě,“ zašeptala. Namáhavě se pokusila zvednout ruku k jeho obličeji. „Už jsi to udělal.“ Pak sklopila víčka a její prsty zůstaly rozevřené, povadlé jako korunní plátky umírajícího květu.

Po zbytek nekonečného dne Jamie ujížděl jako nikdy předtím – slábnoucím sluncem, nastupující podvečerní mlhou, chladným deštěm, který ještě prohloubil jeho zoufalství, a nakonec nocí hlubokou a temnou, jakou dosud nezažil.

Jakmile Hepburnovi muži shledali, že jsou v nevýhodě a v menšině, chvatně se dali na ústup. Jamiemu nezbylo než věřit Bonovi, že záležitost dovede ke zdárnému konci. Nikdy předtím své muže neopustil, ale nemohl si dovolit na ně čekat. Vždyť každá zmarněná minuta mohla být pro Emmin život rozhodující.

Stejně tak si nemohl dovolit zdržet se v rokli a promluvit si s Ianem. Měl sotva čas, aby vydal spěšné pokyny. Pokud bude Ian zajat, nesmí mu být ublíženo a je potřeba jej převézt rovnou do dědovy tvrze k výslechu, poručil svým mužům.

Sám Jamie dorazil k dědovu obydlí dlouho po půlnoci. Emmin provizorní obvaz byl nasáklý krví a deštěm. Sesedl, vzal ji do náruče a přetáhl jí přes hlavu kapuci, aby ji chránila před nejhorším lijákem. Bezvládné tělo mu viselo na rukou jako bez života. Na krku cítil dech, slabý jako dech bludičky vznášející se za měsíční noci nad mokřady.

Brodil se blátem. Ostré poryvy větru mu vrhaly déšť rovnou do tváře a oslepovaly ho. Zapotácel se a málem upadl. Pak konečně stanul před starou pevností, trůnící na vrcholku strmého svahu.

Stavba z prsti a dřeva sloužila Sinclairům jako domov i pevnost už pět staletí, od doby, kdy byli vyhnáni s vlastního hradu. Strážní domek a většina hospodářských budov dávno předtím lehla popelem a zůstala jen hlavní bašta, která

spolehlivě odolávala přírodním živlům. I ta však začínala místy opadávat a jen stěží se dalo předpovídat, kolik let ještě vydrží.

Jamie s bezvládnou Emmou v náručí zabouchal pěstí na hrubě otesané dveře. „Otevřete, zatraceně!“

Odpovědi se nedočkal. Když s dědou naposledy mluvil, tak trochu se nepohodli, ale Jamie si nemyslel, že by se k němu starý pán v nouzi otočil zády. Dál tloukl na dveře a hulákal, až měl klouby prstů odřené a hlas mu ochraptěl.

Zoufalství vystřídal vztek. Nehodlal jen tak stát v lijáku, zatímco mu Emma umírá v náručí. Couvl a chystal se do dveří mocně kopnout. Vtom se začaly s vrzáním otevírat. Temná škvíra se pomalu rozšiřovala, až se objevil obličej, který Jamie znal jako svůj vlastní.

Podíval se na dědu rozčileně a prosebně zároveň. „Běž stranou, staříku. Tvůj vnuk přišel domů.“

Emma si pamatovala jen to, že v rokli vybuchl ohnivý oblak bolesti a následoval pád. Svezla se k zemi tak rychle a ztěžka, že ji nedokázaly zachytit ani Jamieho ruce.

A najednou všechno kolem ní zčernalo jako nejtmavší noc. Ale i za následujících temných hodin a dnů byl Jamie u ní – jeho velké mozolnaté ruce ji s neuvěřitelnou něžností zvedaly, aby se posadila, typický přízvuk ji pokaždé přiměl trochu otevřít ústa, aby do ní Jamie vpravil lžíci horkého vývaru, jeho chladné rty jí přejížděly po čele rozpáleném horečkou, teplé paže ji svíraly v náručí při záchvatech zimnice, s hlavou skloněnou tiskl její bezvládnou ruku a prosil Boha, aby jí zachoval život.

A když začaly ustupujícími stíny pronikat první záblesky světla, nijak ji nepřekvapilo, že ucítila jeho přítomnost. Pomalu otevírala oči a čekala, až se jí přestane točit hlava a rozmazané okolí dostane ostré obrysy. Když se tak konečně stalo, zjistila, že upřeně hledí do něžných očí velkého tvora sedícího na hrubém kamenném krbu před praskajícím ohněm.

„Proč je tu ten poník?“ zeptala se, překvapená svým chraplavým hlasem.

„Žádný poník, děvče. To je pes.“

Zamračila se na zvíře. „Tohle, sire, není žádný pes.“

„Ale ano, je. Chrt.“

Tvor složil dlouhé nohy a lehl si. Zachmuřila se ještě víc.

„Jste si jistý, že to není jelen?“

Opatrně, ještě trochu strnule otočila hlavou. Dívala se do ledových zelených očí, lemovaných silnými stříbrnými řasami, a zaplavila ji hrůza. Jamie nikde! Muž, se kterým se dohadovala, vypadal jako Jamie ve starším vydání.

Měl husté vlasy, o nichž se dalo říci, že jsou bílé jako sníh nebo jinovatka, a tvář hrbolatou jako horské úbočí, ale čas mu na rozdíl od Hepburna neubral na mužnosti. Pořád měl mohutná ramena a vitalitu mladšího muže. Oblečený byl do zeleno-černého tartanového kiltu a nabírané košile s krajkovým límcem a manžetami. Vypadal jako z Gainsboroughova nebo Reynoldsova portrétu z minulého století.

Uvědomila si, že tak dlouho zase nespala, a zašeptala: „Vy jste určitě Jamieho děda.“ Zamrkala. Nedokázala odtrhnout pohled od jeho očí, které jako by dobře znala. Všechno na něm a kolem něj bylo neuvěřitelně staré, včetně dřevěné židle, kterou si přitáhl k posteli. Mysl měla dosud trochu otupělou a nedokázala volit vhodná slova. „Myslela jsem, že umíráte,“ řekla.

Ramsey Sinclair se naklonil kupředu a zamrkal, jako kdyby jí sděloval ožehavé tajemství: „Po pravdě řečeno, v předchozích dnech jsem si totéž myslel o vás.“

„Necháte těch řečí!“ ozval se čísi káravý hlas. „Dala jsem si takovou práci, abych to děvče udržela při životě, a vy ji vyděsíte k smrti!“

Emma se neovládla a obrátila se na polštáři. K protějšímu boku postele se přišourala jakási žena, od pohledu tak stará, že by klidně mohla být Hepburnovou babičkou. Oválný hrb na

zádech ji nutil ohýbat se téměř k zemi. Kolem vyzáblého obličeje jí splývaly provázkovité pramínky vlasů. Když přišla blíž, Emma zjistila, že bezzubý úšklebek je stařenčiným úsměvem.

„Jen klid, drahoušku,“ řekla žena tiše a popleskala Emmu po ruce. „Nenechte se od toho starého ničemy vyděsit. Z nejhoršího jste venku. Teď už bude všechno v pořádku.“

„V tom má Mags pravdu,“ řekl Jamieho děda úsečně.

„Jestli máte dost silnou náturu, abyste přežila ten strašlivý zápach jejích teplých obkladů z placek, pak vás nějaký výstřel rozhodně nezabije!“

To je určitě Mags, o níž se zmiňoval Jamie, uvědomila si Emma překvapeně. Žena, která kdysi bývala chůvou jeho matky.

Stařena pohrozila přítomnému muži prstem. „Nebýt mých smrdutých placek, Ramseyi Sinclaire, dávno byste práchnivěl v hrobě!“ Podívala se na Emmu a škodolibě pokračovala: „Ten blázen za celá léta málokdy opustil pevnost, aniž by se vrátil postřelený nebo potlučený pádem z koně. Naštěstí má tak pevný krk, že si jen tak vaz nesrazí!“

Sinclair vydal jakýsi zvuk podobný odkašlání. „Je skoro tak pevný jako vaše hlava, ženská!“

Dál si vyměňovali dobromyslné narážky a Emma s úžasem přeskakovala pohledem z jednoho na druhého. Nechovali se jako pán domu a služka, ale jako hašteřiví staří manželé.

„K čertu, staříku!“ zahlaholil Jamie ode dveří. „Proč jste mi neřekli, že se probrala?“

Vykročil k posteli. Emma nedbala na starostlivý výraz staré ženy a sama se pokusila narovnat na polštáři. Překvapeně se na Jamieho podívala. Jeho pohledný obličej vypadal vyčerpaně, tváře měl neholené, pod zarudlýma očima tmavé kruhy.

Děd se uvelebil na židli a mávnutím zahnal Jamieho starosti. „Pch! Nechtěl jsem tě budit, když jsi poprvé po čtyřech dnech usnul. Myslíš si snad, že nejsem dost

důvěryhodný, abych na pár hodin zastal chůvu? Bůh ví, že jsem se o tebe staral mnohokrát, když jsi plakal bolestí nebo ses přecpal nezralými jablky!“

Mags ustoupila a Jamie si klekl k posteli. Propletl své prsty s Emminými a pátral pohledem v její tváři, jako by se ujišťoval, že se skutečně probudila, žije.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Byla to léčka,“ řekl a jemně jí stiskl ruku.

„A co tví muži? Je někdo z nich raněný?“

Zachmuřeně zavrtěl hlavou. „Jakmile Hepburnovým nohsledům došlo, že jsme v přesile, rozutekli se jako krysy, což taky jsou. Zraněná jsi byla jen ty.“

„Já?“

„Ano. Hepburn poslal úkladného vraha. Ten ničema se musel skrýt na stromě ještě předtím, než přišli moji muži.“ Dotkla se okraje čistého obvazu vyčnívajícího z výstřihu noční košile. Jamie se nervózně usmál. „Naštěstí je to čistý průstřel. Ztratila jsi hodně krve a ránu zasáhla infekce, ale Mags ji svými obklady z placek vyléčila. Ještě si trochu odpočineš a budeš v pořádku.“

Emma se dvěma prsty dotkla obočí a snažila se vybavit si okamžiky, které předcházely temnotě.

Pamatovala si, jak od Jamieho odcházela sluncem zalitou loukou s vědomím, že už ho nikdy neuvidí. Ptáci zpívali a jí pukalo srdce.

„Uslyšela jsem, jak voláš mé jméno,“ zašeptala. „Kdybych se neotáčela…“

Pohlédla do jeho zachmuřené tváře a vyčetla z jeho očí pravdu. Kdyby se k němu neotočila v okamžiku, kdy vrah vypálil, kulka by ji zasáhla přímo do srdce.

„Stejně nechápu, jak tě mohlo napadnout táhnout to hubené

děvče až sem nahoru,“ popichoval Sinclair starší vnuka.

„Vypadá, že nemá dost sil, aby přežila jaro, natož zimu!“ Sklouzl pohrdavým pohledem k Emminým bedrům zakrytým

dekou. „Vsadím se, že jestli ji napřed nevykrmíš kaší a mletým skopovým, nebude ani moc plodná!“

Emma zalapala po dechu, rozhořčená, že je posuzována jako nějaká prasnice na venkovském trhu.

„Už chápeš, proč jsem s ním dva měsíce nemluvil?“ protáhl Jamie. „Vzhledem k jeho neodolatelnému kouzlu tě možná překvapí, když zjistíš, že jsme tak trochu rozhádaní.“

Děd se na vnuka zlostně zamračil. „Nevšímejte si ho, děvče. To je jen jeho způsob, jak vyjádřit, že já jsem měl pravdu a on se mýlil. V první řadě se sem na horu nikdy neměl vracet. Mohl jejímu stínu uniknout navždy.“

„Jako ty?“ odvážil se říci Jamie a v jeho hlase neomylně zazněl uštěpačný tón. Pustil Emminu ruku a zvedl se. „Tahle hora je můj domov, stejně jako byla domovem všech mých předků. Neopustím ji. A nenechám se ani vypudit takovými, jako je Hepburn. Nebo ty.“

Děd zvýšil hlas a tvář mu vmžiku zbrunátněla. „Kdybys mě poslechl a nechal Hepburna být, tohle děvče by tu teď neleželo s prostřeleným ramenem!“

Jamieho oči zaplály opravdovou zlostí, nicméně děda měl v něčem pravdu, to si musel přiznat. „Když jsi chtěl, abych nechal Hepburna na pokoji, neměl jsi mi říkat, že to byl on, kdo mi zavraždil rodiče!“

„Už jsem starší. A moudřejší. Zjistil jsem, že vyvoláváním duchů člověk ničeho nedosáhne. Nechme jim jejich klid, jak říkám, nebo nám nenechají ten náš.“ Děd se s námahou zvedal, ale vzápětí se svezl zpátky na židli. Těžce dýchal, svíral široké dřevěné podpěrky a z tváře mu vyprchal všechen elán i barva.

„Tak dost!“ láteřila Mags a belhala se chvatně ke starému muži. „Jestli nemyslíte na své zdraví, vy starý blázne, tak myslete aspoň tady na děvče! To teď ze všeho nejmíň potřebuje poslouchat, jak si vy dva jdete po krku, jako byste nebyli nic než psi!“

„To je v pořádku, Mags,“ řekla Emma. „Mám dojem, že jejich štěkání je mnohem horší než kousání. Nebo v to přinejmenším doufám!“

Ramsey Sinclair setřásl dlaň staré ženy a znovu se pokusil postavit na nohy a získat tak zpět důstojnost. Podařilo se.

Stáli s vnukem proti sobě, každý po jedné straně postele. Pohled na hrdě vypjatá ramena starého muže jí byl až příliš dobře známý. „Jsi vzpurný a umíněný jako tvoje matka! Já se jen snažím zabránit, aby tě potkal stejný osud!“

A s tímto posledním výstřelem v dlouhotrvající bitvě pomalu a těžkopádně vyšel z místnosti s Mags v patách. Pes se po chvíli neslyšeně zvedl a vytratil se za nimi.

Jamie ještě chvíli stál a zlostně se díval ke dveřím. „Nikdy si o sobě nepřestane myslet, že je zemanem mocného klanu a vládcem významného království! Zapomíná, že jeho jedinými poddanými jsou přihlouplá stařena a věrný chrt.“

„Srdce, že?“ zeptala se Emma tiše. Kdysi měla tetu, která trpěla podobnými potížemi. Ty ji nakonec zabily.

„Ano. On to skrývá, ale původně slabé záchvaty začínají být prudší a častější. Nevěděl bych to, ale když jsem byl posledně doma, Mags si mě vzala stranou a pověděla mi to.“

„A tehdy sis uvědomil, že tvá možnost dokázat, kdo zavraždil tvé rodiče, se nachyluje. Dospěl jsi k názoru, že nejrychlejší cestou, jak to uskutečnit, je únos Hepburnovy nevěsty.“

Jamie k ní shlédl a v obličeji se mu objevil lítostivý výraz.

„V jedné věci má děda pravdu. Chtěl jsem ji uloupit…, ne ji nechat zastřelit.“

Emma ho chtěla vzít za ruku, ale on mezitím přešel k jedinému oknu v místnosti – široké skleněné tabuli, která zabírala velkou část stěny.

Zatímco vyhlížel na přízračnou oblohu, Emma se opatrně posadila. Konečně se vzpamatovala a naprosto jasně vnímala okolí.

Měla dojem, že se náhodou ocitla v jediném skotském obydlí, které není postaveno z kamene, ale ze dřeva. Okno přitahovalo pozornost ze všech úhlů a prostorná místnost ve tvaru osmiúhelníku připomínala spíš orlí hnízdo než ložnici. Všechno v místnosti – od mohutné ručně vyřezávané postele s vysoko nastlanými poduškami přes objemný krb z nahrubo opracovaných kamenů po dubové trámy nad Emminou hlavou

– bylo nezvykle velké, jako by zařízení bylo určeno gaelským obrům.

Přes zdánlivou okázalost však místo působilo zanedbaným dojmem. Z trámů visely závoje pavučin, kolem ohniště krbu zaneřáděného popelem se povalovaly napolo ohryzané kosti, které tam nechal pes. Péče ženské ruky tu nebyla patrná. Žádné polštářky, jen ten, který měla Emma pod hlavou. Nikde k vidění půvabné tenké svíčky ve stříbrných svícnech, ani toaletní stolek s hřebeny a parfémy. Na hrubých stěnách nevisely akvarely s květinovými motivy ani rodinné portréty, které by byly předmětem obdivu.

„Řekl jsi dědovi, že se ti podařilo dokázat Hepburnovi vraždu tvých rodičů?“ zeptala se.

Dál se díval z okna. „Není co říkat. Hepburn mi to výkupné neposlal. Všechno to bylo k ničemu.“

Emma zavrtěla hlavou. Že by jí ztráta krve otupila rozum?

