Teresa Medeiros

Utajená krása

Prolog

Wales, 518

Jeho tělo hořelo touhou po ní. Hořelo plamenem jasnějším a silnějším než touha po vítězství, která ho pohlcovala, když stál tváří v tvář nebezpečnému nepříteli na bojišti. Drátěnou košili měl potřísněnou krví, ale uspokojení z vydařené bitvy a zabitých protivníků se nedostavilo. Jeho slabiny pulzovaly ve stejně zběsilém rytmu jako kůň uvězněný mezi jeho stehny. Kůň, který ho donese domů do její náruče.

Rhiannon.

Krásná a sladká. Lstivá a laskavá. Posměvačná a neodolatelná.

Objevil ji v lese podobném tomu, kterým právě projížděl. Zlaté vlasy se jí leskly, když pobíhala od břízy k vrbě. Vysmívala se mu, škádlila ho a sváděla tak dlouho, až touhou po ní málem zešílel. Přistoupila k němu, teprve až klopýtl, těžce dopadl na kolena a zoufale zabořil obličej do dlaní.

Prsty mu jemně pročísla vlasy a přitiskla si jeho zarostlou tvář k nahé hrudi. Pak divoce a zároveň sladce vyslovila jeho jméno. Nikdy se neodvážil zeptat, odkud ho znala. Jak to, že znala jeho srdce. Jeho duši. Jeho protesty zmizely pod laskavým dotykem jejích prstů. Osedlala si ho a dráždila tak dlouho, až vykřikl její jméno, jehož ozvěna se ještě dlouho ozývala lesem.

Rhiannon.

Ostruhami pobídl koně k větší rychlosti. Nevšímal si jeho chvějících se boků, potem zalité šíje, ani páry vycházející z rozšířených nozder. Nutil sebe i koně k nadpozemskému letu a klidně by nechal padnout i království za jediný Rhiannonin polibek.

Vyjel na vrchol příkrého kopce porostlého jehličnany a před sebou spatřil doškovou střechu domku, ve kterém se on a jeho záhadná paní čtrnáct dnů proháněli nazí jako nezbedné děti zotročené záhadným kouzlem. Uspokojovali své přirozené i nepřirozené touhy tak dlouho, dokud neleželi vyčerpaní, ale nikdy zcela nasycení, ve vzájemném objetí.

Záblesk zlata mezi větvemi ještě podnítil jeho netrpělivost. Muži, kterým velel, nikdy neviděli radostný úsměv, jenž rozjasni] jeho snědou tvář. Ten vsak zmizel ve chvíli, kdy se stromy rozestoupily a umožnily mu ničím nerušený výhled na mýtinu dole pod ním.

Rhiannon se zakloněnou hlavou v objetí jiného muže. Vítr si pohrával s křišťálovým tóny jejího smíchu. Tato nevinná scéna vytvořila v jeho mysli překroucený obraz. Viděl bledé, nahé končetiny rozhozené v trávě, rysy obličeje znetvořené zavrženíhodnou rozkoší. Rhiannon rozkročmo sedící na cizinci, zalévající svou vlhkostí semeno z jeho vztyčeného údu, očarovaného stejnými kouzly, jakými omámila i jeho.

Nezpomalil, neuvažoval, nezamýšlel se nad následky svého bláznivého činu. Tasil z pochvy meč a zvedl jej vysoko nad hlavu. Přes červenou mlhu na okamžik zahlédl šok v očích muže, pramínek zlatých,vlasů lemujících bledou ženskou tvář, ve které se

zračila beznaděj. Muž se snažil schovat ji za sebe, ale ona se s vyvinutím nadlidského úsilí postavila před něho a rozhodila ruce, jako by prosila o milost.

Nelidský výkřik plný zloby a zrady roztřásl paseku a meč jediným mocným máchnutím propíchl Rhiannonino proradné srdce i tělo jejího milence. Krev vystříkla ze sněhobílé hrudi a obě postavy se zhroutily do trávy.

Zastavil vzpínajícího se koně na okraji mýtiny. Uvědomil si, co udělal, a ledová ruka mu sevřela srdce. Zaťal zuby, seskočil z koně a zamířil k místu, kde leželi. Každý jeho krok zněl v nepřirozeném tichu jako strašidelný šepot. V trávě ležel muž a z úzké rány v prsou mu čněl meč. Ne, nebyl to muž, spíše chlapec - jeho mladou bezvousou tvář lemovaly jemné zlaté vlasy.

Za jeho zády se ozval hlas. Zlostný sykot plný opovrženi. „To byl můj bratr, ty nevěřící blázne. Můj smrtelný bratr.”

Otočil se. Rhiannon v bílém rouchu stála několik kroků od něj. Její hruď nebyla poznamenána polibkem smrti.

„Smrtelný?” zaskřehotal.

„Ano, protože já jsem víla. A ty, pane, jsi sprostý vrah.” Vzduch pročísl závan teplého větru.

Vykročil jejím směrem. Kéž by se jí mohl dotknout! Kéž by mohl pohladit její hedvábné vlasy, zabořit rty do saténové kůže její šíje, prosit na kolenou o prominutí! Úpěnlivě k ní natáhl ruce.

„Ne!”

Její zvolání ho zarazilo. S ustrašeným výkřikem se stáhl zpátky. Vítr nabyl na síle, odvál jí pramínky vlasů z obličeje a odhalil tvář tak strašlivou a zároveň krásnou, jako je tvář samotného Boha. Nebyl v ní však ani náznak smilování.

Zvedla paže, jako by mu chtěla požehnat. Její dunivý hlas, temný a nesmlouvavý, se vysmíval ubohému vzteku muže trestajícího falešnou ženu. „Chtěl jsi svým mečem získat to, co bych ti dala dobrovolně. Mé srdce. Věrnost. Lásku. Nechť Bůh prokleje tvou duši i duše tvých potomků, Artuši z Gavenmoru. Od tohoto dne se stane láska tvou osudovou slabostí a krása tvým věčným prokletím.”

V posledním návalu zoufalství se k ní vrhnul. Dával přednost věčnému prokletí před nemyslitelnou představou, že ji už nikdy nebude držet v náručí. Již nikdy nebude pít sladký nektar z jejích rtů, už nikdy neuslyší její sametový hlas.

Toužil se dotknout jejího poddajného těla, ale jeho ruce sevřely pouhý vzduch. Rozplynula se a mýtinou se rozléhal její škodolibý smích, který mu zvonil v uších jako neviditelné skleněné střepy.

Dolehla na něho stísněnost. Padl na kolena. On, Artuš z Gavenmoru, který bude jednoho dne vládnout celé Británii až do doby, kdy krásná královna prokáže jeho prokletí, zabořil obličej do dlaní a rozplakal se jako dítě.

První část

Kdo je ta, jež jak Jitřenka shlíží, krásná jako Luna…

Bible Píseň písní

Zřídkakdy sídlí velká krása

a velká ctnost pod jednou střechou.

Petrarca

1

Anglie, 1325

Sladší než větry nebeské je dech mé paní, Její hlas toť vrkání holubice.

její zuby toť sněhobílí oři,

její rty sladší než okvětní plátky růží, Já tvrdím, má paní je krasavice.

Holly se neubránila zívnutí, zatímco pěvec brnkal na loutnu a nadechoval se k další sloce. Měla strach, že usne dříve, než se mladík dopracuje k vychvalování jejích předností na jiných částech těla než na hlavě.

Tklivý akord rozechvěl vzduch.

Každá labuť by mohla závidět půvabnou šíji mé paní, Její uši drobnější než ořechu jádra.

Její havraní kadeře ve větru poletují, Ale můj pohled přece jen více přitahují-

Holly se nervózně zadívala na své vyvinuté poprsí. Zoufale se snažila nemyslet na rýmy ke slovu jádra.

Básník pohodil hlavou a zapěl: „její plná a lákavá…”

„Holly Felicie Bernadetto z Chastelu!”

Holly sebou trhla a pěvcovy mrštné prsty se zamotaly do strun loutny. Hromový hlas jejího otce roztřásl korbel s kořeněným vínem, stojící na dřevěném stole. Elspeth, její chůva, na ni vrhla vystrašený pohled, pak se stáhla do výklenku u okna a schoulila se nad tapisérií, kterou vyšívala.

Rozzlobené kroky stoupaly po točitém schodišti ke komnatě. Holly zvedla pohár k nesmělému přípitku na počest blednoucího pěvce. Nikdy se nenaučila nevnímat otcovy projevy zloby. Naučila se vsak tvářit, jako by se nic nedělo. Když vrazil dovnitř, uklidňovala se tím, že otec nevěnoval žádnou pozornost muži sedícímu na lavici naproti ní.

Brunátná tvář Bernarda z Chastelu prozrazovala jeho saské předky, které by velice rád utajil. Hollyina nervozita ještě stoupla, když poznala voskovou pečeť, kterou otec soustavně drtil svou mohutnou pěstí.

Zamával jí před očima usvědčujícím svazkem vydělané jehněčí kůže. „Víš, co to je,

děvče?”

Vložila si do úst kousek cukroví a s nevinným výrazem ve tváři zakroutila hlavou. Bratr Nathanael, její zatrpklý vychovatel, ji vždy učil, že by dáma nikdy neměla mluvit s plnými ústy.

Otec prudce strhnul rozlámanou pečeť, otevřel dopis a četl: „S velkou lítostí a těžkým srdcem Vám oznamuji, že beru zpět žádost o ruku Vaší dcery. Přestože jsem okouzlen její krásou” - odmlčel se a pohrdavě zasupěl - „nemohu si dovolit vystavit svého dědice tak hrůzostrašnému osudu, jaký mi lady Holly do posledního detailu

vykreslila během mé poslední návštěvy v Tewksbury.” Otec se na ni zlostně podíval.

„A jakýpak osud to vlastně je?”

Holly hlasitě polkla zbytek cukroví. Na okamžik zvažovala, jestli má lhát, ale uvědomila si, že by se otci pravda stejně brzy donesla. Bratr Nathanael se rád skrýval za závěsy ve škodolibé naději, že ji přistihne při nějaké lži.

„Plovací blány mezí prsty!” vyhrkla.

„Plovací blány mezi prsty?” zopakovat jako by nevěřil vlastním uším. Bolestně se ušklíbla. „Řekla jsem mu, že prvorozený syn všech žen našeho rodu měl plovací blány mezi prsty.”

Elspeth překvapeně otevřela ústa. Pěvec se zamyšleně zamračil. Holly si představovala, jak hledá ve svém mozku rýmy na slovo kachna. Otec zrudl až po kořínky prošedivělých vlasů.

„Tati,” uklidňovala ho. „Nesmíš se tolik rozčilovat. Mohl bys dostat mrtvici.” Když konečně promluvil, jeho hlas zněl až nebezpečně klidně.

„Před čtrnácti dny jsi řekla baronu Kendallovi, že úplněk vyvolává v ženách našeho rodu vražedné sklony, ale tvá matka byla přitom mírná jako ovečka.”

Holly přikývla. Tuto historku považovala za vydařenou lest. Elspeth horlivě ukazovala směrem k lavici, ale Holly si nedovolila přerušit otcův výlev.

„Před týdnem,” pokračoval zvyšujícím se hlasem, „jsi předstírala slepotu a zapálila nejoblíbenější klobouk lorda Fairfaxe.”

„Jak jsem mohla vědět, že je to jeho nejoblíbenější klobouk? Ani se neobtěžoval…”

„A včera,” otec již křičel, „sis namalovala na obličej červené skvrny a oznámila siru Henrymu, že ses nakazila morem ze špatně vyčištěného nočníku, následkem čehož jsi neplodná!”

Hluboký mužský smích, který se ozval z lavice, vyhnal otci barvu ze tváře. Jeho pleť dostala nažloutlý odstín. Štíhlý muž oděný do stříbročerného šatu se postavil a utíral si z očí slzy smíchu. „Jaká radost slyšet, že mí rivalové v souboji o přízeň lady Holly odsud vystřelili jako šípy. Důvod je jednoduchý, milosti. Vaše krásná dcera nechce nikoho jiného než mě.”

„Montforte,” vydechl Hollyin otec. Uvědomil si, že právě očernil svou dceru před nejlepším nápadníkem. „Neměl jsem tušení…”

„Pochopitelně. Ačkoliv musím přiznat, že plovací blány by se mohly ve vodním

příkopu hodit.”

Holly považovala Eugena z Leggetu, barona z Montfortu, za nejhoršího ze svých nápadníků. Jeho panství hraničilo s panstvím jejího otce a ona vyrůstala přímo před baronovýma pichlavýma černýma očima. Poprvé požádal o její ruku, když jí bylo pouhých dvanáct let. Když ho hrabě odmítl se slovy, že je na svatbu ještě mladá, Montfort přísahal, že mu bude jednoho dne patřit. Tato přísaha mu nijak nebránila v tom, aby si vzal do postele třináctiletou nevěstu, zatímco čekal, až Holly dosáhne dospělosti.

Jelikož byl obdařen pronikavou inteligencí a důvtipem, neodradila ho ani nejostřejší odmítnutí z její strany. Byl to vynikající lovec a zdálo se, že mu tento hon činí zvláštní potěšení. Holly se třásla. Baron z Montfortu bude zřejmě patřit k mužům, kteří si se svou obětí rádi pohrávají.

„Chtěla jsem ti říct, aby ses k nám přidal, tati,” řekla rychle, „ale baron už byl stejně na odchodu. Že ano, Elspeth?”

„Opak je pravdou.” Montfortova odpověď zarazila Elspethin souhlas. Holly se na něho podívala. Jeho tmavé oči se škodolibě blýskaly. Pohodlně se opřel o vyřezávané opěradlo lavice a přehodil si přes ně nohu, jako by ani nebyl na návštěvě. Nedbale upil z poháru vína. „Můj pěvec právě zpíval píseň, kterou jsem složil na počest krásy budoucí paní z Montfortu.” Chlípně se zadíval Holly do výstřihu.

Holly měla co dělat aby se ovládla. Vznešeně se usmála. „Než váš pěvec bude pokračovat v opěvování mých krás, mohu vám nabídnout ještě trochu vína?”

„Bude mi potěšením.”

Dřív než se Elspeth stačila zvednout, aby ho obsloužila, Holly pevně uchopila korbel. Eugene pozvedl svůj pohár, ale Holly naklonila korbel až několik centimetrů za pohárem a nalila mu horké víno do klína.

„Panebože!” Vyskočil na nohy a marně se snažil odtáhnout těsné sametové kalhoty od těla.

„To jsem ale nešika. Ještě štěstí, že už to víno trochu vychladlo.” Obdařila jeho rozkrok zničujícím pohledem. „Pochybuji, že došlo k trvalému poškození.”

Otcův zachmuřeny výraz naznačoval, že tentokrát zašla příliš daleko. „Musíte mé dceři odpustit, pane. Již od dětství trpí slabší obrnou. Nic dědičného, samozřejmě,“ dodal rychle. Vytáhl ozdobný kapesník a snažil se baronovi pomoct. Eugen ho zarazil. Hollyino chování se ho viditelně dotklo. Jeho oči ztratily lesk a vypadaly nyní jako vyhaslé uhlíky. Holly napadlo, že tentokrát její impulzivní reakce nechtěného nápadníka nejen odradila, ale zároveň z něj udělala nebezpečného nepřítele.

„Tak se mi zdá, že jsem zde zůstal déle, než bylo vhodné. Přeji vám pěkný den, milosti,“ řekl a přehodil si plášť přes úzká ramena. Věnoval Holly vyzývavý pohled, zatímco si prudce spínal plášť stříbrnou broží. „Ještě se uvidíme, má paní.”

Zamířil ven a jeho pěvec za ním cupital jako spráskaný pes. V místnosti se rozhostilo děsivé ticho. Holly nervózně poposedla na židli, jako by doufala, že se tím pohybem stane neviditelnou.

„Nikam nechoď!” vyštěkl otec.

Holly ho poslechla. Elspeth couvala směrem k oknu. Holly byla přesvědčena, že kdyby otec loňského jara nevyměnil staré dřevené okenice za barevné sklo, byla by její chůva už teď na římse.

Hrabě zamířil ke krbu, opřel se oběma rukama o kamenný komín a zhoupl se na podpatcích.

Holly zvažovala, jestli se má rozplakat, ale hned tu myšlenku zavrhla. Jediná slza v jejích křišťálově průzračných modrých očích způsobila, že před ní padali na kolena sloužící i princové, ale její otec se za těch osmnáct let společného života stal vůči podobným trikům imunním.

Když už nemohla vydržet jeho mlčení, zakvílela: „Říkal, že mám uši jako ořechy!” Otec se otočil a zaburácel: „Montfort se těší přízni samotného krále. Klidně může říkat, že máš uši jako lopuchové listy, pokud mu to udělá radost!”

„Moc dobře víme, jak si získal přízeň Veličenstva, že ano? Uvalil na svůj ubohý lid vysoké daně. Nutil jej jist shnilé potraviny a sázet neplodná semena.. Zakázal všechny slavnosti a za ušetřený majetek si koupil královu přízeň.”

Hrabě si uvědomil, že se pustil do debaty s rovnocenným soupeřem, a zvedl smířlivě ruku. „To ale neznamená, že by ti byl špatným manželem.”

„Té ubohé dívce, kterou si vzal, moc dobrým manželem nebyl. Jen si vzpomeň, že ta nešťastnice vypadla z okna věže jen několik hodin před mými osmnáctými narozeninami. Opravdu se už tak nemůžeš dočkat mého sňatku?”

Prohrábl si prořídlé vlasy na temeni hlavy. „Je tomu tak, dítě. Většina dívek tvého věku je už dávno vdaná a má dvě tři děti. Na co čekáš, Holly? Dal jsem ti více než rok na to, aby sis vybrala partnera. Ty si ale zahráváš s mou trpělivostí, stejně jako si zahráváš s krásou, kterou té Bůh obdařil.”

Vstala z lavice a podkasala si sukni. „Obdařil! To není dar, ale prokletí!” V jejím hlase znělo opovržení. ,„Holly, nechoď ven na slunce. Zničíš si pleť.’ ,Holly, nezapomeň si rukavice, ať si nepolámeš nehty.’ ,Holly, nesměj se tak nahlas, budeš chraptět. Muži se sjíždějí na hrad, aby se mohli obdivovat zabarvení mého hlasu, ale ani jeden nenaslouchá mým slovům. Vychvalují barvu mých očích, ale nikdy se mi do nich nepodívají. Jediné, co vidí, je má alabastrová pleť!” Vztekle potáhla za pramen svých vlnitých vlasů. „Havraní kadeře!” Podepřela si dlaněmi plná prsa. „Má plná a lákavá…” Až teď si uvědomila, s kým mluví, a zkřížila paže přes zlatem vyšívaný živůtek. Sklonila hlavu a začervenala se.

Hraběti by dceřina tiráda přišla k smíchu nebýt jeho strašného dilema. Pohled na klidnou Holly byl vzrušující, ale rozvášněná Holly dokázala připravit muže o rozum. Ani zloba nemohla zohyzdit její andělský profil. Černé vlasy jí splývaly po štíhlých zádech jako bouřková mračna. Srdcem mu projelo dvojí píchnutí. Nikdy se nepřestal divit, že se právě on stal otcem tak nádherného stvoření, a nikdy ho zcela neopustily obavy, že se ukáže jako neschopný rodič.

Sklonil hlavu a snažil se přemoci bolestný pocit křivdy. Stále ještě vyčítal Felicii, že umřela a nechala dítě v jeho péči. Holly se takřka přes noc proměnila z kouzelného dítěte s baculatými kolínky a kudrnatými vlásky v půvabnou mladou ženu. Nikdy netrpěla nemotorností, která tak často postihovala dívky v období dospívání.

Nyní měla pověst nejkrásnější ženy celé Anglie, celé Normandie, možná dokonce i celého světa. Cizinci vážili dlouhou cestu v marné naději, že ji aspoň na okamžik spatří, ale její otec vyhověl žádostí o audienci jen těm nejbohatším a nejváženějším šlechticům. Držel ji zamčenou za hradními zdmi nikoliv z obavy o její pleť, ale ze strachu z únosu. Byl přesvědčen, že by ji nějaký muž mohl unést a zneuctít, aniž by žádal o požehnání jeho a Boha.

Byl tou představou tak posedlý, že se budil uprostřed noci zbrocený potem a chvěl se jako stařec. Vždyť už je stařec, připomněl si smutně. Je mu téměř padesát. Jeho kosti hlasitě protestovaly, když se snažil vyhoupnout na svého koně. Stará zranění získaná během válek se Skoty a Velšany, v nichž bojoval na straně krále, vyhrávala v jeho těle rekviem ohlašující příchod deště. Už pro svou dceru udělal dost. Je nejvyšší čas přenést to břemeno na jiného muže. Musí to udělat, dokud ještě má dostatek sil ochránit ji před chamtivým světem, který číhá za branami hradu.

„Vyhlásil jsem turnaj,” řekl najednou.

Holly trhla hlavou. Turnaje jsou celkem běžná záležitost, pomyslela si. Příležitost pro rytíře a šlechtice předvést své svalnaté paže a tajně porovnat velikost mečů. Tak proč její srdce sevřela ledovými prsty strašlivá předtucha? „Turnaj?” zeptala se nedbale.

„A jaká bude tentokrát hlavní cena? Kapesníček navoněný mým oblíbeným parfémem? Příležitost napít se svařeného vína z mého střevíčku? Slavičí píseň z mého hrdla?”

„Ty. Ty budeš hlavní cena.”

Holly cítila, jak bledne. Zahleděla se do otcovy ustarané tváře. Jeho vážný výraz ji vystrašil více, než kdyby se zlobil. Byla o několik palců vyšší než on, ale plášť důstojnosti, který nosil na ochranu před ranami osudu od smrti své milované ženy, mu přidal na výšce.

„Ale, tatí, já…”

„Ticho!” Vypadalo to, že už na něho její prosby nemají žádný vliv. „Slíbil jsem tvé matce na smrtelné posteli, že tě provdám, a tak tomu i bude. Do čtrnácti dnů. Pokud se ti mé rozhodnutí nelíbí, můžeš se odebrat do kláštera, kde tě naučí vážit si darů, kterými tě Bůh obdařil.” Jeho chůze nebyla tak bujará jako obvykle, když odcházel, aby si Holly mohla promyslet jeho slova.

„Klášter?” opakovala a zamířila k oknu.

,,Tam by vás nikdo neobtěžoval, má paní.” Elspeth se vynořila ze svého úkrytu.

„Mohla byste si zakrýt své krásné vlasy a složit slib mlčenlivost, takže už byste před nikým nemusela zpívat.”

Holly poskočilo srdce. Klášter. Ještě vyšší kamenné zdi, než jsou ty, které ji vězní nyní. To nebyl domov, jaký si představovala, ale žalář, ve kterém by se všechny její tajné sny o širokých loukách a azurové obloze proměnily v prach.

Poklekla na kamenné sedátko a otevřela okno. Přes kovové mříže hleděla na nádvoří, kde zápasiště vytvářela zelenou šachovnici. Již brzy se na nich střetnou válečníci nesoucí korouhve s rodinnými znaky, připraveni položit svůj život za šanci nabídnout jí své jméno a ochranu. Odváží se však některý z nich nabídnout jí své srdce?

Na co čekáš, Holly? ptal se jí otec. Její pohled nyní mířil na západ, kde se rozprostíral neproniknutelný les a rozeklané tmavé vrcholky velšských hor. Nadechla se vonného jarního vzduchu, který její nevyslovenou touhu ještě posílil. V očích se jí objevily slzy.

„Ach, Elspeth. Na co čekám?“

Zatímco ji Elspeth hladila po vlasech, Holly toužila naříkat a kvílet. Ale uměla jen plakat tak, jak ji to učili, a každá slza stékala jako dokonalý diamant po její sametové tváři.

Hezká žena je pro svého muže neštěstím,“ zavolal sir Austyn z Gavenmoru přes rameno, zatímco jeho kůň uháněl po trávníku zvlhčeném nedávným jarním deštěm. Debata s vojákem mu sloužila jako záminka k pohledu dozadu. Otáčel se tím častěji, čím více se vzdalovali od velšského lesa. Jen stěží mohl obdivovat krásy zdejší krajiny, když věděl, že může očekávat anglický šíp ve svých zádech.

Carey ho dohnal. Vedl za uzdu několik plně naložených koní a v druhé ruce držel dubový kůl, na kterém hrdě vlála rodinná vlajka Gavenmorů. Závan větru mu vmetl vybledlou červenozelenou látku do tváře. Odstrčil ji a odfrkl hlasitěji než jeho strakatý kůň. „Měl by ses stydět, Austyne! Chceš říct, že bys dal přednost škaredé milence před krásnou?”

„Milenka a manželka jsou dva zcela odlišní tvorové. U té první může člověk tolerovat krásu, ale co se týče té druhé, obyčejná - dívka mírné povahy je opravdovým drahokamem na koruně svého manžela. Koneckonců: ,Vzhled klame a krása je marnivá, ale ta žena, která se bojí svého pána, si zaslouží pochvalu.”

„Přestaň používat bibli na podporu svých názorů. Tam se mluví o jiném Pánu. I když pokud má žena za muže Gavenmora, má se opravdu čeho bát,” dodal již šeptem.

Austyn zatáhl za opratě a obdařil svého společníka zlověstným pohledem. Již přes osm století sloužila pověstná žárlivost Gavenmorů jako inspirace ke spoustě legend. Austynův dědeček věznil babičku celých deset let ve věži jen proto, že se odvážila usmát na potulného žongléra. Osud nešťastného akrobata nebyl nikdy potvrzen, ale říkalo se, že jeho posledním vystoupením byl smrtonosný tanec na laně před zrakem nadšeného hostitele.

„Nikdy jsem žádnou ženu neuhodil,” zakvílel.

„Taky ses s žádnou neoženil.” Carey se nenechal zastrašit Austynovými výhružnými pohledy. Ostatně byl na ně zvyklý už od chlapeckého věku. „Co když bude to děvče z Tewksbury opravdu tak krásné, jak se o něm říká?”

„Jsou to jen pohádky. Žádná smrtelná žena nemůže být tak krásná. Pokud by doopravdy byla taková krasavice, proč by její otec nabízel tak ohromné věno? Vsadím se, že má zuby jako kobyla a uši jako zajíc.”

Carey pokrčil rameny. „Možná je doopravdy velmi krásná, ale protivné a nestálé povahy.”

Austyn cítil, jak bledne. Jeho ruce v železných rukavicích pevně sevřely opratě, jako by ho chtěly varovat před strašným skutkem, kterého by se mohly dopustit, kdyby se ukázalo, že mu jeho žena byla nevěrná.

Nechť se krása stane tvým věčným prokletím.

Slova královny vil Rhiannon vyslovená poté, co ji jeden z jeho předků nespravedlivě obvinil z nevěry, mu zněla v uších. Pobídl koně a ten se rozběhl po louce plné fialových květin. Austyn upřel pohled na hrad tyčící se na obzoru.

„V tom případě nám oběma pomáhej Bůh,” zašeptal. „Protože mám v úmyslu ji vyhrát.”

2

Holly se procházela po balkóně před svou komnatou. Silný vítr ji tahal za šaty a vysmíval se stříbrné čelence, kterou si uvázala, aby zkrotila neposlušné prameny vlasů. Měla pocit, že jí každou chvíli pukne hlava, a tenká stužka ji tlačila stále více. Nakonec ji strhla, odhodila do tmy a dala vlasům volnost.

Ukryla se na balkóně, aby unikla vzrušenému štěbetání dvorních dam, které jí měly dělat na zítřejším turnaji společnost. Její jindy tak tichá komnata byla nyní plná dobrosrdečných tetiček a sestřenic, klevetících pod vedením jízlivého bratra Nathanaela.

Jarní větřík byl příjemný, ale ledově chladný měsíc na severní obloze lépe vyhovoval jejímu rozpoložení. Na nebi svítily bledé hvězdy, ale jejich zář zastínily táborové ohně nepravidelné rozmístěné kolem hradní zdi.

Kopec byl poset různobarevnými stany a vlajícími prapory. Zítra za úsvitu bude spuštěn padací most vedoucí do hradu Tewksbury, mříže zvednuty a brány doširoka otevřeny všem soutěžícím včetně muže, jehož nevěstou se stane.

Vítr donesl k jejím uším útržek písně a opileckého žvatlání. Holly se otřásla. I po roce dvoření toho o mužích věděla velmi málo. Kromě schůzek s nápadníky ji otec držel mimo mužskou společnost. Odmítal ji vystavovat zamilovaným pohledům čeledínů či pomocníků v kuchyni. Nápadníci jí ukazovali jen svou lepší tvář, ale přesto jí neunikly jejich hladové výrazy ve chvílích, kdy si mysleli, že jim nevěnuje pozornost

- postranní pohledy, olizování rtů v jakémsi očekávání uspokojení svých chutí při

nějaké temné a záhadné hostině.

Chytila se kamenného zábradlí, aby uklidnila chvějící se ruce. Dnes večer byla vyhnána jen ze své komnaty. Zítra bude muset opustit hrad. Přála si, aby ze všeho mohla vinit svého otce, ale nedařilo se jí to. Většina sňatků byla domluvena ambiciózními otci již v době, kdy byly jejich dcery ještě nemluvňaty. Tatínek ji dal velkorysou možnost vybrat si manžela a ona ho zklamala.

Táborové ohně na ni mrkaly, jako by se vysmívaly její vzrůstající panice. V dáli se ozval výbuch mužského smíchu a Holly přeběhl mráz po zádech. Již zítra bude před Bohem navždy připoutána k neznámému muži. Dnešní noc si může možná naposledy vychutnat vzácný pocit svobody.

Nenápadně se podívala směrem k osvětlenému oknu své komnaty, přehodila si přes hlavu kapuci a zamířila k tmavému venkovnímu schodišti.

„Au! Stojíš mi na uchu.”

„Promiň,” řekl Austyn, který si opíral nohu o Careyho hlavu. „Kdyby ses přestal vrtět, možná by se mi podařilo o něco zachytit lano.”

„Taky by ses vrtěl,” procedil Carey přes zaťaté zuby, „kdyby ti stál na ramenou takový býk. A kromě toho jsem to byl já, kdo spadl z voru do vodního příkopu.” Znechuceně pokrčil nosem nad vlastním čpavým zápachem. „Je mi naprosto jasné, k čemu jej hraběcí stráž používá. Tomu se snad ani nedá říkat obrana, to je útok.” Austyn spokojeně zamručel, když se mu podařilo zachytit vzdálenější konec lana za kamenné cimbuří. Když si ověřil, že unese jeho váhu, začal se pomalu sunout

nahoru. Carey si klekl na vlhkou trávu a snažil se popadnout dech. Měl světlou pleť a blonďaté vlasy, které zřejmě zdědil po nějakém násilnickém skandinávském vetřelci. Zadíval se nahoru.

„Stejně je to bláznovství,” řekl upřímně, když se Austyn na okamžik zastavil u první střílny, aby se ujistil, že hluk z nedalekého tábora zastřel jejich přítomnost.

K jeho uším dolehl ženský smích. Angličané si užívají s děvčaty, jako by se všichni

měli zítra ženit, pomyslel si.

Pozornosti těch chlípníků by zřejmě uniklo i otevřené přepadení. Ovládl chuť znechuceně si odplivnout jen kvůli Careymu, který stál přímo pod ním.

„Možná je to bláznovství,“ zavolal tlumeně, „ale musím tu dámu spatřit na vlastní

oči.”

„A pokud bude opravdu tak krásná, jak se o ní říká?”

Na to neměl Austyn žádnou odpověď, a tak raději pokračoval v pohybu vzhůru. Carey se postavil a dlaní si zakryl ústa, aby ztlumil hlas. „jestli tě chytí, jak lezeš do panenské postele té krasavice bez předchozího požehnání, budeš viset, je ti to jasné?” Austyn přehodil jednu nohu přes zeď a vytáhl lano nahoru, aby je mohl spustit na druhou stranu. „Jestli se tak stane, můžeš si nechat moje brnění, zbraně i tu bujnou kobylku, co se ti tak líbí.”

Carey se udeřil do prsou. „Pane, vaše nedůvěra v mou oddanost mě bolí!”