„Nechápu. Viděla jsem, jak mluvíš s Ianem. Cosi ti podal.“

„Ale ano, jisté výkupné Hepburn dodal, ale náhrdelník to nebyl. To jediné, co jsem žádal – pravdu –, mi odmítl poskytnout.“

Vrátil se k posteli, vytáhl z kapsy u košile přeložený pergamen a podal jej Emmě. „Místo ní poslal tohle.“

Emma rozložila papír. Vypadal jako několikrát pomačkaný a znovu uhlazený. „To, oč žádáš, já nemám a nemohu dát,“ přečetla nahlas a s rozpaky.

„Mohlo mě napadnout, že ten ničema je příliš vychytralý, aby dal z ruky důkaz, který by ho mohl usvědčit z vraždy vlastního syna!“

„Možná se nechce do konce života – i když mu třeba mnoho nezbývá – ohlížet přes rameno a čekat, kdy si pro něj přijdeš.“

„To teď bude muset dělat tak jako tak,“ řekl Jamie zachmuřeně a oči mu zajiskřily zlostí.

Emma zavrtěla hlavou. „Celá ta věc nějak nedává smysl. Proč by ti hrabě odmítl dát náhrdelník a přitom ti poslal tolik zlata?“

„Zlato mělo sloužit jen pro rozptýlení pozornosti. V okamžiku, kdy tě postřelili, vůz odjel.“

Po těch slovech zrozpačitěla ještě víc a tupá bolest v rameni zesílila. „Pochopila bych, kdyby chtěl hrabě zabít tebe – zvlášť když ví, že ho obviňuješ ze smrti svých rodičů. Ale co by probůh získal tím, že zabije mě?“

Jamie se sklonil a dotkl se rty jejího čela. Zachvěla se.

„Přesně to hodlám zjistit – teď, když víme, že plán, jak tě připravit o život, tomu mizerovi nevyšel!“

Sinclairova tvrz neměla na rozdíl od Hepburnova hradu žádný pečlivě vypracovaný labyrint sklepení skrytých pod neproniknutelnou vrstvou kamene, žádný žalář s rezavými řetězy u vlhkých kamenných stěn ani tajné podzemní chodby. Mohla se však pochlubit malou komnatou – spíš jeskyní –, původně vykopanou z boku do svahu pod věží a sloužící jako sklep na zeleninu. Bylo to jednoduché a praktické… a nedalo se odtud uniknout.

Jamie scházel ze svahu a pod botami mu praskaly drobné kamínky. Nijak nebral na vědomí teplé jarní slunce ani nadýchaná oblaka, dovádějící na obloze.

Bon na něj čekal před dřevěnými dveřmi vsazenými přímo do skalnatého povrchu hory. Uličnické pomrkávání se kamsi

vytratilo, bratrancovy oči byly chladné a tmavé jako hluboké jezero v zimě.

„Co slečna Marloweová?“ zeptal se, zjevně v obavách z nejhoršího.

„Je vzhůru,“ odvětil Jamie a tím bylo řečeno vše potřebné.

Bon si s úlevou povzdechl. Pak kývl, odemkl dveře a otevřel. Jamie sklonil hlavu pod hrubě otesanými veřejemi. Temnou jeskyni osvětlovala jediná pochodeň. Bon za sebou zavřel. Chvíli trvalo, než si oči zvykly na nastalé šero.

Naproti u zdi seděl muž opřený zády, koleno u hrudi. Elegantní morušově červený redingot byl ten tam, hedvábnou vestu měl zmačkanou, drahou lněnou košili na rameni roztrženou. Pravá paže vězela v provizorním šátku, ušlechtilé lícní kosti hyzdil ošklivý šrám. Kolem obličeje mu visely zplihlé špinavé pramínky vlasů.

Přestože byl Ian zjevně vyčerpaný, vstal a postavil se tváří v tvář Jamiemu. „Říkal jsem si, kdy se objevíš. Přišels dokončit, co tví muži začali?“

„Možná. Nejdřív ale chci pár odpovědí.“

„Sám bych se rád na něco zeptal, jestli dovolíš. Obávám se, že tví muži nejsou příliš otevření. Je slečna Marloweová v pořádku?“

„Kdyby nebyla, tenhle rozhovor bychom spolu nevedli.“ Jamie přišel ke starému příteli blíž a usilovně se snažil ovládat vztek. „Teď je řada na mně. Proč ji? Proč se tvůj strýc pokusil zabít nevinnou ženu?“

„Pochybuji, že poté, co strávila tak dlouhou dobu v tvé

přítomnosti, je ještě nevinná!“

Uštěpačný tón vzápětí zmlkl. Jamie byl dvěma kroky u Iana, popadl ho za krk a přitiskl ke zdi, Ian ho zdravou rukou chytil za paži. Jamie někdejšího kamaráda naučil, jak se pořádně prát, ale když došlo na hrubou sílu, vždycky byl ve výhodě.

„Zkusíme to znovu, co ty na to?“ řekl s krutým úsměvem. Uvolnil stisk, ale jen tak, aby Ian mohl promluvit. „Proč se tvůj ničemný strýc pokusil zavraždit slečnu Marloweovou?“

Ian na něj upřeně pohlédl. Tvářil se opovržlivě. „Ta tvá tlupa mordýřů mě zajala dřív, než jsem mohl zjistit, kdo po ní vypálil. Jak můžeš tak jistě říct, že to byl strýcův člověk? Co když některý z tvých mužů špatně mířil a nešťastnou náhodou zasáhl ji?“

Jamie zesílil stisk. „Špatná odpověď! Předtím, než byla postřelena, jsem zahlédl na vrcholku jednoho z cedrů hlaveň pistole. Někdo věděl, kde se setkáme. Dorazil v noci předtím a ukryl se dřív, než si ho někdo všimne.“

Ian se zamračil. Vzdorovitý výraz vystřídaly rozpaky.

„Dockett!“ vybafl a všechna bojovnost ho opustila.

Jamie ho pustil a Ian se sklesle opřel. „Jaký Dockett, k

čertu?“

„Silas Dockett. Strýcův hajný.“

Jamie si založil paže na hrudi a proti své vůli se jízlivě ušklíbl. Jedinou věc nedokázal svému příteli odpustit, a to slepou oddanost, s jakou věřil strýcovým lžím. A odsuzoval Jamieho, že chladnokrevně zabil člověka, aniž mu dal možnost vysvětlit, za jakých okolností k tomu došlo. „Počítám, že ten, kterého jsem ještě neměl to potěšení zavraždit!“

„Bohužel,“ připustil Ian. Napřímil se a upravil si vestu.

„Dockett je ještě větší surovec než ten předchozí. Musel to být on. Když ten hoch doručil tvé požadavky, strýc si s tím mužem chtěl za každou cenu promluvit o samotě.“ Ian se na okamžik proměnil z roztrpčeného cizince v Jamieho bývalého kamaráda

– který horala celé hodiny učil, jak řádně mluvit, aby dokázal odzbrojit tyrany v St. Andrews nejen pěstmi, ale i slovy.

„Musel mě na to dostaveníčko poslat, chápeš, abys uvěřil, že má poctivé úmysly. Se svým plánem se mě ale seznámit neodvážil, protože věděl, že bych s takovou věcí nesouhlasil.“

Jamie v úžasu nad Hepburnovou nestoudností zavrtěl hlavou. „Takže nás zradil oba. Musel vědět, že jakmile padne výstřel, ty budeš bud zajat, nebo zabit. Nic z toho ale nevysvětluje, proč chtěl, aby zemřela.“

Kamarádský tón zmizel a Ian zkřivil ústa v dobře známém pohrdavém úšklebku. „O slečnu Marloweovou mu vůbec nešlo! Ta holka pro něj nic neznamená!“

Čas se vmžiku vrátil zpět. Jamie zase stál na prosluněné louce a viděl Emmu, jak se k němu otáčí poté, co na ni zavolal jménem – vlasy jí povívají ve větru, modré oči září nadějí, která měla být vzápětí navždy poražena. Vrhl se na Iana a chytil ho pod krkem. Tentokrát to myslel vážně.

Přes hukot v uších zaslechl Emmin hlas. Přicházel k němu jako ozvěna odkudsi z dálky. „Jamie, ne!“

Jamie se překvapeně ohlédl. Emma stála ve dveřích, vedle ní Bon s vytřeštěnýma očima. Sluneční paprsky dodávaly jejím rozcuchaným vlasům svatozář a pronikaly záhyby noční košile. Vypadala jako anděl.

Nebo duch.

Zapotácela se. Pustil Iana a spěchal k ní, aby ji zachytil, než upadne.

„Jak to, že nejsi v posteli, děvče? Pokoušíš se Hepburnovi ušetřit potíže tím, že se zabiješ sama?“

Chtěl ji vzít do náruče, ale bránila se. Tiskla se k jeho předloktí, ale zůstala stát. Obličej měla téměř stejně bílý jako noční košili, ale půvabnou bradu odhodlaně vysunutou.

„Nezdálo se mi, jak se tváříš, tak jsem šla za tebou. Nechtěla jsem, abys kvůli mně někoho zabil.“

Jamie vzhlédl k Bonovi. „A jak tě přinutila otevřít dveře?

Ukradla ti pistoli a zamířila na tebe?“

Bon se po něm vystrašeně podíval. „Požádala mě o to.“

Ian si významně odkašlal a upozornil tak na sebe. Dosud se opíral o zeď a hladil si krk. „Dobrý den, slečno Marloweová,“ řekl s přehnanou zdvořilostí. „Nezatěžujte si kvůli mně svou půvabnou hlavu. Ujišťuji vás, že raději pobývám tady, než abych byl zavřený v hradu se strýcem a s vaší okouzlující rodinou!“

Emma stiskla Jamieho předloktí a rozjasnila obličej. „A jak se vlastně mají? Matka a sestry si o mě dělají starosti, že? A papá je…,“ na okamžik zaváhala, „… v pořádku?“

Jamie přimhouřenýma očima pohlédl na Iana. Varoval ho, že udělá dobře, když jí nebude přidělávat další starosti.

„Vaše matka a sestry zvládají situaci s obdivuhodnou statečností a otec… má železné zdraví.“ Emma se zatvářila nedůvěřivě, proto Ian rychle dodal: „Předtím, než se tady váš zbrklý mladý zastánce pokusil ze mě vytřást duši, chystal jsem se vám vysvětlit, že váš strýc nechtěl zabít vás, ale jeho!“

„Tak proč nenařídil hajnému, aby mě zastřelil?“ řekl Jamie. Ianův smích zněl trpce. „Protože je v první řadě gentleman. Nikdy by ho nenapadlo, aby si poskvrnil své bělostné ruce krví Sinclairů. Zvlášť když ta krev patří jeho nemanželskému

vnukovi.“

Jamie zamračeně svraštil čelo, jeho trpělivost byla příliš

křehká.

Ian se napřímil, jako by v nastávající potyčce chtěl stát pevně na nohou. „Když jsi slečnu Marloweovou unesl, strýc mi řekl, že červenokabátníci se rozhodně nebudou zabývat nějakým hloupým únosem nevěsty na vysočině. Prý raději počkají, až se všichni pobijeme k smrti, a pak v klidu posbírají kosti. Ale kdyby přišel o život někdo z nich…“

Jamiemu se sevřelo hrdlo. „Takže nechal vystřelit na Emmu…“

„… a tvrdí, žes to udělal ty ve snaze podvést ho poté, co dodal výkupné. Našimi spory by se červenokabátníci nejspíš vůbec nezabývali, ale krutou vraždu nevinné mladé Angličanky by nemohli nechat bez povšimnutí.“

„Takže by byli nuceni vypravit se na mě a na moje lidi.“

„A všechny vás pověsit,“ dodala Emma k oběma. „A Hepburn by zůstal bezúhonný jako neviňátko!“

Podlomila se jí kolena. Tentokrát se Jamieho záchranné náruči nebránila. Ovinula mu paže kolem krku a opřela si hlavu o jeho hruď, jako by ji Ianovo odhalení připravilo o zbytek chabých sil.

„Přísaháš, žes o strýcově plánu nic nevěděl?“ Jamie pohlédl

přes temeno Emminy hlavy na Iana a bylo zřejmé, že Ianův

život závisí na tom, zda jeho někdejší přítel uzná odpověď za dostatečně přesvědčivou.

„Myslíš, že kdybych o něm věděl, stál bych v okamžiku zahájení střelby na volném prostranství?“

V Ianově úsměvu tentokrát nebylo ani stopy po zatrpklosti, jen hořkosladká ozvěna předchozích dnů. „Učil jsi mě lepší taktice, ne?“

Jamie jeho slova chvíli zvažoval, pak přikývl a obrátil se, rozhodnutý odnést Emmu zpátky do postele dřív, než se úplně zhroutí.

„A co teď bude se mnou?“ zvolal za nimi Ian. „Necháte mě tu shnít, nebo mi dovolíte, abych vám pomohl dostat toho ohavného mizeru, který si říká můj strýc?“

Jamie beze slova vynesl Emmu ven a Bon za nimi zavřel dveře, Iana nechali o samotě.

Emma se té noci probrala ze spánku s příjemným pocitem, že ji kdosi hladí po vlasech.

„Ach, Jamie,“ hlesla a uvelebila se na polštáři.

Jestli je to sen, nechce, aby skončil. Měla chuť zůstat v jeho zajetí co nejdéle, vnímat, jak se Jamie něžně dotýká rty jejích a rozevírá je, aby jí dal okusit všechna potěšení, která spolu prožijí.

„Sladké sny, děvenko,“ zakrákoral jí u ucha čísi hlas.

Emma otevřela oči. Nad sebou neměla pohledný Jamieho obličej, ale hnědé vysušené jablko se šrámem úst strnulých v bezzubé grimase.

Dívka zděšeně vykřikla. Teprve pak si uvědomila, že je to jen Mags. Chůva rychle ucukla a vystrašeně se přikrčila v koutě. Vrásčitýma rukama si chránila obličej a tiše bědovala.

Emma se posadila, a dávala přitom pozor na zraněné rameno. Židle vedle ní byla prázdná. Slíbila Jamiemu, že poslechne jeho přísné nařízení zůstat v posteli, a ten se odebral

do své ložnice, aby se poprvé od Emminy nešťastné události pořádně vyspal.

Než odešel, zavřel těžké okenice, aby do místnosti nepronikl chladný noční vzduch. Oheň v krbu skomíral, ale škvíry v okenicích dovnitř propouštěly stříbrné stuhy měsíčních paprsků. Emma rozpoznala, že v koutě se krčí Mags. Stařena se kývala dopředu a vzad jako vyděšené dítě. Dívka se uklidnila. Nemusí mít obavy, že hrabě poslal dalšího úkladného vraha, aby ji odstranil. Strach vystřídal smutek.

„Je mi to líto, Mags. Nechtěla jsem vás polekat,“ řekla tiše, jako by ji pohled na stařenu vznášející se nad ní jako sup právě nepřipravil o půl roku života.

Jakmile stará žena zaslechla Emmin hlas, přestala naříkat a zvedla hlavu. Chvíli váhala, pak namáhavě vstala a šourala se blíž. S jízlivou ženskou, která se téhož dne dohadovala se Sinclairem, měla málo společného.

Mags usedla na kraj postele a drsnou rukou pohladila Emmu po zcuchaných vlasech. „Jste tak půvabná,“ řekla.

„Moje děvenka. Moje drahá Lianna.“

Emmě přeběhl mráz po zádech. Vybavila se jí Jamieho slova: Když je našli, Mags na nějaký čas napolo zešílela žalem. Možná je pološílená dosud. Nebo v ní Emmin příchod jednoduše vzbudil staré vzpomínky, které raději měly zůstat pohřbeny. A kdo ví, možná v téhle místnosti kdysi spávala její

svěřenkyně.

„Mags, já jsem Emma,“ řekla tiše a dávala pozor, aby neprovedla žádný prudký pohyb. „Ne Lianna. Lianna už nežije.“

Žena si dál drmolila svou. „Vždycky jsi bývala taková slušná děvenka. Hodná dcera. Ani trochu vzpurná. Mívala jsi pěkné chování a dělalas všechno, co ti papá pověděl.“

Emma se roztřásla ještě víc. Uvědomila si, že stařena klidně může mluvit o ní! Nevěděla, jestli udělá lépe, když se pokusí starou paní znovu opravit, nebo zda je vhodnější nechat ji v

příjemné víře, že se Jamieho matka konečně vrátila. „Měla jste vaši Liannu moc ráda, že?“

„Ano. Milovala jsem tě jako vlastní dceru. A proto jsem také věděla, že se k nám jednoho dne vrátíš. Řekla jsem mu, že zkrátka musí být trpělivý a nikdy nesmí ztrácet naději.“ Chůva se předklonila a ztišila hlas, až mluvila stejným chrapotem, jaký Emmu probudil. „Říkala jsem ti, že se o tu věc postarám, a to jsem také udělala. Celé roky jsem ji opatrovala. On se pokusil pohřbít ji tak hluboko, aby ji nikdo nikdy nenašel, ale stará Mags ví, kde hledat!“

Emma se zdráhavým úžasem pozorovala, jak stařena vytahuje z kapsy ručně tkané sukně cosi zabalené v látce. Položila předmět Emmě do klína a kývla k němu bradou. Pýchou zářila.

Dívka zadoufala, že nenajde zetlelé tělo ptáka nebo myši, a opatrně látku rozbalila. Před sebou měla obyčejnou krabičku z třešňového dřeva se sklápěcím víčkem. Byla cítit vlhkem a plísní, jako by dlouho ležela v zemi.

Emma zlehka otřela smetí z víčka. Ukázalo se, že do dřeva je vsazen miniportrét jakési dívky.

„Tohle jí dal otec k narozeninám, když jí bylo sedmnáct,“ řekla a potvrdila tak, že se opět potácí mezi minulostí a přítomností. „Nechal tu podobenku namalovat podle kresby, kterou vytvořil potulný malíř. Měla takovou radost! Pořád ji vidím, jak se vrhla otci kolem krku a zaplavila ho polibky!“

Emma natočila krabičku směrem k oknu a prohlížela si obrázek ve světle měsíce. Předtím byla přesvědčená, že Jamie je věrnou kopií otce, ale nyní bylo zřejmé, že má také jisté matčiny rysy. Ony výrazné lícní kosti, kouzelné vrásky v koutcích očí, když se usmívá.

Emma přimhouřila oči a snažila se rozeznat tvar náhrdelníku, který zdobil půvabné Liannino hrdlo. Ukázalo se, že je to gaelský kříž.

„No, jen do toho,“ ponoukla ji Mags. „Podívejte se dovnitř!“

Emma roztřesenou rukou nadzvihla víčko.

„Mags! Co to má znamenat?“

Obě provinile nadskočily a otočily se po hlase.

Ve dveřích stál Jamieho děda. Ve stínu vypadal ještě vyšší a mohutnější. „Nesmíte našeho hosta obtěžovat, Mags! To děvče potřebuje klid!“

„Já ji neobtěžuji, mylorde! Jen jsem šla zkontrolovat, jestli nepotřebuje ještě jednu deku!“

Emma chtěla přehodit přikrývku přes krabičku, ale zjistila, že ta už zmizela ve stařenině kapse. Než se obrátila k odchodu, uličnicky na Emmu zamrkala, čímž ji znovu vyděsila.

Jamieho děda ustoupil, aby mohla projít. „Ze staré Mags si nic nedělejte, děvče,“ řekl Emmě. „Občas, když v noci nemůže usnout, bloumá sem a tam – duchem i tělem.“

Na okamžik vypadal bezmála stejně zadumaně, jako když se stařena přišourala k posteli a pohladila Emmu po vlasech. Dívku napadlo, jestli také on netráví bezesné noci blouděním po pevnosti, pronásledovaný vzpomínkami na ubohou zavražděnou dceru.

„Spěte hezky, dítě,“ řekl stroze a znovu se rozplynul v šeru.

Ramena měl víc skleslá, než když se objevil.

Emma se s povzdechem opřela o polštáře, rozrušená krátkým pohledem na portrét Jamieho matky. V duchu se ptala, proč k její posteli přicházejí všichni ostatní, jen ne ten, kterého tolik touží vidět.

Když se Emma nazítří ráno probudila a židle u její postele byla stále prázdná, cítila se podivně osamělá. Vtom k ní dolehl čísi smutný povzdech a upozornil ji, že v místnosti přece jen někdo je.

Posadila se. Před krbem ležel chrt, střapatou hlavu na

předních tlapách.

„Hodný poník,“ zamumlala, nervózně si ho měřila a přemítala, jestli už žral. Připadal jí dost velký a zlý, aby klidně nechal povalovat kolem krbu její kosti.

Odpověděl jí na pozdrav dalším povzdechem, načež zavřel hluboké hnědé oči. Zdálo se, že má spíš chuť celý den prospat než ji naráz zhltnout. Možná žere jen srnčí.

Zatímco spala, kdosi vklouzl do pokoje, otevřel okenice a pustil do pokoje ostré sluneční paprsky. Zkusila zahýbat zraněným ramenem. Bolelo mnohem méně a nebylo ani tak strnulé jako předchozího dne.

„Mylady?“

Ve dveřích se objevila Mags. Nesla stoh prádla a umyvadlo s horkou vodou a snažila se s tím vším udržet rovnováhu.

„Dobré ráno, Mags,“ pozdravila Emma nejistě a uvažovala, jestli stará žena pořád žije v domnění, že Emma je Jamieho matka, nebo jestli si vůbec na jejich noční setkání vzpomíná.

Mags se belhala místností ke stolu z hrubě opracovaných prken, aby tam odložila břemeno. Oči měla jasné a bystré. Po rozcitlivělé osobě, která se v noci vkradla do pokoje a hladila Emmu po vlasech, nebylo ani stopy. „Přímo krásné ráno, děvče! Přinesla jsem vám čisté šaty, punčochy a všechno, co budete potřebovat ke koupeli.“

Emma byla na jednu stranu v rozpacích z náhlé proměny chůvina chování, na druhou stranu chtěla vyzkoušet své síly.

Vstala z postele a vykročila ke stolu. „Váš pán vás nepokáral, že jste mě v noci vyrušila, nebo ano?“

„Pche!“ Mags se naklonila blíž a uličnicky zamrkala, stejně jako předchozího večera. „Příkazy jsem přestala přijímat už dávno. Teď říkám já jemu, co má dělat!“ Chytila Emmu za ruku. „Žádný strach, děvče. Přinesla jsem vám všechno, co budete potřebovat,“ opakovala, jako kdyby ta slova měla zvláštní význam.

Když se belhala z místnosti, chrt se zvedl a následoval ji. Emma za nimi zavřela. Přemítala, jestli je Mags jednoduše trochu přihlouplá, nebo zda může být nebezpečná.

Při pohledu na umyvadlo s horkou vodou však rychle pustila starosti z hlavy. Opatrně, aby neuvolnila obvazy, si přetáhla noční košili přes hlavu. Ponořila žínku do vody a bezděky si vzpomněla, jak si užívala koupele, kterou jí připravil Jamie u Muiry doma. Kdyby tehdy věděla, co ví teď, možná by ho pozvala, aby se k ní připojil.

Zavřela oči. Teplá voda jí protékala pramínkem mezi ňadry. Emma vzdychla potěšením. Až příliš snadno si představila sebe a Jamieho ve vaně, propletená těla hladká a mokrá, směřující k dokonalému blahu, které se může dostavit, jedině když jsou spolu.

Otevřela oči. Sotva se může stát, že by Jamie přišel a našel ji tu, jak se rozplývá touhou. Pokud ví, jemu naprosto stačila jedna společná noc. A možná ani necítil oddanost, ale vinu, a proto trávil dlouhé hodiny u její postele a ošetřoval ji.

Začínala být čím dál víc rozladěná. Dokončila mytí a osušila se. Modré vlněné šaty se zvonovou sukní a lemem pomalu až na zem se spíš podobaly kytlici. Když při oblékání zápasila s tkaničkami starodávného živůtku, přemítala, jestli také patřívaly Jamieho matce.

Teprve když vzala do rukou punčochy, zjistila, že jí Mags

přinesla kromě oblečení také něco jiného.

Na stole ležela kazeta Lianny Sinclairové, možná úplně stejně jako před třiceti lety. Najednou se jí zmocnila úzkost. Úkosem pohlédla ke dveřím. Už věděla, jak muselo být Pandoře. Nejspíš by měla počkat, až se ukáže Jamie nebo děda, a pak krabičku vrátit oprávněnému majiteli.

Uvnitř zřejmě ani není nic důležitého. Mags pravděpodobně nashromáždila pár tretek z dětství své svěřenkyně – krajinku malovanou vodovými barvami nebo vylisované kvítky.

Emma přejela prstem po víčku, překvapená, jak se jí třese ruka. Přemýšlela, zda podobenka pochází z doby, kdy Jamieho matka už měla svého milého. Lianna se sice stydlivě usmívala, ale měla zkušené oči ženy – která skrývá nebezpečné, ale příjemné tajemství.

On se pokusil pohřbít ji tak hluboko, aby ji nikdo nikdy nenašel…

Ozvěna stařeniných slov ji děsila a zároveň lákala. Emma neprahla po Lianniných tajnostech. Toužila odkrýt záhady jejího syna.

S tím vědomím otevřela víčko. Místností se rozezněly rozladěné tóny, neodbytné a zároveň půvabné. Takže to není jen obyčejná kazeta, ale hrací skříňka, vyložená voskovaným plátnem. Uvnitř ležel zažloutlý několikrát přeložený arch papíru.

Emma jej opatrně rozložila. Dbala, aby nepotrhala křehké okraje. Spatřila zašlý inkoust a přešla k oknu.

Poprvé po letech se papíru dotklo světlo. Několik minut studovala text, pak nevěřícně pohlédla z okna na zasněžené vrcholky. Mags zřejmě není jediná, kdo přišel o rozum. Protože to, co Emma uviděla, rozhodně nemohla být pravda.

„Vidím, že moje snaha udržet tě v posteli byla marná!“

Otočila se. Ve dveřích stál Jamie. Na sobě měl hnědo-černý tartanový kilt a smetanovou lněnou košili s nabíranými rukávy a krajkovými manžetami a vypadal jako zeman. Byla tak zaujatá listinou, že si nevšimla, kdy otevřel dveře.

Ještě oněmělá překvapením schovala ruku s popsaným archem za záda a modlila se, aby si nevšiml kazety na stole.

Naklonil hlavu ke straně a zatvářil se podezřívavě. „Co to tu provádíš?“

„Nic,“ řekla chvatně. „Vůbec nic.“

„Tak proč se tváříš tak provinile?“ Pomalu vykročil k ní a shovívavě se usmíval. „Co se děje, zlato? Zmocnila ses některé z dědových pistolí? Máš v plánu se odtud prostřílet, když už je ti líp?“

Blížil se k ní. Vyplašeně se ohlédla. Za zády má jen okno, není úniku. Může se ale obratně vymlouvat, alespoň dokud nenajde způsob, jak mu povědět, že všechno, co si o sobě kdy myslela, je lež.

Založila si ruce v bok a upřeně na něj pohlédla. Arch pečlivě skrývala. „A proč bych se odtud musela prostřílet? Vždyť jsi v rokli předvedl, jak horlivě se mě chceš zbavit!“

Zastavil se a ostražitě si ji změřil. „Nejspíš bych měl říct dědovi, ať si ty pistole zamyká.“

„Nezapírej! Hrabě ti ani nedal, co jsi chtěl, a přesto ses nemohl dočkat, kdy odejdu!“ Emma se začínala dostávat do ráže a s překvapením zjistila, že všechno, co říká, myslí naprosto vážně. „Stačilo, aby ti před nosem zamával trochou zlata, a už jsi mě přehrál do jeho náručí! Je s podivem, žes mě nevyměnil za koně! Nebo snad za… za… za ovci!“

Jamie zkroutil rty. Nejraději by se dal do smíchu, ale neodvažoval se. „Musím přiznat, že poté co jsem strávil noc ve tvém náručí, i nejvěrnější ovce ztratila přitažlivost!“

„Proč, Jamie?“ zeptala se. Nehodlala mu dát možnost, aby se vyhnul odpovědi. „Proč jsi mě nechal jít?“

„Protože jsem nevěřil, že jsi opravdu moje.“

Obrátila se a pohlédla z okna. Nechtěla, aby viděl, že má na krajíčku pláč. Dlouho se snažila být statečná, ale události posledních dnů jako by na ni dolehly všechny naráz a nyní se navíc přidalo překvapení z toho, co právě objevila.

Jamieho hlas se ozval znovu. Tentokrát jí chraplavě pošeptal do ucha: „Ale mýlil jsem se.“ Cítila jeho sílu, teplo, prohříval ji víc než nejsilnější sluneční paprsky. „Už předtím, než padl výstřel, mi bylo jasné, jaký jsem byl hlupák. Vykročil jsem za tebou. Proto jsem tak rychle reagoval, když jsem zahlédl střelce. Uvědomil jsem si, že…“

Emma se obrátila a vzhlédla k němu, natolik uchvácená jeho slovy, že úplně zapomněla na bolavé rameno… i na papír, který drží v ruce. Vyklouzl jí z ochablých prstů a snášel se k zemi.

Sehnula se, aby jej zvedla, ale Jamie, jemuž na rozdíl od ní nebránilo v pohybu zranění, byl rychlejší.

„Co má být tohle, děvče?“ zeptal se zmateně a napřímil se.

„Napsala jsi snad sama žádost o výkupné? Domnívám se, že v tuto chvíli by ti za mě můj děd nedal ani vindru!“

Letmo přelétl text a pohlédl zvědavě na Emmu. „Vypadá to jako stránka vytržená z jakési staré církevní matriky. Kde jsi k tomu probůh přišla?“

„Dala mi ji Mags,“ přiznala váhavě.

„Aha.“ vrátil se pohledem k papíru. „Mags byla odjakživa jako stará straka, která sbírá podivné poklady a snáší je do hnízda – pěkné oblázky, staré mince, lesklé…,“ hlas mu selhal a z obličeje se vytratila barva. Když k ní znovu zvedl oči, byly temné zděšením. „Tomu nerozumím,“ zašeptal. „Co to má znamenat?“

Pokusila se o chabý úsměv. „Vypadá to, že nejsi takový lump, jak jsem si myslela, když jsme se poprvé setkali.“

Pohlédl na arch. Znovu četl poslední dva řádky.

Liannna Elizabeth Sinclairová Gordon Charles Hepburn

„Chápu, že je to překvapení,“ řekla tiše Emma, „ale nebylo to tak, že by tvůj otec matku jenom svedl. On se s ní oženil. Podle tohoto dokladu tví rodiče tajně utekli několik měsíců

předtím, než ses narodil. Nejsi Sinclair a nikdy jsi jím nebyl. Jsi Hepburn. Odjakživa.“

Jamie na ni pohlédl. V obličeji měl výraz nejhlubšího zděšení a vypadal téměř směšně.

Emma zavrtěla hlavou v údivu nad novým zjištěním.

„Nejenže jsi Hepburnovým vnukem, ale i jeho právoplatným

dědicem. Dědicem panství.“

Jamie se prudce otočil a přešel po místnosti. Křehký důkaz svého původu zmačkal v dlani, jako by to byl bezcenný cár papíru.

Druhou rukou si prohrábl vlasy a obrátil se zpátky k Emmě. Tak rozzuřeného ho ještě neviděla. „Takže oni té noci, kdy se vydali z hory, nebyli na útěku?“

Emma zavrtěla hlavou. „Zjevně ne. Možná měli v úmyslu říct Hepburnovi, že jsou svoji a jemu nezbývá než uznat jejich lásku – a jejich syna.“ Přistoupila o pár kroků blíž. Zatoužila odhrnout mu rozcuchané vlasy a přiložit rty ke ztrápenému čelu. „Na tom, kdo jsi, se tím nic nemění, Jamie. Jsi pořád tentýž člověk. Z čeho máš takový strach? Že když uplatníš požadavek na dědictví, budeš se muset vzdát nevázaných způsobů? Volnosti?“

„Vím určitě, že Hepburn si chce jen podřídit tvou duši.“ Zamával jí před očima listinou. „Dobře víš, že ten starý kozel tohle nikdy neuzná. Kde se to tu vůbec vzalo?“

Sklopila oči. „Jak jsem řekla, dala mi to Mags.“

„A kde k tomu přišla?“

Emma si nebyla jistá, kolik překvapení ještě jeho zmučené srdce dokáže unést. Váhavě kývla kde stolu, kde ležely věci od chůvy. Jamie přišel blíž a uchopil prázdnou kazetu. Z rezavých útrob se ozvala skřípavá melodie.

Zaklapl víčko a před očima měl miniaturu své matky. Emmě se sevřelo srdce. „Nikdy jsem ji neviděl,“ zašeptal. „Je ještě půvabnější než v mých představách. A kde vlastně Mags tu kazetu našla?“

„Z jejích řečí jsem usoudila, že jí tvá matka svěřila krabičku do opatrování, ale když zemřela, kazetu kdosi vzal a zakopal, aby ji nikdo nenašel.“

Jejich pohledy se střetly. Ve stejném okamžiku si oba uvědomili, kdo byl onen dotyčný.