„V tom případě si gratuluj ke štěstí.” Austyn se pokřivené usmál. „My, Gavenmorové, většinou zabíjíme ty, jež milujeme.”

Bodře svému příteli zamával na pozdrav, přelezl přes zeď a zmizel v temnotě.

Holly si sundala kapuci a vklouzla do zahrady své matky, obehnané vysokou zdí. Baldachýn z větví jilmů a dubů ztlumil mužské hlasy z tábora za hradní zdí. Srdce ji tížilo, ale magická vůně vzduchu na ni působila jako balzám. Napínala plíce k prasknutí, aby se jej co nejvíce nadýchala.

Měsíční svit ozářil křehké výhonky, prodírající se vzhůru výživnou tmavou zemí. Korálky rosy se třásly na rozevřených okvětních plátcích sladkých fialek a petrklíčů. Holly se na chvíli zastavila. Ponořila prst do kapky rosy a přejela po okraji lístku, netrpělivě očekávajícího sluneční polibek.

Povzdechla si. Nesměla si užívat slunečního svitu ze strachu, že slunce napáchá škody na její hedvábné pleti, ale v této zahradě se z ní stala měsíční víla. Tady našla samotu, o kterou ji připravilo hejno štěbetajících strak, které tatínek jmenoval jejími dvorními dámami.

Když byla malá holčička, poskakovala po klikatých cestičkách a věřila, že měkká hlína v případě pádu ochrání její kolena.

Přála si, aby mohla znovu prožívat nádhernou radost sbíhání po zahradě. Chtěla být znovu svobodná, daleko od zvědavých pohledů a vyhlídek na budoucnost. Píchlo ji u srdce, když si uvědomila, že si dnes v noci může naposledy užívat. Sedla si na dřevěné sedátko houpačky zavěšené na větvi mladého jilmu.

Holými chodidly se odrážela od země a začala si pobrukovat melancholickou melodii. Zde mohla zpívat obyčejné písni, jako byla balada, kterou včera slyšela od velšské kuchtičky, a ne jen vydávat trilky, jež ji učil bratr Nathanael a jimiž musela na přáni otce obšťastňovat své nápadníky.

Prozpěvovala si, šťastná, že může zpívat jen pro vlastní potěšení.

Austyn odstrčil větev před svým obličejem a v duchu zaklel. Podařilo se mu sice překonat vnější opevnění, ale zůstal uvězněn v nějaké zahradě a nikde neviděl žádná vrata. Po kamenných zdech se plazila vinná réva a mezi křovinami posetými pupeny se vinula úzká cestička. Vydal se po ni a vyhýbal se trnitému oblouku ukrytému v lesklém vonném listoví.

Zahrada jen vzdáleně připomínala upravené záhonky bylinek, které pěstovala jeho matka. Panovala tu jakási tajemná anarchie. Byl pyšný na to, že se dokázal vysmívat pověrčivosti, která jako mor postihovala většinu Velšanů. Tentokrát by však nebyl příliš překvapen, kdyby pod muchomůrkou zahlédl zlomyslného skřítka. Jaká škoda, že by na něho nemohl uvalit kletbu, když už je prokletý.

„Babské povídačky,” zamumlal, ale nezapomněl si udělat na suknici křížek.

Děkoval své obezřetnosti, když zaslechl smutné tóny jakési melodie.

Nejprve si myslel, že se mu to zdá. Zastavil se a pozorně naslouchal. Po zádech mu

přeběhl mráz. Bezmyšlenkovitě položil ruku na rukojeť meče.

Znal slova té balady nazpaměť. Naučil se je, když mu ji matka zpívala večer co večer před spaním. Byla to dosti smutná ukolébavka o ženě, která přemlouvá svého milence, aby si opřel hlavu o její hruď a usnul. Ne pouze na noc, ale na věčnost, protože společná smrt bude lepší než zrada jednoho z nich ve společném životě. Smutek propíchl Austynovo srdce jako dýka, ale krvácení bylo zastaveno pocitem zloby.

„Rhiannon,“ zašeptal.

Určitě se mu nevysmívá duch jeho matky, ale ta zrádná velšská víla. Raději by zemřel, než by to řekl Careymu nebo jinému muži, ale již několikrát cítil její přítomnost, když se projížděl na koni při západu slunce, nebo když prosekával keře na matčině hrobě. Nikdy se mu nezjevila. Cítil jen náhlý závan chladného vzduchu, jemný dotek na tváři, milenčin dech na šíji.

Možná měl Carey pravdu. Možná je to bláznovství.

Sešel z cestičky a zmizel v křoví. Musí najít čarodějnici, která si libuje v černé magii. Nezpívala chraptivým altem, ale čistým sopránem. Zastavil se a zatajil dech, když poslední tón písně rozechvěl vzduch.

Vlevo něco strašidelně zapraskalo. Tasil dýku. Zapomněl, že to on je vetřelcem v této začarované zahradě. „Kdo je tam?“

Odpovědí mu bylo slabé zapištění a šustění v křoví. Prodíral se mezi tenkými větvemi jeřabin a najednou se ocitl na mýtince zalité měsíčním světlem, zastíněné jediným jilmem. Opuštěná houpačka se pohupovala sem a tam, jako by byla poháněná větrem.

Na Austynově tváři se objevil vítězný úsměv. Vysoká zeď obklopující zahradu zachycovala všechny poryvy větru. Nikde se nehnul ani lísteček. Sáhl na dřevěné sedátko houpačky. Na dlani cítil slabé teplo. Narovnal se. Byl rád, že jeho kořistí není ani víla, ani duch, ale obyčejná bytost z masa a kostí.

V okamžiku uslyšel zběsilé šustění následované tichým kýchnutím. Vytasil meč a vydal se k rozkvetlému keři. Květy se ještě třásly, ale ten, kdo se v nich skrýval, byl

už pryč. Úsměv mu zmizel z tváře. Jeho kořist byla rychlejší než on. Jako lovec dával

přednost zápasům s rozzuřeným divočákem před stopováním laně.

Zapraskání větvičky ho upozornilo na pohyb na okraji mýtiny. Austyn se tím směrem, vydal, jistý si svým vítězstvím. Skřípot houpačky za jeho zády ho varoval pozdě. Otočil se a spatřil, jak se na něho řítí okřídlená příšera. Chodidly narazila do jeho hrudi a srazila ho k zemi. Nic by se mu nestalo, kdyby dopadl na trávník, jenže on hlavou narazil na okraj mramorové lavičky. Zatmělo se mu před očima.

Ještě než pozbyl vědomí, byl by přísahal, že zaslechl posměšný ženský smích.

3

Holly seskočila z houpačky a zadívala se na obra, kterého právě srazila k zemi. Srdce jí bušilo až v krku. Ležel před ní v měsíčním světle a připomínal spíše nějaké chlupaté zvíře než člověka. Strašidelný plnovous mu zakrýval obličej a tmavé vlasy měl rozcuchané. Pochybovala, že by se jí ho podařilo uchopit oběma rukama kolem krku - i když v tuto chvíli by to ráda zkusila.

Váhala, jestli má vítězně položit nohu na jeho hruď a zavolat otcovu stráž, nebo raději předstírat, že nikdy neopustila bezpečí své komnaty. Toužebně se zadívala ke schodišti.

Neznámý rytíř se nehýbal. Mocné paže měl pokorně rozhozené a oči zavřené. Vypadal zranitelný jako spící miminko. Nebo spíše jako spící medvěd, opravila se. Rozbušilo se jí srdce.

Co když ho zabila?

Ten darebák si nic jiného ani nezasloužil, pomyslela si. Odvážil se vniknout do její svatyně a vystrašit ji k smrti. Snažila se uklidnit, ale zjistila, že ho nemůže opustit, aniž by se ujistila, že mu nezpůsobila smrtelné zranění. Svezla se na kolena vedle mužova nehybného těla a přinutila se položit svou roztřesenou ruku na jeho hruď. Všimla si, že jeden dokonalý nehet má zatržený až do masa.

„Nathanael mě zabije,” zamumlala si pro sebe.

Oddechla si, když cítila, jak se jí ruka v pravidelném rytmu zvedá nahoru a dolů. Neznámý obr dýchal. Najednou se znepokojeně zamračila. Když narazila nohou do rytířovy pevné hrudi, dospěla k názoru, že má na sobě kroužkové brnění, ale teď pod jeho lněnou košilí necítila nic. Opatrně se podívala přes rameno, jako by snad očekávala, že odněkud z keře vyskočí bratr Nathanael, a pak nesměle strčila ruku pod mužovu tuniku. Ke svému překvapení zjistila, že neznámý cizinec nemá pod košilí brnění z chladného kovu, ale pevné teplé svalstvo. Chomáčky chloupků ji polechtaly na dlani.

Rychle vytáhla ruku. Vylekalo ji nutkání pokračovat ve zkoumání rytířova těla. Nasadila si kapuci a byla připravena zmizet, když vtom se ozval srdceryvný sten. Holly se nerozhodně zastavila. Nejraději by také zasténala. Takže ten muž není mrtvý. Co když ale umírá? Má ho nechat ležet na vlhké zemi? Možná by ho mohla jen přivést k vědomí a pak odejít dříve, než se neznámý muž zcela probere a bude chtít dokončit temný čin, který ho přivedl do její zahrady.

Naklonila se nad něho. Pramen jejích vlasů se dotkl cizincova nosu. „Pane?” zašeptala. „Ach, pane? Slyšíte mě?”

Mužovy rty se pootevřely. Slabě zachroptěl, jako by chtěl spát navěky bez ohledu na její prosby.

Nedá se nic dělat, pomyslela si Holly. Bude se ho muset znovu dotknout. Překvapena, že někdo může vyzařovat takové teplo, ho uchopila kolem krku. Byla rozhodnuta s ním zatřást, pokud to bude nezbytně nutné. Cítila dotyk jeho vlasů na své ruce. Nepoddajné prameny byly jemné a čisté, ne drsné a zamotané, jak očekávala. Zvědavě se mu zadívala do obličeje. Přemýšlela, jaké rysy se asi skrývají pod hustým plnovousem. Nakonec to nevydržela a přejela mu palcem po tváři. Cítila ostře řezanou křivku čelisti.

11Čarodějnice.”

Dříve než stačila vyskočit, ji cizincova paže sevřela kolem pasu. Druhou rukou ji muž chytil za krk a táhl dolů, až se toporně rozplácla na jeho hrudi.

Holly odvrátila tvář. Byla přesvědčena, že jí zlomí vaz.

11Čarodějnice,” zašeptal znovu, ale tentokrát zněl jeho hlas téměř láskyplně. Vystrašená Holly se mu podívala do tváře. Očekávala, že bude mít tmavé oči, a byla překvapena, když zjistila, že hledí do ledově modrých očí. Nebyla v nich vášeň, ale mrazivý chlad. To ji zcela ochromilo. V cizincových očích nebyla hrozba, ale strach a naděje.

Nesmírně jemným gestem ruky jí stáhl kapuci z hlavy, a vystavil tak její obličej

měsíčnímu světlu.

Holly by nejraději ucukla hlavou. Cítila se obnaženější, než když se musela vystavovat před případným nápadníkem a jeho nemotornou družinou.

Při pohledu na její tvář se neznámý rytíř zachvěl. Nevyslovené přiznání jeho vlastní zranitelnosti jí vyrazilo dech. Tento muž před ní neskrýval svou touhu. Holly instinktivně pochopila, že je v tuto chvíli stejné bezbranný jako ona. Zajel jí rukou pod vlasy a jemně si jí přitáhl k sobě.

Holly byla už několikrát políbena - zažila nesmělé dotyky na tvář, vášnivé polibky na hřbet ruky a jednou dokonce i vlhký polibek na rty od Eugena z Leggetu, který mu oplatila mlaskavým políčkem. Něco takového však ještě nezažila.

Když ji políbil Eugen, měla rty pevně sevřené, ale tentokrát jí připadalo přirozené pootevřít je pod mužovým naléhavým tlakem. Neznámé lechtání vousu a hedvábné teplo jazyka pronikajícího do jejích úst bylo otupeno neodolatelnou něžností, s níž si : neznámý rytíř viditelné vychutnával jejich spojení. Z hrdla jí unikl tichý vzdech. Byl v něm strach i uspokojení zároveň.

Jako by ho její sten probral k vědomí, chytil ji za vlasy a odtáhl od sebe. V Hollyiných očích se objevily slzy. Neznámý muž se znovu pozorné zadíval do jejího obličeje, ale jeho oči byly nyní přimhouřené a zacloněné hustými tmavými řasami. Ucukla, když ucítila jeho upřený pohled na svých rtech, které jí v nemilosrdném měsíčním světle připadaly napuchlé a vyprahlé. Cítila slabou mátovou vůni jeho dechu. Vystrčila jazyk a olízla si rty.

Zaklel hrdelním hlasem a odstrčil ji od sebe. Pomalu se postavil a hřbetem ruky si otřel rty, jako by ho snad mohl její polibek otrávit. Kdyby se mu silné netřásla ruka, Holly by snad sebrala zbytky své hrdosti a utekla. Měla ohromnou chuť dotknout se ho, jemně proplést své prsty s jeho a setrvat tak, dokud se oba neuklidní.

Viděla muže, kteří v její přítomností nebyli schopni jediného slova nebo koktali jako hlupáci, ale ještě nikdy se nesetkala s mužem k smrti znechuceným při pouhém pohledu na její osobu. Vypadal spíže, jako by dostal ránu kopím do slabin, než kopanec nohou do hrudi.

Zatímco se soukala na nohy, neznámý muž couval do stínu jilmu. Viděla již jen ostražitý lesk jeho očí. Očekávala, že každou chvíli vytáhne odněkud krucifix.

„Kristepane, ženo, zahal se,“ vyštěkl.

Holly cítila, jak rudne. Mela pocit, že prožívá jeden z těch strašlivých snů, ve kterých byla vyhozena ven z hradu zcela nahá. Jen stěží potlačila nutkáni zakrýt si dlaněmi prsa. Rychlým pohledem se ubezpečila, že její skromné šaty jsou neporušeny. Zvedla

paži a stáhla si kapuci. Hrdě nastavila tvář měsíčním paprskům a zraku neznámého rytíře.

„Uposlechni mé varování. Okamžitě odejdi, nebo za sebe neručím.”

Cizinec, uvědomila si Holly. Podle sprostého přízvuku to musí být jeden z těch divokých Velšanů, kteří tak často zamořovali západní hranici Eugenova panství. Váhavě vykročila jeho směrem. „Chceš mi snad ublížit, pane?”

Tušila, jaká bude jeho odpověď. Kdyby měl špatné úmysly, už dávno by provedl nejhorší věc, jakou může muž provést osamělé ženě v opuštěné zahradě. A proč by ji navíc před sebou varoval?

„To, co chci, nemá nic společného s tím, co mě pohání.”

Holly sklonila hlavu, aby mohla projít pod nízko rostoucí větví, a vklouzla do stínu pod jilmem. „Vidím, že si libuješ v hádankách! Možná bys mi mohl pomoci jednu rozluštit.”

Cizinec už neměl kam ustoupit. Zkřížil paže na hrudi a narovnal se. „A když to udělám, odejdeš?”

Jeho slova Holly ranila víc, než byla ochotna přiznat.

Byla zvyklá na muže, kteří si nepřáli nic jiného než pobývat v její přítomnosti. Rytířova rezervovanost ji začínala urážet.

„Když si to přeješ,” odpověděla chladně. Stáli už tak blízko sebe, že se téměř dotýkali špičkami bot. Zaklonila hlavu, aby mu mohla pohlédnout do očí, a uvědomila si, jak je obrovský. A jak nebezpečný může být, když se rozzuří. „Proč jsi mě pronásledoval?” zeptala se jemně. „A když jsi mě chytil, proč jsi mě nechal zase jít?” Po několik dlouhých vteřin stál nehybně jako socha. Pak se mu na tváři objevil pokřivený úsměv. „Měl jsem se tu setkat se svou milenkou. Spleti jsem si tě s ní. Když ses na mě vrhla, myslel jsem si, že je to ona. Někdy si spolu tak hrajeme.”

Holly si dokázala snadno představit, jak takové hry asi končí, bez ohledu na to, kdo je vítězem. Píchlo ji u srdce. Zdá se, že ten něžný polibek byl jen pouhý sen. Ve skutečnosti překazila něčí oplzlou schůzku. Sklonila hlavu. Nedokázala potlačit zklamání.

Všechno si to musela namlouvat protože když znovu zvedla hlavu, jeho tvář byla stále chladná. Spustil ruce podél těla. „Nebuď smutná, má paní. Ještě je brzy. Možná bych tě mohl rozveselit, než má milenka dorazí.“

Holly o krok ustoupila. „Myslím, že ne, pane. Raději se rozveselím vínem, než abych to dovolila nevěrnému lotrovi, jako jsi ty.”

Zlobně se odstrčil od kmene stromu. „Tak já jsem nevěrný lotr, ano? To já si dovoluji pochybovat o tvé věrnosti, když klidně líbáš cizího muže.”

Jeho slova ji ranila. Vlastně měl pravdu. Nyní to byla ona, kdo začal couvat. Klopýtla o lem svého pláště. Není divu, že ji považoval za nemravnou. Vždyť se tak doopravdy chovala. Přesto si vsak neodpustila uštěpačnou poznámku.

„Možná že líbám cizí muže, ale mohu tě ujistit, pane, že tebe už nikdy líbat nebudu.” Rychle se otočila a litovala, že neuposlechla jeho dřívější varování. Chtěla se rozběhnout, ale vtom jí něco bolestně zastavilo. Myslela si, že ji chytil za vlasy, a hrůzou zavřela oči. Čekala, že ji povalí na zem a nemilosrdně jí roztrhne sukni.

„Zrazena vlastním tělem, co? Jak případné.“ Posměšný hlas se ozval pár metrů od ní a Holly došlo, že ji rytíř pronásledoval jen v její fantazii. Podívala se nahoru. Nedržela ji lidská ruka, ale větev jilmu. Zatáhla za zrádný kus dřeva, ale dosáhla jen

toho, že se jí vlasy ještě víc zamotaly. Visela tam bezbranná jako zajíc, zatímco se k ní rytíř bleskurychle blížil.

Když na ni dopadl jeho stín, nervózně si olízla rty, ale hned svého činu litovala. Stále na nich cítila neznámou, ale příjemnou chuť jeho polibku - svěží mátovou vůni smíšenou s chmelovou příchutí.

V ústech měla sucho, když viděla, jak muž z opasku vytasil dýku. Malá, ale ostrá

čepel vypadala v jeho rukou nebezpečně. Neubránila se výkřiku.

„Probůh, ženo, uklidni se. Nemám v úmyslu ti podříznout krk.” Uchopil ji za zamotaný pramen vlasů.

Když jí nožem zajel do vlasů, Holly se z úst vydral vystrašený sten. Rytíř se zarazil a podíval se na ni, jako by litoval svého slibu.

„Odpusť, pane. Ale ještě nikdy se mých vlasů nedotkla dýka. Nikdy.”

Věnoval pohled její tmavé husté hřívě, splývající hluboko pod pás. „A co hřeben? Ani hřeben nikdy nezneucutil jejich svátost?”

„Ten samozřejmě ano! Má chůva mi je každou noc před spaním pečlivě pročesává.” Pohrdavě odfrkl. „A já si myslel, že spíš vsedě, aby sis nerozcuchala své vzácné vlny.”

Holly by snad pohrdavě pokrčila nos, kdyby jí Nathanael nevtloukal do hlavy, že by takové dětinské grimasy mohly vrýt do její pokožky trvalé stopy. „Pokud se mi už nechceš déle vysmívat, můžeš dokončit svůj úmysl.”

Čekala, že se dá nemotorně do práce, ale místo toho si dával načas a pečlivě odděloval jednotlivé vlasy, jako by byly ze zlata. Na Holly to zapůsobilo víc než jeho předchozí výhrůžky.

Když skončil, dotkla se hlavy. Čekala, že nahmatá holé místo. Žádostivě se podívala na lesklý pramen vlasů ležící jako oběť na jeho dlani.

Zaťal ruku v pěst a potřásl hlavou. Prstem jí přejel po tváři, „A teď odejdi, má paní. Pramen tvých vlasů si ponechám jako trofej z bitvy, která se nikdy neuskutečnila.” Holly na chvíli váhala. Jeho pohled ji doslova přimrazil, ale vycítila, že je to poslední varování. Zvláštní směsice strachu a očekávání jí zrychlila dech. Uvažovala, co by se asi stalo, kdyby rozkazu neuposlechla. Výraz jeho obličeje mluvil jasně. Nebál se jí. Bál se toho, co by mohl udělat, kdyby tu ještě chvíli zůstala.

Odtrhla od něj zrak a rozběhla se ke schodišti. Kdyby se otočila, možná by v měsíčním světle zahlédla, jak se rytíř sesunul na lavičku a schoulil se, jako by chtěl ochránit své srdce před ranou, která mu již způsobila smrtelné zranění.

„Muži! Ti nevěrní, bídní lumpové!”

Holly se ze sebe snažila dostat nahromaděný vztek. Právě se ponořila do horké lázně, kterou jí Elspeth připravila. Z vody vonicí myrhou se vznášela pára. Prameny vlasů, jež se vysmekly z Hollyina vysokého drdolu na temeni hlavy, se zkroutily jako hadi.

Elspeth jí masírovala ramena drsnou houbou. „Neměla jste utíkat, má paní. Bratr Nathanael už málem volal hradní stráž. S tolika muži nejste v bezpečí ani uvnitř hradu.“

Holly si vzpomněla na touhu, která se zračila v rytířově tváři. Hořce si povzdechla.

„Máš pravdu, Elspeth. V té tmě může snadno dojít k záměně s jinou ženou.”

Opřela si hlavu o okraj dřevěné vany, zatímco jí Elspeth omývala prsa a břicho. Když zavřela oči, uviděla před sebou obraz rytíře v náručí jeho buclaté „paní”.

„Jakápak paní!” zamumlala. „Spíše hradní běhna. Nebo obyčejná služebná.”

11 íkala jste něco, dítě?”

„Ne,” odsekla a ani se nenamáhala otevřít oči. „Určitě má někde ve Walesu manželku. Kanec jeden rozdychtěný,” mumlala.

Najednou otevřela oči. „Medvěd.”

Elspeth se na svou paní překvapeně podívala. Dívka přiběhla do komnaty, jako by jí za patami hořelo. Oči se jí leskly a tváře měla rudé. Vyhnala všechny ze svého pokoje a ignorovala jejich dotěrné otázky a protesty. Dokonce se odvážila zabouchnout dveře přímo před nosem svého rozzuřeného učitele.

Dámy uraženě odešly, ale bratr Nathanael byl stále ještě za zamčenými dveřmi a domáhal se vstupu.

Elspeth ždímala houbu a mumlala si přitom něco pod nosem. Ve skutečnosti se jí Holly-dračice líbila více než tichý duch, který se ploužil hradem od té doby, co se dozvěděl, že se již zítra bude konat rytířský turnaj. Její úžas vzrostl, když jí Holly vytrhla houbu z ruky a začala si dřít rty.

Holly zachytila Elspethin udivený pohled a rychle odtrhla houbu od rtů. Stejné to byla marná snaha. I kdyby si sedřela kůži, pořád by cítila rytířův polibek. Jako by jeho dotyk nenapadl jen její ústa, ale také duši. Netoužila po ničem jiném, než schovat tvář do dlaní a utopit se v slzách.

Už byla téměř rozhodnuta podrobit se otcovu přání, ale setkání s rytířem jí připomnělo, že musí bojovat za svou svobodu. Nikdy se nestane poslušnou dekorací tyrana, jakým je Eugen, nebo ještě hůře, otrokyní muže, který ji nechá chřadnout u krbu, zatímco si bude užívat s nějakou cuchtou v zahradě.

Dveře se zachvěly pod další silnou ranou. „Okamžitě mě pusťte dovnitř, Holly. Musíme spolu ještě na zítřek nacvičit píseň. Dětinské trucování vám nepomůže.” A následovala další netrpělivá rána pěstí.

Holly zaskřípala zuby. Když bratr Nathanael žádal o místo kněze na hradě Tewksbury, přísahal jejímu otci, že odešel z opatství proto, aby našel potravu pro svou hladovou duši. Holly však měla podezření, že opat mladého a drzého mnicha vyhodil poté, co veřejně prohlásil, že kdyby on byl Bůh, stvořil by ženy a dívky tak, aby fungovaly mnohem hospodárněji.

„Běž pryč, Nathanaele.” Jedině ona se ho odvažovala oslovovat bez titulu. Moc dobře věděla, jak to působí na jeho marnivost. „Dnes už pro žádného muže zpívat nebudu. Ani pro tebe ne.”

Těžkými dubovými dveřmi proniklo bezbožné zaklení a teprve pak se ozvaly vzdalující se Nathanaelovy kroky.

„Ti muži!” Holly vyskočila tak prudce, až voda vystříkla na podlahu. „Těm mizerům nezáleží na ničem jiném než na sladkém hlase, krásné tváři a bujném poprsí. Proč obdivují tak nepodstatné věci? Proč se nikdo neobdivuje mé bystrosti? Nebo mému vybranému chování?” Mrštila houbou na opačnou stranu pokoje.

Vyskočila z vany a rozzuřeně se procházela po komnatě. Elspeth za ní běhala se lněným ručníkem v ruce. „Tak už stůjte, má paní. Nachladíte se.”

Holly se na chvíli zastavila před zrcadlem. Otáčela se ze strany na stranu a kriticky se pozorovala. Nedá se nic dělat, pomyslela si smutně. Je dokonalá ze všech úhlů.

Zatímco jí Elspeth utírala záda, uvažovala, jak by mohla přelstít svého učitele i tatínka: Pokud se jim podaří uskutečnit jejich plán, dnes v noci bude spát v posteli naposledy sama.

Rozpustila si vlasy. Jen zlehka se dotkla místa, odkud si neznámý rytíř uřízl svou trofej. Udělal to tak pečlivě, že se místo téměř nedalo poznat. Vzpomněla si na ebenově černý pramen ležící na mozolnaté dlani a na jemný dotyk jeho prstu na své tváři. Kdo by si byl pomyslel, že na pohled tak neohrabané tlapy budou schopny takové něžnosti?

Holly si povzdechla. „Proč jen jsou muži tak otravní?“

„To vám neřeknu, má paní,” odpověděla EIspeth a nadzvedla Hollyinu paži, aby ji pod ní mohla osušit. „Mě nikdy žádný neobtěžoval.”

Hollyin pohled se pomalu přesunul na Elspethin odraz v zrcadle. Chůva byla jen o několik centimetrů nižší, ale její opičí postoj způsobil, že se Hollyina štíhlá postava tyčila vysoko nad ní. Holly nikdy nezáleželo na Elspethině vzhledu. Vnímala jen lásku v ženiných šilhavých očích, slyšela zájem v jejím nakřáplém hlase a cítila laskavý dotek její pokřivené ruky.

V porovnaní s těmito dary, kterými Elspeth Holly nahrazovala mrtvou matku, vypadal knírek pod Elspethiným nosem a bradavice na tváři jako naprosto nepodstatné věci. Až do této chvíle.

Holly se znovu zadívala na jejich odraz v zrcadle a na tváři se jí objevil spokojený úsměv.

Elspeth se usmála a odhalila řadu zahnědlých zubů. „Můj otec vždycky říkal: .Děvče, hleď si najít službu na hradě, protože jen slepec by si tě vzal za ženu”’. Zachichotala se jako malé děvče. „Říkal mi ,ty moje malá šeredko’. Vyhrožoval, že mě posadí na střechu, abych odháněla zlé duchy.”

Elspeth překvapeně vyjekla a upustila ručník, když ji Holly radostně objala. „Tvůj otec musel být blázen, protože já si myslím, že jsi nejkrásnější žena na světě!”

Holly ji stále ještě tiskla k sobě, když se Elspeth zadívala do zrcadla. S rostoucím znepokojením sledovala záblesk čtveráctví v očích své paní.

4

Pronikavá fanfára rozrazila ranní vzduch.

Carey vyplivl peříčko z brka, které právě okousával, a zadíval se směrem k hradu na kopci. Padací most byl pomalu spouštěn dolů a trumpeta zvala ke vstupu.

Austyn vyšel z vybledlého stanu, jako by byl přiváben zpěvem Sirén. Carey si rychle sedl na pergamen a dal si brko za ucho. Očekával, že mu pán vyčiní, že ve volném čase neleští jeho brnění, popřípadě se nevěnuje jiným užitečným činnostem. Stačil mu však jediný pohled na Austynovu tvář a jeho obavy byly pryč. Vyskočil na nohy. Carey měl celé ráno možnost pozorovat zvracející, sténající Angličany, kteří nyní trpěli po noci nezřízeného pití a hýření, ale žádný z nich nevypadal tak strašně jako sir Austyn z Gavenmoru. Carey věděl, že se jeho pán žádným radovánkám předchozí noc nevěnoval. Vrátil se do stanu brzy, odmítal sdělit cokoliv o výsledku svého průzkumu a beze slova se odebral na lože. Vypadalo to však, že celou noc oka nezamhouřil a neúspěšně bojoval s démony.

Tvář měl bledou, oči zarudlé, ústa pevně sevřená. Carey ho viděl v podobném stavu jen jednou, když ho jako devítiletého přistihl, jak se snaží snést tělo své mrtvé matky po hradních točitých schodech. Tehdy byla jeho ústa sevřená do stejně odhodlané grimasy.

Carey bezděčně zadržel dech. Očekával, že uslyší drsný rozkaz, aby připravil koně na dlouhou cestu domů.

Austyn kolem něho beze slova prošel a mířil přímo k hradu.

Carey rychle posbíral inkoust a pergamen a snažil se svého pána dohnat. „Takže

zůstáváme?” odvážil se zeptat.

Odpovědí mu bylo prudké přikývnuti. „Ano. Je čas změnit náš život. Nemůžeme pořád jezdit od turnaje k turnaji a bojovat o každou unci anglického zlata. Co když jednou ztratím měšec, nebo ještě hůře, některou končetinu? Co když padnu na bojišti? Kdo se potom postará o hrad?” Zakroutil hlavou. „Neodejdu odsud bez věna. Můj otec byl už dost potrestán tou kletbou. Raději se upíši samotnému ďáblu, než abych svého otce připravil o jeho svobodu a o všechno, co je mu drahé.” I po tomto prohlášení mu ve tváři zůstal divoký výraz. Kozelce metající akrobat, kterého míjeli se právě rozhodl ukončit své vystoupení na štěrkové cestě a vydal se hledat méně nebezpečný trávník. Podezíravě si Austyna změřil a nebyl jediný. Během jejich cesty davem Angličanů si Gavenmore vysloužil několik obezřetných pohledů, šťouchanců a pár mužů dokonce zamumlalo jeho jméno. Velšský obr byl o hlavu větší než nejvyšší z nich a jeho rozpoložení mu dodávalo na hrozivosti. Vypadal jako muž, který se chystá prodat svou duši ďáblu. jen aby získal nějaké výhody.

Carey nedokázal potlačit zvědavost „Je ta dívka opravdu tak krásna?’

Austyn se zachvěl, ale pokračoval v chůzi. „Bylo to, jako bych se díval do tváře vlastní smrti.”

Jaké má oči?”

„Tak temně modré, že skoro připomínají fialky.”

11 elo?”

„Bílé jako padlý sníh.”

Carey rozmotal pergamen. „Nos?”

Austyn se dotkl svého nosu, poznamenaného ranami z mnoha bitev. „Rovný.” Carey se chopil brka a namočil ho do inkoustu. „Hlas?”

„Stéká kolem uší jako sluncem prohřátá medovina.”

„Hezké, moc hezké. A co její vlasy?”

Austyn zastrčil ruku za košili a vytáhl havraní kadeř. Carey přestal psát a těžce polkl.

„Kristepane, Austyne? Zbylo jí ještě něco na hlavě?“

Austyn schoval svůj poklad a obdařil Careyho pohrdavým pohledem. „Rty?” vyhrkl Carey.

Oči jeho pána se zamlžily. „Hedvábné. Poddajné. Přímo vyzývají k polibku a…” Zasténal.