„Ale proč?“ zeptal se Jamie chraplavě. „Proč by to můj děda dělal? Jaký by mělo smysl předstírat, jak mě miluje, a přitom mi lhát?“

Emma bezmocně zavrtěla hlavou. „Nemám tušení. Možná se bál, že by o tebe kvůli Hepburnovi přišel. Kdyby hrabě od začátku věděl, že jsi jeho zákonným dědicem, možná by tě chtěl prohlásit za vlastního. Tvůj děda zřejmě cítil, že nemá jinou možnost než kazetu ukrýt – a s ní i pravdu.“

„Pak měla zůstat ukrytá, k čertu!“ Než Emma mohla zasáhnout, Jamie mrštil krabičkou na podlahu.

Zpráchnivělé dřevo úderem povolilo a objevilo se dvojité dno. K Jamieho nohám se vysypal náhrdelník.

Zašlý gaelský kříž na řetízku z cínových oček. Dřív než jej Jamie stačil zvednout, Emma rozpoznala, že jde o tentýž šperk, jaký má na hrdle dívka z miniatury.

Náhrdelník Jamieho matky.

Nosila ho, když ji malíř portrétoval. Je to ten, který zmizel oné noci, kdy matka zemřela. Nešťastné dívce jej sňal z krku vrah.

Řetízek i uzávěr však byly neporušené. Jako by vrah šperk nestrhl jeho nositelce z krku, ale opatrně odepnul z bezvládného těla.

Emmě se zřetelně vybavila Jamieho slova. Jako by je právě vyřkl: Byla to obyčejná bezcenná cetka… Měla cenu jen pro Siclairy.

Jamie pomalu zvedl zrak. Emmě přejel mráz po zádech. Ne však z přemíry emocí, ale zděšením z ledové pustiny v jeho očích. Beze slova se napřímil a vyšel z místnosti, řetízek s přívěskem mu visel ze zaťaté pěsti.

Chvíli v němém šoku zírala na prázdné veřeje, pak vyrazila za ním. Bála se, že téhle vraždě nebude schopna zabránit.

Na úzkém točitém schodišti věže musela kvůli bolavému rameni zpomalit. Dole se ocitla v dlouhé místnosti s vysokým stropem, která kdysi zřejmě sloužila jako okázalá hodovní síň. Mohutné dřevěné dveře na protější straně byly otevřené.

Spěchala k nim, vyděšená, že už bude pozdě. Jestli nedohoní Jamieho dřív, než dorazí k dědovi, bude ztracen navždy, nejen pro ni, ale i pro sebe.

Vyběhla z šera a zamrkala v prudkém světle. Když oči

přivykly venkovnímu prostředí, zahlédla Jamieho. Stoupal na

malé návrší. Zavolala na něho jménem, ale šel dál, jako by ji neslyšel. V jeho chůzi byla stejná lhostejnost jako ve výrazu tváře.

Zvedla okraje sukně a pustila se za ním. Když doběhla na kopec, spatřila Ramseye Sinclaira. Obdělával těžkou železnou motykou kamenitou půdu na svahu. Sněhobílá hříva vlasů mu povívala ve větru.

Zrychlila v obavě, aby těžké motyky nakonec nebylo použito jako zbraně.

„Tak co, staříku, zakopáváš další tajnosti? Nebo jsou to tentokrát skutečná těla?“ Jamie se zastavil a pěst svírající šperk napřáhl starému muži přímo před obličej.

Ramsey Sinclair nevypadal ani trochu překvapeně, jen odevzdaně. Jako by na tuto chvíli čekal sedmadvacet let a nyní, když konečně přišla, pocítil úlevu.

„Jamie, prosím,“ řekla Emma tiše a zůstala stát pár kroků od obou mužů.

Na okamžik odhlédl od starce a ukázal na ni prstem. „Tohle se tě netýká, děvče! A neopovažuj se omdlívat! Protože jestli se zhroutíš, já tě chytit nepoběžím!“

Emma neodpověděla. Přes Jamieho varování věděla, že kdyby se v tu chvíli složila, jeho náruč ji nenechá na holičkách. K její úlevě děd usedl na oblý balvan při kraji zahrady a motyku odložil stranou. Se svěšenými rameny vypadal přesně

na svůj věk.

„Tvou matku jsem zbožňoval,“ řekl a úkosem pohlédl na Jamieho. „Poté, co tvá babička zemřela na vysokou horečku, nikdo jiný mi nezůstal. Když odešla s tím lumpem, myslel jsem, že mi pukne srdce.“

Zavrtěl hlavou, drsnou tvář zbrázděnou žalem. „Pátral jsem po nich marně celé měsíce. A možná bych je ani nenašel, až mi Mags řekla, že Lianna porodila. Ale než jsem dorazil k tomu pastýřskému domku, bylo pozdě. Odešli.“

„A tak jsi je pronásledoval.“ Jamieho slova nebyla otázkou, ale rázným prohlášením.

Oči Sinclaira staršího zaplály vztekem a až neskutečně se podobaly vnukovým. „Jak bych mohl čekat, že mi porozumíš, když sám žádnou dceru nemáš? Moje Lianna byla vždycky slušná dívka. A on jen další chamtivý Hepburn, zvyklý vzít si, co chce, ať to stojí cokoli. Nebylo to poprvé, kdy Hepburn ulovil nevinné děvče, které náhodou potkal v lesích. Vždyť tvá babička – má drahá Allyssa…“ Hlas mu selhal potlačovaným vztekem a mučivou vzpomínkou.

Emma na okamžik zavřela oči. Nyní až příliš dobře chápala, jak se tento odkaz nenávisti přenášel z generace na generaci.

„Věděl jsem, že ten mladý ničema mou Liannu svedl.

Možná ji dokonce znásilnil. Udělal z ní děvku.“

„Ona nebyla jeho děvkou!“ zahřímal Jamie. „Byla jeho manželkou!“

Děd zvedl roztřesenou ruku hřbetem k ústům. „Tehdy jsem to nevěděl. Našel jsem tu stránku vytrženou z matriční knihy v kapse jeho kabátu, až když byli po smrti. Ale to už bylo pozdě.“ Odmlčel se a po chvíli tiše dodal: „Příliš pozdě. Pro všechny.“

Emma uvažovala, jak to všechno mohl celá léta snášet – vědomí, že zavraždil vlastní dceru a jejího manžela kvůli zločinu, který vlastně ani nespáchali. Žádný div, že jeho srdce pod tíhou viny nakonec zesláblo.

Sinclair obrátil prosebné oči k vnukovi. „Neměl jsem v úmyslu jí ublížit, hochu. Přísahám! Chtěl jsem ji jen přivést zpátky domů. Když jsem je v rokli dostihl, vytáhl jsem pistoli. Myslel jsem si, že se ten spratek zalekne a vzdá se Lianny po dobrém. On ale spustil, že Lianny je škoda na to, aby do konce života pobývala mezi Sinclairy. A že teď prý patří jemu. A on ji nikdy nenechá odejít. Pak najednou všechno kolem zrudlo. V uších mi hučelo. Zvedl jsem pistoli a namířil mu rovnou na

srdce. V okamžiku, kdy jsem zmáčkl spoušť, se má dcera vrhla

před něj.“

Jamie si přitiskl pěst s náhrdelníkem k ústům. Děd pokračoval. „Na její pohled nikdy nezapomenu. V posledních chvílích života měla v očích zděšení, údiv, a co bylo nejhorší – lítost.“

Sinclair starší sklonil hlavu, jako by už věděl, že navždy ztratil právo na vnukův soucit. „Když padala, Hepburn ji zachytil a jen seděl na místě a kolébal se s jejím tělem v náručí sem a tam jako malé dítě. Nemohl jsem uvěřit, že jsem to opravdu provedl. Ale v hlavě jsem měl jen jediné, a to, že nebýt jeho, nebýt všech Hepburnů, kteří po staletí Sinclairy deptali, moje drahá holčička mohla žít. A tak jsem k němu přistoupil a přiložil mu ústí přímo mezi oči. Ani se nebránil. Jen se na mě díval, jako by mě vyzýval – ne, jako by prosil –, abych zmáčkl spoušť.“

„A tak jsi to udělal,“ hlesl Jamie zachmuřeně.

„Ano. Leželi tam. Mrtví, jeden druhému v náručí.“ Dědův obličej strnul. „Nemohl jsem snést pomyšlení, že se jí pořád dotýká a uplatňuje na ni nárok i po smrti. Tak jsem je oddělil. Abych zajistil, že už se jí nikdy nedotkne. Když jsem to uslyšel, měl jsem nutkání obrátit pistoli proti sobě.“

„A co?“ zeptala se Emma tiše. Uvědomovala si, že oba muži zřejmě zapomněli na její přítomnost. „Co jste slyšel?“

Nastražil uši, jako by ho pronásledovala ozvěna dávné minulosti. „Jemné vrnění, jako když vrká holub. Přešel jsem ke křoví a tam jsi byl ty. Zřejmě tě tam odložili, když slyšeli, že se blíží můj kůň.“

Při pohledu na Jamieho tvář se Emmě znovu sevřelo srdce.

„Já jsem byl v rokli té noci, kdy zemřeli? Ale vždyť jsi mi vyprávěl, že mě nechali s Mags.“

Děd pokrčil rameny. „Jedna lež navíc nebyla důležitá!“ Přes tvář mu přelétl stín. „V první chvíli jsem si myslel, že zabiji i tebe – a zničím tak poslední důkaz jejich lásky. Ale

když jsem to chtěl provést, jen ses na mě díval a nevydal jsi ze sebe ani hlásku. Nehnul jsi brvou. Pak jsi do drobné pěstičky chytil můj prst a držel ses ho jako o život.“ Starý muž obrátil obličej k Jamiemu a v očích se mu zaleskly slzy dojetí. „V tu chvíli jsem věděl, že už nejsi jejich, ale můj.“

Jamie na něj dál upřeně hleděl. Tvář měl půvabnou, ale nemilosrdnou jako anděl pomsty. Děd spolkl slzy a přestaly se mu třást ruce. „Nechtěl jsem žít s tím, co jsem udělal. Ale věděl jsem, že jestli tě chci vychovat, nemám na vybranou. Odnesl jsem tě zpátky do domku k Mags, zapřísahal ji mlčením, a později v noci se pak do rokle vrátil se svými muži, aby byli svědky nalezení tvých ro…“ Polkl. „… aby byli u toho, když byla těla nalezena.“

Jamieho hlas zněl nebezpečně chladně. „A předpokládám, že obvinit z vražd Hepburna nebylo nijak těžké. Koneckonců, on a jeho klan byli po staletí odpovědní za většinu zla, které bylo v těchto končinách napácháno!“

„Ano. To bylo na mém ohavném činu jediné, čeho jsem nikdy nelitoval. Alespoň ne dosud.“

Sáhl do skrytého záhybu na kiltu, vytáhl od pohledu starou pistoli s rozšířeným ústím. Emmě se málem zastavilo srdce. Děd ale jednoduše podal zbraň Jamiemu, pažbou kupředu.

„Tak do toho, hochu! Vezmi si ji a udělej, k čemu jsem za celá léta nenašel odvahu!“

Jamie pohlédl na zbraň v dědově ruce. Tak chladné oči ještě nikdy neměl. „Vždycky jsi říkával, že pravda může člověka zabít. Nebo udržet při životě. Nechám tě žít s tím, co jsi provedl.“

Děd se opřel o násadu motyky a namáhavě se postavil na nohy. „Nestojím o tvé milosrdenství! Nepotřebuji ho!“

Jamie se pohrdavě usmál. „O žádné milosrdenství tu nejde! Já zkrátka nevidím důvod, proč bych měl tvou cestu do pekla urychlovat. Beztak se tam brzy dostaneš vlastním přičiněním.“

Otočil se k dědovi zády. V pěsti dosud svíral matčin náhrdelník. Když procházel kolem Emmy, vztáhla po něm ruku. Pokračoval bez povšimnutí, jako by tam nebyla.

Chvíli váhala a pak vykročila za ním. Zpola očekávala, že za zády uslyší výstřel. Když ale došla na kopec a ohlédla se, Jamieho děd už zase s motykou v rukou obdělával kamenitou půdu.

V tu chvíli by ho nenáviděla stejně jako Jamie, kdyby ovšem nevěděla, že jednoduše dělá to, co všichni Sinclairové odjakživa.

Přežívá.

Když došla na vyhlídku na vrcholku věže, Jamie už tam byl. Stál zády k ní a dlaněmi svíral dřevěné zábradlí.

Jakmile ji zaplavily sluneční paprsky, bezděky si povzdechla. Pod nimi se rozkládala vysočina v celé své prosté kráse. Rokle a průsmyky zahaloval zelenavý závoj mlhy, nejvyšší útesy ještě zářily bíle. Horskými úbočími se valily stříbřité proudy tajícího sněhu.

V těsné blízkosti vyhlídky proplul chomáč oblaků. Tak přišel Jamieho děd k představě, že je vládcem mocného království. Proč žít mezi obyčejnými smrtelníky na úpatí hor, když je možno sídlit mezi mraky? Při tak úchvatném výhledu z výšin si člověk dokáže sám sebe velmi dobře představit jako vládce samotné oblohy.

Jamie v tu chvíli vypadal spíš jako princ chmurného podsvětí, kam jsou posílány odsouzené duše, aby se dočkaly trestu.

„Tady bys být neměla,“ řekl, aniž se otočil. „Patříš do postele.“

„Do čí postele?“ zeptala se tiše a postavila se vedle něj.

„Do tvé? Nebo do té, která patří hraběti?“

Otočil se k ní. Tvářil se tak odměřeně, až se zachvěla. „Do vlastní postele. Té v ložnici v Lancashiru. Kde za oknem hnízdí

drozd a pod podlahou v jídelně sídlí myší rodina. Patříš do vzdálených končin – stranou od podvodů, zrady… a smrti.“

„Pryč od tebe?“

Zaváhal tak krátce, že se jí to možná jen zdálo. „Ano.“ Vrátil se pohledem k planinám a svahům. Z boku vypadal stroze a vzdorovitě, jako by vedle ní stál cizí člověk. „Co nejdál, kam jen tě cesta zavede.“

„A co když se rozhodnu, že nepůjdu?“

„Nemáš na vybranou. Neslyšelas dědu? Pocházím z dlouhé rodové linie mužů, kteří vždy přivedli k záhubě toho, koho nejvíc milovali.“

Svitla jí naděje a odsunula strach do pozadí. „Co se mi snažíš říct, Jamie? Že mě miluješ? To jsi mi chtěl povědět, než jsi objevil tu stránku z matriky?“

Dotkla se jeho rukávu, ale odtáhl se. Předtím by ji nepustil z rukou, a teď jako by nedokázal snést pohled na ni, natož tělesný kontakt.

„O co se snažíš?“ vykřikla a zaplavila ji úzkost. „Chceš se snad tvářit, že žádná noc ve zvonici nebyla?“ Cožpak by dokázal předstírat, že pod ním neležela, bezbranná a rozechvělá, zatímco jí obratnými prsty a silným tělem přinášel nejsladší a nejúchvatnější potěšení, jaké může muž ženě poskytnout? „Vážně mi chceš říct, že ta noc pro tebe nic neznamenala?“

Obrátil se přímo k ní, a lhostejnost v jeho očích byla ještě mrazivější než opovržení, s jakým se díval na dědu. „Chci tu záležitost ukončit. Přála sis, abych tě znemožnil, ne abych se ti zavázal láskou až na věky. Jestli budeš zítra schopná cesty, odvezu tě dolů do nížiny. Tvá rodina nejspíš žije v domnění, že jsi po smrti. Rád bych, aby ses s nimi shledala dřív, než nadobro opustí Skotsko.“

Emma zavrtěla hlavou, aby setřásla zlý dojem z jeho strohého odmítání všeho, co spolu prožili. „A co Hepburn? Tvou matku možná nezavraždil, ale mě se pokusil zabít. A vím

určitě, že bude jedině rád, když si nebude muset hledat jinou nevěstu, protože už dědice má.“

Jamie se smutně usmál. „O Hepburna už se nestarej. S ním si to vyřídím.“

Otočil se k odchodu, ale zůstal stát. Zachmuřeně se podíval na ruku, jako by ho překvapilo, že pořád drží matčin náhrdelník.

Emmě poskočilo srdce očekáváním. Vzal ji za ruku a vložil do ní náhrdelník.

Jejich pohledy se střetly. Stín lítosti v jeho očích uhasil její křehkou naději. „Snažil jsem se tě upozornit, děvče, že nejde o nic víc než bezcennou cetku.“

Jemně stiskl její dlaň s náhrdelníkem a otočil se.

Když zmizel ve stínu schodiště, Emma rozevřela pěst a pohlédla na gaelský kříž.

Je symbolem víry. A naděje.

Sinclair, který šperk propašoval z hradu, když byl spolu s ostatními nucen opustit domov, určitě věděl, že se náhrdelník stane inspirací příštím generacím. Žena, která jej nosila naposledy, se odmítla vzdát svých snů. Byla ochotná riskovat všechno – domov, otcovu lásku, dokonce vlastní život –, aby je uskutečnila.

Emma zavřela dlaň a rozhlédla se po drsné krajině, kterou začínala milovat. Jamie Sinclair zjistí, že tahle zašlá tretka není nakonec tak bezcenná, a možná si uvědomí, že on sám je mnohem bezohlednější a odhodlanější soupeř než Hepburn.

Když Jamie nazítří ráno scházel do haly, rozhodně nečekal, že uslyší Emmin veselý perlivý smích. Zachmuřeně přemítal, jestli se mu ještě něco nezdá.

Ale jak by mohlo, když vůbec neusnul? A celou noc rázoval po pokoji a přemáhal pokušení vklouznout do Emminy ložnice… a do její postele? Jak by mohl snít, když všechny jeho sny zahynuly teprve před několika hodinami, rozdrcené železnou pěstí dědovy zrady?

Sešel dolů a zůstal stát s ústy dokořán. Spatřil totiž nečekaný obraz domácího štěstí.

Přes dlouhý stůl uprostřed haly byl přehozený čistý ubrus.

Kolem pobíhala Emma, v rukou podnos s kouřící slaninou.

Nebýt obvazu vykukujícího z živůtku zvonkově modrých šatů, člověk by neřekl, že byla před několika dny zraněná a málem umřela. Vlasy jí volně splývaly po ramenou, dva slonovinové hřebínky, které zřejmě kdesi našla Mags, bránily, aby jí padaly do obličeje. A ještě víc upoutal Jamieho pozornost matčin náhrdelník, který zdobil Emminu útlou šíji.

Naklonila se přes stůl a nabídla dvěma mužům sedícím na dlouhé lavici pohled na drobné vyvýšeniny ňader. Jedním z mužů byl Bon.

Druhým Ian Hepburn.

Jeho levá paže sice ještě stále vězela v šátku, ale pohmožděnou tvář měl čistě vydrhnutou a hladké tmavé vlasy úhledně stažené na zátylku koženou šňůrkou. S největší pravděpodobností měl na sobě jednu z Jamieho košil.

Všiml si Jamieho a povytáhl obočí. „Dobré ráno, Sine.

Nebo bys raději, abych tě oslovoval ‚mylorde‘?“

Jamie se v úžasu obrátil k Emmě. „Tys mu řekla o matrice?“

Pokrčila rameny. „A proč ne? Brzy se dozví celý svět, že jsi

dědicem hraběte!“

„Ne v případě, že k tomu mám také co říci,“ odsekl Jamie.

Bon si ukousl čajového koláčku a potěšením zakoulel očima. „Jste mnohem lepší kuchařka než Mags, děvče! Nikdy bych se nepletl mezi snoubence, ale teď se snad zřeknu svého staromládeneckého způsobu život a začnu se vám dvořit sám!“

„No tedy, děkuji, Bone!“ odvětila Emma, zjevně potěšená.

„Pro ženu je příjemné, když najde muže, který ocení její dovednosti!“ S nevinným úsměvem se obrátila k Jamiemu.

„Všechny její dovednosti!“

Jamie pronesl se stisknutými čelistmi: „Velmi vtipné, Bone, ale nevzpomínám si, že bych ti dal pokyn, abys pustil našeho vězně!“

„On žádné pokyny nepotřeboval.“ Emma vesele zatahala Bona za špičaté ucho. „Stačilo slíbit, že dostane horké cukrové koláčky rovnou z trouby!“

Ian po Emmě vrhl pobavený pohled a vzal si sám další koláček. „Nemusíš se bát, že tě bodnu do zad, jen abych se zmocnil tvého dědictví! Jistě si umíš představit, že jsem byl poněkud v rozpacích, když mi slečna Marloweová tu novinu oznámila. Ale po zralé úvaze jsem dospěl k závěru, že tenhle překvapivý obrat je potěšující, už jen proto, jaké trápení strýci přinese!“ Pokrčil rameny. „Raději přenechám dědictví tobě než nějakému kňourajícímu nemluvněti, které bych nejraději udusil v kolébce! Teď se snad konečně osvobodím od toho bídného hradu a mrňavého tyrana, který mu vládne!“

Jamie si založil paže na hrudi. „Nenapadlo by mě, že tak ochotně umožníš chladnokrevnému vrahovi, aby zaujal tvé místo!“

„Dobře, že jsi s tím tématem přišel. Zatímco jsem si užíval tvé… pohostinnosti, dal jsem se do řeči s mladíkem jménem

Graeme, kterého jsi vyslal, aby mě hlídal. Samozřejmě jsem se s ním seznámil už předtím, když přišel do hradu, aby doručil tvou žádost o výkupné, ale tehdy jsme měli omezené možnosti konverzace, vzhledem k tomu, že nešlo o přátelskou návštěvu.“ Ian si ostřím svého nože přidal na sušenku trochu smetany.

„Byl tak laskavý, že mi pomohl ukrátit dlouhé hodiny v zajetí zajímavým vyprávěním o krutém hajném a šlechetném vysvoboditeli, který se vynořil z mlhy a statečně hocha zachránil, takže má teď naštěstí obě ruce.“

„Napínavý příběh!“ prohlásila Emma, a aniž věnovala Jamiemu pohled, usedla na lavici naproti Ianovi.

„To jistě.“ Ian pohlédl na Jamieho přimhouřenýma očima.

„Škoda, že mi jej můj drahý bratranec nepověděl sám, a místo toho dopustil, abych si o něm celé čtyři roky myslel jen to nejhorší.“

„Což jsi činil až příliš horlivě. A i kdybych ti pověděl pravdu, když jsi tehdy přijel na horu, aby ses mi postavil tváří v tvář, pochybuji, že bys mi věřil.“

Ian odfrkl. „A proč bych ti měl věřit, když mi strýc řekl, že každé slovo, které jsi přede mnou kdy vyslovil, byla lež?“

Jamie zbrunátněl a vypadal ještě víc zachmuřeně. „V St. Andrews jsem ti nelhal. Jen jsem ti opomněl povědět, že naše rodiny jsou po pět staletí znepřátelené a od tebe se žádá, abys mě nenáviděl a ze srdce mi přál smrt!“

„Toho dne jsem chtěl udělat víc než ti jen přát smrt!“ zamumlal Ian a pohlédl na Emmu. „Když strýc zjistil, s kým jsem se v St. Andrews skamarádil, rozesmál se tak strašně, až jsem si myslel, že z toho bude mít mrtvici. Řekl, že se mi Jamie určitě celou dobu za zády posmíval a tropil si ze mě před spolužáky žerty a po návratu na horu mě zesměšňoval před těmi neurvalci, se kterými se spolčil. Prohlásil, že bez ohledu na to, jak dobře jsem se naučil používat pěsti, nikdy nebudu ani z poloviny takovým mužem jako Jamie Sinclair.“

„Ten mizera!“ vybafl Jamie a zaplavila ho nová vlna nenávisti k hraběti za to, že zarazil klín mezi dva věrné kamarády. „Není divu, že ses tehdy na hoře pokusil mě zabít!“

„Myslel jsem, že je čas příhodně využít dovednosti, kterým jsi mě naučil. Musíš uznat, že se mi povedlo zasadit ti několik pořádných úderů!“

Jamie na něj nasupeně pohlédl: „Zlomils mi dvě žebra a

přerazil nos!“

„Stejně jsem pro něj ale nebyl vážný soupeř,“ řekl Ian Emmě. „Klidně mě mohl zabít, ale neudělal to. Nenáviděl jsem ho za to ještě víc. Od toho dne jsme se neviděli… Až pak, když si pro vás přijel na svatbu.“

„Chudáčku! Musela to pro vás být muka!“ Emma se naklonila přes stůl a něžně popleskala Iana po ruce. Jamie strnul.

„To určitě,“ souhlasil Bon. „Štěstí, že ten hoch zůstal naživu!“

„Zlomil mi dvě žebra a přerazil nos!“ opakoval Jamie, ale nikdo si ho nevšímal. Všichni se rozplývali lítostí nad Ianovou strašlivou situací. „Tak, a teď, když jsme se všichni proplakali tou dojemnou historkou, mohl by mi někdo konečně říct, co se to tu u všech čertů děje?“

Bon s Ianem se věnovali dalším koláčkům, ale Emma vstala, obešla stůl a postavil se před Jamieho. „Vymýšlíme mou pomstu Hepburnovi.“

„Tvou pomstu?“

„Přesně tak.“ Vysunula bradu a vypadala stejně vzpurně a nádherně jako tehdy, když se mu postavila poprvé. „Myslíš si snad, že Sinclairové mají na pomstu výhradní právo? Tentokrát se pokusil zabít mě, ne tebe. Tak jakým právem mi bráníš, abych se zadostiučiněním sledovala, jak se mi ten seschlý žabák plazí u nohou?“

„Řekl jsem ti, že se o něj postarám.“

„Já nepotřebuji, aby ses staral o Hepburna. Ani o mě, když jsme u toho.“ Naklonila se tak blízko, že ucítil dráždivou vůni její pleti. Pamatoval si, jaké to bylo, když se jí zlehka dotýkal špičkami prstů. „Nikdy v životě jsem o nic nebojovala. Nemyslíš si, že je čas začít?“

Cosi v jejím výrazu ho varovalo, že Emmě jde o víc než jen o porážku Hepburna. A že na rozdíl od původního zdání nejspíš bude protivníkem, kterého nelze podceňovat.

Sklouzl pohledem k Ianovi. „Takže ode mě se teď zkrátka očekává, že uvěřím tvé ochotě přidat se k nám? K zapřisáhlým nepřátelům tvého klanu?“

Ian vstal a na rtech mu pohrával uštěpačný úsměv. „A proč ne? Ve vztahu ke strýci nemám co ztratit. A jeho ani nezajímá, jestli jsem nastraženou léčku přežil. A kromě toho, nezapomeň, že jsi moje rodina.“

„A jestli je on tvou rodinou,“ řekl Bon, vstal a popleskal Iana po zádech, „pak je také mou!“

Jamie přimhouřenýma očima pozoroval Emmu. Zvědavost zvítězila nad opatrností. „No tak, děvče, pověz mi, jak chceš dostat hraběte na kolena. Jak chceš docílit, aby litoval dne, kdy zkřížil slečně Emmaline Marloweové cestu?“

Silas Dockett snesl políček, který mu uštědřila kostnatá ruka jeho pána, aniž hnul brvou. Na tváři podobané od neštovic mu zůstal viditelný otisk. Hajný však byl až příliš dobře odměňován, aby si kvůli drobné újmě stěžoval. Poklonkovat před hrabětem bylo mnohem lepší než lovit ze smrdutého bahna Temže odulé mrtvoly v chabé naději, že najde zlatý zub nebo pečetní prsten opatřený šlechtickou korunkou.

„Hlupáku!“ vyštěkl hrabě. „Jak se opovažujete připlazit zpátky a oznámit mi, že jste mou nevěstu nenašel? Nemohla se přece jen tak vypařit!“

„Celý týden jsme s vašimi muži pročesávali rokli a okolí kousek po kousku, mylorde. Po vaší nevěstě a vnukovi ani stopy.“

Hrabě mávl rukou. „O svého pošetilého vnuka se nestarám! Mohlo mě napadnout, že ten nešťastný idiot nebude mít dost rozumu, aby se skryl, když začala palba. Jestli ho Sinclairovi muži zajali nebo mu prohnali tou jeho bezcennou hlavou kulku, stejně si nic jiného nezasloužil! Ale tu dívku potřebuji. Musím ji mít!“

Dockett vrtěl střapatou hlavou a v rukou žmoulal klobouk.

„Jak vám povídám, sire. Viděl jsem, jak padla k zemi. Jsem prvotřídní střelec. Z té vzdálenosti jsem nemohl minout a není možné, aby přežila.“

„Pak nesmíte přestat hledat, dokud ji nenajdete! Okamžitě se s muži vrátíte na místo a budete pokračovat v pátrání!“ Hrabě popadl mnohem většího muže za klopy laciné plátěné košile, třásl s ním a od úst mu létaly sliny. „Jestli mám na Jamieho Sinclaira poslat červenokabátníky, aby přišel o hlavu a já se ho zbavil jednou provždy, potřebuji to tělo!“

„Mylorde! Jste to vy, tam u té studánky?“

Jakmile hrabě zaslechl hlas paní Marloweové, otřásl se. Ona a ostatní dcery valnou část minulého týdne plakaly a smrkaly do kapesníků s takovou vehemencí, až by člověk přísahal, že hrad přepadlo hejno souchotinářských hus.

Záměrně vybral pro setkání s Dockettem tento odlehlý kout zahrady v naději, že tu všudypřítomným Marloweovým unikne. Ale jak se zdá, v zahradě už není kam se hnout, aby na ně nenarazil. Nemohl se dočkat, až převezmou tělo své dcery a odejdou a už nikdy nepřekročí jeho práh.

Od chvíle, kdy se dověděli, že je Sinclair všechny podvedl

– zastřelil Emmu, zajal Iana a uprchl s výkupným –, poletovali kolem hradu jako hejno supů. Netušili, že Emmu zastřelil jeho hajný ani že vůz i zlato leží ukryté ve stáji pod kopou sena.

Když dny míjely a Emmino tělo se stále nepodařilo najít, nenápadně je pobízel, aby se vrátili do Anglie, a sliboval, že jakmile se objeví nějaké nové zprávy, dá jim vědět. Marloweovi však odmítali odejít. Dokud přetrvává jistá naděje, že jejich dcera je naživu, zůstanou.

Hrabě se obrátil. Blížili se k němu. Nejraději by se přikrčil za Dockettovými mohutnými rameny a nařídil mu, ať je postřílí všechny.

Průvod vedl pan Marlowe se ženou po boku. Dcery kráčely v patách za nimi a slunečníky si chránily beztak už pihovatou pleť před odpoledními paprsky. Oči i nosy měly zarudlé od neustálého pláče a zcela pozbyly přitažlivosti.

Hrabě jim vykročil vstříc po cestě dlážděné plochými kameny a na rtech vykouzlil cosi podobného vlídnému úsměvu, alespoň se tak domníval. „Doufám, že mi odpustíte, jaký jsem špatný hostitel! Rád se procházím po zahradě, když se den chýlí ke konci. Samota je lék na moje bolavé srdce.“

Tupě na něj mžourali a vůbec se nezdálo, že by jeho narážku pochopili.

Pan Marlowe si rozpačitě odkašlal. Hrabě na něj pohlédl a v duchu přemítal, zda se jeho vlastní zakalený zrak v posledních měsících nezhoršil. Téměř by přísahal, že – jakkoli to považoval za nepředstavitelné – je onen muž střízlivý.

„Právě jsme se ženou probírali situaci. Nikdy bychom si netroufli pochybovat v tomto ohledu o vašich zkušenostech nebo odporovat vašemu úsudku, ale myslíme si, že je čas, aby se do pátrání po Emmaline zapojily patřičné úřady.“

Hrabě cítil, jak mu úsměv začíná mizet ze rtů. Když Angličan použije slovo patřičné, má na mysli anglické.

„Ujišťuji vás, že mám v úmyslu zapojit do věci řádné úřady, nicméně se obávám, že žádat v tuto chvíli jejich zásah je poněkud předčasné. Obvykle se zdráhají zakročit, dokud nenastane čas předat podezřelého viníka spravedlnosti.“

„Možná by naši drahou Emmu dokázaly najít,“ hlesla paní ostýchavě. „Kromě svědectví vašich mužů nemáme jediný důkaz, že její zranění byla smrtelná. Možná je dosud naživu a čeká, až si pro ni přijdeme.“

Hrabě jemně vzal ženiny ruce v rukavicích do svých dlaní a otcovsky je stiskl. „Má drahá paní Marloweová, rád bych sdílel vaši naději, ale cítím, že bylo kruté nechat vás při tak nepravděpodobných nadějích. Zde přítomný pan Dockett sám viděl, jak vaše dcera padá k zemi poté, co na ni ten mizera Sinclair vypálil. Nebýt následného zmatku, sám by zachránil její tělo dřív, než se jej zmocní ti bandité. Ujišťuji vás, že moji muži budou pokračovat v průzkumu, dokud je – nebo ji – nenajdou.“

„Naštěstí to nebude nutné.“

Otočili se za medovým hlasem jako jeden muž. Pod umně zdobeným klenutým železným mřížovím, oddělujícím zahradu od nádvoří, stál Ian. Navzdory žloutnoucímu šrámu na lícní kosti a levé ruce v šátku se zdál být vyšší a vzpřímenější než obvykle.