Carrey psal jako o závod. Toto bylo mnohem lepší, než čekal. „Povaha?”

Austyn spustil vodopád slov. „Tak hloupě odvážná! Sebejistá! Marnivá! Ta poběhlice se chovala, jako by neměla ani špetku rozumu. Byla tak bláznivá, že neutekla, když zahlédla v opuštěné zahradě ozbrojeného rytíře, a na druhé straně kňučela jako dítě, když jsem jí k vlasům přiložil nůž.”

Carey zamyšleně okusoval pero. „Takže se ti zhnusila? Možná tě tvůj odpor ochrání

před…”

Austyn sevřel ruce v pěst. Carey se zachvěl, když uviděl odhodlání v pánově tváři.

„Zhnusila? Odpor? Ano přesně to jsem cítil! Měl jsem chuť ji srazit k zemi a rozorat ji jako neobdělanou zemi. Chtěl jsem pokleknout zahrnout její nohy polibky a přísahat jí věrnost až do smrti. Toužil jsem zamknout ji ve věži, aby na ni už žádný muž nemohl nikdy pohlédnout”

Carey zahlédl v očích přítele záblesk divokého zvířete, které se Austyn snažil po celý svůj život krotit. Hlavou mu projela strašlivá předtucha. Nevšímal si zvědavých pohledů okolo procházejících rytířů a zašeptal: „Ještě není pozdě. Můžeme se vrátit” Austyn si uhladil tuniku. Už jako chlapec nesl na svých bedrech váhu zodpovědnosti, ale nikdy se jí nenechal zlomit „To se mýlíš, příteli. Na návrat je pozdě od chvíle, co jsem se narodil.” Podřepl, aby pomohl Careymu posbírat pergamen a pero. „Proč to vlastně neseš s sebou?” zeptal se.

Carey už měl v ruce své poznámky. Ve skrytu duše doufal, že tato otázka nikdy nepřijde. „Když jsi včera večer odešel, dal jsem se do řeči s několika básníky, kteří přišli se svými pány z Normandie. Zdá se, že turnaj začíná ukázkou dvornosti.”

„Dvornosti?” Austyn to slovo vyplivl jako nadávku.

„Ano. Hraběcí dcera zahájí turnaj písní a nápadnici potom přednesou své - verše.” Poslední slovo vyslovil jen s vynaložením velkého úsilí.

Austyn se otočil na podpatku a zamířil zpátky ke stanu.

Carey se za ním rozběhl. „Neukvapuj se! Hrabě to vymyslel, aby oddělil civilizované rytíře od nevzdělaných barbarů, kteří by se mohli pokusit získat jeho dceru.“

Austyn nezpomalil. „Můžeš mu tedy za mě poblahopřát, protože jeden nevzdělaný barbar se právě vrací domů do Walesu. Možná jsem prokletý, ale blázna ze sebe dělat nenechám.”

Carey ho předběhl a mával mu pod nosem svými poznámkami. „To bych nedovolil. Celou noc jsem psal báseň opěvující krasu tvé paní”

Austyn se prudce zastavil. Nozdry měl rozšířené jako rozzuřený býk. „Tak dobrá.” Výhružně zvedl prst. „Ale jestli se mi ta holka bude smát, nezabiju ji, ale tebe.”

Společně vstoupili branou do hradu Tewksbury a nechali se pohltit rozevřenými

čelistmi vedoucími do hlavního sálu.

Tíha brnění, které měl pod kabátcem, působila na Austynovy podrážděné nervy uklidňujícím dojmem. Odmítal nastavovat nechráněná záda takovému davu ozbrojených Angličanů. Žádná mírová smlouva nemohla zrušit pocit nedůvěry, který se během století vryl Velšanům pod kůži.

Družina nápadně oděných rytířů prošla kolem Careyho a posměšné odfrkla při pohledu na jeho postarší tuniku a ošlapané boty. Carey za nimi pohrozil pěstí. „Dejte si na mě pozor! Ať už jste rytíři, nebo panny.”

Austyn mu položil ruku na rameno. Snažil se ho uklidnit, í když sám měl chuť vytasit meč. Byl si ale vědom toho, co by se asi stalo, kdyby neudržel svůj temperament na uzdě. Krev by tekla všemi směry. Raději bude šetřit projevy nepřátelství na turnaj, ve kterém může vyhrát hodnotnou cenu.

Samozřejmé pouze za předpokladu, že přežije zostuzení v souboji, ve kterém se bude bojovat slovy namísto zbraní. Polilo ho horko, když si vzpomněl na krásku ze zahrady, na její tmavou hlavu chvějící se smíchem, na oči plné výsměchu.

Uštědřil Careymu zlostný pohled, ale nebylo mu to nic platné. Jeho přítel se zvědavě rozhlížel kolem sebe, jako by se před ním rozevřela samotná brána nebeská. Austyn zvedl oči ke stropu. Careymu bylo dvacet sedm let, a byl tedy jen o dva roky mladší než on, ale někdy si Austyn připadal starší o několik desítek let.

Snažil se tvářit lhostejně, ale musel uznat, že Tewksbury připomíná spíše palác než hrad. Místo centrálního ohniště s dírou ve stropě zde byly podél zdí rozmístěny tři páry krbů s kamennou stříškou. Podlaha nebyla pokryta sladce vonícími bylinkami a rákosem, ale přepychovými tureckými koberci.

Austyn si ještě pamatoval, že podobné vymožeností bylo možno nalézt i na jejich hradě. Bylo to ještě před smrtí matky. Pak se musely všechny luxusní předměty prodat, aby bylo na daně.

Na druhém konci sálu byl před arkýřovým oknem umístěn stupínek potažený bílým aksamitem. Přes barevné sklo pronikaly do sálu sluneční paprsky a barvily netrpělivé tváře čekajících dočervena a dozelena.

Carey do svého přítele šťouchl. „Vypadá to tu jako v kostele, že?”

„To ano,” přikývl Austyn hledící na panenskou bělost stupínku. „Oltář jako pro anděla.”

Všiml si, že mazaný hrabě nepovolil vstup žádným ženám, ani prostým ani urozeným. Zcela určitě si přál, aby byla pozornost všech mužů upřena na hlavní cenu turnaje. Austyn si pohrdavě odfrkl. Toto opatření bylo zcela zbytečné. Viděl hraběcí dceru jen na chvilku, ale nebylo pochyb, že byla ztělesněním všeho, co si jen muž mohl přát. Před takovou krasavicí by každá žena ztratila svou zář jako luna před vycházejícím sluncem.

Rudý závěs ve dveřích po straně stupínku se rozhrnul. Austynovi se rozbušilo srdce. Objevil se muž nevelké zavalité postavy. Kdyby se na jeho šafránově žlutém plášti neskvěl erb Tewksburyů, Austyn by ho považoval za sluhu. Připadalo mu neskutečné, že by takový trpaslík mohl být otcem nádherné víly, kterou viděl v zahradě.

Postavení jeho hostitele bylo potvrzeno nadšenými výkřiky. Rytíři se začali tlačit blíže ke stupínku. Austynově majestátní postavě se všichni uctivé vyhýbali, ale Careyho by málem ušlapali, kdyby se Austyn nenatáhl a neuchopil ho za košili. Austyn zůstal na okraji davu, protože věděl, že přes hlavy ostatních díky své výšce uvidí.

Hrabě vystoupil na vyvýšený stupínek a zvedl své zavalité paže. Široké rukávce jeho pláště se rozevřely jako kožešinou lemovaná křídla. „Vítejte! Vítejte všichni na hradě Tewksbury!”

Auslyn si povzdechl. Důstojnost, která chyběla postavě hraběte, čišela z jeho hlasu. Austyna ještě stále bolela hlava od včerejšího uderu a Tewksburyho hlas nepříjemný pocit ještě znásobil.

Hrabě vzal na vědomí oslavné výkřiky a dupání královským pokynutím hlavy.

„Mnoho z vás muselo podstoupit dlouhou a náročnou cestu, aby dnes mohli přijmout mé pozvání. Než bude zahájen turnaj, rád bych vám poskytl jistou inspiraci.”

Davem proběhla vlna vzrušení. „Dcera! Ukáže nám svou dceru!” ozývalo se ze všech stran.

Austyn se snažil uklidnit, ale ruce měl stále zaťaté v pěst. Modlil se, aby se nerozběhl ke stupínku a nechtěl ji ochránit před hladovými pohledy přítomných mužů. Představa, že na ni hledí a tajné si představují, co všechno by dělali s jejím mrštným tělem, ho rozzuřila,

Z hrdla mu unikl bolestný sten. Carey se na něho pozorně podíval. Zamračil se, když uviděl kapičky potu, které Austynovi stékaly po čele.

„Ale nechci vás už déle napínat,” pokračoval hrabě mocným hlasem. „Moje milovaná dcera se rozhodla, že vás za vaše úsilí odmění písní.”

Hrabě se posadil do křesla a hluk v sále pomalu ustával. Carey se postavil na špičky, aby viděl přes muže stojícího před ním.

Austyn si schoval ruku pod drátěnou košili a prsty nahmatal svou hedvábnou trofej. Zdálo se mu, že cítí exotickou vůni myrhy, a v uších mu zněly první tóny velšské ukolébavky. Nedokázal však určit, zda je to sen, či skutečnost. Závěs se rozhrnul. Do sálu vstoupila žena.

Carey ho zatahal za rukáv. Jeho zmatený hlas prorazil napjaté ticho jako zvuk gongu.

„Nezlob se, že se ptám, pane, ale jaká byla v tě zahradě tma?”

5

Austyn, stejně jako ostatní muži v sále, očekával, že uslyší andělský zpěv. To vysvětlovalo jeho nesmírnou touhu zakrýt si dlaněmi uši, když ta žena na stupínku otevřela ústa plná zkažených zubů a spustila skřípavým hlasem:

Žádná druhá paní neměla rytíře s takovým kopím.

Všechny lehké děvy zabil a o další dlouho prosil,

až ho jeho drahá paní nadobro vykopla ze dveří!

Austyn pustil svou trofej z ruky. Věděl, že by měl děkovat Bohu za jeho přízeň, ale stejně mu krvácelo srdce, jako by ho právě postihla nějaká nenahraditelná ztráta.

„Mohla být kdokoliv,” zamumlal. „Dvorní dáma. Sestra hraběte. Jeho milenka.” Austyn potřásl hlavou. „Nenapadlo mě zeptat se jí na jméno. Předpokládal jsem…” Carey se pokusil o úsměv. „Vlastně bys měl být rád, že ses zmýlil. Tato žena je přece přesně to, co hledáš! Obyčejná dívka klidné povahy.”

Austyn se znechuceně podíval na ženu na stupínku, která nadšeně pokračovala ve zpěvu. „Tato ale není obyčejná. Je… příšerná.”

Podle vzrůstajícího hluku nebyl zřejmě jediný, kdo došel k takovému závěru. Slova jako podvod a klam létaly vzduchem jako rozzuřené včely a muži si vyměňovali podezíravé pohledy. Při letmé zmínce o čárách a kouzlech se někteří rytíři pokřižovali a pomalu couvali dále od stupínku.

Jedině smutný povzdech bohaté oděného šlechtice odradil dav od přeměny v nebezpečnou hordu. Muž lítostivě potřásl hlavou, až mu špatně připevněné pero na ohromném klobouku zastínilo oko. „To je opravdu strašlivá nemoc. Snažila se mě varovat, ale tehdy byla ještě tak krásná, že jsem jí odmítal uvěřit.”

Jeho slova vyvolala šum. „Plovací blány”, „slepota” a „mor” se ozývalo ze všech stran a některým mužům se z toho začala podlamovat kolena.

Zvěsti se šířily sálem a přítomní muži chápavě pokyvovali hlavou. Konečně jim bylo jasné, proč hrabě tak zoufale hledá pro svou dceru ženicha a k tomu nabízí víc než velkorysé věno. Určitě i doufal, že se mu ji podaří provdat dříve, než se její vzhled ještě zhorší. Několik rytířů vrhalo při té děsivé představě vystrašené pohledy na stupínek.

Píseň konečně dospěla k závěru. Hrabě několik dlouhých chvil upřeně hleděl na svou dceru. Teprve pak udělal krok vpřed. Austyn přimhouřil oči. Jeho život často závisel na schopnosti odhadnout rozpoložení svého protivníka a tentokrát by přísahal, že se hraběti netřásly zaťaté pěsti hanbou, ale vztekem.

Jeho hlas rozřízl vzduch jako šlehnutí biče. Všichni okamžitě zmlkli. „A nyní budou následovat vaše verše. Kdo chce jako první složit poctu mé dceři básní nebo písní?”

V místnosti bylo hrobové ticho. Prázdný prostor kolem stupínku se ještě rozšířil. Někteří muži nervózně přešlapovali z nohy na nohu. Jiní schovávali loutny za záda, nebo si zastrkovali flétny do kalhot. Austyn stál nehybně jako socha.

Carey mu pošeptal do ucha: „Neříkal jsi náhodou, že hezká žena je neštěstím pro svého muže? Bůh ti dává možnost přelstít svůj osud. Nepropásni takovou šanci.”

Austyn se toužebně zadíval směrem ke dveřím za svými zády a pak zase na stupínek, kde se ta strašlivá žena ukláněla na všechny strany, jako by ještě stále nepochopila, jaký rozruch její vzhled způsobil. Její otec si rukávem otíral zpocené čelo a couval ke dveřím.

Než se stačit Austyn rozhodnout, Carey ho ramenem prudce postrčil dopředu. Zakopl a jen taktak se nezhroutil k zemi. Místností se rozlehl zlomyslný smích.

Astyn si odkašlal, narovnal se a s jednou rukou na rukojeti meče oznámil: „Přišel jsem si pro vaši dceru.”

Holly měla co dělat, aby si na rtech udržela přihlouplý úsměv. Už si vychutnávala pocit vítězství. Vždycky dokázala svým představením diváky očarovat, ale tentokrát se jí podařilo je doslova vyděsit.

Snad by se své lsti i zalekla, nebýt lorda Fairfaxe, který jí nevědomky přispěchal na pomoc tím, že opakoval všechny ty nesmysly, které mu napovídala. Pořád si však dělala obavy z tlumených ran, které se ozývaly shora ze skříně, kde společně s Elspeth zamkla bratra Nathanaela. Ale i ty se postupem času stávaly slabšími.

Před sebou viděla otcův zátylek, který se vztekem zabarvil doruda. Hrabě poskakoval na podpatcích a vypadalo to, že každou chvílí vybuchne. Nakonec jí ale stejně odpustí.

Zatím jí vždycky odpustil. Na rtech se jí objevil zasněný úsměv, když si

představovala vychytralé lsti, díky kterým se jí podaří otce uklidnit.

Zaprvé nařídí, aby na večeři přichystali tatínkovo oblíbené jídlo: Čerstvého páva plněného rozmarýnem a podávaného ve vlastním peří, drobounké kapary opečené dohněda, křehké cukroví a sladkosti pokropené rozpuštěným máslem. Při té představě se jí sbíhaly sliny.

Pak si obleče halové šaty, které se mu tak líbí, a nasadí si zlatem vyšívaný čepec. Jen stěží odolala touze dotknout se svých vlasů. Časem jí dorostou, a než se tak stane, může nosit své krásné čepce, kterých má plnou skříň. Jen aby jí rychle narostly řasy. Až se tatínek usadí do polstrované židle před krbem, poklekne u jeho nohou a v doprovodu harfy zazpívá jeho nejmilejší píseň -tu, kterou mu maminka zpívala na uklidněnou, když se něco stalo jeho oblíbenému koni, nebo když se vrátil z honu na nějakého neodbytného Velšana.

Samozřejmě, že bude trucovat a reptat, jak už je ostatně jeho zvykem, ale až Holly dozpívá, tatínek jen smutně zavrtí hlavou, usměje se a natáhne ruku, aby ji mohl pohladit po… no, prozatím po čepci. Potom se přizná, jak moc je rád, že zůstala s ním, a nakonec si společné připijí medovinou na její vynalézavost a důvtip a…

„Přisel jsem si pro vaši dceru.”

Ostré prohlášení vytrhlo Holly z příjemného snění. Úsměv jí zmizel ze rtů.

Podívala se za hlasem a objevila postavu úctyhodných rozměrů tyčící se na horizontu. Nikdy by nevěřila, že je to možné, ale její neznámý rytíř ze zahrady vypadal za denního světla ještě nebezpečněji než ve svitu měsíce.

Byl mnohem vyšší než ostatní přítomní muži a jeho dlouhé rozcuchané vlasy a ježatý vous tvořily nápadný kontrast s jejich vlasy ostřihanými po vzoru Římanů a drobnými kníry. Vypadal, jako by přišel z jiného světa. I když stál bez hnutí, působil důstojným dojmem.

Holly dokázala jen stěží uvěřit, že byl takový obr schopen tak něžného polibku, na který stále nemohla zapomenout.

Počáteční šok se změnil v náhlý výbuch vzteku. Takže ten darebák by si ji chtěl vzít za ženu? Ale klidně si večer předtím, než požádal o její ruku, domluvil schůzku s nějakou poběhlicí. A to není všechno. Když se jeho milenka nedostavila, byl ochoten zalaškovat si s Holly, a tak podvedl svou potenciální nevěstu přímo s ní samotnou. Zamračila se, zmatena tím paradoxem.

„Přistupte blíž, pane,” přikázal mu její otec. Holly potlačila vášnivé „Ne!”. Otcův výhružný pohled ji varoval. Hrabě měl nutkání prozradit její převlek před shromážděnými rytíři, ale obával se případného skandálu.

Neznámý cizinec kráčel kupředu. Lidé mu uhýbali z cesty a obezřetně hleděli na jeho meč. Za ním cupital štíhlý mladík světlé pletí a vlasů.

„Jak se jmenujete, pane?” zeptal se hrabě.

„Sir Austyn z Gavenmoru.”

V davu to zašumělo. Holíyin mozek pracoval na plné obrátky, ale nemohla si vzpomenout, že by někdy o tomto arogantním Velšanovi s prasečími manýry a nestálým srdcem slyšela.

„Přišel jste složit poctu mé dceři?” zeptal se otec. Rytíř zaváhal. Pohledem těkal ze země do stropu, zpátky na ošlapané boty svého společníka a zase někam jinam. Zdálo se, že se vyhýbá pohledu na Holly, což se ostatně dalo pochopit.

Nakonec se nadechl a odpověděl: „Ano.”

Vyslovil to tak rozhodně, až se Holly zachvěla. Jako by jeho rozhodnutí nemohl nikdo změnit.

Otec mávl rukou. „Můžete tedy začít,” řekl a posadil se. Pohled, který věnoval své dceři, byl srozumitelný. „Doufám, že jsi teď spokojená.”

Holly sepjala ruce, aby skryla, jak se jí chvějí. Uklidňovalo ji jediné, a to že rytíř vypadal ještě utrápeněji, než se cítila ona. Jeho společník mu vtiskl do ruky pomačkaný kus papíru. Gavenmore se zamračil.

Dvakrát si odkašlal a spustil sotva slyšitelným hlasem:

„Zjevuje se mi ve snu má krásná…”

V zadní části sálu se ozval smích. Austyn zvedl hlavu a uchopil rukojeť svého meče. Holly zatajila dech. Čekala, že vytasí zbraň a začne kolem sebe sekat hlava nehlava. Několikrát sebou trhl, ale nakonec se sklonil zpátky k papíru.

V naprostém tichu začal znovu číst váhavým hlasem.

Zjevuje se mi ve snu má krásná paní. F-f-fialkové oči a sněhobílé čelo má.

Podíval se na svého společníka tak zmučeně, až k němu pocítila sympatie dokonce i Holly. Blonďatý muž se na něho povzbudivě usmál.

Havraní vlasy poletují za ní. Kvůli ní nezamhouřím oka…

Váhavě se podíval na stupínek. Holly na něho koketně vycenila zuby obarvené ořechy dohněda. Rukou zajel bezmyšlenkovitě pod košili, zatímco upřeně hleděl na nepravidelné chomáče vlasů pokrývající Hollyinu hlavu.

„Bože!” zaúpěl. Jeho společník si povzdechl.

Několik pánů a rytířů dostalo znenadání záchvat kašle. Muž v zadní části sálu musel vyběhnout ven a skličujícím tichem se ozývala ozvěna jeho smíchu. „Já,” opravil se Gavenmore a zmačkal papír v dlani. Stál tak nehybně, že vypadal jako vytesaný z kamene.

Vysvobození přišlo z nečekané strany. Hrabě vyskočil na nohy a začal tleskat tak nadšené, že ostatní přítomní neměli jinou možnost, než se k němu přidat, protože jinak by mohli svého hostitele urazit.

Ozývaly se nepříliš upřímné výkřiky obdivu a Hollyin otec zvolal: „Výborně, sire Austyne z Gavenmoru! Najde se mezi vámi další odvážlivec, který by si chtěl poměřit síly s tak výřečným soupeřem?”

V místnosti se opět rozhostilo ticho.

„V pořádku,” řekl hrabě. „Sir Austyn se tedy stává vítězem této částí turnaje. A nyní můžeme pokračovat. Možná by si s ním někteří z vás rádi změřili své síly na bojišti.” Všichni se vrhli ke dveřím. Holly měla podezření, že většina mužů zamíří přes padací most ven z hradu, jen aby se na ni už nemuseli dívat.

Zamířila k otci, ale jeho ledový pohled ji zastavil. Hrabě zmizel za závěsem.

Holly předpokládala, že turnaj bude zrušen, a nyní se její plán sesypal jako domeček z karet. A to všechno jen kvůli tomu, že nějaký tvrdohlavý Velšan nesnese porážku. Otočila se, aby rytíře obdařila výhružným pohledem, ale v sále už nikdo nebyl. Jediný zájemce o její ruku zřejmě utekl s ostatními. Ještě si ani nestačila vychutnat pocit vítězství, když otec rozhrnul závěs, uchopil ji za zápěstí a vytáhl ven ze sálu.

Holly vystrašeně klopýtala za otcem. Ještě nikdy na ni nevztáhl ruku, ale tentokrát zřejmě zašla příliš daleko. Ale co, pomyslela si, aspoň bude mít to nejhorší za sebou a může se plně soustředit na plán, jak získat zpátky otcovu přízeň.

Ale když ji zatáhl za vyřezávaný paraván, kde měli aspoň trochu soukromí, a otočil se k ní, v jeho tváři nebyla zlost, ale strach. „Máš ponětí, jakého muže jsi svým chováním vyprovokovala?”

„Ale, ta ti, já vím, co si o sobě myslíš, ale já se tě ani trochu nebojím…”

„Já nemluvím o sobě,” procedil mezi zuby. „Mluvím o Gavenmorovi.”

Holly věděla o Gavenrnorově povaze více, než měla v úmyslu vyzradit. Přinutila se usmát. „Je to jen obyčejný chudý rytíř. Nevychovaný Velšan, který ani neumí přednášet básně.”

Otec potřásl hlavou a zasyčel: „Sir Austyn z Gavenmoru je jeden z nejnebezpečnějších a nejmocnějších bojovníků celého Walesu. Nikdy nelze předvídat, jak se zachová. Pokud bych ho jen slůvkem urazil, mohlo by to znamenat návrat starého nepřátelství mezi Anglií a Walesem. Pokud by mě Gavenmore nepřipravil o hlavu, tak král by to určitě udělal.” Zastenal. „Měl jsem tě vyhodit ve chvíli, kdy ses objevila v tom směšném převleku. Ani mě nenapadlo, že by si tě chtěl někdo takto vzít. Teď už je na všechno pozdě.”

Holly snášela lépe tatínkův vztek než jeho pocit marnosti. „Mám se ke svému podvodu přiznat?” zeptala se nejistým hlasem. „Veřejně se omluvit?”

„Vždyť by ses znemožnila před celou Anglií. Který slušný muž by chtěl za ženu nestydatou lhářku? To už by sis klidně mohla oholit i ten zbytek vlasů a zahrabat se do kláštera.” Rukou si vjel do vlasů a cuchal je tak dlouho, až je měl naježené stejně jako jeho dcera. „Řekl bych, že i Gavenmore je lepší než nic,” zamumlal.

Holly nemohla dát najevo hluboký nesouhlas, a tak jednoduše pohladila otce po hlavě. „Nemusíš se bát, tatí. Ten neomalený lump je už určitě na cestě zpátky do Walesu. Požádal o mou ruku jen ve chvilkovém poblouznění smyslů.”

Odstrčil ji a podíval se na ni tak chladně, až ji zamrazilo. „Raději se modli, abys měla pravdu, děvče, protože Gavenmore vyhrál všechny turnaje, na kterých se během posledních pěti let objevil. Pokud se mýlíš, brzy se staneš jeho výhrou.”

Holly poposedávala na tvrdé židli a snažila se vyhnout šŠtůčkům látky, kterými jí Elspeth vycpala sukni. Pevně stažená prsa ji začínala bolet a nutkání dotknout se čerstvě ostříhaných vlasů se stávalo stále silnějším. Polední slunce spalovalo její jemnou plet. Olízla si pot z horního rtu a hned měla ústa plná sazí, kterými si nabarvila téměř neviditelné chloupky pod nosem.

Polovina rytířů už utekla. Zůstali ti pánové a rytíři, kteří přísahali věrnost jejímu otci, a pár tvrdohlavců, kteří nechtěli riskovat obvinění ze zbabělosti. Každý z nich stál na opačné straně bojiště a dával nepříliš nadšeně pokyny tykající se přípravy brnění a koní na souboj, ke kterému, jak věděli, nikdy nedojde.

K davu se přidala ještě skupina zvědavých čumilů: Vesničané, rozpustilé děti, hradní služebnictvo a lehké děvy, jež dorazily z tábora s rozcuchanými vlasy a zarudlýma očima z nedostatku spánku a přílišné mužské pozornosti.

K jejich pronikavému chechotu se přidával jemnější, ale o nic měně zlomyslný smích dam, sedících s Holly na galerii. Tetičky a sestřenice se tlačily na lavicích za jejími zády, jako by měly strach z nákazy a obávaly se, že až se příští ráno probudí, najdou na polštáři své vlastní řasy a chomáče vlasů.

Podívala se na tatínkův kamenný profil. Seděl na trůnu po jejím boku a nohy mu komíhaly dobrých šest palců nad podlahou. Všechny její pokusy o konverzaci přecházel mlčením, a Holly tedy nezbývalo nic jiného než sedět na židli a přát si, aby celá tato nepříjemná událost brzy skončila.

Když se na bojišti objevili trubači s nablýskanými trumpetami, očekávala, že se její přání brzy splní. Pokud žádný rytíř nepřijme pozvání k souboji, bude moci konečně odejít do své komnaty a čelit otcovu oprávněnému hněvu. Znovu se zavrtěla, aby ulevila nepříjemné bolesti na zadní části těla. Trubači zvedli zlaté trumpety k nebi a zahráli fanfáru. Holly zívla a poškrábala se na hlavě. Za chvíli už bude odpočívat v posteli.

Na vzdálenějším konci arény se objevil osamocený jezdec. Než si stačila uvědomit, co

dělá, Holly vyskočila na nohy a pevně se chytila zábradlí.

Zatímco velšský rytíř projížděl na statné svalnaté kobyle davem čumilů, Hollyin otec zamumlal: „Ve výběru básní a žen příliš vkusu neprojevil, ale koně má opravdu nádherného.“

Kdyby Holly neměla sevřené hrdlo, možná by s ním souhlasila. Nebylo pochyb, že Gavenmore i jeho kůň vypadali majestátně. Rytíř seděl v sedle, jako by se s ním už narodil, brnění pod jeho prošívaným pláštěm vypadalo skromně. Jen jednoduchá drátěná košile a ocelové chrániče na loktech a holeních. Stříbrná přilba zakrývala jeho rysy, čímž vypadal ještě hrozivěji.

Holly doufala, že si nevšiml, jak vyskočila ze židle. Rychle se posadila a snažila se potlačit vlnu vzrušení, která ji zaplavila.

„Nechápu, proč se obtěžuje s přilbou. Jeho hlava by určitě vydržela jakoukoliv ránu.” Čím více se kůň a jeho pán blížili ke galerii, tím vzrušenější byly hlasy, které se ozývaly z lavice, kde seděly Hollyiny tety a sestřenice.

„Ten Gavenmore… je tak domýšlivý, že si vzal s sebou na turnaj jen jednoho sluhu, ale říká se, že nejméně tisícovka Velšanů čeká v lese na jeho signál k útoku.”

Holly cítila, jak otec tuhne.

„… obyčejný divoch…”

„…kdysi býval neuvěřitelně bohatý…”

„…přišli o hraběcí titul, když jeho otec zavraždil svou ženu.”

„Zavraždil? Já jsem slyšela, že ji snědl!”

Holly už neslyšela odpověď, která ve skupince vyvolala zlomyslný smích.

Rozbušilo se jí srdce. Pane Bože, pomyslela si, opravdu neví, jakého muže svým chováním vyprovokovala. Ale už bylo pozdě spílat své lehkomyslností, kůň i jezdec dojeli až ke galerii.

Gavenmore zastavil neklidného oře tlakem svých mocných stehen a pozvedl nebezpečně dlouhé kopí téměř k jejím očím.

Holly by nejraději sklonila hlavu, ale byla strachem doslova paralyzována. Hleděla na silný kůl tak dlouho, až z toho málem začala šilhat. Na okamžik ji napadlo nabodnout se na něj, ale jeho smrtonosná špice byla zakrytá ceremoniální korunou.

Otec ji loktem nemilosrdně šťouchl do žeber. „Vítěz prvního souboje ti vzdává hold.

Měla bys mu něco věnovat jako projev své přízně.”

„Hmmm… tak tedy…” Holly se vystrašeně zadívala na svůj oděv. Věděla, že stačí jeden neopatrný pohyb a její převlek ji před očima všech přítomných zradí.

Rytíř se netrpělivě zavrtěl v sedle. Možná by toho drzého nápadníka ještě mohla odradit, pomyslela si Holly. Sáhla pod sukni a odtrhla jednu punčochu, kterou ukradla Elspeth. Všimla si, že rytířův pohled sleduje její pohyb, a rychle spustila sukni dolu.

Štíhlé kotníky se daly jen stěží zamaskovat.

Ušmudlanou a děravou punčochu mu uvázala kolem kopí jako mašli. Koketně na něho zamrkala a pronesla hlubokým skřípavým hlasem; „Ať se vám v souboji daří, pane. Mé srdce je s vámi.”

Jeho odpověď byla naštěstí díky přilbě nesrozumitelná. Holly čekala, že obrátí koně a odcválá zpátky do Walesu nebo dokonce do Bagdádu, ale místo toho se zastavil na okraji arény a odsunul si ochranný kryt z obličeje. Úmyslně se na ni nepodíval a pozorné si prohlížel tváře žen, sedících za ní. Odpovědí mu bylo nervózní chichotání. Holly projela srdcem neznámá bolest. Snad neměl tehdy v zahradě schůzku s některou z jejích ukňouraných sestřenic?

Znovu si zakryl obličej, zatímco Holly uvažovala, jestli nasel ženu, kterou hledal. Odklusal na okraj bojiště posypaného pískem a slámou. Ceremoniář udělal krok kupředu a důstojně řekl: „Soupeři, připravte se na souboj.’”

Za velkého halasu své družiny se lord Fairfax chopil kopí a štítu a zamířil na svém grošákovi na opačnou stranu bojiště. Holly si všimla, že se mu podařilo zachránit sežehnuté pero z klobouku, které nyní zdobilo jeho přilbu.

Hrabě se postavil a zvedl obě paže. Jeho dobře známé požehnání dnes postrádalo obvyklou srdečnost. „Bojujte čestně, pánové, a buďte milosrdní ke svému protivníkovi.”

Kolem se ozývaly hlasité výkřiky vzrušení, zatímco se koně rozběhli k nevyhnutelnému střetu. Gavenmorovo tělo splývalo s tělem jeho bujného oře. Holly se znovu chytila zábradlí. Srdce jí bušilo jako zběsilé. Gaverunore zvedl kopí. Lord Fairfax se svalil z koně. Holly překvapeně zamrkala. Fairfax se pomalu zvedl ze země a za hlasitého smíchu se jal oprašovat pero na přilbě, která se mu skutálela z hlavy. Gavenmorovo kopí se ho ani nedotklo. Holly si byla jistá, že spadl ještě dříve, než se k němu jeho soupeř přiblížil.