Hrabě vyjekl. Po Ianově boku se objevila Emmaline Marloweová.

S rozpačitým úsměvem se rozběhla ke starci. Vrhla se mu kolem krku a málem ho porazila. „Drahý! Konečně jsem se vám vrátila!“

Emma vycítila ve starcově nadšeném objetí jisté zaváhání.

„Ach, můj nejdražší!“ zacvrlikala, překonala nepříjemný třas a sklonila se, aby přitiskla obličej k jeho vysušené papírovité tváři. „Je tak příjemné být zase ve vašem náručí! Umíte si představit, jak mě děsila myšlenka, že už vás možná nikdy nespatřím!“

Chvíli stál bez hnutí jako scvrklá mrtvola, až konečně zvedl kostnatou ruku a na oplátku ji slabě popleskal. „Dobře, dobře, drahoušku. Právě jsem vysvětloval vaší rodině, že je příliš brzy vzdávat se naděje na váš návrat!“

„Mé dítě!“ vzlykla matka, vyrazila kupředu a vyškubla Emmu ze starcových paží.

Nezhojené rameno na sebe sice upozornilo prudkou bolestí, ale Emma velice nadšeně vyměnila starcovo objetí za matčino. Jakmile ji zahalila známá vůně rýžového pudru a levandulové vody, vstoupily jí do očí opravdové slzy. Měla pocit, jako by zase byla malou dívenkou. Matka neměla tušení, že její dcera se v péči Jamieho Sinclaira stala ženou.

Dlouho ji nechtěla pustit, pátravě si ji prohlížela uslzenýma očima. „Podívej se na ty vlasy! Větší hrůza než obvykle! A nosíš vůbec slunečník, abys sis chránila pleť před přírodními živly? Ne? To jsem si mohla myslet! Jsi kropenatější než hnědé vajíčko přinesené rovnou z kurníku! Musíme okamžitě poslat některého z lokajů do vesnice pro lahvičku gowlandské pleťové vody. A rozhodně jsi hubenější! Jestli trochu nepřibereš, žádný muž tě nebude chtít!“

Emma potlačila úsměv při vzpomínce, jak Jamie bral do dlaní její drobná ňadra, jako by to byly nejvzácnější klenoty, kterých se kdy dotýkal.

Matka se vrátila pohledem k dceřinu obličeji a plný spodní ret se jí znovu začal chvět. „Ach, mé drahé dítě!“ vykřikla a po tvářích se jí koulely slzy. „Ty jsi nejkrásnější obrázek, jaký jsem kdy viděla!“

Opět strhla dceru do náručí. Vtom si Emma uvědomila, že ji kdosi jemně pohladil po vlasech. Otevřela oči. Vedle ní stál papá. V jeho obličeji sice byly až příliš dobře patrné stopy nedávného pití, ale oči měl jasné a ruce se mu netřásly.

„Vítáme tě, miláčku!“ řekl s nesmělým úsměvem. „Jsme rádi, že jsi zpátky!“

Nato nastala několikaminutová vřava. Emminy sestry se k ní vrhly a švitořily jako hejno strak.

„Jaké to bylo, pobývat v zajetí takového ohavného ničemy?“ zeptala se Edwina.

„Spoutal tě a vymínil si, abys mu byla po vůli?“ vyhrkla Elberta, aniž brala v potaz, jak matka pohoršlivě vyjekla.

„Opakovaně?“ dodala Ernestina s nadějí v hlase.

„Abych pravdu řekla, on si mě ten Sinclair skoro nevšímal,“ lhala Emma v zajetí vzpomínek: Jamie ji poprvé líbá za měsíčního svitu na útesu, nese ji za chumelenice do Muiřina domu a vločky se mu třpytí na řasách jako diamantový prach, klečí před ní nahý, neschopen dál tajit, jak po ní touží.

„Jsem si jistá, že kdykoli se na mě podívá, vidí hromadu zlata, kterou chtěl získat tím, že mě prodá hraběti zpátky.“

Všechny tři dívky vypadaly žalostně schlíplé.

„Cožpak ti ani nevyhrožoval, že tě znásilní, když se mu odvážíš odporovat?“ pátrala Elberta.

Emma si povzdychla. „Obávám se, že ne. Většinou jsem byla přivázaná ke stromu a pozorovala, jak ti lotři, jeho muži, nasávají whisky a dělají nemístné vtipy na účet mého ubohého ženicha!“

Hrabě zaskřípěl porcelánovými zuby.

„Chřadli jsme starostí, dítě,“ potvrdil otec. „Až minulý týden se zdejší muži vrátili se zprávou, že jsi byla při předávání

výkupného zastřelena. Od té doby pročesávají úbočí. Jak se ti

vůbec podařilo uprchnout?“

Hrabě polkl a vypadal, jako by sám byl na pokraji smrti.

„Správně, všichni bychom jistě rádi slyšeli, jak se vám podařilo vyklouznout ze spárů těch ničemů!“

„Za všechno vděčím vašemu statečnému synovci!“ Emma chytila Iana za ruku a přitáhla ho k ostatním. „Zachránil mě jeho úžasný postřeh a bystré uvažování!“

Ernestina si přivlastnila Ianovu druhou paži a vzhlížela k němu jako oddané zvířátko. „To mě vůbec neudivuje! Od chvíle, kdy jsme se poprvé setkali, mi bylo jasné, že tady pan Hepburn je rozený hrdina!“

„To je od vás laskavé, slečno,“ vypravil ze sebe Ian. Snažil se uvolnit paži, ale Ernestina ji křečovitě sevřela a odmítala pustit.

„Sinclair má bídnou mušku, naštěstí mi jeho výstřel jen zavadil o rameno.“

Hrabě vrhl vražedný pohled na tělnatého muže, který stál za ním s kloboukem v rukou a vydal jakýsi neurčitý chrčivý zvuk.

„Když Ian viděl, že jsem upadla, rychle mě odnesl do bezpečí a skrýval mě, dokud nedošel k závěru, že můžeme sejít z hor.“ Emma stiskla Ianovu paži. „Kdo by to byl řekl, že si gentleman jako tady pan Hepburn ví tak dobře rady, jak přežít v divočině?“

„Často říkám, že můj synovec je všestranně nadaný,“ zamumlal Hepburn a vyhnul se Ianovým očím.

Emma nechala Iana napospas Ernestině a postavila se vedle hraběte. Rozzářená na něj shlížela shora a záměrně zdůrazňovala výškový rozdíl jejich postav. „Po celou dobu onoho malého dobrodružství jsem myslela jen na to, abych se k vám vrátila a zaujala místo vaší právoplatné manželky!“

„Snad bychom měli obřad odložit, až se plně zotavíte, drahá. Uvažuji o tom, že by bylo vhodné, kdyby vás prohlédl lékař a stanovil plný rozsah vašich zranění.“

Ženich se sice mile usmíval, ale chlad v očích prozrazoval, že zdaleka nemluví jen o zraněném rameni.

„To nebude nutné,“ hlaholila vesele. „Bylo to jen škrábnutí. Zítra ráno už nám nic – a nikdo – nezabrání, abychom stanuli před oltářem a složili svatební slib.“

Hrabě uchopil Emminu ruku a zvedl ji ke rtům. „Vítejte doma, drahá,“ prohlásil odměřeně a formálně se uklonil.

„Předem se na naši svatbu těším.“

„I já, pane,“ odvětila Emma, rozložila sukni a provedla obřadnou úklonu. „I já.“

Ian toho večera polehával v salonu na pohovce před krbem a užíval si doutníku a sklenky brandy. Ve dveřích se objevil sluha. „Hrabě si přeje s vámi mluvit, sire.“

Mladík si povzdechl a téměř zatoužil vrátit se do Jamieho vězení. Aspoň tam nemusel předstírat, že je volný, a být přitom svázaný neviditelnými pouty. Zamáčkl doutník a jediným douškem vyprázdnil sklenku. Pak následoval sluhu v livreji ke dveřím strýcovy pracovny.

Tentokrát strýc nestál před velkým oknem na sever a nevyhlížel na horu. Seděl shrbený za stolem a v mihotavém světle plamenů vypadal jako vytáhlý starý pavouk. Teď, když už Ianovi nehrozilo nebezpečí, že ho strýc chytí do svých sítí, zaplavil ho zvláštní klid.

Sluha zavřel a oba muži zůstali o samotě. Strýc kývl k židli na protější straně stolu. „Tak dělej, posad se!“ vyštěkl.

„Nemám na tebe čas celý večer!“

Ian ovládl pokušení přitakat, že strýcův čas se krátí čím dál víc. Prošel po aubussonském koberci, uvelebil se na židli a opřel si nohu v černé lesklé hesenské holínce o koleno.

Hrabě jako obvykle neztrácel čas ani dech zdvořilostmi.

„Mám k tobě prosbu.“

Ian překvapeně zvedl obočí. Nepamatoval si, že by ho strýc za celou dobu, kdy byl jeho poručníkem, o něco žádal – až na

to, aby se mu nepletl pod nohy, a strýc tak mohl na jeho

přítomnost zapomenout.

„Co pro vás mohu udělat, pane?“

„Obrátil bych se na tebe dříve, ale doufal jsem, že se situace vyřeší sama. Zvlášť když svitla nová možnost. Bohužel, vzhledem k nápadné neschopnosti téměř všech, které mám kolem sebe, přišla ona šťastná náhoda vniveč.“

Jedině strýcův hlas dokázal znít naprosto přesvědčivě, když pokus o vraždu vlastní nevěsty nazýval ‚šťastnou náhodou‘.

Hrabě vytáhl z koženého pouzdra na stole nůž na dopisy se slonovinovou rukojetí a s pohledem upřeným na stříbrné ostří otáčel předmět v rukou. „S lítostí musím přiznat, že s věkem přicházejí jisté… neduhy. Člověk už není, co býval.“

Ian se ohromeně předklonil na židli. Nikdy nezažil, že by děd uznal nějaký svůj nedostatek – ať zdravotní nebo povahový. A rozhodně si nevšiml, že by se strýc někdy choval méně tyransky než jindy.

„Jak sis zřejmě všiml, mezi mou nevěstou a mnou panuje drobný věkový rozdíl.“

„Že by mi to úplně uniklo, to říct nemohu,“ poznamenal Ian chladně.

„Ona je mladá a plodná, ale obávám se, že mě čas oloupil o schopnost zplodit dědice, o vášni nemluvě. A proto jsi tady.“ Odkašlal si a váhavé vystupování prozrazovalo, jaké potíže mu činí zasvětit Iana do svého tajemství. „Myslel jsem si, že bych tě mohl pověřit, abys o naší svatební noci navštívil ložnici mé nastávající. A pak každou noc, dokud nebudu mít jistotu, že v žilách mého dědice proudí Hepburnova krev.“

Ian cítil, jak mu vlastní krev chladne. „Rád bych se ujistil, zda vám dobře rozumím. Zítra si vezmete slečnu Marloweovou za manželku a chcete ode mě, abych ji každou noc navštěvoval v posteli, dokud si nebudu jist, že jsem ji přivedl do jiného stavu?“

Strýc se zatvářil nelibě. „Hulvátství není na místě. Jsme gentlemani. Ale máš pravdu, přesně to od tebe chci. Zdá se, že slečna Marloweová má pro tebe jistou nevysvětlitelnou slabost. Jsem si jist, že nebude nijak ostře protestovat.“ Strýc pokrčil rameny. „Ale kdyby ano, existují jisté možnosti jak zajistit, aby spolupracovala. Mohu nařídit některému důvěryhodnému sluhovi, aby ti pomohl. Nebo je tu laudánum, to otupí smysly a způsobí zmatenost.“

„Ano, podáme-li jí dostatečné množství laudána, určitě si

mě splete s vámi.“

Hrabě nepostřehl ironii a spokojeně se zasmál. „Emma je příjemná dívka, navíc půvabná. Tvé povinnosti ti určitě nebudou připadat příliš namáhavé. Samozřejmě je jisté, že jakmile dosáhnu svého cíle a v dětském pokoji přibude jeden Hepburn, povolám tě do služby znovu. V mém věku se vyplatí mít dědice i náhradníka.“

Ian se opřel. Míra strýcovy zkaženosti mu brala dech. Ten muž není pavouk. Je to netvor, ochotný nechat svého synovce pravidelně znásilňovat ženu, jen aby zajistil, že nikdo nebude zpochybňovat jeho vlastní mužnost ani původ jeho dědice.

„Dědit samozřejmě nebudeš, ale za tvou službu i diskrétnost se ti bohatě odměním. Myslel jsem si, že by se ti mohly líbit pozemky v blízkosti Edinburghu. Když k tomu přidám slušný roční příjem, budeš se moci usadit, najít si manželku a mít s ní děti.“

Nepochyboval, že jakmile Emma poskytne strýci dědice a náhradníka, bude stejně snadno oželitelná. Jí však strýc nenabídne tučnou rentu ani pozemky v okolí Edinburghu. Spíš nadměrnou dávku laudána a chladné kamenné lůžko na hřbitově u kostela, vedle svých předchozích manželek.

Kdyby šokující starcův návrh slyšel Jamie, hrabě by teď seděl za stolem s vrásčitým hrdlem probodeným nožem na dopisy.

Strýc se zachmuřil. „Co je ti k smíchu, hochu?“

„Jen mě napadlo, že tahle povinnost bude patřit k těm

příjemnějším, které mě čekají.“

Strýc souhlasně přikývl. „Věděl jsem, že se na tebe mohu spolehnout. Přes všechny rozdíly jsem měl často dojem, že jsi uhnětený ze stejného těsta jako tvůj drahý starý strýc.“

Ian vstal a provedl dokonalou úklonu. „K vašim skromným službám, pane, jako vždy.“

Vyšel z pracovny a zamířil do salonu, aby dokouřil doutník a nalil si další sklenku brandy. Úsměv ho neopouštěl.

Emma stála u okna přepychové ložnice, kterou pro ni hrabě zařídil, a vyhlížela k severu. Hora se na pozadí noční oblohy ozdobené třpytivým plátkem měsíce a zrnky hvězd zdála být mohutným stínem. Cítila, jak ji neodolatelně přitahuje, stejně jako dokázala vycítit Jamieho přítomnost.

Přestože se s Jamiem musela na hranici Hepburnova panství rozloučit, věděla, že tam kdesi je. Pozoruje ji. Hlídá.

Kdyby prosadil svou vůli, vrátila by se s rodinou do Lancashiru ihned poté, co se jim podaří svrhnout Hepburna. Jamie je rozhodnutý, že neudělá stejnou chybu jako jeho rodiče. Pro lásku není ochoten riskovat. Člověku, který vsadí vše, často nezbude vůbec nic, což Jamie velmi dobře ví.

Když odjížděli z dědovy tvrze, stařec stál na vyhlídce s širokými rameny neústupně zdviženými a díval se za nimi. Po boku měl svého věrného chrta. Ramsey Sinclair určitě věděl, že svého vnuka vidí naposledy. A i když Jamie určitě tušil, že ho děd pozoruje, neohlédl se. Ani jednou. Emma přemítala, jestli by stejně dokonale dokázal vymazat ze srdce i ji.

Zlehka se konečky prstů dotkla chladné okenní tabule, jako by to byla tvář milence. Co naplat, nezbývá jí než se spokojit s pohodlím osamělé postele. Chystala se vykročit k lůžku a vtom zahlédla v okně odraz muže stojícího přímo za ní. Vyjekla překvapením.

Otočila se a překvapeně zvedla ruku k ústům.

Před mramorovým krbem stál Jamie celý v černém.

„Co tady děláš?“ šeptla a srdce jí poskočilo radostí. „Jak ses dostal dovnitř?“

„Jestliže Sinclair ví, jak se vyplížit z hradu,“ řekl vážně,

„pak také umí vniknout dovnitř.“

„Tajnou podzemní chodbou,“ hlesla.

„Ano.“ Přiložil si prst na ústa. „Je to tajemství, které si náš klan předává po celé generace. Chodbu používáme v případě, že je potřeba dostat se tajně v noci do hradu a ukrást svazek Descarta, podříznout pár krků… nebo uchvátit půvabné Hepburnovo děvče.“

Zachvěla se příjemným očekáváním. Vysunula bradu a pánovitě na něj pohlédla. „Váhal jsi až příliš dlouho. Zítra se vdávám.“

„Slyšel jsem. Za starého scvrklého kozla.“ Přistoupil k ní a vztáhl ruku a omotal si kolem prstu neposlušný pramínek jejích vlasů, jako by nedokázal odolat pokušení dotknout se jí. „O důvod víc, proč bys mohla chtít strávit noc s opravdovým mužem.“

„Tvé služby jsou dobrovolné?“

„Ano. Ale obávám se, že jsem jen chudý mládenec z vysočiny. Nedám ti šperky, kožešiny ani zlato.“

„A co mi tedy dáš?“

„Tohle,“ šeptl a přiložil rty k jejím a dlouze ji políbil. „A tohle.“ Objal ji a přivinul blíž, aby na hebkém bříšku ucítila jeho mimořádnou touhu.