Zbavit se dalšího protivníka dalo rytíři ještě méně práce. Sir Henry ze Sovermothu se poroučel k zemi dříve, než Gavenmore stačil zvednout kopí. Hollyina nervozita ještě stoupla, když si uvědomila, že ani jeden z jejích bývalých nápadníků není ochoten riskovat krk, aby ji zachránil ze spárů toho strašného Velšana, když ji nyní její pověstná krása opustila.

Gavenmora jejich zbabělost popudila ještě více než Holly. Poté, co jeho třetí soupeř spadl z koně ještě předtím, než trubači uvedli začátek boje, Gavenmore odhodil štít, sundal si helmu a seskočil z koně. Setřásl ruku svého sluhy, který se ho snažil uklidnit, a vydal se do středu bojiště. I bez koně a kopí vypadal nebezpečně.

Dav utichl a bylo slyšet jen pleskání rytířových tmavých vlasů ve větru. Rozzlobeně se rozhlédl kolem sebe.

Vytasil meč a oběma rukama jej zvedl nad hlavu. „Vy angličtí zbabělci! Copak se mezi vámi nenajde ani jeden muž, který by se mi postavil?”

Hrabě se pomalu postavil. Holly měla silné nutkání stáhnout ho zpátky na trůn. Otec byl tak znechucen ostudným průběhem turnaje, že nedokázal do hlasu dostat ani náznak nadšení. „Pokud už nejsou žádní soupeři, jsem nucen vyhlásit sira Austyna vít…”

Panovačný hlas ho přerušil v půli slova. „Zadržte, vaše milosti. Jsem připraven bojovat s tímto velšským divochem o ruku vaší dcery.”

Postava na okraji davu si sundala damaškem lemovanou kapuci. Posměšný pohled nebyl upřen ani na sira Austyna, ani na hraběte, ale na Holly. Postavila se a zaclonila si oči proti slunci; aby viděla, s kým má tu čest. Ke své hrůze zjistila, že hledí do tmavých škodolibých očí Eugena z Leggetu, barona z Montfortu.

6

Eugene se prodíral hlučícím davem mrštně jako had. Holly se roztřásla kolena tak silné, že si musela okamžitě sednout. Eugene stoupal po schodech směrem k ní. Na rozdíl od ostatních přítomných mužů se jí podíval přímo do tváře, poklekl u jejích nohou a přiložil si její ledovou ruku k ústům.

„Ty lstivá potvůrko,” zamumlal. „Možná se ti podařilo zmást ty hlupáky, ale mé se tak snadno nezbavíš. Vlastně jsi mi usnadnila práci. Až porazím toho velšského klacka, staneš se mou ženou s hrát divadlo budeš moct jen v mé posteli.”

Olízl jí ruku. Holly se mu vytrhla a utřela si postižené místo o sukni. „Musela bych hrát divadlo, pane, protože jinak bych nedokázala splnit své povinnosti.“

Eugenovi zamrzl úsměv na rtech. Holly se zachvěla. Dívala se za ním, jak pozpátku odchází a klaní se při každém kroku. Jak ironické, pomyslela si. Ještě nikdy tolik nepotřebovala zastánce.

Zoufale se zadívala na Gavenmora. Meč měl stále připraven k boji a přimhouřenýma

očima sledoval jejich podivný rozhovor.

Holly skoro vyletěla z kůže, když se k ní otec naklonil a poplácal jí po ruce. „Měl jsem to tušit, že nás Montfort zachrání. Bude ti dobrým manželem, uvidíš.”

Holly mohla jen doufat, že pochopil její slabé zamručení jako souhlas. Člověk nemusel mít velkou obrazotvornost, aby si představit, jaký asi bude společný život s Eugenem. Až začne stárnout a ztrácet svou krasu, její chlípný manžel si vyhlédne nějakou drzou třináctiletou dívku s pevným poprsím a bohatým věnem a ona se bude moct těšit na pád z hradní věže.

Zatímco ceremoniář představoval nového zápasníka, tři sluhové navlékali Eugena do brnění tak zářivého, až oslepovalo oči.

Hlas jejího otce zněl nyní přesvědčivě. „Bojujte čestně, pánové, a buďte milosrdní ke svému protivníkovi!”

Eugene pozvedl meč, připraven postavit se Gavenmorovi. Holly si přála, aby si neostříhala své krásné nehty až do masa, protože teď jí nezbývalo nic jiného, než si okousávat kůži.

Muži kolem sebe kroužili jako vlci, kteří cítí čerstvou krev. Holly by jejich zápas možná zaujal, kdyby nevěděla, že vítěz získá její tělo. Gavenmore byl nejméně o patnáct kilogramů těžší než Eugene, ale Leggetovo štíhlé tělo bylo zase mrštnější. Úspěšně odrážel Austynovy mocné údery a cinkot mečů vyhrával smrtelnou symfonii.

Holly zalapala po vzduchu, když Gavenmore obdržel ránu do helmy, která by slabšího muže srazila k zemi. Dav uznale zamručel. Zamračila se na něj. Eugene nebyl právě oblíbený, ale lidé by zřejmě povzbuzovali i ďábla, kdyby se dobrovolně rozhodl uštědřit lekci Velšanovi a zachránit čest Anglie, kterou ani jeden z nich nebyl ochoten obhajovat.

Dobře mířená Eugenova rána zasáhla Gavenmorovo stehno. Austyn se nevěřícně zadíval na krví potřísněné kalhoty.

Eugene si odkryl obličej. „Chceš to vzdát?” odfrkl posměšně. „Mám strach, aby má paní neomdlela při pohledu na to, jak ti usekávám jednu končetinu za druhou.”

Holly si ani neuvědomila, že zadržuje dech, dokud si Gavenmore nesundal helmu a neodhodil ji. Na zarostlé tváři se mu objevil pokřivený úsměv. Otřel si pot z čela a řekl: „O paní si starost dělat nemusíš. Ale dávej si pozor na mě.”

Po tomto varování se rozběhl jako rozzuřený býk. Holly nebyla schopna říct, kdo vypadal překvapeněji - jestli Eugen, či dav. Gavenmore se konečně proměnil v divokou příšeru, které se všichni obávali. Montfort neměl jinou možnost než napnout všechny svaly a pokusit se odrážet obrovy mocné rány.

Diváci mlčky sledovali průběh zápasu, ale když Gavenmore udeřil Eugena do ucha plochou stranou meče tak silně, že mu v něm muselo zvonit ještě nejméně čtrnáct dní, Holly vyskočila a začala rytíře divoce povzbuzovat. Okamžitě si uvědomila, že se na ni všichni včetně pobledlého otce dívají, a rychle se zase poslušně posadila a litovala, že se nemůže skrýt za ochranný závoj svých řas.

Rytíř pokračoval v náporu. Eugene ustupoval. Když zakopl o vlastní nohu a svalil se na záda, spadla mu z hlavy naleštěná přilba. Meč mu vypadl z ruky a přistál jen několik palců od jeho ruky.

Holly si zakryla obličej a mezi prsty sledovala, jak Gavenmore přiložil špičku meče na Eugenúv ohryzek. Přemýšlela, jestli se někdo obtěžoval Velšana informovat o tom, že to není souboj na život a na smrt.

„Vzdáváte se, pane?” Jeho hlas postrádal posměšný nádech, který do své otázky před

několika okamžiky vložil Eugene.

Po chvilce váhání zvedl Eugen ruku na znamení porážky. „Vzdávám se,” řekl chraptivě, jako by se zalykal vlastní krví. Nebo pýchou.

Z opačného konce bojiště se ozval radostný výkřik. Holly spatřila, jak Gavenmorův sluha radostně skáče a vyhazuje klobouk do vzduchu. Na rytířovo znamení zamířil zpátky k ohradě, aby se postaral o pánova koně.

Gavenmore se otočil zády k Eugenovi a vydal se směrem ke galerii, kde na něho

čekala hlavní cena. Vypadal unaveněji, než Holly očekávala.

Všimla si, že Eugene pomalu vstává. Sluneční paprsek se odrazil od smrtonosného ostří meče, které se chystal zabodnout do Gavenmorových nechráněných zad.

Čas jako by se zastavil a Holly měla dojem, že by mohla spočítat všechna pylová zrnka líně poletující vzduchem. Vzdálené skřivánci trylky byly přerušovány chrčivým zvukem, který jí zněl v uších. Otočila hlavu a s hrůzou zjistila, že se Gavenmora nikdo nechystá varovat. Neudělal nic jiného, než že statečně bojoval, a přesto ho chtěli nechat sprostě zavraždit jen proto, že byl cizinec.

Najednou jí už jeho vousatá tvář nepřipadala krutá. Krutí byli všichni ostatní kolem. Otcova ruka se zachvěla, ale hned zase klesla. Její tatínek byl nejčestněji člověk, jakého znala, ale i on byl ochoten obětovat Velšana pro vlastní prospěch.

Jen na okamžik se nechala unášet vábnou představou, ve které se zbavila jak Eugena, tak tvrdohlavého Velšana. Eugenův nečestný čin by mu znemožnil získat hlavní cenu a Velšan by byl mrtvý. Jeho velké tělo by leželo na slámě podobně jako tehdy v zahradě a jeho krev by se vpíjela do žíznivého písku. Na tváři by mu navždy ztuhl pokřivený úsměv.

Eugene se rozpřáhl. Holly vyskočila.

Nekřič, Holly. Budeš chraptět.

Holly měla co dělat, aby se neotočila. Měla dojem, že bratr Nathanael utekl ze svého vězení a stojí za ní. Uvědomila si však, že pokárání zní jen v její hlavě. Naklonila se přes zábradlí a ze všech sil vykřikla: „Gavenmore! Za tebou!”

Rytíř se bleskurychle otočil a instinktivně vystřelil paži dopředu. Eugenův meč narazil do ocelové rukavice a dopadl na zem. Gavenmore na něj několik dlouhých chvil civěl, pak zbraň zvedl a zamířil k Montfortovi. Holly se schoulila a uvažovala, jestli nevědomky nepodepsala Eugenův rozsudek smrti. Gavenmore měl plné právo propíchnout Montfortovo proradné srdce.

Místo toho však hodil meč Eugenovi do klína, jako by chtěl říct, že tento muž pro něho už není soupeřem ani s mečem, ani bez něho. Taková urážka byla silnější než nejkrutější rána. „Jsi obyčejný zbabělec, pane, a ostuda tohoto turnaje.”

Eugene se neodvážil dotknout zbraně, ale vzteky se třásl po celém těle. „Užij si své nevěsty, dokud můžeš, Gavenmore. Už brzy bude vdovou.”

Gavenmore nevěnoval jeho vyhrůžce pozornost a vydal se ke schodům vedoucím na galerii.

Holly stála nehybně jako socha. Kolena jí vypověděla poslušnost a odmítala se ohnout, aby se mohla posadit zpátky do svého křesla.

Zachránila ji až rusovlasá dívenka, která podlezla provaz a vběhla rytíři do cesty. V nemotorné ručce svírala věneček uvitý z modrých zvonků. Zastavil se, aby přijal její dárek, a lehce se dítěti poklonil. Holly se rozbušilo srdce.

Gavenmore stoupal po schodech ke galerii a každý jeho krok roztřásl dřevenou podlahu. Holly se zhluboka nadechla a předvedla se mu v celé své ošklivosti, kterou na sebe dobrovolně uvrhla. Kolem bylo naprosté ticho.

Donutila se opětovat jeho upřený pohled, ale hned svého rozhodnutí litovala. Překvapeně se zamračil. Holly rychle sklonila hlavu. Ani Elspeth, ani ona nemohly udělat nic s neobvyklou barvou jejích očí.

Očekávala, že se pyšně vyhlásí vítězem turnaje. Očekávala, že bude na tatínkovi vyžadovat cenu, která mu náleží. Co neočekávala, byl éterický dotyk okvětních lístků, když jí nasazoval věneček na hlavu. Jako by chtěl potlačit ošklivost její ostříhané hlavy nezkaženou krásou dětské štědrosti.

Holly se chvěla studem, když poklekl u jejích nohou, sklonil rozcuchanou hlavu a přitiskl si její ruku ke rtům. „Má paní,” řekl a ta jednoduchá slova zněla jako slib i vyznání.

7

Holly vklouzla do hradní kaple. Vyměnila teplé odpolední slunce za vlhký chlad, který se držel v místnosti díky dva metry širokým kamenným zdím po celý rok. Uchýlila se sem, aby požádala o radu, ale nebyla překvapená, když tu našla tatínka. Stál nad matčinou hrobkou a ruce měl položené na žulové desce, jako by z ní sál sílu. Potichu se postavila vedle něj. Matčin vytesaný portrét postrádal laskavost, kterou si Holly pamatovala. Felicie z Chastalu nebyla taková krasavice jako její dcera. Její půvab nebyl na první pohled tak zřetelný, ale nosík a nevinné rty naznačovaly radost ze života, kterou bylo nemožné zaznamenat do kusu chladného kamene, ať už byl umělec jakkoliv nadaný.

„Tati?” odvážila se Holly.

Otec neohrabaným prstem hladil vytesané kadeře své manželky. „Zklamal jsem ji. Obě jsem vás zklamal.”

Holly jeho bolest zranila více, než očekávala. „Samozřejmě že jsi nás nezklamal! Kdyby tu maminka byla, určitě by se teď smála a považovala by to za velkou legraci.”

„Jsem rád, že je mrtvá.” Holly sebou trhla. „Lepší být mrtvý, než být svědkem takového debaklu. Varovala mě před tvou tvrdohlavostí, říkala, že možná budu muset být tvrdý, abych tě ochránil před tebou samotnou. Ale já ji neposlechl.

Od chvíle, kdy zemřela, jsem ti dovolil vládnout našim životům. Když jsi plakala, i já se málem rozplakal. Když jsi trucovala a vztekala se, dal jsem ti, co jsi chtěla. Teď se nám moje slabost vymstila.”

Stejně jako ostatním obyvatelům Tewksbury, i otci dělalo potíže na ni pohlédnout. Holly ho chytila za široký rukáv. „Určitě se dá ještě něco dělat, tati. Možná, že kdybychom zašli za sirem Austynem a všechno mu vysvětlili… vypadá jako rozumný člověk”

Její slova nezněla příliš přesvědčivě. Mluvila o muži, který ji pronásledoval s mečem v ruce po zahradě, obvinil ji z čarodějnictví, vášnivě ji líbal a nakonec jí vyhrožoval, že ji znásilní, a nadával jí do poběhlic. Opravdu rozumný člověk!

„Kdyby dostal vztek, nemohl bys ho zavřít do žaláře?” vyzvídala nesměle a ignorovala pocit viny, „Jen na pár roků, dokud se neuklidní?”

Otec od ní odkráčel tak rychle, až mu prsty natrhla rukáv. Jeho hlas se rozléhal po místnosti jako údery hromu doprovázející silnou bouři. „Jak jednoduché! Půjdeme za Gavenmorem a vysvětlíme mu, že to všechno byla jen legrace! Řekneme mu, že mám v plánu porušit svůj slib dát vítězi turnaje svou dceru za ženu, a tak navždy očernit dobré jméno Tewksburyů. A jestli se rozhodne zaútočit na hrad a odvést si té násilím, co pak? Bude ještě pořád ctít manželský svazek, nebo tě bude chtít potrestat za to, že sis dovolila z něho utahovat?” Otec se otočil na podpatku a vykřikl jí přímo do pobledlého obličeje: „Prostě za ním oba půjdeme a vysvětlíme mu, že to nebylo nic jiného než krutý dětinský žertík, co přimělo hrdého a mocného bojovníka pokleknout u tvých nohou na kolena!”

Holly si přitiskla konečky prstů k roztřeseným rtům. Otcova slova ještě zesílila pocit hanby, který v ní narůstal. Bezmocně potřásla hlavou. „Ale já jsem opravdu nechtěla nikomu ublížit.”

„Ty nikdy nechceš nikomu ublížit, když prosazuješ svou vlastní vůli. Ale tentokrát jsi udělala osudovou chybu. Staneš se Gavenmorovou ženou přesně tak, jak jsem to slíbil.” Další slova vyslovil tak láskyplně, až ho Holly podezírala, že nejsou určena jejím uším. „Mohla jsi mít každého, na koho bys ukázala prstem. Muže, který by tě zbožňoval. Muže, který by se před tebou na kolenou plazil, jen aby mohl políbit lem tvých šatů.”

Kdyby neměla Holly sevřené hrdlo, možná by mu řekla, že o takového muže nemá zájem. Že ve skrytu duše ví, že není nic jiného než marnivá okrasná bytost, obdivovaná jen pro svůj vzhled. Že by nikdy nemohla dát srdce muži, který by byl takový blázen, aby ji obdivoval. Ale cítila, že další úder by už tatínek nevydržel, a tak si raději podkasala sukni a nechala ho utápět se v lítosti.

Když jeho změněná dcera odešla z kaple, Bernard z Chastelu udělal něco, co se neodvážil udělat během třinácti let, které uplynuly od smrti jeho ženy.

Výhružně zahrozil pěstí - ne na podobiznu své manželky, ale směrem k rozsáhlým a lhostejným nebesům pod střechou kaple. „Proklínám tě, Felicie! Udělal jsem pro ni, co se dalo. Zbytek je teď na tobě!”

Když nenalezla útěchu v kapli, vydala se Holly do zahrady. Měla strach, že po svatbě, která se měla konat odpoledne, už do ní nikdy nebude moct vkročit.

Ospalý jarní den se vysmíval jejímu rozrušení. Nemotorný čmelák spokojeně pobrukoval nad květem petrklíče. Motýli poletovali od fialky k fialce a jejich krajková křídla byla ve slunečním svitu průhledná. Těžká jasmínová vůně působila hojivě na její podrážděné nervy.

Přestože bylo venku teplo, Holly stále cítila chlad kaple. Ještě hůře než otcova hořká slova na ni zapůsobil výraz odporu, který zahlédla v jeho obličeji. Výraz odporu, který byl reakcí spíše na její povahu než vzhled.

Holly přejela prstem po houpačce, která se pod jejím dotykem lehce rozhoupala. Stále nedokázala pochopit, že se nad ní otec nesmiloval a že má v úmyslu provdat ji za toho nemotorného velšského obra, který ji nenechal ani na okamžik v klidu od doby, co vnikl do zahrady.

Tráva pod lavičkou se ještě nevzpamatovala z jeho pádu. Pamatovala si, jak tam ležel s rozpřaženýma rukama a vypadal zranitelně a hrozivě zároveň. Přejela si prsty po rtech, na kterých stále ještě cítila jeho neuvěřitelně jemný polibek. Polibek, který nebyl určen jí, ale nějaké cizí dívce.

Při té nepříjemné vzpomínce zavřela oči. Něčí surová ruka jí zakryla ústa. Svalnatá paže ji uchopila kolem pasu.

Holly nejprve napadlo, že Gavenmore prokoukl její lest. Že povolal své záhadné nohsledy z lesa, ti přelezli hradní zdi a chystali se zničit Tewksbury. Ona byla pochopitelně první na řadě.

Ulevilo se jí a zároveň pocítila hluboký odpor, když poznala hlas, který jí septa! do ucha: „Takže jsi to udělala, že ano, ty povýšená mrcho. Ale vsadím se, že tvůj plán nevyšel přesně tak, jak jsi čekala.”

Taková slova byla Holly ochotna tolerovat z úst svého otce, ale určitě ne od Eugena z Leggetu. Prudce ho kopla podpatkem do holeně.

Pustil ji a vydechl tak mocně, až ucítila z jeho úst zápach staré krve, měděný a krutý.

Otočila se k němu. Ještě nikdy se neodvážil na ni vztáhnout ruku, ale teď už neměl co ztratit. Jeho dobré jméno bylo pošlapáno, čest roztrhána na malé kousíčky jeho vlastní ničemností. Přestože měl ještě krev na bradě a napuchlou tvář, z očí mu vyzařovala taková zloba, že Holly necítila ani náznak lítosti, ale jen pohrdání.

Vystřihla před ním hlubokou poklonu. Věneček z modrých zvonků jí sklouzl až k očím. „Přišel jste se ještě jednou pokochat mou krásou, pane? Přivedl jste svého pěvce, aby vzdal hold mým nádherným vlasům? Mým perleťovým zubům?” V pokřiveném úsměvu odhalila své začerněné zuby.

Probodával ji zničujícím pohledem. Pozorně si prohlížel její ploché poprsí a vycpané boky. „Gavenmore možná postrádá představivost a nemůže tedy obdivovat poklady, které leží pod tímto směsným kostýmem, ale já ne.” Hladově na ni hleděl. „Měl jsem si tě vzít hned, když jsem tě poprvé uviděl. Kdybych tě zneuctil, tvému otci by nezbývalo nic jiného, než aby mi své milované dítě vydal. Teď nemám jinou možnost než ti popřát všechno nejlepší.”

Přepadla ji zvědavost. „Ty neprozradíš mé tajemství?” Eugene si pohladil bradu a spokojeně se usmál. „Uvažoval jsem, že všem řeknu, jaká jsi prolhaná potvora, ale pak jsem si uvědomil, že manželství s tím Velšanem bude pro tebe mnohem horší trest. Možná, že až poznáš, co to je spát s takovým zvířetem jako Gavenmore, ještě ráda uvítáš mezi svýma hezkýma nohama opravdového muže.” Afektovaně se jí poklonil. „Hodně štěstí, paní. Prozatím.” Otočil se k odchodu a odkráčel důstojněji, než bylo v jeho postavení vhodné.

Až poznáš, co to je spát s takovým zvířetem jako Gavenmore… Ta krutá slova visela ve vzduchu jako prokletí!

Holly se zachvěla. Nikdy se nezamýšlela nad intimnostmi, jež patří k manželství. Popravdě řečeno si nebyla zcela jistá, jaký akt to vlastně ženu a muže svazuje. Za nedostatek vzdělání v této oblasti vděčila bratru Nathanaelovi.

Nathanael!

Její pohled vyletěl ke věži, ve které byla její komnata. V rozrušení téměř zapomněla na kněze uvězněného v šatníku.

Již za několik hodin ho otec povolá, aby vyslechl její svatební slib. To bude možné jen za předpokladu, že se mezitím v miniaturní cele neudusí.

Holly si podkasala sukni a rozběhla se nahoru po schodišti. Najednou se cítila mnohem lépe. Jestli někdy potřebovala Nathanaelovy povýšené rady, tak to bylo právě teď.

Holly plácala kněze po ochablých tvářích, zatímco mu Elspeth stříkala vodu do obličeje. Když Nathanael vyklopýtal z šatníku a uviděl Hollyin pozměněný vzhled, jeho zarudlá tvář zbledla a on se poroučel k zemi.

Podařilo se jim ho oživit a Holly mu jedním dechem sdělila svůj plán, ale její zmatené

přiznání mělo za následek, že Nathanael znovu omdlel.

Hollyino jemné plácaní nemělo žádný účinek. Starostlivě se zadívala na Elspeth.

„Možná to chce trochu více vody.”

Elspeth obrátila vědro dnem vzhůru a vylila ledovou vodu knězi do tváře. V obličeji měla ustaraný výraz, ale v očích se jí šibalsky zablýsklo. Elspeth se mnohokrát nemohla s povýšeným knězem shodnout na výchově mladé dámy.

Po tomto křtu se Nathanael bleskurychle posadil. Kašlal a plíval kolem sebe vodu. Gestem ruky odmítl Hollyinu pomoc postavil se na nohy a spustil dýchavičné kázání, jako by se mu během chvilkového bezvědomí ještě více nabrousil jazyk.

„Běda mi! Jaký strašlivý hřích jsem udělal, že jsem si zasloužil něco takového?” Procházel se po komnatě mezi ustřiženými prameny Hollyiných vlasů a z hlavy mu stékaly kapky vody. „Drahokam! Vybrousil jsem dokonaly drahokam a teď bych ho měl dát nějakému divochovi. Vychoval jsem nevěstu, kterou by neodmítl ani samotný král, a teď ji musím odevzdat do chtivých rukou sprostého žoldáka.” Zvedl oči k nebesům. „Samotný Bůh mi záviděl to nádherné stvoření a použil svou nekonečnou moudrost aby mě potrestal, že jsem si dovolil přebrat jeho roli tvořitele. Přijímám tvůj trest, můj pane! Kaji se!” V záchvatu marnosti se sesunul na truhlici a schoval si hlavu do dlaní.

Holly si vyměnila s Elspeth nechápavý pohled. Z knězova věcného kárání by nikdo nepoznal, že je na Holly pyšný, a už vůbec ne, že jí považuje za „nádherné stvoření”. Holly jeho náhlý výbuch pokory připadal podezřelý především proto, že neustále obviňoval Boha ze žárlivosti.

„Nathanaele?” oslovila ho.

„Pro vás jsem bratr Nathanael,“ odsekl známým tónem. Tentokrát se na ní pozorně zadíval. „Jak se vám podařilo vytvořit něco tak ošklivého?”

Holly si podkasala sukni a vystřihla piruetu, aby si ji mohl pořádné prohlédnout. Byla na svůj výtvor opravdu pyšná.

„Ani mi to nedalo moc práce. Prosté jsem se jen zbavila všech kladů, které mi nápadníci tolik obdivovali. Mých havraních kadeří, hustých řas, plných ňader.”

„Vidím, že váš důvtip zůstal neporušen. A jak se zachováte, až vás manžel vezme do postele?”

Holly spustila sukni. Její sebevědomí bylo pryč. „Na to jsem se tě právě chtěla zeptat,“ přiznala nesměle. Jak víš, nemám matku a nemám tudíž ani tušení, co se ode mne očekává.”

Tentokrát si pohledy vyměnili Elspeth a Nathanael. Holly došlo, že se ptá panny a osoby žijící v celibátu na sexuální intimnosti odehrávající se v manželském loži, a na okamžik zapochybovala, že jí poskytnou uspokojivou odpověď.

Ale Nathanael ví všechno, uklidňovala se. Vždyť jí nejméně stokrát tvrdil, že je téměř tak vševědoucí jako samotný Bůh.

Ani tentokrát ji nezklamal. Narovnal se, odkašlal si a pronesl vážným hlasem. „Vaší povinností bude podřídit se manželově vůli.”

„Ano, podřídit,” zopakovala Elspeth a souhlasně pokyvovala hlavou.

Kněz se na ni zamračil. „Dá se říct, že Bůh vybavil muže čarovným nástrojem. Mocným a posvátným kopím.”

Holly vykulila oči, když si vybavila silné a dlouhé kopí velšského rytíře, které jí nabídl během turnaje.

„Ano, a bude vás chtít svým kopím propíchnout,” přidala se Elspeth. „A poteče krev. Spousta krve. Ale přitom se vám to bude líbit.”

Holly cítila, jak se jí podlamují kolena. Jaká škoda, že Elspeth vylila všechnu vodu na Nathanaela. Obávala se, že by se za chvíli mohla hodit.

„Zmlkni, ženo,” zarazil ji Nathanaei. Elspeth se ušklíbla, ale uposlechla ho. „Líbit se jí to pochopitelně nebude. Žena musí trpět za svůj hřích v zahradě.”

Holly na něho nevěřícně hleděla. Copak je Nathanael opravdu vševědoucí, že ví o jejím hříchu v zahradě? Ví, že se nechala políbit neznámým rytířem a ani se nebránila?

„Kdyby tehdy nekousla do jablka, které jí nabídl had,” pokračoval Nathanael,

„lidstvo by možná ještě stále žilo v ráji.”

Holly si ulehčené oddychla, když zjistila, že Nathanael mluví o Evině hříchu a ne o jejím.

Chůva na ni zamrkala. „Musíte to vydržet, dítě, jinak by do vás nemohl dostat své dítě.”

Holly se vylekala ještě více. Dítě! Dítě by ji k Velšanovi připoutalo navždy. Otřásla se při představě smečky malých chlupatých koťat se zakřivenými drápky a zdviženými nosíky. Copak si opravdu zaslouží tak strašlivý trest?

Ze zoufalství začala pochodovat po místnosti podobně jako před chvílí Nathanael. Byla ochotná přijmout trest za své vlastní hříchy, ale proč mela trpět za nějakou vzdálenou příbuznou, která měla slabost pro hady?

Chvíli uvažovala a pak se otočila k Elspeth a Nathanaelovi. „Vdám se za toho Velšana. Bohužel nemám na výběr. Ale jeho ženou se nikdy nestanu.” Holly se před svým učitelem velmi nerada chovala podřízeně, ale tentokrát se přinutila před ním pokleknout. Uchopila ho za ruku se slovy: „Je nezbytné, abych zůstala tak ošklivá, že se na mě Gavenmore nebude moci ani podívat natož aby se mnou spal. Pomůžete mi?”

„Ještě pořád můžeme odjet,” prohodil Carey, když společně s Austynem kráčeli za postarší služebnou do hradu Tewksbury. „Vlastně se ani nemusíme vracet do Gavenmoru. Můžeme se vydat za dobrodružstvím. Na světě je spousta pánů, kteří budou více než ochotni vyprázdnit své peněženky, aby získali párek zkušených bojovníků, jako jsme my dva.”

Austyn překvapeně zvedl obočí. „Hnulo se v tobě svědomí, co? Nebyl jsi to náhodou ty, kdo mě donutil, abych se ucházel o ruku té ženy? Tvrdil jsi mi, že jediný způsob, jak se zbavit kletby, je oženit se s lady Ivy.”

„Holly,” opravil ho bezmyšlenkovitě Carey. „Ale časem mi došlo, že budit se každé ráno pohledem na takový… takový… obličej…”

Zmlkl. Austyn měl stále silnější pocit, že kráčí na šibenici a ne k oltáři. Zatímco následovali stařenu, která ho měla přivést k nevěstě, slunce se schovalo za černý mrak a začal foukat studený vítr. Kdysi by to považoval za důkaz Rhiannoniny přítomnosti, ale tohoto odpoledne byl vzduch čistý.

Možná měl Carey pravdu. Možná, že mu sňatek s tou ženou opravdu pomůže zbavit se duchů. Zvláštní však bylo, že v jejich nepřítomnosti necítil klid, ale pouze podivnou prázdnotu.

Austyn kráčel odhodlaně až ke kamenné zdi. Stařena odhrnula závěs z břečťanu a před nimi se objevila železná brána. Brána, která byla v noční tmě téměř neviditelná. Jak ironické, pomyslel si, když vstupoval do zahrady, která i za denního světla vypadala začarovaně.

„Jeden by si myslel, že se bude chtít vdávat v noci,” zamumlal Carey. „Za tmy.” Austyn ho šťouchl loktem. „Ovládej se. Ta dívka za svůj vzhled nemůže.”

Hrabě se zachoval milosrdně a na obřad nikoho nepozval. Pouze on a kněz stojící před mramorovou lavičkou měli být svědky jejich svatebního slibu. Hrabě Tewksbury vypadal ještě menši, než si ho Austyn pamatoval. Ztráta dcery na něho musela zapůsobit. Služebná, která je sem přivedla, po splnění svého úkolu neodešla, ale poodstoupila do stínu jeřabiny, vytáhla z kapsy kapesník a tlumeně vzlykala.

Austyn potlačil nutkání podívat se na opuštěnou houpačku a poslušně se postavil po bok nevěsty. Slunce na chvíli vykouklo zpod mraku a ozářilo tvář jeho nastávající. Austyn již od turnaje tajně doufal, že ho šálí zrak. A opravdu. Jeho nastávající byla ještě mnohem ošklivější, než si představoval.

„Lady Ivy,” zakoktal na pozdrav.

„Holly,” opravila ho jemně.

Na knězovo vyzvání stydlivě sklonila hlavu a odříkala přísahu. Austyn se snažil nedat najevo radost nad tím, že se jí nemusí dívat do obličeje.

Upřeně hleděl na temeno její hlavy. Oškubané chomáče vlasů ho fascinovaly. Měl neodolatelnou chuť přejet jí dlaní po vlasech, aby zjistil, jestli i na dotek připomínají ovčí rouno. Očekával, že si zakryje obličej závojem, ale její jedinou ozdobou byl věneček z modrých zvonků. Křehké kvítky zvadly, jako by pod jejím dotykem umíralo vše živé.