Emma mu ovinula paže kolem krku a oddala se jeho polibku, jeho objetí.

Tvrdil sice, že není ochoten kráčet stejnou cestou jako jeho rodiče, ale tím, že za ní přišel, riskoval všechno, i svůj život. A i kdyby tím zničil všechny jejich plány a oba za to draze zaplatili, neměla to srdce – ani vůli – poslat ho pryč.

Aniž přetrhl křehké pouto spojující jejich ústa, vzal ji opatrně do náručí, aby nepohmoždil bolavé rameno, a odnesl ji do postele. Položil ji na saténovou pokrývku. Kolem se rozlila záplava měděných vlasů.

Nikdy si nepřipadala víc krásná a necítila se víc ženou než v tuto chvíli. Chápala, jak bylo Jamieho matce, když tehdy v odlehlém lese poprvé potkala svého milého, chápala, co je dohnalo k tomu, aby spolu utekli, opustili všechno, co jim bylo drahé, aby mohli přijmout silnou a trvalou lásku, z níž vzešel muž, který na ni teď shlíží ve světle krbu. Oči má temné touhou tak vášnivou, že je ochoten kromě svého srdce riskovat život, aby ji utišil.

Zajela prsty do tmavých vlasů a přitáhla si jeho ústa blíž, v tiché výzvě, ať tuto touhu uspokojí, ať uspokojí ji.

Poslechl okamžitě. Noční košile jako by se pod jeho obratnými prsty rozplynula, svezla se dolů a zanechala dívku nahou. Slitoval se nad jejími nemotornými pokusy svléci mu oblečení a mezi líbáním a laskáním sám hbitě odhodil svršky. Jejich těla stejně jako ústa záhy dychtivě směřovala k okamžiku, kdy splynou v jedno.

Když si však Emma myslela, že ta chvíle nastala, Jamie klouzal stále níž. Mohutnýma rukama jí jemně rozevřel nohy a odhalil lačnému pohledu její nejtajnější místečko. Zaplavil ji stud. Pokusila se vymanit z jeho sevření. Odmítl jejím snahám vyhovět a něžně, ale pevně ji tiskl.

Pak sklonil hlavu a dotkl se jí špičkou jazyka, stejně jako se oné noci v troskách kostela dotýkal jejích bradavek.

Jestli tehdy prožívala potěšení, teď se jí zmocnily nepopsatelně slastné pocity. O takových nikdy nesnila, ani si je nedokázala představit. Přitiskla pěsti k pokrývkám, rozechvělá něhou Jamieho laskání, a tiše šeptala jeho jméno.

Poznal, že se blíží k vyvrcholení, dřív než to věděla sama. Jemně jí přiložil dlaň k ústům, aby se výkřik v extázi nerozléhal celým hradem. Pak znovu splynul s jejími rty, dával jí okusit opojnou chuť potěšení, něžně dobýval její ústa, až se jí tajil dech.

Zjevně byl odhodlaný dokázat, že zdatný mladý milenec dovede bojovat o její srdce se stejnou obratností nebo houževnatostí. Jako by jí chtěl během jedné noci nabídnout milování na celý život a jeho tělo bylo uzpůsobeno jen k jedinému účelu – potěšit ji.

Stáhl ji na sebe, přivlastnil si ji jako zloděj v noci, a dlouho ležel pod ní a kolébal ji na pevných bedrech v neodolatelném rytmu, podmanivějším než příliv valící se k pobřeží. A teprve když bylo zřejmé, že ji proud každým okamžikem smete do moře nevýslovné slasti, obrátil se i s ní.

Emma se jen bezmocně tiskla k jeho ramenům. Pokračoval mocnými pohyby, až věděla, že bez ohledu na to, jak daleko a jak dlouho bude cestovat tímto světem, vždycky bude patřit jen jemu. V tu chvíli už byla tak rozcitlivělá, že stačilo, aby se jí letmo dotkl konečky prstů, a ocitla se znovu v extázi.

Jeho statné tělo se začalo chvět. Očekávala, že se od ní odtáhne, ale on se ponořil hlouběji, stiskl čelisti a ztlumil chraplavé zasténání. Když vléval svou vláhu do jejího lůna, přitiskla se k němu v dalším návalu slasti a užívala si do poslední kapky potěšení z jeho nádherného těla.

S doznívajícími záchvěvy blaha uvolněně klesla na nadýchanou matraci, malátná tak, že pochybovala, zda ještě někdy najde sílu k pohybu.

„Ach, Jamie,“ zašeptala, aniž otevřela oči. „Já jsem věděla, že přijdeš!“

„Pšš,“ zamumlal a letmo se dotkl rty jejích úst, tak něžně, až se jí chtělo plakat. „Spi, anděli. Nech si něco zdát.“ Když znovu otevřela oči, byl pryč.

Uvědomila si, že usnula. Opřela se o lokty a setřásla vlasy z očí. Po Jamieho návštěvě nebylo nikde ani stopy. Nebýt vůně jeho těla, která ulpěla na přikrývkách, a příjemných pocitů rozlévajících se po těle, málem by přemýšlela, jestli se jí to všechno jen nezdálo.

Klesla zpátky, odfoukla zbloudilý pramínek z očí a zahleděla se na kazetový strop. Jamie Sinclair si zjevně neuvědomuje, že jeho éra zloděje a bandity skončila. Už nikdy nevklouzne do ložnice ženy, aby uchvátil její tělo – a ukradl jí srdce –, aniž za to draze zaplatí.

Obrátila se k tmavému oknu a upírala pohled k severu, dokud se měsíc neskryl za horu a její svatební noc se nepřehoupla ve svatební den.

Když Emma nazítří ráno seděla u toaletního stolku a zkoumala v oválném zrcadle svůj výraz vyrovnané ženy, kdosi zaklepal. Propustila už hejno švitořících služek a potřebovala pár minut o samotě, aby se před obřadem uklidnila.

„Vstupte,“ zavolala. Sluha jí nejspíš přichází oznámit, že otec už čeká dole v salonu, aby ji odvezl do kostela.

Dveře se otevřely a vešla matka. Mariah Marloweová měla světlé meruňkové vlasy, bledou pihovatou pleť a něžné modré oči a bývala hezká jako pastelový obrázek, ale čas a starosti způsobily, že z její podobizny zbyl pouhý náčrt. A během posledních tří let, kdy Emmin otec čím dál častěji hledal útěchu v láhvi místo u své ženy, se zdálo, že i tyto obrysy začínají blednout. Její úsměv však neztratil nic ze svého kouzla. „Jsi půvabná nevěsta,“ řekla, políbila dceru na tvář a usedla v nohách postele.

„Děkuji, mamá.“ Emma se otočila na čalouněné brokátové stoličce a pohlédla matce do očí. „A jak se dnes ráno cítí papá?“

Navzdory zcela běžné otázce obě věděly, na co se ptá.

„Otec je v pořádku. Jistě chápeš, že po tvém únosu prožíval těžké období. Ale od chvíle, kdy se rozneslo, že jsme o tebe zřejmě přišli navždy, nevypil ani kapku tvrdého alkoholu.“

„Jak to? Hraběti došly zásoby?“

Emma napolo očekávala, že matka bude otce okamžitě obhajovat, ale ona si jen začala uhlazovat sukně, aby zaměstnala ruce. „Emmaline, nepřišla jsem dnes ráno za tebou, abychom debatovali o otci. Přišla jsem si promluvit o tobě.“

Emma si s povzdechem opřela bradu o ruku a připravila se na obvyklou přednášku o tom, jaká odpovědnost plyne z postavení nejstarší dcery, jak je důležité nebrat povinnosti na lehkou váhu a jak celá rodina oceňuje, jakou oběť kvůli nim Emma přináší.

„Když jsi byla pryč, napadlo mě, že jsi možná uvažovala o tom, proč jsem tak horlivě chtěla, abys přijala nabídku hraběte.“

„Ne, mamá. Důvod jsem znala odjakživa.“ Emma se pokusila překonat zatrpklý tón. „Aby papá neskončil v káznici a sestry měly možnost najít si urozené manžely.“

„To jsem ti možná napovídala, ale ve skutečnosti jsem nikdy nechtěla, aby sis vzala hraběte ve prospěch rodiny, ale pro vlastní dobro.“

Emma se napřímila a rozpačitě svraštila obočí. „Jak bych si mohla pro vlastní dobro vzít muže, který by mohl být mým pradědou?“

„Jsem přesvědčená, že jeho bohatství a vliv tě ochrání před úskalími života.“ Matka pokrčila rameny. „A kromě toho si uvědomuji, že ten muž je starý. Jak dlouho ještě může žít?“

Emma se překvapeně uchichtla. Nikdy by nepředpokládala, že matka zopakuje stejná slova, jaká jí samotné bloudila rozjitřenou myslí, když stála s hrabětem před oltářem.

„Samozřejmě tě čeká nepříjemná povinnost porodit mu dědice,“ připustila matka s úšklebkem, „ale jakmile bude hrabě po smrti, nebudeš se muset nikomu zodpovídat. Budeš paní svého osudu.“

„A nenapadlo tě někdy, že bych se možná chtěla vdát z jiných důvodů?“ Emma na okamžik zavřela oči. Nedokázala se dívat na matku sedící na posteli, aniž by se jí nevybavilo, jaká potěšení tu s Jamiem sotva před několika hodinami prožívali.

„Třeba z lásky?“

Matka si ji změřila nesmlouvavým pohledem, jaký u ní Emma nikdy nezaznamenala. „Nechtěla jsem, abys udělala stejnou chybu jako já. Já jsem se vdala z lásky, ale nemám ani lásku, ani peníze. Zbyla mi jen lítost.“ Zvedla se a netrpělivě přešla k oknu. Stála zády k Emmě a pozorovala mohutný stín hory. „Předchozí týden jsme s tvým otcem strávili v nejistotě, zda ti půjdeme na svatbu, nebo na pohřeb. Měli jsme spoustu času si promluvit. Shodli jsme se, že tě nebudeme nutit, aby ses provdala za hraběte proti své vůli. Otec čeká dole, připravený jít za tvým ženichem a oznámit mu, že rušíme zásnuby.“

„Ale co smlouva?“ zašeptala Emma, téměř oněmělá matčinými slovy. „Obě přece víme, že papá už velkou část peněz utratil, aby uhradil dluhy z karbanu.“

Matka se k ní obrátila a sepjala ruce. „Jsme připraveni okamžitě vrátit hraběti stávající částku a hledáme způsob, jak vyplatit zbytek do posledního halíře. I kdyby to mělo znamenat, že prodáme majetek, který rodina vlastní dvě stě let. Když to jinak nepůjde, tvé sestry jsou ochotné nastoupit do služby k bohatým rodinám ve farnosti. Jako placené společnice, možná i vychovatelky.“

Emma věděla, že se na vlastní svatbě nemůže ukázat se zarudlým nosem, ale nedokázala ovládnout slzy. „Tohle by vážně udělaly? Kvůli mně?“

Matka přikývla. Pak si klekla k dceři a pohladila ji roztřesenou rukou po vlasech. „Ještě není pozdě, drahoušku. Nemusíš to udělat.“

Emma matku objala a přitiskla obličej k její voňavé šíji. „Já to udělám, mamá,“ zašeptala a navzdory slzám se usmála.

Vysokými klenutými okny pronikaly do kostela ostré sluneční paprsky a přinášely s sebou naději na lepší dny. Nepohodlné dřevěné lavice byly přeplněné k prasknutí. Přišli sousedé hraběte a obyvatelé nejbližší vesnice. Všichni se narychlo sešli, aby oslavili šťastný návrat nevěsty hraběte a nastávající obřad.

Mnozí z nich byli jen zvědavci, lační vidět, jak se daří nevěstě poté, co přežila tak strašlivou událost. Objevily se různé domněnky – některé poněkud odpudivé – související s tím, jakou újmu asi v rukou tak nemilosrdných ničemů utrpěla. Někteří si dokonce šeptali, že hrabě je zřejmě šlechetnější, než si mysleli, když je stále ochoten oženit se s děvčetem, které strávilo noc ve společnosti toho statného bandity Jamieho Sinclaira.

Když nevěsta zaujala místo před oltářem, šeptání přešlo v nepřetržitý šum. Ti vzadu natahovali krk, aby na ni lépe viděli.

Emma se ani v nejmenším nepodobala vyděšenému stvoření, které bylo uneseno od kostela na hřbetě Sinclairova koně.

Vypjatá hrud a vzpřímené držení hlavy ani trochu neprozrazovaly stud či rozpaky nad tím, co možná zažila v rukou Sinclaira a jeho mužů. Její pleť už nebyla alabastrově bledá, ale zrůžovělá zdravým ruměncem. Z elegantního drdolu si našlo cestu pár měděných pramínků, a ty teď splývaly kolem

pihovatých tváří a jemně se dotýkaly zátylku. Rty měla plné a v očích svůdnou jiskru a mnohé manželky v kostele dloubaly do svých protějšků, ať na nevěstu tak neciví.

Emma si byla dobře vědoma, že se na ni upírají pohledy všech přítomných, včetně členů její rodiny sedících v přední řadě. Před sebou držela kytici suchého vřesu. Ruce se jí ani trochu nechvěly, naopak, byly pevné, jako když svíraly pažbu Jamieho pistole.

Svatební šaty vzaly při únosu zasvé, proto jí hrabě velkoryse nabídl, ať si vypůjčí staromódní róbu jeho druhé nebo třetí manželky, ale zapátrala raději ve vlastních zdrojích. Oblékla si jednoduché vycházkové šaty ze sněhobílého indického mušelínu s vysokým pasem a krajkovými manžetami.

Ženich se objevil v zadní části kostela oděný opět ve slavnostním kiltu a plédu zemana Hepburna. Emma přimhouřila oči. Kdyby hraběti jeho léčka vyšla, neměla by tohoto nádherného jarního rána na sobě svatební háv, ale pohřební rubáš.

Kráčel svižně uličkou a Emma se nemohla ubránit překvapení, že mu kostnatá kolena nechřestí o sebe. Když procházel kolem řady, kde seděli rodinní příslušníci, dokonce mrkl na Iana. Synovec si položil paži na opěradlo a oplatil strýci pozdrav nevyzpytatelným úsměvem.

Když se k ní ženich připojil, pastor otevřel obřadní knihu a roztřeseným prstem si posunul brýle na nose. Zjevně si vybavil okamžik, kdy tak všichni tři stáli před oltářem nedávno.

Sotva otevřel ústa, aby zahájil obřad, dřevěné dveře vzadu se s vrzáním rozlétly. Emmě poskočilo srdce. Ve vchodu se objevil muž, jehož silueta v záři slunce připomínala bojovníka z jiných časů.

„Kruci!“ zaklel pastor a zbledl. „A je to tu znovu!“

Tentokrát ani nečekal, až Jamie vytáhne pistoli. Jen zaklapl knihu a zmizel za oltářem.

Přítomní se přikrčili a vytřeštili oči obavami i očekáváním. Když Jamie rázoval uličkou, Emmin otec zpola vstal z místa, ale matka mu konejšivě položila dlaň na paži a zavrtěla hlavou. Když je míjel, Emminy sestry se neovládly a lehce vypjaly hruď.

„Co tu děláš, ty drzý fracku?“ spustil Hepburn a pohrozil kostnatou pěstí do vzduchu. Pomalu se sunul od Emmy a jeho vyčkávavý výraz jaksi nešel dohromady s rozhořčením. „Přišel jsi dokončit, co jsi začal?“

„Přesně tak, staříku,“ odpověděl Jamie.

„Předpokládám, že nemůžu udělat nic, co by ti v tom zabránilo.“ Hrabě si ztěžka oddychl. „Dokud chladnokrevně nezavraždíš mou nevěstu přímo před mýma očima, nebudeš spokojený!“

Jeho oči se rozjasnily ještě víc, když do kostela rovnou za Jamiem vpochodovala desítka červenokabátníků.