Austyn se opatrně zadíval dolů. Měl strach, že se díky této vlastnosti nikdy nedočká dědice. Tlak v kalhotách ho ujistil, že pouhá její přítomnost takový účinek nemá. Od setkání s tmavovlasou krasavicí se jeho slabiny nakazily zvláštní, ale příjemnou citlivostí.

Podíval se na houpačku. Nikdy nepatřil k násilnickým mužům, ale kdyby tehdy v noci věděl, že ho čeká jen několik chvil v náručí neznámé krásky, snad by se s ní miloval až do úsvitu. Znásilnil by ji tak jemně, až by nakonec uvěřila, že se mu sama vzdala.

„Jste přípraven odříkat svou přísahu, pane?” přerušil tok jeho myšlenek kněz.

„Ano,” Austyn monotónně odříkal, co se od něj očekávalo, až dosel k závěrečnému nejslavnostnějšímu slibu. „Budu tě uctívat… Budu tě uctívat..,”

Hrabě i kněz se zamračili. Carey ho dloubl do zad. Služebná zabořila nos do kapesníku a povzbudivě kývla hlavou. Jen nevěsta se ani nepohnula a dál hleděla do země.

Odkašlal si a zkusil to znovu. Připomínal si, že této ženě vděčí za život. Jediná ona ho varovala, když ho chtěl Montfort zbaběle napadnout zezadu. „Budu tě uctívat…” Styděl se za svou nerozhodnost. Když už nemůže předstírat zájem o tuto ženu, mohl by aspoň dokázat, že s ní soucítí. Nějaká zlomyslná duse považovala zřejmě za dobrý žert rozhlásit po celé zemi pověst o její kráse. A ten, kdo ji oblékal na svatební obřad, si pravděpodobně neuvědomil, že nádherné šaty ještě více zdůrazníj ošklivost. Volné jí visely přes neforemná ňadra a naopak těsně obepínaly široké boky. Jejích smaragdová barva dodávala nehezké pleti nezdravý nazelenalý odstín.

Dívka zvedla hlavu a pozorně se mu zadívala do očí. Má sice řasy jako králík, pomyslel si Austyn, ale nedá se popřít že má krásné oči.

Najednou měl dojem, že ji musí ochraňovat. Jemně ji uchopil za ruku, zahleděl se do jejích očí a řekl: „Budu tě uctívat svým tělem.”

8

Rytířův slib společně s majetnickým dotykem ruky vyvolal v Holly výbuch citů. Hned poté ji zachvátila panika. Z vlastní zkušenosti věděla, jak pevné a nepoddajné je tělo jejího muže. Při vzpomínce na Elspethin popis manželského aktu zapochybovala, že něco takového přežije.

Jako by chtěl vyzkoušet Gavenmorovu odvahu, Nathanael pronesl: „A nyní můžete políbit nevěstu.” Kněz se zlomyslně ušklíbl. Ten ničema se dobře baví! pomyslela si Holly a zamračila se.

Rytíř se sklonil a zavřel oči. Jeho rty byly dobré dvě stopy od Hollyina obličeje.

Holly se zachvěla. Možná, že líbám cizí muže, ale mohu tě ujistit, pane, že tebe už nikdy líbat nebudu. Její vlastní slova jí posměšně zněla v uších. Měla strach, že ji vlastní rty pod jeho nátlakem zradí.

Její obavy se ukázaly jako neopodstatněné. Rytířova ústa se jen zlehka dotkla jejího čela. Holly se začervenala, ale připisovala to kopřivám, kterými jí Nathanael přejel po tvářích. „Je to pro mne velká čest, pane,“ zamumlala.

Tvářil se smrtelně vážně, ale ne nepřátelsky. „Nyní jsem tvůj manžel. Můžeš mi říkat Austyne a já ti budu říkat Ivy.”

„Jak si přeješ,” odpověděla, ale on ji už neposlouchal a chystal se diskutovat s tatínkem o věnu. Holly nebyla na takové chování zvyklá. „Ale já se tak nejmenuji,” dodala tiše.

Holly se vyděsila, když jí bylo řečeno, že manžel chce do hodiny odjet z Tewksbury. Doufala, že stráví svatební noc pod otcovými ochrannými křídly. Možná by nereagoval na její prosby o smilování, pomyslela si smutně, ale aspoň by při nich trpěl.

Austyn byl znepokojen, když se dozvěděl, že si jeho žena přeje, aby ji doprovázela chůva a kněz. Chůvu by ještě snesl, přestože mu Holly na takové vymoženosti připadala dost stará, ale kněz, to byla zcela jiná záležitost. Dokonce i když seděl připraven na cestu na tvrdohlavém oslíkovi, ústa měl posměšně zkřivená. Na hradě Gavenmore neměli kněze už dvě desetiletí a Austynovi to tak vyhovovalo. Copak prokletí lidé potřebují marné sliby božího milosrdenství?

Zatímco Carey vyváděl zvířata za dohledu hraběte z hradu, Austynova žena prohlásila: „Budu potřebovat nosítka.”

Austyn si se svým společníkem vyměnil pobavený pohled. Její otec ji zcela určitě vozil po kraji v uzavřených nosítkách, aby předešel případným posměvačným poznámkám. Ted, když je jeho žena, se jí nikdo neodváží vysmívat, aniž by riskoval vyražené zuby, či dokonce život.

„Obávám se, že to nebude možné,” vysvětloval jí trpělivě. „Není tu nikdo, kdo by je nesl. Jen já a můj sluha.” Představa, že nesou přes skalnaté vrchy a temné lesy jeho rodné krajiny tak směsný náklad, ho rozesmála.

Holly zvedla oči v sloup. Uvažovala, jak dlouho bude ještě její manžel předstírat, že na něho v blízkém lese nečekají hordy Velšanů, připravených podřezat všem krky pří prvním náznaku zrady.

„Jak si tedy představuješ, že pojedu?” zeptala se pomalu, jako by mluvila s dítětem.

„Samozřejmě na koni,” odpověděl stejným tónem.

Holly se pobaveně podívala na koně. Vedle svalnatých ořů sira Austyn a jeho sluhy stála čtyři zvířata plně naložená otcovým zlatem. Stěží by dokázala vysvětlit, že jí tatínek dovolil cestovat jen v doprovodu ozbrojené stráže a navíc v uzavřených nosítkách, které ji chránily před hladovými pohledy případných nápadníků. Doufala, že bude mít během cesty trochu soukromí, aby si mohla aspoň na několik hodin uvolnit zmučená ňadra.

Žalostně se podívala na otce. Otočil hlavu a dával jí jasně na vědomí, že se od něj pomoci nedočká.

„Neumím jezdit na koni,” zafňukala.

Gavenmore si založil ruce na prsou. „Tak můžeš jet se mnou.” Holly zamířila k nejbližšímu naloženému koni. „Naučím se to.“

Představa, že poprvé pojede sama na koni, jí připadala přijatelnější než představa, že stráví hodiny schoulená v náručí svého svalnatého manžela. Na šíji by cítila jeho svěží mátový dech nebo, ještě hůře, by ho musela objímat zezadu a narážet citlivými bradavkami svých zmučených ňader do jeho zad. V takovém případě by v noci ve svém převleku nevydržela.

Nesměle se přiblížila k nejmenšímu koni. V porovnání s Gavenmorovým ohnivým

ořem vypadal ryzák drobně, ale čím více se Holly blížila, tím větší jí připadal. Natáhla ruku k opratím. Kéž bych měla jablko nebo mrkev, pomyslela si. „Hodný koníček,” řekla chlácholivě.

Odfrknutí, které se ozvalo za jejími zády, určitě nevydal kůň. Když uchopila opratě, kůň varovně potřásl bílou hřívou a ustoupil o několik kroků. Holly nemotorně klopýtala za ním. Byla rozhodnuta nevzdat se bez boje.

Opřela se o koženou hrušku sedla a zaklela. Pokusila se vyšvihnout do sedla, ale kůň zacouval a Holly spadla na zem. Ještě štěstí, že mám vycpaný zadek, pomyslila si. Postavila se, oprášila si zaprášené pozadí a ignorovala podezřelé zvuky za svými zády.

S odhodlaným výrazem ve tváři se znovu přiblížila ke koni. Ještě nepotkala muže, kterého by nedokázala přelstít, a s tímto vzpurným valachem si také poradí. Předpokládala, že zvíře začne opět couvat, proto se chytila za hrušku a po hlavě skočila koni na záda.

Ten se však nepohnul ani o kousek a Holly přistála na břiše, takže měla výborný výhled na spodní stranu zvířete. Není divu, že jí její důvtip zklamal. Nebyl to valach, ale kobyla - trpící žena, stejně jako ona. Zachytila věneček, který se jí svezl z hlavy dříve, než dopadl pod kopyta nervózního zvířete.

Čekala, že uslyší Nathanaelův ironický smích, ale co nečekala, byly silné ruce, které ji uchopily kolem pasu a posadily do sedla.

Zatajila dech, když ucítila, jak tytéž ruce opatrně zkoumají její poměrně štíhlý pas. Gavenmore se zamračil a pohlédl na ni přimhouřenýma očima. „Jsi lehčí, než vypadáš, má paní.”

Holly se z jeho objetí vykroutila tak prudce, až málem spadla z koně. Zachytila se sedla a zoufale se snažila vymyslet vhodnou výmluvu. „Pouhé zdání, pane, protože jsi tak silný.”

Gavenmore nevypadal, že by ho její kompliment příliš přesvědčil, ale aspoň na chvíli ho uchlácholil.

Holly seděla strnule v sedle, zatímco její zavazadla byla rozmístěna na zbývající koně. Příliš věcí si s sebou nevzala, jen šaty, které Elspeth během odpoledne stačila upravit. Koneckonců, pokud se chce svému manželovi zhnusit, k čemu by jí byly zlaté čelenky, jež jsou ozdobou jejího smetanově bílého čela? A vyšívané pásy, zdůrazňující její štíhlý pás? Slonovinové hřebeny, sloužící k pročesávání jejích hedvábných vlasů? Nemluvě o ametystových brožích, ladících s barvou jejích očí. Smutně si povzdechla.

Jediný ústupek marnivosti byla lahvička s myrhou, kterou si schovala do punčochy. Ze sentimentálních důvodů si ještě přibalila pozlacené zrcátko, dárek od matky k pátým narozeninám.

Ještě horší než lítost nad opuštěnými poklady byl smutek, který cítila, když k ní

přistoupil tatínek, aby se s ní rozloučil.

Chytil ji za kotník. Sklonila se, připravena uslyšet další výtku, poslední odsouzení bláznivého činu, který je přivedl do takové situace.

Přitiskl ústa k jejímu uchu a spiklenecky zašeptal: „Nespoléhej jen na svůj převlek, abys ho zapudila, děvče. Chovej se naprosto přirozeně.“

Po této radě plácl dceřina koně po zadku. Ten se dal do klusu a Holly měla co dělat, aby se udržela v sedle. Musela se chytit hrušky i otěží, ale přesto se přes rameno naposledy podívala na otce. Zvedl paži na pozdrav a Holly by obětovala i svou milovanou lahvičku s myrhou, jen aby se dozvěděla, jestli ten záblesk v tatínkových očích byl onen dobře známý třpyt, slza, či obojí.

Holly jela za svým manželem a záviděla mu lehkost, s jakou seděl na svém ohromném koni. Zatímco ona se bezmocně kývala ze strany na stranu, Austyn působil dojmem, jako by se svým koněm splynul v jedno tělo. Připomínal jí bájného kentaura. Svraštila čelo a snažila se vzpomenout, zda kentauři sloužili překrásným nymfám. Nebo to snad byli satyři?

Rozhlédla se kolem sebe, aby zjistila, zda ji někdo pozoruje, a pak si přehodila jednu nohu přes ryzákův hřbet. Seděla teď na koni obkročmo a nikdo si zřejmě změny její pozice nevšiml.

Holly byla zvyklá, že na ni neustále někdo hledí, a teď, když si jí nikdo nevšímal, se cítila mnohem svobodněji. Elspeth civěla přímo před sebe, přesvědčena, že kdyby Velšan odhalil jejich lest, okamžitě by je všechny popravil a nechal jejich těla shnít v lese. Gavenmore a jeho sluha se viditelně pohledu na ni vyhýbali.

Jen Nathanael na ni sem tam pohlédl, aby jí připomněl, že má vystavit obličej posledním paprskům odpoledního slunce. Ujistil ji, že všichni muži považují opálenou pleť u žen za neslušnou a odpornou. Holly poslušně zaklonila hlavu. Byla ochotna udělat cokoliv, jen aby se vyhnula dalšímu používání kopřiv. Její pokožka žíznivě nasávala teplé sluneční paprsky.

Když slunce zapadlo a na obloze se objevil měsíc, byla už Holly k smrti unavená. Zadek už téměř necítila a prsa ji bolela při každém pohybu. Gavenmore však zřejmě neměl v úmyslu na noc zastavit. Víčka jí těžkla a nakonec se bezmocně svalila na koňskou šíji. V té chvíli jí už bylo všechno jedno.

Gavenmore a ten muž, kterému říkal Carey, zpomalili. Dojela je a její kobylka se nozdrami téměř dotýkala zadků jejich koní. Zřetelné slyšela Careyho slova.

„Proboha, Austyne, to chceš jet celou noc?”

Manželovu odpověď naštěstí nezachytila.

„…nejlepší bude vyhrnout jí sukni a mít to rychle za sebou.” Holly věděla, že by ji tato odpověď měla znepokojit, ale byla natolik unavená, že ani nevěděla proč.

„…všechny ženy… stejně ve tmě…”

„To se tedy mýlíš, chlapče. Znám nejméně jednu ženu, kterou bych si s žádnou jinou nespletl. Nikdy. Ani kdybych byl slepý.”

Holly si smutně povzdechla. Tatínek ji vychoval, aby byla jen o něco víc než jen nádherná trofej. Nepatřila k ženám, které by mohly probudit vášeň v takovém muži, jako je Gavenmore.

Zatímco upadala do spánku, pocítila žárlivost k ženě, která byla natolik chytrá, že si dokázala získat nestálé srdce jejího manžela.

Austynovi se na tváři objevil smutný úsměv, když spatřil svou spící nevěstu. Přestože její kůň už asi půlhodiny stál v kapradí, stále ještě v sedle spala. Povadlý věneček se jí svezl až k nosu.

Cavenmore se jí musel obdivovat a zároveň měl pocit viny. Varovala ho, že neumí jezdit na koni, a jen díky svému odhodlání vydržela tuto trestnou výpravu, kterou pro ni připravil. Vlastně ani nezastavil kvůli ní, ale ze strachu, že stará chůva spadne z koně a zláme si kosti.

Vykroutil ji ze ztuhlých prstů opratě. Možná to ani nebylo odhodlání, co ji drželo v sedle, pomyslel si smutně, ale strach. Možná se obávala dnešní noci stejně jako on. Zatímco se Austyn postaral o koně, Carey postavil mezi nízkými borovicemi stan a pak se diskrétně vzdálil, aby pomohl připravit tábor Hollyinu služebnictvu.

Když Austyn sundával svou ženu ze sedla, všiml si, že si během cesty sedla obkročmo, což dokazovalo, že je nejen odhodlaná, ale i rozumná. Tak se zdá, že jeho ženuška má více kladných vlastnosti než předpokládal. Bůh ví, že zdravého rozumu není nikdy dost.

Uchopil ji do náručí a znovu se podivil, jak je lehká. Její široké boky a zadnice ho netížily tak, jak se dalo očekávat. Když kráčel ke stanu, zavrtěla se a při tulila se k němu. Austyn se zamračil. Opět pocítil nevysvětlitelné nutkání chránit ji a starat se o ni.

Majetnicky svou ženu objal, když před sebou spatřil kněze, který se vynořil z hustého porostu.

„Dobrý večer, pane,” pronesl pobožně Nathanael, ale v očích se mu lišácky zablesklo.

„Přišel jsem si poslechnout večerní modlitbu své paní. Tento každovečerní rituál ji velice uklidňuje.”

Austyn nemel z knězů nikdy strach. Zadíval se na schoulenou postavu ve svém náručí a řekl: „Jak vidíš, tvá paní je naprosto klidná.” Pokračoval v chůzi a kněz mu musel uvolnit cestu. Když došel až ke stanu, otočil se a pronesl mírným hlasem:

„Nedělej si starosti, bratře. Jsem její muž a postarám se, aby se jí dobře usínalo.” Austyn vstoupil do stanu a zjistil, že se stal oběti další léčky. Proklatý Carey a jeho poetická duše! Jeho sluha přeměnil skromný stan na erotický budoár, který by uspokojil i sultána a jeho harém.

Jediná louč osvětlovala místnost slabým světlem. Prostor, kde bylo rozloženo provizorní lůžko, se téměř utápěl ve tmě.

Austyn svého sluhu podezíral, že to neudělal proto, aby vytvořil intimní atmosféru, ale proto, aby ho ušetřil pohledu na nahou nevěstu.

Poklekl, aby ji položil na karmínově rudou pokrývku, vycpanou vysokou vrstvou borového jehličí, a málem vykřikl, když zjistil že jeho přítel ozdobil chladný aksamit čerstvými kvítky divokých violek. Jejich těžká vůně jako by se vysmívala jeho krvácejícímu srdci, jež nemělo klidu od chvíle, kdy se v zahradě setkal s neznámou kráskou.

Kdyby ji měl dnes v noci v náručí, tento stan by se opravdu proměnil v budoár rozkoše. Již před několika hodinami by oznámil konec dnešní cesty a poprvé by se s ní miloval v paprscích zapadajícího slunce. Sesbíral by z její vlhké pokožky křehké okvětní lístky violek a vychutnal by si každičký kousek jejího nádherného těla.

Vášnivými polibky by umlčel výkřiky rozkoše a vnikl do jejího panenského těla. Přirážel by tvrdě a hluboko tak dlouho, až by z jejích rtů splynula přísaha, kterou už žádný jiný muž nikdy…

Austyn se kousl do rtu. Vzpomněl si na své prokletí, kvůli němuž by ho láska ke krásné ženě nevyhnutelně vedla k sebezničení. Dokonce ani v představách se nedokázal zbavit žárlivosti, která mu sžírala duši. Nevěsta v jeho náručí se zavrtěla, jako by cítila náhlou krutost jeho sevření.

Položil ji do hedvábného hnízda a ignoroval vlastní vzrušení. Pootevřela rty a spokojené oddechovala. Zmatený Austyn se k ní sklonil a zhluboka se nadechl. Jak je možné, že její dech voní, když má tak zkažené zuby? Přejel si jazykem po rovném okraji svého chrupu a uvažoval, jestli by ji urazil, kdyby jí daroval z větvičky vyřezávaný kartáček, kterým by si mohla čistit zuby.

S krátkými řasami, vrhajícími stín na trudovité líce, vypadala zranitelně. Malé pěstičky měla zaťaté, jako by i ve spánku byla připravena bránit se. Věnoval letmou pozornost jejím do masa okousaným nehtům, ale nemohl odolat nutkání dotknout se jejích vlasů. Natáhl ruku a hned ji zase stáhl zpátky, zmatený tím, jak se třese.

„Je to tvoje žena, blázne,” zamumlal. „Máš plné právo se jí dotknout.”

A tak se jí dotkl, přejížděl jí dlaní po vlasech a ke svému překvapení zjistil, že na omak nepřipomínají ovčí rouno, ale jemné kachní peří. Dojat tímto objevem uchopil jeden pramen mezi palec a ukazovák a promnul ho.

Vyrušilo ho slabě zakňourání. Sjel pohledem dolů a zjistil, že jeho nevěsta na něj vytřeštěně hledí a chvěje se pod jeho nejistýma rukama jako vyplašený koloušek.

9

Holly už došla k závěru, že její manžel je nebezpečný muž, ale dokud nespatřila jeho nestřežený úsměv, netušila, jak nebezpečný vlastně je. Na čele se mu objevily mělké vrásky a dokonce i drsné vousy jako by mu změkly. Dostala neodolatelnou chuť natáhnout ruku a dotknout se jich, přejíždět po nich konečky prstů tak dlouho, až najde odvahu vyhledat hladké a teplé rty pod nimi.

Úsměv mu zmizel z tváře, když se zahleděl do jejích očí. V obličeji se mu zračil úžas a touha. Pak se zamračil stejně jako tehdy v zahradě, chytil ji za ramena a mírně s ní zatřásl.

Holly si byla jistá, že odhalil její lest, a zavřela oči. Ze všech sil se snažila nemyslet na to, co ji čeká.

„Máš sestru?”

Překvapeně otevřela oči. Neočekávaná otázka ji překvapila.

„Ne.”

„Tedy sestřenici? Nebo tetu? Nějakou příbuznou, která má stejnou barvu očí?”

„Tetu? Sestřenici?”

Holly byla ještě omámená spánkem, a tak jí chvíli trvalo, než si uvědomila, na co se jí vlastně Austyn ptá. Když jí došlo, že se zcela určitě snaží zjistit totožnost ženy, jež mu překazila schůzku s milenkou, ulevilo se jí.

„Ó, ano! Mám hromady sestřenic a tucty tet! A taky neteře. A všechny mají fialkové

oči. Mezi ženami rodu Chastelů je to naprosto běžné.” Překvapeně nadzvedl obočí.

„Na turnaji jsem žádnou takovou ženu nezahlédl.”

Holly se rozzlobila. Dala mu přece odpověď, jakou si přál, a on se přesto odvážil pochybovat. „Možná tě oslepila záře tatínkova zlata,“ odsekla.

Pustil ji a zamyšleně si mnul bradu. „Možná. Nebo jsem se příliš dlouho díval do slunce.” Posadil se na paty. Jeho mohutná postava zaplnila téměř celou místnost. Holly si přitáhla kolena k hrudi a podle svého zvyku si chtěla namotat na prst pramen vlasů. Došlo jí, že tento pramen a všichni jeho kamarádi zůstali na podlaze její komnaty v Tewksbury. Dlaní si přejela po ostříhané hlavě a zmatené se zamračila. Zdálo se jí to, nebo ji Gavenmore opravdu hladil po zbytku jejích vlasů? Podívala se na zem. Dostala strach, že ji nezradila barva očí, ale záblesk nejistoty v jejích hlubinách.

Austyna manželčina plachost překvapila. I po probuzení vypadala velice bezbranně. Pažemi se pevně objímala kolem kolen, jako by chtěla vztyčit neproniknutelnou baštu. Již poněkolikáté ho napadlo, proč ji vlastně její otec vydal do rukou cizince, který by si s její chabou obranou lehce poradil. Mohl by jí „vyhrnout sukni a mít to rychle za sebou”, jak mu neotesaně poradil Carey.

Chlípné pokušení mu zatemnilo mozek. Ta žena je jeho manželka, nebo snad ne? Proč by tedy nemohl uspokojit svůj hlad mezi jejími ochotnými stehny? Když už nic jiného, ulevil by chtíči, který ho tolik trápil. Možná, že kdyby zavřel oči a dotkl se jí, mohl by snít…

Austyn věřil, že se už zbavil všech duchů, ale ta žena ze zahrady ho stále pronásledovala. Cítil hebkost jejích vlasů, kořeněnou vůni exotické myrhy na její

světlé pokožce, toužebnou jemnost jejích rtů, jež se plaše rozevřely pod jeho dotykem. Z úst mu unikl bolestný sten.

Holly trhla hlavou. Manžel měl pevně zavřené oči, jako by mu tělem projela nesnesitelná bolest. Závistivě se zadívala na jeho tmavé husté řasy, zatáhla ho za rukáv a poprvé se odvážila oslovit ho křestním jménem. „Sire Austyne? Nejsi nemocný? Bolí tě tvé zranění?”

Jakmile otevřel oči, Holly pochopila, že ne jemu, ale jí hrozí nebezpečí. Souboj s Eugenem nebyl nic ve srovnání s bitvou, která se odehrávala v jeho hlavě. Oči mu planuly ohnivým žárem a vysmívaly se jejímu strachu. Holly došlo, že pokud Gavenmore rozhodne v její neprospěch, ztratí víc než jen pouhé šaty.

Postavil se. Jeho široká záda zaclonila louč. Holly připadalo ironické, že stín může být jejím spojencem a zároveň i nepřítelem. Až jí Gavenmore násilím roztáhne strnulá kolena, neuvidí vycpávky našité pod sukní. Nevšimne si ani slz, neslyšně kanoucích po jejích tvářích.

Nebude žadonit o něžnost či trpělivost. Kdyby totiž vyhověl její prosbě a začal ji líbat a hladit, bylo by jen otázkou času, kdy jeho zkoumavé ruce odhalí její podvod a změní se v kruté a trestající nástroje. Má jedinou možnost. Třást se ve stínu a čekat, až se na ni vrhne jako medvěd na čerstvou srnčí kýtu. Jeho chladný hlas ji natolik vylekal, že se téměř rozplakala. „Neoženil jsem se s tebou s čistými úmysly, paní.” Holly propadla panice. Uvědomila si, že se zbavila všech zbraní, které by mohly zmírnit jeho hněv. Neměla hedvábné řasy, nádherné kadeře, hladké tváře.

Úpěnlivě ho chytila za nohu. Lýtkový sval pod jeho kalhotami byl jako z ocele. Vytryskl z ní zoufalý proud slov. „Neměla jsem v úmyslu tě oklamat, pane, opravdu ne. To jen jedna neškodná lež vyvolala další lži, a dříve, než jsem si to stačila uvědomit, jsem ztratila přehled o pravdě.” Otočila k němu prosebnou tvář a doufala, že si všimne zářících slz v jejích očích. „Potrestej mě, pane, ale smiluj se nad Nathanaelem a Elspeth. Je sice pravda, že Nathanaelovi by výprask neuškodil, ale Elspeth je stará žena a bití by nevydržela.”

Austyn se pokusil uvolnit z manželčina sevření, ale setkal se s takovým odporem, že ji raději nechal být ze strachu, aby jí neporanil prsty. Zatřásl nohou, ale ona se ho držela jako klíště.

„Co to, proboha, plácáš, ženská?” zeptal se. Trhnul sebou tak prudce, že se ho musela pustit, jinak by ji za sebou táhl po zemi.

Klekla si. „Plácám? Tak já jsem plácala?”

„No jistě. Opravdu si myslíš, že mlácení knězů a stařen patří mezi mé hříchy?”

„Hříchy? Mé hříchy?” opakovala po něm. Vítězně se usmála. „Aha! My mluvíme o tvých hříších!”

Austyn se zamračil. Když se takto tvářila, byla tak škaredá, až vypadala téměř hezky.

„A za jaký hřích pykáš dnes večer, pane? Mohu hádat? Nelíbím se ti. Bojoval si o mne jen kvůli věnu.“ Její veselý smích ho překvapil. „Ostatně jako všichni ostatní účastníci turnaje.“

Austyn odkryl vchod do stanu a zahleděl se do tmy. „To by mě tolik netrápilo.“ Holly přešla radost. „Jaký strašný skutek jsi udělal, že ti ani Bůh nemůže odpustit?“ zeptala se tiše.

Měsíc ozářil Austynův profil. „Přísahal jsem ti lásku a mé srdce už přitom patřilo jiné.“

Holly si oddechla, ale smích, který jí unikl z úst, zněl neupřímně. „Zdá se, že neznáš zvyky dvorské lásky, pane. Nehodí se, aby muž sliboval oddanost své vlastní ženě.“ Z pochopitelných důvodů ho nemohla zahrnout příklady nesčetných slibů lásky a oddanosti, které slyšela z úst ženatých mužů. „Pokud by ses měl oženit se svou milou, připravil by ses o vzrušení ozdobit si její pentlí kopí na turnaji, či pro ni napsat verš na důkaz své cudné lásky.“

Pevně sevřel čelisti, což Holly chápala jako důkaz, že jeho city k oné neznámé ženě až tak cudné nejsou. Z pláště vytáhl jakýsi malý předmět. Holly by ráda ukojila svou zvědavost. Dárek od jeho milé? Nějaká vzpomínka na jejich lásku? Připadalo jí nemožné, že by takový divoch byl tak sentimentální, aby nosil u srdce podobný suvenýr.

„Odpusť mi, paní, řekl chraptivě, „ale dnes v noci nemohu být tvým manželem. Bez ohledu na vaše anglické zvyky nepatřím k mužům, kteří dokáží spát se ženou a myslet při tom na jinou.“

„Ani tehdy, když se jedná o vlastní manželku?“ Slova z ní vylítla rychleji, než si stačila uvědomit co vlastně říká. Kristepane, co to dělá? Zve ho do postele?

Schoval tajemný předmět zpátky do pláště a podíval se jí přímo do očí. „Především tehdy, když se jedná o vlastní manželku.“ S těmi slovy opustil stan a zanechal ji samotnou.

Holly se svalila na lůžko. Měla by být štěstím bez sebe, že ji Austyn opustil, ale místo toho pocítila nespokojenost. Svěřila se mu se svým podvodem a zjistila, že i on před ní něco skrývá. Jeho necitlivé přiznání bylo výsměchem její bezvýznamné lsti a kvůli němu se nyní cítila tak špatně jako ještě nikdy.

Přetočila se na břicho. Ani chladivý aksamit nezklidnil její rozpálené tváře. Ze strachu, že by se její manžel přece jen vrátil, se neodvážila svléknout šaty a spát nahá, jak by si tolik přála. Jemný okvětní lístek violky ji polechtal na nose. Podrážděni ho uchopila a přidržela proti světlu.

Zdá se, že srdce jejího manžela patří jiné ženě, stejně jako vášnivý polibek tehdy v zahradě. Neznámá bolest jí sevřela žaludek. Holly nechápala, co se s ní děje. Ještě nikdy nezažila odmítnutí, vždycky stačilo natáhnout ruku a kterékoliv srdce bylo její. Neklidně se otočila na záda. Nezbývalo jí nic jiného, než hlodání v břiše přidat hladu. Nepřítomně se zahleděla do stropu. Ani si neuvědomovala, že nervózními prsty trhá drobný květ violky na malé kousíčky.

10

„Elspeth!“

Austyna probudil pronikavý výkřik z neklidného spánku. Vyskočil na nohy a vytasil meč, přípraven bránit vedlejší stan před hordou Angličanů, nebo před nějakým jiným strašlivým nepřítelem, který byl původcem toho nelidského výkřiku.

„Elspeth!“

Ulehčeně spustil meč. Uvědomil si, že výkřik vychází ze stanu. Není to ledy žádná krvežíznivá divoženka, která si přišla pro jejich hříšné duše, ale jen jeho žena, volající svou chůvu.

Carey a kněz se vypotáceli z borového mlází. Nathanael měl v ruce krucifix jako by se chystal odhánět nadpřirozené bytosti zatímco Carey si připravoval luk a šíp.

Austyn ho rychle šťouchl do luku, dříve než mohl někoho postřelit. „Uklidni se, Carey. Žádní Angličané nás nenapadli.“

Carey si prohrábl rozčepýřené vlasy a stále ještě lapal po dechu. „Angličané? Myslel jsem si, že tě napadla smečka vzteklých psů.“

Kněz se zachvěl a divoce se rozhlížel kolem sebe. „Psi? Myslel jsem si že jsou to démoni.“

„Elspeth!“

Žádné ujišťováni jim nepomohlo. Při tomto dalším výkřiku opět všichni zbledli. Austyn se instinktivně chopil meče.

Carey vykřikl a udělal krok vzad, když Austynova žena vystrčila hlavu ze stanu. Celtu měla omotanou kolem krku, takže vypadala jako bez těla.

„Byl bys tak hodný a zavolal mou chůvu, pane?“ zeptala se sladce a zamrkala na Austyna. .Potřebuji pomoci s oblékáním.”

„Bude mi ctí, pani,” procedil Austyn mezi zuby. Zavolal by i Belzezuba, jen aby

předešel tomu nesnesitelnému rámusu.

Ani se nemusel namáhat, protože se mezi stromy objevila nahrbená postava stařeny. Pod paži nesla něco, co vypadalo jako šaty. Když spatřila Austyna, střežícího stan s mečem v ruce, vykřikla a málem své zavazadlo upustila.