„A co má znamenat tohle? Že by další nezvaní hosté?“ Vrhl na Jamieho vítězný úsměv. „Tihle zástupci koruny ti šli určitě v patách! Mohlo mě napadnout, že nedovolí, aby takový lotr jako ty donekonečna unikal spravedlnosti!“ Když britští vojáci přišli blíž, oslovil toho, který je vedl: „Počítám, že jste přišli sebrat viníka, který střílel na mou nevěstu, že, plukovníku Rogene? Vynikající práce, pánové! Zatkněte ho!“

„To už jsme udělali,“ odvětil důstojník s hubenou tváří a zachmuřil se.

Hrabě zalapal po dechu. Vojáci se rozestoupili a v jejich středu se objevil rozzuřený Silas Dockett. Košile s utrženým rukávem odhalovala rameno a mohutné paže měl v železných poutech. Čelist mu hyzdil ošklivý šrám a spodní ret měl naběhlý do dvojnásobné velikosti.

„Tomu nerozumím,“ zakrákoral hrabě. „Co to má znamenat?“

Plukovník Rogen odpověděl: „Je tu několik svědků, kteří prohlašují, že na vaši nevěstu střílel tento muž.“

„Třeba já,“ prohlásil Bon. Blížil se uličkou, a když míjel řadu Marloweových, mrkl na Ernestinu. Dívka se zahihňala a její sestry pohoršlivě vyjekly.

„A já,“ dodal Graeme se spokojeným úšklebkem a belhal se za Bonem.

„A my,“ prohlásili Angus s Malcolmem jako jeden muž a proklestili si cestu mezi vojáky.

„Svědků?“ vybafl hrabě a měřil si je pohledem, jako by to byli brouci, kteří právě vylezli z hromady ovčího trusu. „Já jsem hrabě a zdejší zeman. Nemůžete po mně chtít, abych věřil, že jste dali přednost tvrzení této… této… horalské chátry před mým slovem! Vždyť je to obyčejná banda špinavých, mizerných Sinclairů!“

„Plukovník Rogen by možná jejich tvrzení tak snadno přednost nedal, strýčku, ale zato horlivě vyslechl mě.“ Přítomní zalapali po dechu, Ian Hepburn vstal ze svého místa v řadě a loudal se kupředu. Uklonil se Emmě a strýci věnoval líný úsměv. „Já jsem byl také v rokli toho dne, kdy padl výstřel na slečnu Marloweovou, a už jsem také předložil plukovníku Rogenovi dopis potvrzující s naprostou jistotou, že na ni vystřelil pan Dockett!“

„Ty bídáku!“ zakřičel Dockett a napjal paže v poutech. „S tebou si to vyřídím, jen počkej!“

Graeme přistoupil těsně k muži, který ho s tak krutým nadšením ztloukl. Pohlédl mu zblízka do tváře a řekl: „Na tvém

místě bych držel jazyk za zuby, kámo, aby ti ho někdo nevyřízl. Dřív, než budeš viset!“

Ian si nevšímal Dockettova supění a pokračoval: „V dopise kromě toho potvrzuji, že pan Dockett pracuje u mého strýce už několik let a v den, kdy slečna Marloweová málem přišla o život, jednal výhradně z jeho příkazu.“

„Chopte se ho,“ nařídil plukovník a kývl k hraběti.

Dav ohromeně přihlížel, jak dva mladí vojáci bez okolků splnili rozkaz. Hepburnovu rozčilenému blábolení nevěnovali pozornost a nasadili mu na vyhublá zápěstí železa.

Starcovo prskání vystřídal zuřivý řev. Emma přihlížela beze stopy lítosti v srdci, jak ho vlečou od oltáře. Zapomněli však vzít v úvahu, jak má hubené končetiny. Když ho vojáci vedli kolem Jamieho, vyklouzl jednou rukou z pout a rychle strhl z mladíkova opasku pistoli.

Otočil se a zamířil na sněhobílý živůtek Emminých šatů. Kostelem se nesl šum. Červenokabátníci ustoupili, zjevně ve snaze nedat hraběti žádný podnět ke střelbě.

„Ty malá vychytralá čubko,“ vyštěkl a komíhal pistolí v roztřesené ruce. „Tys o téhle pasti celou dobu věděla, vid?“

Přestože Emma už podruhé v tomto kostele čelila namířené zbrani, zůstala podivně klidná. „Jistě. Sama jsem ji naplánovala. Za drobné pomoci vašeho synovce. A vnuka.“

Hepburnův obličej zbrunátněl. „To, že ta děvka jeho matka vlákala mého syna do postele, ještě neznamená, že tenhle bídný parchant je mým vnukem! Měl jsem vědět, že ty nebudeš o nic lepší než ona! Že se nebudeš moci dočkat a ochotně se podvolíš prvnímu floutkovi, který ti přijde do cesty!“

Emmin otec vzplanul hněvem. „Ujišťuji vás, sire, že to už stačilo!“

„Přesně tak,“ pronesl Jamie klidně, popadl hraběte za paži a zkroutil mu zápěstí. Ozvaly se výkřiky. Z pistole vyšel výstřel a kulka roztříštila okno. Emma si zakryla hlavu před padajícími střepy.

Když se napřímila, Jamie stál v uličce s pistolí v ruce a vražedným pohledem v očích. Hrabě před ním pomalu ustupoval a držel si zraněné zápěstí.

„Co chceš udělat?“ vykřikla.

Jamie zvedl zbraň, přimhouřil jedno oko a zamířil dlouhou černou hlavní na starcův hubený hrudník. „To, co už měl někdo udělat dávno!“

„Říkals, že tvá pistole má jen jeden náboj, ne?“

„Lhal jsem,“ řekl Jamie a palcem odjistil kohoutek.

Než zmáčkl spoušť, Emma vykřikla: „Počkej!“ Proběhla kolem něj a postavila se mezi oba muže.

Jamie okamžitě sklopil zbraň. „Jdi stranou, Emmo!“

Nevšímala si ho a sladce se usmála na hraběte: „Jednu věc jsem vám zapomněla povědět, mylorde.“

„Emmaline!“ zahřímal Jamie.

„Ukazuje se,“ řekla a pomalu se blížila k hraběti, „že jste si nikdy nevěstu shánět nemusel!“

„Co je to k sakru za řeči?“ vybafl stařec.

Přistoupila těsně k němu, fascinovaná pohledem na temně rudou žílu, která mu pulzovala na spánku. „Zdá se, že celou dobu dědice máte. Než se Jamie narodil, váš syn Gordon a Lianna Sinclairová uzavřeli v kostele právoplatný sňatek. Mám stránku z matriční knihy, která to dokazuje. Jamieho matka nikdy nebyla žádnou děvkou, vy zlý starý kozle!“ Hrabě zůstal zaraženě stát. Emma se naklonila k jeho uchu a zasyčela šepotem, který nikomu v kostele neušel: „Ona. Byla. Jeho. Manželkou!“

„Manželkou?“ vypravil ze sebe hrabě přidušeně a dech mu sípal v hrdle.

„Jdi mi z cesty, zlato,“ nařídil Jamie.

Emma rázně zvedla prst. Hepburn se chytil za hrdlo a s vypoulenýma uslzenýma očima se snažil nabrat dech. Z koutku úst mu tenkým pramínkem tekly sliny. Pak zvedl oči v sloup a padl na podlahu kostela jako podťatý.

Emma si oprášila dlaně a spokojeně se usmála. Ostatní se pomalu kradli blíž, shromažďovali se kolem a shlíželi na bezvládné tělo.

Jen Bon se odvážil šťouchnout do něj špičkou boty. „Co ty na to, Jamie? Mám dojem, že ti to děvče právě ušetřilo práci se střílením. Vždycky jsem říkal, že pro něj je střelného prachu škoda!“

„Nebo provazu, na kterém by visel!“ dodal plukovník odměřeně a pokynul mužům, aby odvlekli Docketta a odnesli tělo hraběte z kostela.

„Ještě okamžik,“ řekl Ian, když zvedali bezvládný trup, a zcela neobřadně stáhl ze starcových ramen pléd. „Tam, kam má namířeno, ho nebude potřebovat. Slyšel jsem, že je tam dost horko.“

Když vojáci mrtvého strýce odnesli, Ian přehodil pléd Jamiemu přes ramena, jako by to byl plášť vítězného krále.

„Blahopřeji, Sine! Po pěti staletích získali Sinclairové svůj hrad zpátky! Jistě si uvědomuješ, že teď jsi můj zákonný bratranec a nový hrabě Hepburn, a já mám v úmyslu neúprosně z tebe ždímat tvůj rozsáhlý majetek. Abych mluvil konkrétně, tak tedy poblíž Edinburghu leží jisté pozemky, které mi nedávno padly do oka…,“ odmlčel se a pohlédl Jamiemu do očí. „Co se děje? Mračíš se, že jsem tě zapomněl oslovit

‚mylorde‘?“

Jamie ukázal na sytě barevný vlněný pléd rodu Hepburnů, jako by jej nikdy předtím neviděl. Pomalu zvedl hlavu a přelétl pohledem řady sedadel. Všichni přítomní na něm viseli očima a zvykali si na překvapivou skutečnost, že jejich nový zeman není jen Hepburn, ale také Sinclair.

Otočil se k Emmě a rozpačitě na ni pohlédl. „K čertu, děvče, cos to udělala? Říkal jsem ti přece, že tohle nechci!“

Emma neztrácela rozhodnost a postavila se mu stejně odvážně jako Hepburnovi. „A co tedy chceš? Schovávat se do konce života na hoře? Ukrývat své srdce před rizikem i bolestí,

až skončíš starý a osamělý jako tvůj děd?“ Zavrtěla hlavou.

„Cožpak to nechápeš? Tady nejde o to, co chceš, ale kdo jsi. Tví rodiče snili o tom, že ukončí spor mezi Hepburny a Sinclairy, a podařilo se jim to nad veškerá očekávání. Vytvořili mezi dvěma klany pouto, které nemůže být nikdy přerušeno. Tebe.“

Dotkl se letmo její tváře a v obličeji se mu objevil žalostný výraz. „Lituji, děvče, ale navlékáním do plédu a oslovováním

‚Hepburne‘ se nic nezmění. Srdcem budu vždycky Sinclair. Nedokážu být zavřený mezi hradními zdmi.“

Sňal pléd a vrátil jej Ianovi. Emmě nezbývalo než nevěřícně přihlížet, jak se k ní otáčí zády a odchází ke dveřím, a odmítá nejen svůj osud, ale i její lásku. Vytáhla ze skrýše v živůtku náhrdelník jeho matky. Příjemně ji tížil v dlani.

„Já vím, co si myslíš,“ zavolala za ním a srdce i oči jí překypovaly láskou. „Ale tvé rodiče láska nezahubila. Zachránila je! Protože z jejich lásky jsi vzešel ty, a dokud budeš žít, přežívají zčásti i oni.“

Jamie šel dál.

Když se přiblížil ke sluncem zalitému vchodu, Emmě došlo, že Sinclairové nemají patent na mstu ani na vášně. „Jen běž, Jamie Sinclaire! Uteč od jediné ženy, kterou jsi miloval! Hepburn měl nakonec pravdu! Nejsi nic než mizerný zbabělec! Ale žádný strach, nepochybuji o tom, že ti budou ke štěstí stačit pouhé vzpomínky a pýcha, která ti bude za dlouhých zim na vysočině zahřívat postel! A ovce!“

Jamie se na místě zastavil.

„Zatraceně, děvče,“ vydechl Bon do strnulého ticha. „Tohle jste říkat nemusela.“

Ostatní muži od ní začali ustupovat. Jamie se pomalu otočil a vrhl po ní tak žhavý pohled, že nechápala, jak někdy jeho oči mohla považovat za chladné. Zdálo se, že ostatní zmizeli. Jako by v kostele zůstaly jen dvě duše, jediné dvě na světě.

Zavrtěl hlavou a vykročil přímo k ní. Z očí měl dvě úzké škvírky, čelisti pevně stisknuté. Stejný výraz ve tváři už u něj jednou viděla, a to tehdy, když vjel na koni do kostela a unesl ji budoucímu muži.

„Co chceš udělat?“ zašeptala, kdy přišel blíž. Nevěděla, jestli má cítit radost nebo strach.

„Největší chybu v životě,“ řekl zachmuřeně, načež ji strhl do náručí a podrobil její rty vášnivému polibku, kterým ji oloupil nejen o dech, ale i o srdce.

Byl to polibek milence, dobyvatele, muže, který je nejen ochoten vzít do rukou svůj osud, ale také za něj – a za ni – bojovat až do smrti.

Když konečně uvolnil její rty, radostí se jí točila hlava.

Něžně přiložil mohutnou dlaň k jejímu ňadru a nijak se nepokoušel dál skrývat vášeň – nebo lásku – vyzařující z jeho pohledu. „Promarnil jsem spoustu let hledáním pravdy a raději jsem měl hledat tebe. Já jsem tě neznemožnil, děvče. To ty jsi znemožnila mě. Pro každou jinou ženu.“

Vzhlédla k němu a oči měla zamžené slzami. „V tom případě předpokládám, že mi nezbude než si tě vzít, že? Protože žádná jiná se za tebe neprovdá!“

Naoko se zamračil. „Jak mám vědět, že nejsi jen namyšlená Angličanka, která si mě bere kvůli titulu a jmění?“

„Ale já jsem! Chci to všechno! Šperky, kožešiny, pozemky, zlato… A zdatného mladého milence, který mi bude zahřívat postel!“

„Jenom jednoho?“

Rádoby vážně přikývla: „Jediného, kterého kdy budu potřebovat!“

Když se jejich rty sešly k dalšímu náruživému polibku, Bon se naklonil a jukl za oltář.

Pastor se krčil na svém místě, oči pevně zavřené a ruce sepjaté v naléhavé modlitbě.

„Řekl bych, sire, že teď, když byly vaše modlitby vyslyšeny, nový hrabě a jeho nevěsta budou potřebovat vaše služby.“

Epilog

„Podívejte se na to děvče! Štěstím je celé rozechvělé!“

„A kdo by jí to vyčítal? O dnešním dnu určitě snila celý život!“

„O tom sní každá, že? Vdát se za pohledného mladého hraběte, který si může dovolit splnit jí každé přání!“

„A ten mladý muž by měl děkovat bohu, že se mu podařilo získat takovou krásku! Ty její pihy jsou tak slušivé, že nejspíš rovnou půjdu a vyhodím lahvičku s gowlandskou vodou!“

Emma Marloweová se nad ženskými klevetami jenom usmívala. O dnešním dni opravdu snila celý život!

Představovala si, jak stojí před oltářem a slibuje své srdce a věrnost až do smrti muži, kterého zbožňuje. V oněch mlhavých snech nezahlédla ostré obrysy jeho tváře, ale věděla, že má široká, silná ramena, husté černé vlasy a třpytivé zelené oči, které planou touhou, kdykoli na ni pohlédne.

K uším jí dolehl zadumaný povzdech. „A co teprve on! Jak mu to v červeno-černém sluší! Ten má ale figuru! Ještě nikdo nenosil pléd rodu Hepburnů s takovou… grácií!“

Vřele s nimi souhlasila. Zvedla oči a setkala se s obdivným pohledem ženicha.

Když sliboval, že ji bude milovat, ctít a opatrovat do konce života, ani v nejmenším se nesnažil zapřít vášeň, která mu doutnala v očích. Jakmile pastor udělí jejich sňatku boží požehnání, popadne Emmu do náručí a odnese ji do ložnice ve věži, kam Hepburnové vodili své novomanželky po celé generace. Položí ji na saténové přikrývky a skloní rty k jejím. Políbí ji něžně, ale vášnivě, ponoří ruce do hebké záplavy měděných kadeří rozlévající se po…

Pastor si odkašlal, vyrušil Emmu ze snění a nelibě na ni pohlédl přes obroučky brýlí.

Svědomitě opakovala svůj slib, až příliš dychtivá, aby je prohlásil za manžele.

Pastor však místo toho začal předčítat další nekonečnou pasáž z obřadní knihy.

Jamie se zachmuřil. A mračil se čím dál víc, až popadl knihu za hřbet a hlasitě ji zaklapl. „Promiňte, sire, ale je to vyřízeno?“

Pastor zamrkal. Zjevně se obával, že Jamie vytáhne z plédu pistoli, nebo dokonce vyšle některého ze svých mužů na koni, aby všechny přítomné udupal. „Já… myslím, že ano.“

„Takže slečna Marloweová je mojí manželkou?“

„A-a-ano, mylorde.“

„A já jejím manželem.“

Pastor přikývl. Strach ho přemohl a oloupil o řeč. Jamie se zakřenil. „To jsem chtěl vědět!“

Coby poslední naděje Sinclairů a nová naděje Hepburnů popadl svou ženu do náruče a rázoval s ní uličkou. Jeho muži propadli bujarému veselí a Emminy sestry pištěly radostí. Ubohý ztrápený pastor klesl v mdlobách na schůdky oltáře.