Uklonila se a s třesoucí bradou promluvila: „Nebude vám vadit, když projdu, pane? Zdálo se mi, že slyším, sladký hlas své paní…“

Ze stanu se vynořila štíhlá paže a vtáhla stařenu dovnitř. Carey hleděl na místo, kde ještě před chvílí stála, a pak si všiml rozloženého pláště, ležícího u jejich nohou. Strčil do něho palcem nohy a smutně potřásl hlavou. Uvědomil si, že Austyn nespal v budoáru, který pro něho s takovou láskou připravil. I Nathanaelovi došlo, co se stalo, a na úzkém obličeji se mu objevil vítězoslavný úsměv.

Holly nahrbila záda a předla jako spokojená kočka. Dlaněmi si masírovala osvobozená ňadra. Paprsky ranního slunce procházely stěnou stanu a teplými prsty ji hladily po nahé pokožce.

„Ach, Elspeth,“ zasténala. „Nejsem si jistá, jestli to ještě vydržím.“

Holly by s velkou chutí ještě spala, ale pokušení strávit několik drahocenných chvil se svou chůvou bylo silnější.

Elspethin ustrašený posunek směrem ke zválenému lůžku zchladil Hollyinu nevinnou radost. „Stačil by jeden pohled na vaše ploché bříško a pružné poprsí a vsadím se, že vás váš manžel nenechá spát samotnou už ani jednu noc.”

Při těchto slovech padl na stěnu stanu Austynův stín. Holly si pažemi stydlivě zakryla nahá prsa. Její manžel netrpělivě pochodoval kolem stanu už déle než hodinu a každých pár kroků ji připomínat že čas běží.

Holly si se smutkem uvědomila, že to znamená konec dnešní svobody, rozpažila ruce a dovolila Elspeth, aby jí zavázala ňadra. Když chůva skončila, vzala nádobu s popelem a vetřela jej do vlasů svých paní, zakrývající tak jejich lesk.

Pak jí podala zrcadlo a Holly si nakreslila knírek doufajíc, že se podobné triky stanou zbytečnými v okamžiku, kdy slunce spálí její jemnou pleť.

Před stanem se ozvalo netrpělivé zakašlání. Elspeth vypadlo zrcadlo z ruky a dopadlo na kovovou nádobu.

Austynův hlas byl plný předstírané trpělivosti. „Pokud se chceš ještě najíst, má paní, je nejvyšší čas vylézt ze stanu.”

Holly měla strach, aby nevnikl dovnitř, nebo jim nestrhl stan nad hlavou. „Rychle, Elspeth! Podej mi šaty!” zasyčela.

Holly si stahovala spodničku přes boky, zatímco jí Elspeth přetahovala přes hlavu broskvově zbarvené šaty, které jí kdysi tak ladily s pletí. Smutně si povzdechla, upravila si sukni a podívala se přes rameno, jak jí vzadu sedí.

Elspeth si mnula ruce. „Je to trochu křivé, paní. Měla jsem málo času.”

„Nedá se nic dělat,“ řekla Holly a sáhla po zrcadle.

Víc než padnoucí sukně ji teď zajímalo jídlo. Nejenom že ji stále trápila bolest břicha, ale navíc se rozhodla, že pokud se jí podaří přibrat, nebude už více potřebovat vycpané sukně.

Kriticky se prohlédla v zrcadle a neuniklo jí, že se při pádu poškodilo. Dlouhá prasklina teď rozdělovala její obraz na dvě poloviny.

Austynův stín se znovu objevil na stěně. Holly odložila zrcadlo, vzdorovitě si nanesla kapku myrhového oleje do důlku pod krkem a zlomyslně zavolala: „Už jdu, pane.”

Austyn jen taktak že neucukl, když jeho žena vyšla ze stanu. Jasné ranní slunce k ní bylo nemilosrdnější než měkké odpolední paprsky. Podráždění, jež cítil, když na ni čekal vystřídala lítost. Musí to pro ni být strašný pocit vypadat takto po věčnosti, kterou věnovala úpravě zevnějšku.

Ke svému překvapení však zjistil, že jeho žena je se sebou naopak náramné spokojená. Úsměv, který mu věnovala, byl téměř koketní. „Říkal jsi něco o jídle, pane? Umírám hlady. Už jsem se bála, že mě chceš umořit k smrti.”

„Samozřejmě že ne. Ale včera jsme zastavili tak pozdě…” Austyn už litoval svého včerejšího přiznání. Sdělil jí své tajemství jen proto, že měl strach, aby nezranil její city. Nechtěl, aby si myslela, že s ní odmítá spát jen kvůli jejímu vzhledu. Zvedla nosík nahoru a dychtivě nasála vůni pečínky. „Nikdy není pozdě na ukojení hladu, pane. Ani brzy.” Nadzvedla si sukni, odhalila štíhlé kotníky, až příliš drobné k jejímu tělu a rychle odcupitala směrem k jídlu.

Austyn nejistě sledoval její nemotorné pohyby. Byl by přísahal, že tu nápadnou vypouklinu měla včera na pravém boku. Jeho pozornost vyrušila jakási vůně. Nebyl to příjemný zápach pečícího se masa, ale těžko definovatelné aroma. Nechápavě zakroutil hlavou. Zdálo se mu, že ode dne, kdy poprvé uslyšel jméno Tewksbury, ho začínají šálit smysly.

Austyn začal znovu proklínat onen osudný den ve chvíli, kdy se společně s Careym opírali o strom a zachmuřeně pozorovali, jak Holly pojídá už třetí porci studeného masového koláče. Seděla na zemi s roztaženýma nohama a sukni měla rozloženou kolem sebe jako síť, která měla zachytit každý kousek jídla, jenž unikl její pozornosti. Zatím do ní spadlo jen několik drobků. Austyn začínal chápat, jak se jí podařilo vypěstovat na tak drobné kostře tak mohutné tělo.

Ze zajíce, kterého Carey zastřelil a upekl, zbylo jen pár ohlodaných kostí. Austyn fascinovaně sledoval, jak se jeho žena cpe. Bylo to obdivuhodné, ale její nenasytnost nepostrádala jistou dávku elegance. Jedla jako někdo, komu je naprosto jedno, že ho někdo pozoruje, nebo se naopak kritickým pohledům ostatních vysmívá. Jeho pohled zvláště upoutaly Hollyiny našpulené rty, když s neuvěřitelnou zaujatostí vysávala mastnotu z každého prstu.

„Panebože,” ozval se Carey, když se Austynova žena zakousla do dalšího koláče.

„Takto hltat jsem ještě nikoho neviděl. Cpe se jako kůň.”

„Dostávám strach, že se pustí i do mého koně. Ještě štěstí, že do večera budeme na hradě Gavenmore, jinak bychom snad zemřeli hlady.”

„Nebo by nás snědla,” zamumlal temně Carey.

Po několika hodinách cesty v doprovodu manželky už Austynovi představa takového konce nepřipadala tak hrozná. Sotva ujeli pár mil, Austyn začal podezírat zlomyslného skřítka, že mu v noci vyměnil jeho trpělivou nevěstu za nesnesitelnou harpyji.

Když právě nefňukala, stěžovala si na nesnesitelné horko. Když si nestěžovala na horko, vyžadovala zastávku, aby se mohla najíst. Nebo napít vody z pramene. Nebo si odskočit do křoví. Když právě neměla žádné nesmyslné požadavky, nadávala na rozjezděné brázdy na úzké cestě. Nebo jí vadil nerovný terén. Nebo zase ponurá velšská krajina.

Její soustavné stěžování neobtěžovalo jen Austyna, ale dráždilo i ostatní. Když ji Gavenmore bezděčně oslovil „Ivy” poté, co se již potřetí zeptala, jak dlouho ještě pojedou, celá skupinka včetně bázlivé chůvy se otočila a opravila ho výkřikem:

„Holly!”

Ustoupil jim, ale neubránil se nadávce. Jízdu na koni mu dnes znepříjemňovala neutuchající erekce, vyprovokovaná myrhovou vůní, kterou neustále cítil ve vzduchu. Domníval se, že Rhiannon navždy zmizela z jeho života, ale zřejmě si jen našla nový, ďábelštější způsob mučení.

Když stoupali do prudkého skalnatého kopce, Carey se objevil po Austynově boku.

„To je ale tyran, co? Už se nedivím, že se jí chtěl otec zbavit. Měl by ses okamžitě vrátit do Tewksbury a požadovat více zlata.”

Austyn pokrčil rameny. Snažil se působit lhostejným dojmem, ale ve skutečnosti měl strach, že udělal strašnou chybu. „Výchova má velký vliv na povahu lidí. Její otec jí zřejmě splnil každé přání, jen aby jí vynahradil ošklivý vzhled.”

Carey se ohlédl za sebe. „Jaká škoda, že za svou snahu nezískal nic jiného než ošklivého rozmazleného fracka.“

„Možná, že až dospěje, trochu se zklidní.”

„Pokud ji ovšem dříve nezaškrtíš.” Stačil jeden Austynův zamračený pohled a Carey zbledl. „Kristepane, Austyne, omlouvám se. Vůbec mi to nedošlo.”

Austyn se na něho usmál. „Nemusíš se omlouvat. Každý přece ví, že Gavenmorovy muže vyprovokuje k vraždě něco silnějšího než jen pouhé řečí.” „Sire Austyne? Sire Austyne, už tam budeme? Za chvíli zapadne slunce a já dostávám pořádný hlad.”

Při zvuku Hollyina hašteřivého hlasu se Austyn zakabonil a zasyčel: „Tak nevím, jestli jsem nemluvil unáhleně…”

Holly se ještě nikdy necítila tak špatně. Jízda v horském terénu byla nepohodlná a následkem neustálého vrtění ji jedna z vycpávek tlačila do kostrče. Poslušně nastavovala celý den obličej slunečním paprskům a tváře ji nyní pálily jako čert.

Z přemíry jídla se jí nafouklo břicho a kromě toho se jí chtělo spát. Přesto stále cítila jakousi prázdnotu v žaludku. Nervy měla napnuté k prasknutí.

První polovinu cesty byla jako na trní, protože očekávala, že se odněkud vynoří horda vražedných Velšanů, a během druhé poloviny pojala ještě temnější podezření, že Gavenmore žádné bojové oddíly nemá. To by ale znamenalo, že se tatínek vzdal zbytečně snadno.

Nikdo se neodvažoval ji oslovit. Naposledy to zkusil krátce po poledním jídle Nathanael. Dojel ji se svým oslíkem a zamumlal: „Výborná strategie, dítě. Nic neodradí muže lépe než hubatá žena.”

Holly ho obdařila zničujícím pohledem. „Nemám nejmenší tušení, o čem mluvíš.”

Ať se snažila jakkoliv, nemohla odtrhnout pohled od manželových širokých zad. Zatím byl ohromně tolerantní, ale Holly se bála, že s ní brzy ztratí trpělivost. Zvláště až odhalí její podvod. Když projížděli pod stromy a zamířili k zalesněnému kopci, Elspethina obava, že budou zamordováni a jejich těla budou hnít v lese, už nezněla tak nepravděpodobně, jako když se kolem nich rozprostírala anglická rovina.

Holly pozorně sledovala okolí a hledala aspoň nějaké rozptýlení a únik od vlastních truchlivých myšlenek. Velšská krajina jí připadala stejně cizí jako okolnosti, do kterých se neúmyslně dostala. Nad hlavou se jí tyčily staré duby, které se ani v nejmenším nepodobaly pružným břízám a jilmům z Tewksbury. Přes husté listoví nepronikl ani sluneční paprsek, v lese bylo šero a vlhko. Mechový koberec tlumil dusot koňských kopyt.

Hollyina představivost se rychle přizpůsobila temnému kouzlu lesa. Místo hrdelního trylku jakéhosi neznámého ptáka slyšela lstivý chechtot divoženek, vysmívajících se jejímu trápení. Šumění vodopádu jí připomínalo Panovo pískání na flétnu, lákající panny do záhuby. Pokřivené kmeny trnek a olší na ni posměšně hleděly jako tváře poutníků, kteří se před nimi odvážili vkročit na posvátnou půdu lesa.

Když dorazila ke svahu, zachvátila ji panika. Až teď si uvědomila, jak daleko zaostala za ostatními. Ti se už brodili přes tmavý potok, který jim křižoval cestu.

Holly zalitovala, že si nepřehodila jednu nohu přes koňskou šíji, ještě když byla na rovině, popohnala zvíře a ze všech sil se snažila udržet v sedle.

Když kobylka vběhla do hluboké vířivé vody, Holly přeběhl mráz po zádech. Zpanikařila, upustila opratě a rozkřičela se na celé kolo.

Vyplašený kůň začal couvat. Holly si nebyla jistá, jestli se vzpamatovala už při pádu do vody, nebo až když ucítila ledový chlad. V jeden okamžik ještě hystericky vřískala a během druhého mlčky zírala na neškodný proutek, který považovala za jedovatého pavouka.

Kolem bylo naprosté ticho. Holly se otočila a spatřila ostatní, jak nehybně stojí na svahu a hledí na ni, jako by spadla z nebe a ne z koně.

Dokázala by přehlédnout výsměšný výraz, který se Carey snažil zamaskovat diskrétně zdviženou rukavicí. Mohla by tolerovat Nathanaelovo chechtání a dokonce i fakt, že Elspeth - její věrná, milovaná Elspeth - zadržovala smích tak usilovně, až z nedostatku vzduchu začínala rudnout. Co ale nedokázala snést, byl naprostý nezájem v očích jejího manžela. Bylo naprosto jasné, že jediné, co k ní cítí, je lítost, a Holly si připadala ještě hloupější, než doopravdy byla.

Zabořila prsty do bahnitého dna a přepadl ji náhlý záchvat stesku po domově. Nepřála si nic jiného než ležet ve své posteli vTewksbury. Toužila po svých vlasech, řasách, dokonalé pleti. Chtěla svého tatínka. A úplně nejvíc jí scházela maminka. Probudila se v ní touha, kterou tolik let potlačovala, až zcela zapomněla na její schopnost stáhnout jí hrdlo a vehnat slzy do očí.

Zadusila hlasitý vzlyk a zatímco čekala, až se objeví první slza, která jako dokonalá perla skane po její líci, napadlo ji, že už nemusí plakat jako dáma. Kolem nebyli žádní nápadníci, připraveni osušit jí oči, žádný učitel, který by jí vytýkal červený nos, ani tatínek, jenž by jí vyčinil, že sobecky dává volný průchod svému neštěstí.

Když si to uvědomila, Holly Felicie Bernadetta z Chastelu, lady z Gavenmoru a nejkrásnější žena celé Anglie zaklonila hlavu a propukla v pronikavé kvílení.

11

„Panebože, nemůžeš ji nějak zastavit?”

I kdyby Austyn znal odpověď na prosebnou otázku, Carey by si musel dát ruce z uší, aby ji slyšel. Austyn a jeho společníci sedali na koních jako zmrazení a hleděli na nevěstu střídavě vyděšeně a nevěřícně. Zvířata netrpělivě přešlapovala, připravena vyrazit kupředu.

Austyn jim naprosto rozuměl. Sám by se nejraději zachoval stejně. Žil v bláhové naději, že mu jeho manželka bude oporou, že s ním bude společně sdílet starosti a povinnosti. Nyní mu však došlo, že má na ramenou další břímě. A navíc ještě proklatě hlučné.

Zaklonila hlavu a bučela jako čerstvě narozené tele. Po tváří jí stékaly obrovské slzy. Austyn by ještě nedávno tvrdil, že lidská kůže nemůže zářit jasněji než její spálené líce, ale Hollyin nos předčil všechna očekávání. Měl barvu zralé maliny. Ze všeho nejvíce připomínala malého vzteklého trolla.

Její dětinské kvílení by ho mělo rozzlobit, ale Austyn si nemohl nevšimnout žalostného tónu, skrytého v hlasitém nářku.

Jako by ze sebe právě v tuto chvíli dostávala vše, co se v ní za cely život nahromadilo.

„Kristepane, Austyne, dělej něco,“ prosil Carey. „Uklidni ji. Nabídni jí kapesník. Jdi a pohlaď ji po… po…” - rychle se snažil najít vhodnou část těla - „rameni.”

Austyn byl připraven zakročit. Ladně seskočil z koně a řekl: „Jeď s ostatními napřed. Neotáčejte se, ať už uslyšíte cokoliv.”

Kněz a chůva spustili křik.

„Prosím, laskavý pane,” volala Elspeth a hrozilo nebezpečí, že se každým okamžikem rozpláče. „Nebuďte na ni hrubý. Má paní je jemné stvoření.”

Austyn nevěřícně nadzvedl obočí. Její jemná paní kolem sebe právě mlátila oběma

pěstičkami, až voda stříkala vysoko k nebi.

„Chtěla říct,“ vložil se do toho kněz a nervózně se zadíval na Austynovy ruce v rukavicích, „že naše paní je natolik křehká, že by nemusela vydržet bití, proto vás prosíme…”

„A dost!” zařval Austyn.

Všichni včetně Careyho se stáhli o krok dál.

„Jediný člověk, kterého tady uhodím, bude ten, kdo se mě ještě opováží obvinit z úmyslu bít svou ženu. A teď už jeďte.” Otočil se ke Careymu. „Pokud se některý z nich otočí, propíchni ho šípem.”

Carey a chůva poslechli jeho rozkazu a vyrazili vzhůru do prudkého kopce. Jen kněz se držel vzadu a vrhal přes rameno zamyšlené pohledy. Austyn se zamračil. Knězův majetnický přístup k jeho ženě ho provokoval.

Připadalo mu, že se Hollyin pláč nepatrně zklidnil. Sundal si boty a rukavice, vstoupil do potoka a dřepl si kousek od ní. Lokty se opřel o kolena.

Holly zavřela oči a nadechla se k dalšímu zakvílení. Vtom ucítila něčí přítomnost. I

přes ucpaný nos cítila svěží mátovou vůni. Manžel.

Zakuckala se, otevřela napuchlé oči a spatřila podivný výjev. Sir Austyn z Gavenmoru klidně dřepěl uprostřed divokého potoka.

Povzbudivě se na ni usmál. „Už se cítíš lépe, Ivy?”

Jeho slova ji urazila. Smutek se proměnil ve výbuch vzteku. „Jmenuji se Holly, ty hlupáku! Holly! Copak jsi tak hloupý, že si ani nejsi schopen zapamatovat, jak se tvá žena jmenuje?”

Byla tak vzteklá, že si neuvědomovala možné důsledky svého chování. Bahno, které svírala v dlani, mu mrštila přímo do obličeje.

S překvapením si uvědomila, že se cítí lépe. Mnohem lépe. Jako by ze sebe shodila ohromný balvan, který ji tížil na prsou. Její objev však přisel v nevhodný okamžik. Možná by dokázala potlačit smích, kdyby se Gavenmore netvářil tak legračně. Když viděla, jak překvapené mrká očima, rozesmála se na celé kolo. Ukazovala na něho prstem a svíjela se v záchvatu smíchu.

Vyskočil z vody a vrhl se k ní. Přestože Holly viděla, že se na ni řítí stokilový Velšan, nedokázala se přestat smát, stejně jako před chvílí nemohla přestat kvílet.

Couvala před ním jako rak a očekávala, že ji uškrtí. Místo toho ji uchopil do náruče. Ze sukně jí crčela voda, ale musela se ho chytit kolem krku, pokud nechtěla znovu skončit v ledovém potoce.

Zachvátila ji panika, když se na břehu posadil na plochý kámen a donutil ji sednout si mu na klín. Nejraději by se mu vysmekla, ale měla strach, že by odhalil smotky látky, kterými měla vycpanou sukni. Neměla tedy na vybranou. Musela se opřít o Austynovu širokou hruď a zůstat sedět na jeho klíně, který byl pohodlnější, než byla ochotná přiznat.

V naprostém tichu vyndal Gavenmore z tuniky suchý kapesník a namočil jej v potoce. Holly předpokládala, že si otře zablácené čelo, ale místo toho jí začal velmi jemně omývat obličej. Zavřela napuchlé oči a z úst se jí vydral nedobrovolný slastný sten. Studená voda měla nebeské účinky na její sluncem sežehlé tváře.

Když znovu otevřela oči, Austyn vytahoval z malé kožené kabely drobnou bylinu. Jeden lístek jí přiložil k ústům.

Odtáhla se a podezíravě vyhrkla: „Není to jedovaté?”

Usmál se. „Jed není pro Gavenmory dostatečně rafinovaná zbraň.” Ukousl si lístek a stonkem jí přejel po rozevřených rtech.

Holly by snědla i bolehlav, jen aby předešla dalšímu nevhodnému laškování. Prudce odkousla jeden lístek a jen taktak, že se nezakousla do jeho prstu. Začala žvýkat a v ústech ucítila podivnou neznámou chuť. Neznámou, ale přitom tak důvěrně známou. Známou jako vůně dechu jejího muže. Známou jako lechtivý dotek jeho vousů. Známou jako chuť jeho polibku.

Holly se mu zadívala na rty a znovu zauvažovala, jak asi vypadá jeho obličej pod plnovousem.

„Libavka,” řekl. „Výborná na svěží dech a čisté zuby”

Jeho slova ji vrátily zpátky do reality. Nebyla už tou ženou, kterou líbal tehdy v zahradě. Její zuby už nebyli sněhobílí oři z Eugenovy oslavné písně, ale zahnědlé pahýly. Pevně sevřela rty. Poprvé se za svůj vzhled zastyděla.

„Takže ty se jmenuješ Holly, je to tak?” zeptal se a kapesníkem si otíral bláto z obličeje.

„Ano. Říká se, že jsem byla počata pod keřem podobného jména v hradní zahradě.”

Austyn se na ni překvapeně zadíval. Zdá se, že není jediný muž, který podlehl kouzlu oné zahrady. „Podle tvého chování bych si spíše myslel, žes byla počata pod trnkou.”

Zamračeně si ho změřila. „Lepší být zplozena pod trnkou, než vytesána z necitlivého dubu.”

Krása jejích očí mu vyrazila dech. Bylo to, jako když člověk rozbije mechem porostlý kámen a uvnitř najde diamant. Pochyboval, že si to Holly uvědomovala, ale jednou rukou se ho držela kolem krku a navíjela si pramen jeho vlasů okolo štíhlého prstu. Bylo to natolik intimní gesto, že mu přeběhl mráz po zádech.

„Proč si myslíš, že jsem necitlivý? Protože jsem tě nevytáhl z vody, nepřehnul přes koleno a nenaplácal ti na zadek, jak by sis zasloužila? Nebo je to jen proto, že jsem ti nevěnoval dostatečnou pozornost, po které tak zoufale toužíš?”

Hleděla přímo před sebe a pevně stiskla rty. „Jsi nejneotesanější muž, jakého jsem kdy potkala. O tvoji pozornost nestojím.”

„A ty jsi ta nejneupřímnější dívka, co znám.” V očích se jí podivně zalesklo. „A teď mi řekni, proč jsi byla tak nešťastná?”

Sklonila hlavu. Austyn si přál, aby ten pohyb neudělala. Mohl nyní pozorovat jen její odhalenou šíji. Na rozdíl od nečisté pleti v obličeji měla na krku pokožku smetanově bílou a porostlou jemnými chloupky. Austyn pocítil neodolatelnou touhu políbit ji. Přemohl se a snažil se zapamatovat si, že musí objednat hedvábí na závoje.

„Byla jsem nešťastná, protože mi bylo smutno po mamince,“ přiznala se.

Austyn se zamračil. Není divu, že tak vyváděla, když ji vytrhl z matčina náručí.

„Včera jsem hraběnku nikde neviděl. Byla snad nemocná?”

„Ne. Je mrtvá. Umřela, když mi bylo pět.” Holly se na něho znovu upřeně podívala.

„Musím ti připadat jako blázen, když tak vřískám kvůli duchovi. Austynovi vůbec nepřipadala jako blázen. „Pamatuješ si na ni?”

„Ne tak dobře, jak bych chtěla. Někdy mi připadá, že postupem času se mi vzpomínky na ni pletou dohromady.”

„Ke mně čas tak milostivý nebyl. Má matka zemřela již před dvaceti lety, ale já si pořád pamatuji každý detail. Její hlas. Úsměv. Jak skláněla hlavu, když zpívala.” Sklopil zrak, aby neviděla hořkost v jeho očích. „Bůh ví, že jsem si přál zapomenout.” Holly si stále ještě pohrávala s jeho vlasy. „Byla na tebe zlá?”

„Nikdy,” vykřikl a zadíval se jí do očí.

Nesnesl by, kdyby nad ním projevila lítost, ale nemohl odolat půvabnému gestu, s jakým mu vzala kapesník z ruky a otřela zbytek bláta ze spánku. Přistihl se, že nekouká na její oškubané vlasy a řídké řasy, ale na lákavé rty.

Věřil, že zatímco ji bude mít na klíně, žár v jeho rozkroku uhasne, ale její laskavý dotek ho zasáhl jako blesk. Austyn vyskočil na nohy a zachytil ji za loket, aby nespadla zpátky do potoka.

Z obavy, aby si nevšimla jeho vzrušení, zamířil rychlým krokem ke koním. „Dost bylo lelkování, má paní. Musíme si pospíšit, abychom dojeti do Gavenmoru ještě před západem slunce.”

„Výborně, pane,” odpověděla a do hlasu se jí vloudil kousavý tón. „Doufám, že dorazíme do tvého sídla dříve, než umřu hlady.”

Pokud byl někdo překvapen, když Austyn a Holly dorazili, nedal to ani v nejmenším najevo. Holly seděla za svým manželem a její kobylka běžela za nimi na provaze. Začínalo se stmívat a navíc právě vyjížděli z lesa na větrem šlehaný kopec, a tak nikomu nepřipadalo divné, že si Nathanael přetáhl přes hlavu mnišskou kápi. Holly zjistila, že ji manželova široká záda chrání před spoustou nepříjemností. Protože seděla za ním a objímala ho kolem štíhlého pasu, nemusela se obávat, že odhalí její vycpanou sukni. Tatínek jí nikdy nedovolil zúčastnit se honu, ani se jen tak bezcílně projíždět krajinou, a tak si až nyní mohla vychutnat radost z jízdy. Větřík jí cuchal vlasy a navíc objevila, že když se opře o Austynova záda, může si na chvíli i zdřímnout.

Když se probudila, ucítila ve vzduchu jakési napětí. Musí být blíže řeky, než si myslela. Slunce již zapadlo a okolní krajina se zahalila do různých odstínů šedi. Vyklonila se, aby lépe viděla, a uvědomila si, že to nebyla vůně řeky, co ji probudilo, ale napětí, jež vyzařovalo z Austynova mohutného těla. Tmavé vlasy mu poletovaly ve větru a ve tváři měl nepřítomný výraz.

Sledovala jeho pohled upřený na rozeklanou skálu, tyčící se nad stříbřitou vodní plochou. Vykulila oči a pak rychle zamrkala. Určitě se jí to zdá! Z omylu ji vyvedl Elspethin překvapený výkřik.

Na skále trůnil hrad, obehnaný vysokými pískovcovými hradbami. Cimbuřím ozdobené věže pyšně čněly do výše.

„Tvůj domov?” zeptala se. V krku měla sucho.

„Ano,” odpověděl temně. „A tvůj také, má paní.”

Holly hlasitě polkla. Nebyla to hrubá pevnost, jakou očekávala.

„Pane Bože,” vydechl Nathanael ohromeně. „To je jeden z hradů, které nechal postavit králův otec v marné naději, že se mu podaří zkrotit tvrdohlavé velšské divochy…” Austynův pohled ho umlčel. Okrajem kutny si přeleštil krucifix.

Holly nechápala, jak je možné, že chudý rytíř vlastní tak nádherný hrad. Vzpomněla si na útržky vět, které zaslechla během turnaje - kdysi býval neuvěřitelné bohatý… přišel o hraběcí titul… zavraždil.

„Hyjé!” vykřikl Austyn bez varování a pobídl koně ke cvalu.

Holly se ho pevně chytla kolem pasu. Zapomněla na zlomyslné pomluvy a snažila se udržet v sedle. Ostatní byli nuceni následovat je. Holly by přísahala, že manžela k domovu nepoháněla netrpělivost, ale rozhodnutí rychle se zbavit něčeho nepříjemného.

Pocítila zvláštní rozjařenost, když se tmou řítili k hradu. Možná to způsobil čerstvý vzduch nebo pravidelný běh Austynova koně, ale Holly si každopádně nedokázala představit že by byla někde jinde, než přitisknutá k manželovým zádům. Skryta za jeho tělem mohla beze strachu nastavit tvář větru.

Sjeli dolů z kopce a blížili se ke skále. Holly vehnal vítr slzy do očí, ale přesto nedokázala odtrhnout pohled od hradu Gavenmore, přilepeného k vápencové hoře. Na půli cesty ke skále si Holly uvědomila že s hradem není něco v pořádku. Z masivních hradeb, které měly chránit svůj poklad zbyly v přední časti hradu jen trosky a k nebi se tyčila rozbitá věž vytvářející proti tmavnoucí obloze strašidelnou siluetu.

Hrad tedy nebyl neproniknutelnou pevností, ale výtvorem nějakého snílka, který jej opustil ještě před dokončením. Holly při pohledu na tu zpustlou krásu krvácelo srdce.

Když začali stoupat do táhlého kopce směrem k rozevřenému chřtánu, který měla zakrývat železná brána, Austyn zpomalil.

Minuli trosky strážního domku, jehož prázdná okna na ně hleděla jako oči slepce. Holly přeběhl mráz po zádech a nevědomky se ještě více přitiskla k Austynovi.

První věc, kterou spatřila, když vjeli dovnitř, byl plevelem a břečťanem zarostlý kamenný hrob. Austyn mu nevěnoval jediný pohled, ale Holly se za ním otočila. Byla zvědavá, kdo byl pohřben na tak významném místě a proč nebyl uložen k věčnému spánku v rodinné kapli.

Ráda by se na to zeptala Austyna, ale působil tak nepřístupným dojmem, že se ho neodvážila oslovit. Ani v nejmenším nepřipomínal muže, který si ji posadil na klín a jemně jí otíral slzy z tváří.

Sbírala odvahu k otázce, když vtom jí kolem ucha proletěl šíp a cosi ji srazilo k zemi silou katapultovaného kamene.

12

Holly se zhluboka nadechla. V hlavě jí hučelo a nedokázala odhadnout, zda byla sražena padajícím stromem, nebo zda přes ni přeběhlo stádo losů. Před očima měla mlhu, ze které se postupně vynořovaly trsy trávy. Až tehdy si uvědomila, že obrovský předmět, který ji tlačí tváří k zemi, je tělo jejího manžela. Jen díky Austynovým vycvičeným reflexům a soudnosti neskončila po tomto manévru s rozdrcenými kostmi.

Cítila na šíji jeho mátový dech. Nejprve se zpod něho chtěla co nejrychleji vyvléknout. To jí však znemožnil neúprosný tlak manželových štíhlých boků. Tehdy si všimla, že se jí při pádu vyhrnula sukně a nyní dělila Austynovy slabiny a její zadek jen jemná látka spodničky a jeho kalhoty. Překvapeně rozevřela oči. Nejenom, že Austyn nenosil v rozkroku vypolstrované kalhoty, on ani žádné polstrování nepotřeboval. Neodvažovala se ani dýchat a zatlačila bradu hlouběji do chladivé trávy.

Trhla sebou, když se z jedné věže ozval hlasitý křik. „Vy proklaté pijavice! Špinaví výběrčí daní! Můžete se hned vrátit domů a vyřídit svému zpropadenému králi, že já mu do jeho anglické truhlice přispívat nebudu. Tady je Wales a Walesem zůstane, dokud můj duch neopustí toto staré tělo!“

Austyn zvedl hlavu a vykřikl: „Šetři šípy i slovy, starouši! Já…“

Kolem nich prolétl další šíp. Austyn přitiskl ústa k Hollyinu uchu. „Zůstaň na zemi.

Ať se děje cokoliv, zůstaň ležet na břiše.“

Kdyby to nebylo tak absurdní, Holly by snad i přísahala, že dříve, než prudce vyskočil na nohy, se rty lehce dotkl její šíje. Nejraději by ho stáhla zpátky na zem, ale nebyla by schopna říct, jestli to udělala kvůli jeho nebo svému bezpečí. Bez ochrany manželova těla se cítila jako nahá, ale on vypadal ještě zranitelněji, když odvážně kráčel do středu nádvoří a nabízel své srdce jako terč lukostřelci na věži.

„Otče, to jsem já, Austyn,” vykřikl pevně. „Vrátil jsem se domů.” Z koně, za kterým se choulil Nathanael, strhnul brašnu plnou zlata a vítězně ji zvedl do výše. „A donesl jsem tolik zlata, že se už nikdy nebudeš muset bát Eduardových výběrčí daní!”

Chvíli bylo napjaté ticho. Holly zadržovala dech. Překvapilo ji, jak moc se bojí, aby z ní další šíp neudělal vdovu.

Ale z věže se ozvalo jen nesmělé odkašlání, následované vzdalujícími se kroky. Nathanael vylezl zpoza naloženého koně, zatímco Carey pomáhal Elspeth na nohy. Austyn spustil brašnu k zemi. Viditelně se mu ulevilo.

„Takto nadšeně vítá tvůj otec všechny hosty?” zeptala se Holly a postavila se. Nathanael se na ni varovně podíval a Holly si upravila neposlušnou sukni dříve, než se Austyn stačil otočit.

„Bud ráda, že jsem schoval olej, než jsem odjel. Vařící olej je otcova oblíbená zbraň.” Austyn si unaveně prohrábl vous.

Vypadalo to, že se nacházejí na hlavním nádvoří, vydlážděném kameny a obehnaném chalupami a hospodářskými staveními. Stavitel tohoto hradu marně doufal, že se nádvoří navždy stane tepajícím srdcem celé stavby. Nyní však spalo, jako by bylo očarováno nějakým záhadným kouzlem, které si podmanilo celou skálu.

Byla již úplná tma a nad hlavami jim poletovali netopýři. Aspoň nemusí mít strach, že se jí zamotají do vlasů, pomyslela si Holly a postoupila o několik kroků k Austynovi.

Železná vrata zaskřípěla a objevil se váhavý zástup obyvatel hradu. Několik z nich neslo hořící pochodně. Jeden za druhým vycházeli z budovy a vypadali jako dvacetičtyřnohý drak s dvanácti hlavami. Oheň jim osvětloval vystrašené obličeje.

Holly bezděčně ustoupila o krok dozadu. Jak je možné, že přežila svatbu s mužem, který vzbuzoval ve vlastních lidech takovou hrůzu? Přeběhl jí mráz po zádech.

Od davu se oddělil holohlavý muž. „Vítejte doma, pane. Zdá se, že vaše cesta byla úspěšná.”

Austyn ho přátelsky poklepal po rameni. „Ano, Emrysi. Přivedl jsem vám novou paní. Neříkal jsi snad, že už je načase?”

Hollyin zmatek vzrůstal. Sluhové obklopili Austyna, jako by u něj hledali ochranu. Všichni se ho radostně dotýkali, vítali ho, povzbuzovali. To na ni vrhali vystrašené pohledy. Když tedy nemají strach z Austyna, napadlo ji, znamená to, že se boji jí!

Její podezření se potvrdilo, když ji Austyn vytáhl ze stínu. Několik mužů a žen klopýtavě ustoupilo. Jakýsi stařík si dokonce dovolil jejím směrem vyslat znamení, jako by odháněl ďábla.

Pochodeň jí nemilosrdně ozářila obličej. Holly přemohla touhu zakrýt si dlaněmi zdevastovanou tvář. Místo toho se narovnala a v celé své výši byla připravena čelit posměchu, který bude zcela určitě následovat. Austyn ji objal kolem pasu.

Všichni překvapeně vydechli.

„Pane Bože,” ozval se ženský hlas. „Je překrásná!”

„Ano,” souhlasil s ní jeden z mužů a na znamení úcty si sundal klobouk. „Ještě nikdy jsem neviděl dokonalejší dámu. Vypadá jako panenka!”

Holly byla jejich reakcí naprosto zmatená. Tlačili se kolem ní a s nadšenými výkřiky se dotýkali jejích oškubaných vlasů, zablácených šatů, spáleného nosu. Stařec, který na ni před chvíli zahrozil prstem, dokonce poklekl a políbil jí okraj sukně. Nathanael a Elspeth překvapeně otevřeli ústa.

Holly za svůj krátký život přijala už řadu komplimentů, ale takto uctívána ještě nikdy nebyla. Nedokázala pochopit jejich podivné chování. Copak jsou všichni slepí? Tázavě se podívala na Austyna. Tvářil se vážně, ale oči mu překvapeně zářily.

„Dovolte mi, abych vám představil svou nevěstu a novou paní z Gavenmoru - lady” - na okamžik zaváhal -„Holly.”

Usmál se na ni tak, až jí poskočilo srdce. Překvapeně se zasmála.

„Gwyneth? Gwyneth, jsi to ty?”

Austynovi zmizel úsměv ze rtů a po tváři mu přeběhl stín. Na nádvoří bylo ticho jako v hrobě. Sluhové ustupovali shrbené postavě, která se plížila od věže a mířila přímo k Holly.

Muž zvedl třesoucí se ruku a dotkl se jejího obličeje. „Gwyneth?” zeptal se znovu.

„Jsi to ty?”

Holly si uvědomila, že kouká do očí, které vypadaly naprosto stejně jako oči Austyna, až na to, že věkem ztratily svůj lesk. Starcův vrásčitý obličej lemovala stříbrná hříva.

Austyn mu položil ruku na rameno. „Ne, otče, to není Gwyneth. To je moje nevěsta.”

„Nevěsta,” zopakoval zamyšleně stařec. Holly si uvědomila, že Austynův otec není jen potrhlý, ale že je blázen.

Austyn se nedíval upřeně na svého otce, ale na Holly. Obával se, že drzého cizince obdaří nějakou nadávkou.

Holly uchopila oběma dlaněmi starého muže za ledovou ruku. „Jmenuji se Holly, pane,“ řekla a mile se na něj usmála. „Jestli mi dovolíte, abych vám říkala otče, možná mě po nějaké době budete považovat za svou dceru.”

Když tentokrát Holly zachytila Austynův pohled, záhadný výraz v jeho očích jí téměř zlomil srdce.

„Ano, ano, náš pán je mazaný. Vystrašil nás k smrti, když zmizel, a on to udělal jen proto, aby se mohl oženit s nejkrásnější dívkou celé Británie. Hned bych mu za to dala jednu za ucho jako tehdy, když byl ještě chlapec. Ale teď váží o čtyřicet kilo víc než já. Však uvidíme, možná to stejně udělám!”

Holly následovala Winifred, manželku Emryse ab Madoca, tmavými chodbami, které vedly do její komnaty. Nechtělo se jí říkat, že by tato žena potřebovala židli, aby dosáhla na Austynovu bradu, nemluvě o uchu. Její plavé vlasy by prozradily, že je Careyovou matkou, i kdyby ji Holly při příjezdu neviděla líbat a štípat svého syna do tváří. Žena štěbetala jako vrabec, ale kolébala se úzkými klenutými chodbami jako tlustý šedivý holub.

Holly byla za její veselou společnost vděčná. Elspeth a Nathanael zůstali u kuchyňského krbu a dopřávali si dušeného masa. Hollyin žaludek se při pohledu na jídlo převrátil. Dávala přednost Winifredmu štěbetání před drkotáním vlastních zubů, když si představovala svoji budoucnost jako Austynova žena.

„Naše rodina slouží Gavenmorovým už několik generací. Můj manžel Emrys je pánův komorník, ale já jsem ta, kdo nosí klíče.”

Slabé cinkání, které se ozvalo, když stoupaly po točitém schodišti, potvrzovalo její pyšná slova.

„A co otec sira Austyna?” zeptala se Holly. „Všimla jsem si, že ne otce, ale jeho syna nazýváte pánem.”

Winifred smutně potřásla hlavou a prstem si poklepala na čelo. „Starý pán to nemá v hlavě v pořádku od doby, co mu zemřela paní. Obávám se, že lepší už to nikdy nebude. Polovinu dne nadává na krále a po druhou půlku hledá po hradě svou milovanou Gwyneth.”

„To je opravdová tragédie,” ozvala se Holly a vzpomínala, jak i její tatínek ze smutku málem přišel o rozum.

Hrad Gavenmore působil smutně. Holly byla z Tewksbury zvyklá na prostorné chodby a vzdušné komnaty s prosklenými okny a velkými dveřmi. Zabedněná okna a úzká dvířka tohoto starého hradu na ni hleděla ze tmy jako zlomyslné oči. Z nástěnných svícnů vlály jako roztrhané závoje pavučiny.

Careyova matka před sebou nesla lojovou svíci, která jim osvětlovala nepravidelnou dlážděnou podlahu, ale pokaždé, když se plamen zachvěl, Holly zadržela dech ze strachu, že kvůli průvanu zůstanou za chvíli ve tmě. Oddechla si, když Winifred zaclonila plamínek dlaní. Právě procházely kolem schodišťové šachty, která mířila nahoru do tmy.

Pronikavý ženský nářek prořízl těžký vzduch. Holly se hrůzou postavily vlasy a

zůstala nehybně stát.

Winifred se na ni přes rameno povzbudivé usmála. Holly došlo, že se zase jednou nechala unést svou představivostí na úkor zdravého rozumu. Sáhla si na rozbušené srdce a přinutila se k pohybu. Netrpělivě čekala na Winifredino vysvětlení, že ten zoufalý výkřik nebyl nic jiného než vítr svištící po chodbách.

„Toho hluku si nevšímejte, dítě. To je jen pánova babička.”

„Babička? Copak ona ještě žije?” Holly se nervózně ohlédla zpátky k šachtě a snažila se vypočítat ženino stáří. Milovala klasickou literaturu, ale Nathanael pokládal její mozek za nedostatečný ke studiu mužských věd, ke kterým patřila i matematika.

Winifred nesouhlasně mávla rukou. „Kdepak. Ta ubohá žena skočila z věže poté, co ji tam manžel zavřel za to, že flirtovala s pěvcem.” Spiklenecky se na Holly ušklíbla.

„Někteří lidé říkají, že to udělala ze sklíčenosti, ale já tvrdím, že to bylo z nudy. Koneckonců být deset roků sama ve věži, to je hodně dlouhá doba.”

Holly ještě stále přemýšlela nad smutným osudem Austynovy babičky, když se ozval ohlušující řinkot řetězů. Zakryla si uši a odkryla je, až když rámus zcela utichl.

Těžce polkla a s nadějí se podívala na Winifredinu klidnou tvář. Uvolněný řetěz z padacího mostu? Netopýři ve zvonici?

Winifred zakroutila hlavou a pronesla smutným hlasem: „To byla nevěsta pánova praprapradědečka.”

Holly nemusela být Pythagoras, aby si vypočítala, že tato paní z Gavenmoru nemůže být mezi živými. „Předpokládám, že ani tato žena nezemřela přirozenou smrtí,” namítla nesměle.

„To máte pravdu. Starý Caradawg z Gavenmoru ji nechal upálit na hranici na hradním nádvoří.” Winifredin hlas se změnil ve spiklenecký šepot. „Tvrdil, že je jeho žena čarodějnice, ale říká se, že její jediný prohřešek byl ten, že ukázala kotník, když nasedala do nosítek. Ale už jsme tady! Přikázala jsem komorným, aby vaši komnatu připravily.”

Žena otevřela masivní dubové dveře a postrčila Holly dovnitř. Poklepala ji na bradu a řekla: „Bílé paní si nevšímejte. Pokud není úplněk, ani o ní nevíte.”

S těmito uklidňujícími slovy zabouchla Winifred Holly dveře přímo před nosem. Několik dlouhých minut hleděla Holly mlčky do dveří a obávala se, že na ni za zády čeká nějaké strašidlo. Už kdysi slyšela, že Velšané jsou pověrčiví, ale až teď pochopila proč. „Vzpamatuj se, děvče,” zašeptala a pak se přinutila otočit.

Úzkým oknem na protější straně místnosti dovnitř nakukoval kulatý měsíc Holly vymrštila ruku k ústům. Málem vykřikla. Nebyla si jistá, co by jí vystrašilo více - zda noční návštěva bílé paní, nebo jiné dámy z rodu Gavenmorů.

Svíčka, osvětlující komnatu, zablikala, jako by se vysmívala jejímu strachu. Na nízké komodě stála nádoba s teplou vodou a vedle ležel lněný ručník. Její osobní věci byly na hromádce v rohu. Malby na popraskaném strope byly oloupané a vybledlé, ale Holly přesto rozeznala pastorální výjev zobrazující skupinku dovádějících štěňat a pasoucích se ovcí. Při pohledu na širokou hedvábím potaženou postel se jí začaly zavírat oči. Komnata byla vybavena tak, aby poskytla unavenému poutníkovi dokonalé pohodlí.

Holly toužila svalit se na lůžko. A proč by vlastně neměla? Manžel jí přece dal jasně najevo, že s ní nehodlá sdílet lože. Že dává přednost prchavé vzpomínce na jistou

krásnou dámu před tělesnou láskou s vlastní manželkou. V jeho očích viděla takovou touhu, vedle které hladové pohledy jejích nápadníků vypadaly jako vzdálená ozvěna vášně. Austyn se k ní sice chová překvapivě tolerantně, možná i laskavě, ale jeho srdci i posteli vládne jiná žena.

Holly se rozhodla nepodlehnout vlně melancholie. Rychle si přetáhla přes hlavu šaty i spodničku a uvolnila stažená ňadra. Přidala do vody několik kapek vzácného myrhového oleje, smyla si popel z vlasů, opláchla tvář i tělo a nakonec se natáhla po zrcadle, aby si prohlédla svůj odraz v rozbitém skle.

Zdálo se jí, že se jí konečky lesklých vlasů zase začínají kroutit. Jazykem si přejela po zubech. Tmavé skvrny už skoro zmizely. Zítra musí poslat Elspeth a Nathanaela do lesa na ořechy. S povzdechem odložila zrcadlo. Cítila se rozpůlená jako odraz v zrcadle. Na jedné straně se jí ulevilo, že unikla manželovým milostným požadavkům, ale na druhé straně ji nedostatek jeho zájmu urážel.

„A co jsi čekala, ty hloupá huso?” zeptala se sama sebe, když se trochu uklidnila a zamířila k posteli. „Že nadzdvihne tvoji škaredou masku, objeví tvou vnitřní krásu a odpřísáhne ti věčnou lásku?”

Zasmála se a vklouzla pod drsnou lněnou pokrývku. Po dlouhé době se zase cítila být sama sebou. Zabořila hlavu do polštáře. Odmítala si připustit svoji největší obavu - že totiž Austyn nadzvedne její masku a pod ní nenajde vůbec nic.

Příští ráno zamířila k travnatému srázu, kde, jak jí řekl Emrys, měla najít svého manžela. Rozhodla se ho zeptat na strašidelné historky, které slyšela od Winifred.

Aspoň že už nemá v ústech chuť, jako by lízala brusný kámen. Když se probudila, zjistila, že dočervena spálená kůže přes noc zhnědla. Byla si jistá, že tato barva odradí každého muže, jenž obdivuje bledou pleť, a proto si tentokrát ani nenakreslila knírek.

Holly obešla kopec a spatřila nějakého muže klečícího na břehu křišťálového jezírka. Na sobě neměl ani plášť, ani tuniku. Byl teplý den a svalnaté tělo muže se lesklo potem. Holly cítila, jak jí po čele stékají kapičky potu. Ovívala se dlaní, ale stejně nemohla popadnout dech.

Asi na něco stoupla, protože se muž postavil a otočil se jejím směrem. Až teď si všimla, že mladík má dohladka vyholenou tvář. Představa, že bude přistižena, jak hledí na cizího muže, ji vystrašila. „Promiňte, pane,” zablekotala. „Bylo mi řečeno, že tady najdu sira Austyna…”

Zmlkla v půli věty. Muž si právě opláchl mýdlovou pěnu z obličeje a Holly zjistila, že celý její život nebyl nic jiného než krutá a zlomyslná lež.

13

Hollyina první vzpomínka patřila milým tvářím rodičů sklánějících se nad kolébkou.

„Podívej se na maminku, kráááásné miminko,” žadonila maminka a pohladila ji po hedvábných kudrnách.

„Ty jsi tatínkův malinký andělíček,” vrkal tatínek a lechtal ji po saténové pokožce pod bradičkou tak dlouho, dokud ho neodměnila radostným smíchem.

Brzy se k jejich obličejům přidaly další a všichni na ni koukali, štípali ji do růžových tvářiček, cvrnkali do zvednutého nosíku, hladili po hedvábném bříšku. Maminka ji odmítala pevně stahovat do peřinky, jak bylo zvykem, se slovy, že by to byl hřích schovávat tak nádherné ručičky a nožky.

Matka se každou chvíli otočila na své hosty s otázkou: „No řekněte, není naše Holly nejkrásnější tvoreček, jakého kdy Bůh stvořil?”

Všichni jí nadšeně přizvukovali a oči jim zářily obdivem. Nakláněli se nad kolébkou v naději, že se na ně Holly usměje.

„Lháři,” zamumlala Holly a couvala od muže u jezera. „Všichni to byli lháři. Prokletí neupřímní lháři.”

Muž na ni překvapeně hleděl. „Má paní? Co se děje? Stalo se něco?” Spustil lněný ručník a odhalil mokrou chlupatou hrud. Holly si dobře pamatovala, jak se jí tehdy v zahradě dotýkala. Udělal krok jejím směrem.

Zastavila ho odmítavým gestem ruky. Zdálo se, že pochopil, co se může stát, pokud neuposlechne jejího rozkazu. Holly třeba skočí ze srázu do divoké řeky.

Hollyini nápadníci jí lhali. Tatínek jí také lhal. Dokonce i milovaná maminka jí lhala. Nikdy nebude nejkrásnějším stvořením na světe, pokud bude žít sir Austyn z Gavenmoru.

Jeho krása se ani v nejmenším nepodobala afektovanému půvabu Eugena z Leggetu, ani chlapeckému šarmu Careyho ab Madoca. Jeho vzhled byl ztělesněním dokonalé mužské krásy. Vypadal jako anděl vyhnaný z nebe za to, že se odvážil vystrnadit lásku k Bohu ze srdce každé pozemské ženy, která na něho pohlédla.

Ježatý plnovous byl pryč, takže už nemohl zakrývat ostře řezané čelisti a ďábelský důlek ve tváři. Také knír, který bránil v pohledu na krásně tvarované rty jako stvořené k líbání, zmizel.

Holly se ve své naivitě domnívala, že se Gavenmore věkem blíží spíše jejímu otci než jí, ale teď, když se oholil, omládl o několik desítek let. I kdyby jí vrazil do srdce nůž, nemohl by ji už více ranit.

Musela být bledá jako stěna, protože se na ni ustaraně podíval a řekl: „Není ti špatně, paní?”

Ano, je jí špatně! Je jí špatně z vlastní hlouposti. Je jí spatně z toho, že ji zradilo vlastní srdce. Užírá se zlobou, která je nesmyslná a nespravedlivá. Měla chuť se vrhnout na toho bastarda a ze všech sil do něho bít pěstmi. Toužila stáhnout si živůtek, odhalit prsa v celé jejích nádheře a zakřičet: „Podívej!”

Chtěla ho oběma rukama uchopit za tváře, přitáhnout si k sobě jeho svůdné rty a líbat ho až do skonání světa.

Dříve než mohla udělat nějakou hloupost, otočila se k němu zády. Ale i když pevně zavřela oči, stále ho před sebou viděla, jak stojí na okrají srázu a vítr si pohrává s jeho vlasy.

Austyn pocítil velkou lítost, když hleděl na úzká ramínka své ženy. Ještě nikdy neviděl nikoho tak strnulého a přitom tak křehkého. Měl dojem, že jeden jeho dotek by stačil, aby se rozsypala na kousky. Zachoval se jako idiot! Melo ho napadnout, že až Holly spatří jeho oholenou tvář, ještě více si bude uvědomovat svou ošklivost.

Postavil se těsně za ni. Přejel jí dlaní po rameni, ale ona ucukla.

Austyn si bezmocně mnul ruce. „Promiň mi to, má paní. Neměl jsem v úmyslu tě zranit.”

Prudce se otočila. Na kratičký okamžik viděl jen její rozzlobené fialkové oči a broskvovou pleť, nevnímal oškubané vlasy a zkažené zuby. „A co jsi měl tedy v úmyslu, pane? Upálit mě na hranici na hradním nádvoří? Smést roztříštěné zbytky mého těla z dlažby pod severní věží?”

Chtěl si prohrábnout plnovous, ale uvědomil si, že už žádný nemá. „Vidím, že tě Winnie seznámila s historií Gavenmoru, co?”

„Pouze s rodinným zvykem vraždit vlastní ženy, nebo je dohnat k sebevraždě. Za jak dlouho asi bude můj neklidný duch bloudit chodbami hradu Gavenmore, šustit suchým věnečkem z modrých zvonků a kvílivě varovat další Gavenmorovu nevěstu?”

Austyn se při té představě zachvěl. Věděl lépe než ostatní, jak strašidelně umí Holly kvílet. „Nemusíš se bát o svůj život. Za všechny ty nešťastné náhody je zodpovědná…” Zarazil se, protože si uvědomil, že jeho slova obsahují ostnaté dráty, které by mohly znovu ranit její city.

Ale už bylo pozdě. Plnovous, který dříve ukrýval jeho myšlenky, byl pryč a jeho zrádná tvář ho prozradila. „Vášeň?” zeptala se jemně. „Žárlivost?” Podívala se mu přímo do očí. „To se mi tedy ulevilo, pane, že ani jeden z těchto citů nám dvěma nehrozí.”

Otočila se a hrdě zamířila dolů k hradu. Austyn sledoval její kolébavou chůzi a v srdci ucítil neznámou bolest.

Byl tak zabrán do myšlenek, že ani neslyšel Careyho, který se k němu hnal chodníčkem od řeky. V jedné ruce držel na provaze navlečené ryby. „Slyšíte mě, pane, ptám se, jestli jste neviděl sira Aus…” Překvapeně upustil svůj náklad na zem.

„Kristepane, Austyne, cos to udělal?”

„Zachoval jsem se jako naprostý idiot,” bezmyšlenkovitě odpověděl Austyn. Odložil ručník a dýku a natáhl se na kámen pro košili. „Právě jsem pošlapal citlivé srdce své paní.”

„A to ještě není ani poledne. Ale já se ptal na tvůj plnovous.” Carey otřel zbytek mýdla z Austynovy tváře. „Ještěže jsem zapomněl, jak jsi hezký, jinak bych se s tebou oženil jako první!”

Austyn ho lehce chytil za bradu a zatřásl s ním. „Můj obličej byl vždycky dobrý jen k tomu, aby přitahoval právě ty ženy, kterým jsem se chtěl vyhnout.“

Carey si smutně povzdechl. „Krásné ženy. Nádherné ženské bytosti s jemnýma alabastrovýma rukama a růžovými rty nedočkavé …” Má vi nad tou představou rukou.

Austyn si přes košili přehodil rudý plášť. „Teď, když jsem ženatý a chráněný před takovým nebezpečným pokušením, myslel jsem si, že se mohu oholit.”

Carey se ušklíbl. „Bůh ochraňuj ženu, která by se dostala do rukou tvé nevěsty. Ta malá potvůrka by jí vytrhala vlasy, až by vypadala stejně jako…” Sklopil zrak.

„Promiň.”

Austyn uchopil do dlaně suvenýr, který nosil na srdci od oné památné noci v zahradě, a pozorné si jej prohlížel. „Má manželka je stejné zvláštní. Zdá se, že vůbec není žárlivá. Mám dojem, jako by se nepovažovala za hodnou věrnosti.” Před očima měl stále její houpavou chůzi. Úplně zapomněl na pramen ve své ruce. „Když jsem jí řekl, že moje srdce patří jiné…!”

„To žes jí řekl? Copak ses zbláznil? Ženy si upřímnosti necení.”

Austyn zaúpěl. „Urazil bych ji, kdybych lhal. Kdybych jí neřekl pravdu, mohla by si myslet, že se mi” - teď zase on na okamžik sklopil zrak - „hnusí.”

„No dobrá, ale teď své upřímnosti lituješ, je to tak? A rád bys svou ženu získal zpátky?”

Austyn litoval že nemá vous, jenž by skryl ruměnec, který se mu rozlil po obličeji. V srdečních záležitostech mu nezbývalo nic jiného než se poklonit Careyově moudrosti. Přivádět ženy do extáze uměl už jako mladík, ale o dvoření nevěděl zhola nic. Nikdy to nepotřeboval.

„Pokud mi chceš doporučit další verše oslavující její krásu, tak rovnou říkám ne,” zasténal. „To bych se od ní raději nechal propíchnout vlastním mečem, než abych zopakoval ten debakl.”

Carey bezděčně zvedl dýku, a zatímco přemýšlel, jak nejlépe vyjádřit svou myšlenku, poklepával si rukojetí do našpulených rtu. „Ženy, a novomanželky především, rády dostávají dárky. A rády kolem svých mužských protějšků skáčou. Projev té dívce trochu náklonnosti. Dovolil jí, aby ti něco zašila.”

„Zašila? Ale já nic roztrhaného nemám. Tvá matka…” Austyn uskočil když viděl, jak se na něho Carey vrhá s nožem v ruce.

Jedním máchnutím paže mu rozpáral plášť a jen taktak, že ho nepíchl do žeber. Austyn se na svého společníka nevěřícné podíval. „O co se tu snažíš? Chceš, aby mi musela zašívat kůži?”

„To jen v nejhorším případě. Jsem si jist, že se najde spousta oblečení, které potřebuje vyspravit.” Carey ho chytil za rameno. „Mysli, člověče. Ta dívka během svého života příliš dvoření nezažila. Stačí, když jí věnuješ pár tretek, a je tvoje.”

Holly hleděla na Austynovy dárky a vzteky soptila.

Když utekla ze srázu před tím krásným mladíkem, vydávajícím se za jejího manžela, několik hodin bezcílně bloudila hradem. Obloukem se vyhnula jen tmavému schodišti vedoucímu do strašidelné věže. Dvakrát měla pocit, že za sebou slyší šouravé kroky, ale když se otočila, nikoho neviděla. Asi krysy, pomyslela si hořce, nebo výplod jejího mozku.

Po poledni se uchýlila do své komnaty a na komodě objevila stříbrný tác. Na něm leželo několik vzácných dárků: Malá replika dýky, ne větší než její malíček, jejíž dřevěná čepel byla vybroušena do ostré špičky, cínová dózička plná čerstvých aromatických bylinek a jemný hedvábný závoj, utkaný snad z pavoučích sítí.

Holly postupně zvedala každý předmět a nedůvěřivě si je prohlížela. „Závoj, aby se mi pán nemusel dívat do obličeje. Bylinky, aby mi nepáchlo z úst. A nožík na čistění zkažených zubů. Jak velkorysé.”

Někdo zaklepal na dveře. Holly k nim zamířila s napřaženým párátkem v ruce, jako by to byla nějaká smrtící zbraň. Měla neodolatelné nutkání propíchnout manželovo neotesané srdce.

Za dveřmi stála Winifred a v náručí nesla hromadu šatů. Doklopýtala k posteli a vyklopila na ni celý svůj náklad. Ulehčeně si vydechla. „To je od pána, paní. Vzpomněl si, že váš otec se chlubil jaká jste švadlenka.”

„Opravdu?” divila se Holly. V Anglii se o ní říkalo, že přišije mužům jazyk k bradě dříve, než jí stačí vyznat lásku až za hrob. „Děkuji ti, Winifred,” řekla škrobeně a vyprovodila drobnou ženu ze dveří.

Zlověstně se zadívala na hromadu šatů. Byla vděčná za další důvod k vzteklému

běsnění. „Jak může být někdo tak domýšlivý!

Člověku z toho jde hlava kolem! Ten ubožák si myslí, že mi dělá laskavost, když mi dovolí mrzačit si prsty na jeho hadrech!“

Oběma rukama uchopila rudý plášť ležící na samotném vrchu a zakroutila s ním, jako by to byl Austynův krk. Ucítila dobře známou vůni. Zabořila nos do látky a zhluboka nasála vůni kůže, koní a svěží máty.

Zaúpěla. Poklekla na medvědí kožešinu u postele a Austynův plášť stále držela v ruce.

Jak by se Nathanael smál, kdyby se dozvěděl o jejím trápení! pomyslela si. Mnohokrát souhlasně pokyvoval hlavou, když Se otevřeně vysmívala nějakému zoufalému muži, který se provinil jen tím, že se nechal zlákat mrkáním jejích hedvábných řas a sladkým úsměvem. A teď se i ona chytila do stejné pasti, a to jen díky důlku v manželově tváři a jeho letmému pousmání.

Nevěděla, jestli se má smát nebo brečet. I nyní lhala sama sobě. První příznaky náklonnosti k siru Austynovi pocítila už na turnaji, kde se zachoval jako čestný muž. Cestou na Gavenmore vyváděla jako rozmazlený fracek a on, místo aby ji potrestal, jak si zasloužila, projevil notnou dávku trpělivosti a soucitu.

Vzdal se svobody i naděje na slibnou budoucnost s ženou, kterou doopravdy miloval, a oženil se s cizinkou, jen aby zachránil svého otce, který navíc ani nedokáže synovu oběť ocenit. Dokonce i Austynova věrnost oné neznámé milence na Holly zapůsobila, i když jí tato skutečnost působila bolest.

Opřela si tvář o vybledlý samet manželova pláště a uvědomila si, že se chytila do vlastní pasti. Kdysi by snad lehce dokázala získat statečné srdce takového muže, jako byl Austyn, ale zbavila se své krásy a Austynovo srdce patřilo jiné. Otec ji příliš pozdě varoval o možných následcích jejího tvrdohlavého chování.

„Ach, tati,” zašeptala. ,,Co jsem to udělala?”

Nespoléhej jen na svůj převlek, abys ho zapudila, děvče. Chovej se naprosto přirozeně.

Otcova rada jí ležela v hlavě. Divoká naděje zaplavila její srdce. Pokud mohla zapudit Austyna svou haštěřivou povahou, možná by se jí podařilo získat ho příjemným chováním. Poprvé v životě by si tak mohla být jistá, že ji někdo miluje kvůli něčemu jinému než jen kvůli pouhé kráse.

A pokud se jí podaří získat manželovu přízeň, bude se moci přiznat ke svému podvodu. Omámen příslibem její krásy, sevře ji pevně v náručí a polibkem potvrdí slib věčné oddanosti.

Holly si při té blažené představě povzdechla. Až za několik minut si vzpomněla na rudý plášť ve své ruce. Vyskočila na nohy a zatočila s ním ve vzduchu. Pokud má být nejhodnější a nejpozornější manželka, jakou kdy hrad Gavenmore zažil, má před sebou spoustu práce.

Nacpala si do úst plnou hrst libavky a dokořán rozrazila dveře. „Elspeth!” zakřičela a žvýkala ze všech sil. „Elspeth, okamžitě mi dones krabici s šitím!”

14

Austyn na okamžik odtrhl pohled od schodů vedoucích dolů do hlavního sálu a posunul figurku na šachovnici tak, aby ochránil svou královnu.

„Ha! Šach-mat!” zakrákal jeho otec a uchopil do dlaně Austynova krále. „Kolikrát jsem tě, synu, varoval, abys nenechával svého přítele nechráněného, když právě běháš za nějakou ženskou sukní? Možná vypadá zranitelně, ale ta zrádná čubka se o sebe umí postarat.”

VětSinou Austyn otci dovolil, aby mu udělal přednášku o proradnosti opačného pohlaví, ale tentokrát na ni neměl náladu. Byl si však vědom toho, že existuje jen jedno další téma, které otce vytrhne ze zádumčivosti.

Austyn se opřel o lavici a natáhl si nohy. „Stejně bys mě porazil, otce. Tvoje královská strategie byla lepší než moje.”

Tato poznámka stačila, aby Rhys z Gavenmoru začal vypočítávat dalekosáhlý seznam úspěchů jeho milovaných velšských králů - Llewelyna ap Gruffydda, Llewelyna Velikého a dokonce i mocného Artuše, o kterém nikdo nevěděl, jestli to byl doopravdy člověk z masa a kostí, nebo jen hrdina slavných bájí. Poté se otec propracoval k ostré kritice anglického krále Eduarda.

Kterého Eduarda, to nebylo podstatné. V otcově pokroucené představivosti stále ještě vládl Eduard I. Ten Eduard, jehož návštěva na tomto hradě na podzim roku 1304 všechny přivedla do zkázy. Ten Eduard, který zemřel tři roky poté, co je zbavil hraběcího titulu, panství, vazalů a dalšího majetku. Zbyl jim jen polorozbořený hrad na holé skále nad řekou Wye a ozvěna ženského smíchu.

Austyn nemilosrdně přerušil otcovo žvatláni. Byla to nutnost, které se musel naučit, aby si zachoval vlastní zdravý rozum. Byl podrážděný a neustále hleděl na schodiště. Netoužil po ničem jiném, než aby aspoň na okamžik spatřil svou nevěstu. Pokud se rozhodla nedostavit ke společné večeři, znamená to, že jeho dárky zraněné city neuklidnily.

Carey seděl zády ke kruhovému krbu uprostřed místnosti a líně brnkal na lounu. Bratr Nathanael se uvelebil v koutku a louskal ořechy do dřevěné mísy. Zvláštní zábava pro kněze, napadlo Austyna a jeho pozornosti neunikl nenávistný výraz v Nathanaelově obličeji. Neustálé praskání mu začínalo jít na nervy ještě více než otcovo monotónní drmolení a Careyho falešné brnkání.

Poklepal prsty na desku stolu, ze kterého se zvedl prach. Měl strach, že Holly, zvyklá na přepych hradu Tewksbury, musí připadat jeho domov jako ruina.

Prásk - prásk.

Kamenná podlaha byla pokrytá vrstvou rákosu. Štiplavý kouř ze svíček se plazil po celé místnosti, kterou nedokázala vyvětrat ani oválná díra ve stropě nad krbem.

Prásk - prásk.

Austyn si protáhl ruce. Obával se, že se neudrží a brzy Nathanaelovi rozbije hlavu. Kněze zachránila před tragickým osudem jeho paní, která se objevila na schodech. Austyn se bezděčně postavil. Do otcova mumlání se vloudil podrážděný tón.

Lady Holly scházela ze schodů s královskou důstojností. Široké boky se jí pohupovaly ze strany na stranu a tvář měla zakrytou tenkým hedvábným závojem. Za ní kráčela chůva a držela jí vlečku. Holly sešla bez problémů až dolů, ale pak špatně odhadla poslední schod a šlápla do prázdna.

Austyn se k ní rozběhl, aby ji zachytil dříve, než spadne na zem. Rozmrzele si uvědomil, jak špatně asi musí přes závoj v slabém světle vidět. Chytil ji za holé lokty, překvapen jejich hedvábnou hladkostí. Ať už má obličej jakýkoliv, lokty má opravdu nádherné.

„Dobrý večer, má paní. Povečeříme spolu?”

Úsměv proteplil její hlas. „Pokud si to přeješ, pane.”

Vydala se opačným směrem a Austynovi nezbývalo nic jiného než jí jemně uchopit za ramena a dovést ji ke stolu. Dostal chuť nadzvednout jí závoj a aspoň na okamžik spatřit její šíji. Když dorazili ke stolu, otec se posunul a opřel se o vybledlou tapiserii. V ruce stále ještě svíral ukořistěného krále.

Holly kývla na Careyho a posadila se. „Dobrý večer, Winifred, Doufám, že kvůli mé nedochvilnosti nevystydlo jídlo.”

Carey otevřel ústa, ale Winifred už přiběhla ke stolu s plnými mísami hrubozrného chleba, skopového a pórku. „Pánovo oblíbené jídlo, paní,ů řekla a položila jednu mísu mezi Austyna a Holly, „Doufám, že vám bude chutnat.”

„Jsem si tím jistá, Winnie,” odpověděla Holly mírným hlasem. „Mně stačí ke štěstí málo. Uvidíš, že se mnou nebudeš mít starostí.”

Austyn nevěřícně hleděl na svoji manželku, zatímco se ostatní shromáždili na opačné straně jídelního stolu. Včera bylo téměř nemožněji nějak uspokojit. Závoj, který jí daroval, mu začínal vadit. Nemohl odhadovat Hollyinu náladu podlé úhlu, ve kterém zvedala svůj nosík. Neviděl lesk v jejích nádherných fialkových očích. Když uchopila do ruky solničku a chtěla se z ní napít, nadzvedl jí závoj z obličeje.

Vyměnila solničku za pohár a v očích se jí zaleskly slzy. „Nelíbí se ti můj úbor, pane? Chtěla jsem jen vzdát hold tvé štědrosti.”

Austyn nevěděl kam s očima. Její dech voněl po bylinkách tak silně, že přehlušil dokonce pronikavě aroma pórku. Ke svému překvapení zjistil, že dává přednost původnímu přirozeně sladkému dechu.

„Samozřejmě se mi líbí,“ zalhal. „Ten závoj patřil mé babičce.”

Zasmála se. „Doufám, žes ji poprosil o zapůjčení. Byla bych nerada, kdyby se o

půlnoci přihnala s nářkem do mé komnaty.”

Austyn měl co dělat, aby udržel vážnou tvář. Ještě žádná žena se neodvážila posmívat jejich rodiným strašidlům.

A žádná žena se ještě neodvážila bez vyzvání jíst z jeho talíře, uklidňovat jeho rozrušenou mysl poznámkami o venkovské duchu hradu Gavenmore, krmit ho vybranými kousky skopového. Austyn nemohl spustit oči z Hollyiných rukou. Přestože měla dlaně od opratí sedřené do krve a nehty okousané až do masa, její ruce poletovaly vzduchem jako dva půvabní ptáčci, toužící nějak ho potěšit.

Padl na ně stín bratra Nathanaela. „Hledal jsem vás, dítě, ale Elspeth mi tvrdila, že spíte.”

„Přesně tak.” Holly obdařila kněze záhadným pohledem a pak se pobaveně usmála na Austyna. „Říká mi dítě, a přitom je jen o pár let starší než já.”

Bratr Nathanael se při těch slovech začervenal. Ukázal na mísu pod paží. „Celé ráno jsem sbíral v lese ořechy, paní. Vaše oblíbené.”

„Ne, děkuji, bratře,” odpověděla sladce. „Nějak už na ně nemám chuť.”

Kněz položil mísu na stůl. Nehty zabarvené od ořechů měl ještě zničenější než Holly.

„Udělalo by vám dobře, kdybyste je ochutnala. Jsou opravdu vynikající.” Snažil se jí vtlačit jeden ořech do ruky.

Austyn smetl jedním pohybem paže mísu na zem. „Nechce je, sakra! Jsi hluchý nebo co?”

Všichni se na něho překvapeně podívali. Jeho otec se choulil k tapisérii, jako by se chtěl stát její součástí, ještě horší byla obava, která se zračila ve tvářích Emryse, Winifred a Careyho. Obava ne o sebe, jak by tomu mělo být, ale o něho.

„Promiňte, pane. Neměl jsem vás obtěžovat.“ Kněz odcházel a pod sandály mu

křupaly ořechy.

Holly Austynova reakce sice překvapila, ale neurazila. „Nezlob se na Nathanaela. Cítí se trochu ukřivděný, protože dnes nemohl vyslechnout mé modlitby.”

Austyn popadl pohár, aby uklidnil roztřesené ruce. „A za co by ses modlila, paní? Za lepšího manžela?”

Pohladila ho po tváři. „Modlila bych se za tebe, pane.”

Hleděl jí do očí. Nebyl v nich ani náznak výsměchu. Uvažoval, jestli Holly ví, jak prorocká její slova mohou být. Ona je možná poslední, kdo může spasit vznešené jméno Gavenmorů.

„Hezká paní.”

Austyna nejprve napadlo, že ta slova splynula z jeho vlastních úst. Ale potom zjistil, že otec už opustil svůj úkryt a stojí těsně za Holly.

„Hezká paní,“ opakoval stařec a pokřivenými prsty jí pohladil po závoji.

„Děkuji vám, otče.“ Holly se na něho usmála a pak zašeptala Austynovi: „Měl by si dávat pozor, když jde po schodech. Zrak mu už určitě neslouží nejlépe.“

Tentokrát se neubránil úsměvu Austyn. Možná že otce, stejně jako jeho, neokouzlila Hollyina krása, ale právě její okázalý nedostatek.

Holly se postavila a vyslala k Elspeth jakési znamení. Chůva přistoupila k Austynovi a předala mu složený kus šatstva.

„Pokud se ti můj výtvor bude líbit, muži,“ řekla Holly a sepjala si ruce na baculatém bříšku, „možná jednoho dne budu moci začít plnit další ze svých manželských povinností.“

Austyn ji sledoval, jak stoupá po schodech, a přál si, aby se jeho chlípná mysl nezaobírala jistou manželskou povinností, kterou, jak ji ujistil, nebude muset nikdy vykonávat. Nevěnoval pozornost faktu, že se otec po špičkách vydal za Holly.

„Tak se na její práci podívejme,“ ozval se Carey a společně se svými rodiči se tlačil kolem Austyna. „Co jsem ti říkal? Dej ženě příležitost, aby kolem tebe mohla skákat, a za chvíli ti bude příst v klíně jako kočka.“

Careyho matka plácla syna dřevěnou lžící. „Co ty víš o ženách? Nezdá se mi, že by se kolem tebe zrovna motaly.“

Aby předešel dalšímu pokořování svého přítele, Austyn před sebou rozbalil svůj plášť jako prapor.

Carey si prohlížel šev a vítězný úsměv mu zamrzl na rtech. „Vůbec tomu nerozumím. Nezašila to. Je tam stejná díra jako předtím.“ Carey na důkaz svých slov prostrčil dírou pěst.

Ozvalo se tlumené zakašlání. Zatímco si ostatní vyměňovali překvapené pohledy, Austyn otočil plášť. V oblasti ramen byla pravidelnými zelenými stehy vyšita větvička břečťanu.

Austyn si musel otřít zamlžené oči. „Nikdy mě nenapadlo, že může být takový rozdíl mezi šitím a šitím. Kdybych věděl, že je s manželkou taková legrace, oženil bych se už dávno!“

Přivinul si plášť k hrudi a hlasitě se rozesmál.

Ostatní by se k Austynovi možná přidali, kdyby nebyli šokováni tím, jak dává volný průchod dobře známému temperamentu Gavenmorových, který do tohoto okamžiku držel pod kontrolou. Náhlé výbuchy vzteku zažili už několikrát, ale pánův veselý smích slyšeli poprvé po dvaceti letech.

15

Od toho dne byl sir Austyn jen zřídkakdy viděn v něčem jiném než v rudém plášti s jemnou výšivkou na rameni. K Winifredinu úžasu jí zakázal zašít rozpáraný šev. Raději ať je mu vidět košile, než aby urazil svou paní.

Nápadná pochvala Hollyiny ruční práce byla tak přesvědčivá, že se během jednoho týdne na většině jeho košil, plášťů a dokonce i punčoch skvěly pošetilé výšivky sedmikrásek, dalších květin a drobných růžových motýlků. Nakonec Austyn požádal Careyho, aby někde schoval plášť, který nosil do boje, protože měl strach, že mu žena na hruď vyšije věneček.

Holly se rozhodla stát paní manželova hradu, ale ke svému zděšení zjistila, že k podobnému úkolu nebyla vychovávána. Uměla krásně zpívat a tancovat, ale s pečením chleba si nedokázala poradit. Její kuchyňské experimenty končily fiaskem. Svařené víno bylo moc kyselé. Krém sražený.

Winifred musela mít u krbu neustále kbelík s vodou, aby v případě nouze mohla uhasit oheň. Emrys se za Holly plížil po zahradě a vykopával bolehlav a rulík, které neúmyslně zasadila do záhonku mezi šalvěj a tymián.

Místo aby jí za nemotornost vyhuboval, Austyn přijímal všechny zprávy o Hollyiných tragédiích se zájmem a ještě byl na ni hrdý.

Když ponořila několik manželových kalhot do škopku s vařící vodou, následkem čehož se smrskly na polovinu, vysloužila si od Careyho posměšné odfrknutí za to, že řekla: „Tvůj pán je opravdový světec. Nikdy ho nic nevyvede z míry, že ne?”

Když už toho měla Winifred dost a zatoužila po troše klidu, strčila Holly do rukou kbelík a několik hadrů. Potěšena, že konečně může v něčem vyniknout, pustila se Holly do velkého úklidu a rozhodla se využít první letní dny k obnově zašlé krásy hradu Gavenmore. Vyleštila mosazné svícny, vysmýčila všechny kouty, vydrhla doběla podlahu.

Až po čtrnácti dnech se odhodlala zaútočit na tmavé mezipatro u schodiště vedoucího do strašidelné věže. Její úkol vypadal mnohem snadněji, když otevřela prohnilé okenice, které zde udržovaly tmu nejméně padesát let, a místnost se zalila teplými slunečními paprsky a svěží letní vůní. Nejprve zametla a pak poklekla, aby vydrhla dřevěnou podlahu. Představovala si, jak by se tatínek smál, kdyby teď viděl svého „malinkého andělíčka-“.

Její dny už nebyly naplněny povrchní zábavou a občasnou nudou, ale těžkou prací, která jí přinášela uspokojení. Místo aby se v noci neklidně převalovala z boku na bok, tvrdě spala a snila o dni, kdy se jí podaří získat manželovo srdce. Už si nepřipadala jako kanárek zavřený v pozlacené kleci, ale jako vznešená koliha vznášející se svobodně v záři zapadajícího slunce nad řekou Wye.

Austyn byl den ode dne přátelštější, častěji se usmíval a jen zřídkakdy upadal do zádumčivého ticha. Ještě povzbudivější bylo, že ho už týden Holly neviděla pohrávat si pod košilí s dárkem od své milenky.

Holly zjistila, že naklonit si muže není vůbec snadné. Teď, když neměla havraní kadeře, dlouhé nehty a nalíčené rty, to bylo obtížnější než vytvarovat voskovou svíčku tak, aby se nezhroutila při prvním polibku plamene. Holly se plně ponořila do boje a vychutnávala si každé malé vítězství, jako by to byl vítězný konec turnaje.

Na chvíli se zastavila, aby si otřela pot z čela. Práce ji zahřála a tím výraznější byl náhlý závan chladu, který ucítila na šíji. Ani sluneční paprsky nemohly rozptýlit sklíčenost, která stékala po úzkém schodišti jako potůček slz.

Holly se postavila a snažila se ubezpečit, že příčinou jejího náhlého neklidu není nic jiného než bujná představivost. Už dříve odhalila jednoho ze zdejších duchů. Dokázala, že strašidelné řinčení v jižní chodbě není nic jiného než zlomyslně se pohupující železný lustr, kléry mohl byt stahován na řetězi dolů pro snadnější zapalování svící. Plížila se ke schodišti A nenechala se odradit ani vzrůstajícím pocitem strachu.

Opatrně položila chodidlo na první schod A zadívala se nahoru do tmy. Bylo jí jasné, že dveře musí byt hned za rohem. Ztuhla, když uslyšela slabé zaškrábání - jako by někdo zoufalo ryl nehtem do dřeva.

„Myši,” zamumlala.

Vystoupila na další schod o rukou odhrnula závoj z pavučin. Zatuchlý vzduch,

křehký jako ženský povzdech, ji udeřil do tváře. Ucukla hlavou.

„Obyčejný průvan,“ řekla, ale zuby se jí rozdrkotaly.

Když se postavila na třetí schod, uslyšela hluboký žalostný tón. Holly se rozbušilo srdce. Dlaněmi si zakryla uši, aby neslyšela smutné varování před nedodrženými sliby A marnými nadějemi, otočila se a utekla pryč. Cestou ještě stačila porazit kbelík s vodou.

Austyn seděl v knihovně A právě studoval nijaký zažloutly pergamen, když kolem dveří proletěla Holly. Tvář měla smrtelně bledou A vypadala jako jedno z Gavenmorových strašidel. Vstsl ze židle A hned se zase přinutil si sednout.

Začínám už byt pomateny jako otec, pomyslel si. Přece nebudu svou ženu sledovat jako smečka psů omámena zápachem krve. Sklonil se nad zplesnivělým plánem na dokončení vnějších hradeb. Hollyina neustávající aktivita na něho zapůsobila. Od onoho deštivého podzimního dne roku 1304 se nikdo nepokusil o dostavbu hradu Gavenmore a on tu teď seděl a ve svých představách stavěl vzdušné zámky.

Neklidně se zadíval ke dveřím. Možná že by se za ní měl přece jenom vydat a zjistit, jaký nesmysl si to dneska zase vymyslela. Právě včera ráno, když s Emrysem procházel účty, se ozval strašlivý rámus. Všichni se rozběhli do jižní chodby a objevili tam Holly, jak se houpe na zrezivělém lustru a vesele se směje při každém zaskřípění.

Hned když byla v dosahu jeho paží, přitáhl ji k sobě a se srdcem až v krku jí udělal přednášku na téma nebezpečí lehkomyslného chování. Zvedla nosík a slíbila mu, že na sebe bude dávat pozor, ale hned nato utrousila poznámku, že by nemusela vyhánět ducha jeho prapraprababičky, kdyby ji její ničemný manžel neupálil na hranici.

Austyn smotal pergamen a postavil se. Nerad někoho tajně pozoroval, ale nedělal to jen proto, že Holly měla roztomilý zvyk vystrkovat špičku jazyka, když se na něco soustředila. A že se jí leskly vlasy jako havraní křídla, když na ni zasvítilo ranní slunce.

Co kdyby se rozhodla, že se spustí na vědru do hradní studny? Austyn se ještě jednou ujistil, že obava o manželčino zdraví není špehování, a rychle se vydal v Hollyinych stopách.

Instinkt hnal Holly přímo do hradní kaple. Před zaprášeným oltářem se svezla se na kolena a sepjala roztřeseně ruce. V srdci jí zněla modlitba za klidný spánek Austynovy babičky. Zdá se, že skok z věže tě ubohé ženě svobodu, kterou jí krutý manžel upíral, nenavrátil.

Holly zděšeně vyskočila, když na rameni ucítila čísi ruku. „Modlíte se za duši svého pohanského manžela, dítě?”

„Kristepane, Nathanaeli,“ zaklela. „Málem jsem vypustila duši. Co tu děláš?”

Trpce zvedl oči k nebi a Holly si uvědomila nesmyslnost své otázky. „Mělo mi dojít, že jste nepřišla za mnou. Dokonce mám podezření, že se mi v poslední době vyhýbáte.”

Stál těsně u ní A Holly nezbývalo nic jiného než sklopit zrak, „Prosím tě, nech si to kázání. Nepotřebuji další výčitky svědomí.”

„Nezdá se mi, že by vás během posledních čtrnácti dnů nějak výrazně trápilo svědomí. Spíše naopak, vaše chování je dosti… nestydaté.”

Holly zvedla hlavu. Jeho nespravedlivé obvinění ji ranilo. Zlost ji však přešla, když sluneční paprsek ozářil knězův zuboženy vzhled. Talár měl pomačkaný, vlasy kolem tonzury nevyholené, pod očima tmavé kruhy. Chytila ho za paži. Byl vyhubly na kost. „Nejsi nemocny, Nathanaeli? Vypadáš příšerně.”

„To se o vás říct nedá, dítě.” Jeho dobrotivý úsměv ji zamrazil. „Rostou vám řasy. Vlasy se začínají kroutit. Zuby jsou bělejší každým úsměvem, kterým obšťastňujete svého pána.” Jeho pohled sjel k živůtku. Holly se začervenala. „Předpokládám, že je pouze otázkou času, než vám začnou pučet vaše pevná mladá ňadra.“

Holly pustila jeho ruku. „Nebuď směšný, Nathanaeli. Mám plnou hlavu nových povinností. Prostě jsem neměla čas barvit si zuby, stříhat řasy a… a…“

„Nelžete!“ zaburácel Nathanael. „Chcete se dopustit dalšího hříchu? Copak nestačí mrzký chtíč, který vás táhne k tomu velšskému pohanovi?“

Holly se nejprve zachvěla strachy, ale pak pocítila silné nutkání ranit ho stejně, jako on ranil ji. „Co ty vlastně víš o chtíči bratře? Nebo o lásce? O láskyplné oddanosti, která táhne ženu k muži? Manželku k manželovi?” Holly původně nechtěla zcela odhalit své nitro, ale už se nedalo nic dělat.

„Jak vidím, je to ještě horší, než jsem si myslel. Myslíte si, že toho lumpa milujete, ale přitom netoužíte po ničem jiném, než aby se svýma chamtivýma rukama dotýkal vašeho nahého těla. Toužíte se podřídit jeho zvířecímu chtíči!”

Holly se neudržela a udeřila ho dlaní do tváře. Zbledl. Na líci se mu výrazně rýsoval obrys její ruky. Překvapeně zamrkal. Ruce mu visely bezvládně po stranách. Vypadal zranitelně a velmi mladě.

„Ach, Nathanaeli,” zašeptala Holly. Už svého neuváženého činu litovala. Natáhla k němu ruku, jako by mu pohlazením chtěla vymazat otisky prstů z tváře. „Promiň mi to, prosím. Je mi to moc líto.”

Ani jeden z nich si nevšiml muže, který zmizel ze zadní části kaple jako anděl, jemuž bylo odepřeno pobývat v přítomnosti Boha.

16

Austyn se řítil na koni.

V uších mu zněla mužova výtka. Krutá, nelítostná slova, jejichž význam nezachytil. Ženina prosebná odpověd, ale plná vášnivého přesvědčení. Nezaměnitelné plesknutí ruky.

Spěchal do kaple, připraven bránit svou ženu, a jediné, co uviděl, byla Holly, jeho Holly, hladicí po tváři jiného muže. Jeho Holly žadonící o odpuštění. Byl to sice kněz, ale především muž. Mladík, který by mohl být i půvabný, nebýt jeho směšné vyholené tonzury a beztvarého taláru.

Před očima se mu zatmělo. Skočil na koně a řítil se pryč z hradu.

Jel tak dlouho, dokud mu němý výkřik zloby nadýmal plíce. Jel tak dlouho, dokud ho nepřešla chuť někomu ublížit. Dokud trvalo pokušení rozbíjet a ničit zeď zdravého rozumu, kterou ve svém těle za dvacet let vystavěl. Ta zeď byla silná a vysoká a on si ani neuvědomil, že se za ní uvěznil.

Jel tak dlouho, až nemohl dělat nic jiného, než se sesunout ze schváceného zvířete a kleknout si na břeh řeky.

Vítr mu cuchal vlasy a broukal do ucha smutnou melodii. Ze západu se blížily šedivé mraky a přinášely s sebou kousek moře, jehož zásluhou vznikly. Austyn si pamatoval, jak přímo na tomto srázu ležel jako malý chlapec. Hlavu měl položenou v matčině klíně a ona mu četla jednu z jeho oblíbených epických básní. Báseň o boji. Báseň o udatnosti. Báseň o cti.

Odhrnula mu vlasy z čela a láskyplně se na něho usmála. „Jednoho dne se i z tebe stane takový muž, synu. Rytíř. Hrdina. Pýcha Gavenmorů.”

Austyn se předklonil. Při té vzpomínce se mu udělalo špatně. Bylo mu špatně z jedu, který rozežíral jeho duši. Domníval se, že ho Holly - jeho veselá malá Holly - zachrání. Bylo naprosto nemyslitelné, že by v něm mohla vzbudit jen náznak žárlivosti, která po mnoho generací ničila srdce Gavenmorů.

Přitiskl si dlaň k hrudi. Pod košilí cítil obrys suvenýru, který tak hrubě získal od krásky v zahradě. To byla žena, která by mohla vyprovokovat šílenství v srdci muže! To byla žena, pro kterou by obětoval svou duši! Ale když zavřel oči, aby si vybavil její tvář, nádherné rysy se rozplynuly a před sebou viděl šibalský úsměv a dvě veselé fialkové oči. Záplava havraních vlasů zmizela a přeměnila se v oškubané chomáče, na dotek tak překvapivě hedvábné.

Austyn zasténal. Co má proboha dělat? Rozjet se zpátky na hrad, vytáhnout zrádného mnicha za kápi a donutit ho, aby mu vysvětlil vzrušenou hádku s jeho ženou? Zatlačit Holly do kouta a přinutit ji, aby se přiznala ke svému činu?

Postavil se a odhodlaně stiskl rty. Přece neudělá radost té proradné čarodějnici Rhiannon. Holly svými nemotornými projevy přízně rozdrtila jen jediný kámen ze zdi, kterou si kolem sebe vystavěl. Ta díra se dá lehce opravit maltou lhostejnosti.

Když Austyn nasedl na koně a vydal se zpátky k hradu, ucítil na obličeji studené dešťové kapky, připomínající matčiny slzy při křtu.

Bouře duněla nad černými horami jako obrovská předoucí kočka. Studený vítr vnikl oknem do místností a přinesl s sebou pár kapek deště. Již sedmý den bylo zataženo a Holly už věčný déšť a šero začínaly lézt na nervy. Procházela se po útulné komnatě a praskání ohně v krbu ještě podněcovalo její neklid.

Carey seděl u okna a brousil si hroty šípů, zatímco Emrys, Winifred a Elspeth hráli v rohu kostky. U ohně leželi dva žlutí ohaři. Pokaždé, když kolem nich Holly prošla, zvedli hlavu a smutně se na ni podívali.

Holly se prudce zastavila u stolu a položila dlaně na čerstvě naleštěnou desku.

„Pane, posypala jsem podlahu v hlavním sále novým rákosím a suchými bylinkami ~ sladce vonícím řebříčkem a levandulí, bazalkou a dokonce i libavkou.”

Odpovědí jí bylo jen slabé zamručení. U stolu seděl za hromadou knih a plánů muž, který s ní nepromluvil už téměř týden a který setrvával v její společnosti, jen když to bylo nevyhnutelně nutné.

Holly uvažovala, čím by se ještě mohla pochlubit. „Seškrábala jsem rez ze všech okovů v hladomorně.”

„Jaká píle,” řekl a ani se na ni nepodíval. Hlas měl studený a vzdálený jako stříbrný blesk osvětlující oblohu vysoko nad řekou.

Elspeth nadzvedla obočí. Winifred a Emrys zamyšleně hleděli na kostky. Carey se zamračil.

Holly se narovnala. Jestli už svému muži nepřináší radost, možná by ho mohla rozzlobit. Jakákoliv pohnutka z jeho strany bude lepší než nic.

Natáhla ruku a zatahala ho za pramen vlasů. V očích se jí zablýsklo. „Požádala jsem Winifred, aby k večeři přichystala nakládaného úhoře.”

Nic. Ani hrůzná představa nakládaného úhoře s ním nehnula. Rty, které ještě nedávno odměňovaly každou její snahu úsměvem, zůstaly tentokrát sevřené.

Holly si zkřížila ruce na prsou a podupávala nohou. „Tak se mi zdá, že jsem ti dnes ráno omylem okořenila kaši bolehlavem. V noci zemřeš ve strašných křečích.”

„To jsem moc rád,“ zamumlal. Prudce zabouchl knihu a otočil se ke Careymu.

„Zajedu na severní pole, abych zjistil, o jakou dobu se posune sklizeň sena. Vrátím se večer.” Prošel kolem ní, jako by byla neviditelná, a nechal ji stát s prázdnýma rukama i srdcem před stolem.

Carey se postavil. „Má paní, nesmíte si brát jeho chování osobně. Gavenmorovi měli vždycky sklony k náladovosti. Černé myšlenky posilují jejich srdce a…”

Holly ho gestem ruky umlčela. Pokusila se o úsměv. „Obávám se, že kde není srdce, není co posilovat.”

Dříve než mohla propuknout v pláč, otočila se a vyběhla ven z místnosti.

Holly bloudila po hradě jako neklidný duch a uvažovala, jak asi vydrží dalších třicet let Austynova nezájmu. Kdyby se k ní takto choval hned od samotného počátku, mohla by to svést NA svůj nehezký vzhled nebo nevhodné chování. Možná by se smířila s manželstvím dvou lhostejných lidí, kteří spolu musí zůstat dokud je smrt nerozdělí.

Ale Austyn se k ní choval jinak. Po celodenní dřině si povídali u krbu. Usmíval se na ni a někdy se dokonce i hlasitě rozesmál. Silnou rukou jí cuchal ostříhané vlasy, jako

by to byla záplava nádherných vln. Nejprve jí toto všechno dal a pak jí to zase vzal bez náznaku vysvětlení, čím si takové chování zasloužila.

Kdyby věděla, jaký hřích spáchala, možná by e přemohla pýchu a vyhledala Nathanaelovo ucho. Kněz se jí za hádku omluvil a přísahal že vybuchl jen z obavy o její duši, ale jejich vztah přesto ochladl. Většinu času nyní trávil nad plesnivými kronikami rodu Gavenmorů, které objevil v kapli.

Když Holly prošla úzkými dveřmi, všimla si tenkého slunečního paprsku. Déšť tedy konečné ustal. Přilil pozdě na to, aby rozehnal smutek v její duši. Za každým rohem se jí vysmívaly její žalostné pokusy, jež měly dokázat, že je pro Austyna vhodnou manželkou: Čerstvě nabílená stěna, pronikavé vůně bylinek pod jejíma nohama, kytice červených vlčích máků podél cimbuří. Otiskla svou stopu v každé komnatě hradu a vyhnula se pouze severní věži, kterou ponechala zdejším strašidlům.

Holly to už nemohla déle snášet. Natáhla se po vlněném plédu a venkovním schodištěm vyběhla z hradu. Z nádvoří běžela přes mokrou trávu směrem k braně a věnovala více pozorností mrakům na obloze než nesmělým krokům za sebou.

„Gwyneth.”

Holly si povzdechla. Neměla náladu na to, aby si ji někdo pletl se svou manželkou,

ať už mrtvou nebo živou. „Ne, otče,” řekla a podívala se na něho přes rameno.

„Nejsem Gwyneth. Já jsem Holly.” Nedokázala potlačit melancholický tón ve svém hlase. „Austynova Holly.”

Zakroutil hlavou. „Gwyneth,” opakoval rozhodně a ukázal prstem na hrob vedle ní. Holly se zachvěla. Na rukou jí vyrazila husí kůže, když přistoupila ke kamennému náhrobku obrostlému trávou a břečťanem.

Zastavila se těsně u neoznačeného hrobu. „Gwyneth?” zašeptala a přitáhla si pléd blíže k tělu.

V uších jí zněl Austynův baryton. Pořád si pamatuji každý detail. Její hlas. Úsměv. Jak skláněla hlavu, když zpívala.

Gwyneth. Rhysova žena. Austynova milovaná matka, Holly hlasitě polkla.

Otočila se k hradu a zamračila se. Dokázala by pochopit, proč byl hrad tak zanedbaný. Chyběla mu ženská ruka. Ale nerozuměla, proč se nikdo nepostaral o tento hrob. Na hrobce její maminky nebylo zrnko prachu a ve dne i v noci ji osvětlovaly drahé voskové svíce. Každé jaro v den výročí její smrtl byl hrob plný žlutých narcisů.

Teplý sluneční paprsek pošimral Holly po tváři. Najednou se cítila lépe. Třeba se jí ještě podaří získat manželovu přízeň, pomyslela ni. Snažila se ho ohromit obyčejnými domácími pracemi a on možná očekával jednoduchý důkaz její oddanosti. Dárek přímo od srdce.

Otočila se a chytila starce za ruce. „Otče, pomůžete mi?”

Nadšené kývnul hlavou a usmál se. Oba se vrhli na kolena a začali strhávat holýma rukama z hrobu břečťan.

Holly se posadila a otřela si hlínu z obličeje. Za nehty měla špínu. Záda ji bolela. Tváře měla ošlehané od větru. Spokojeně se usmála. Odpolední práce ji sice vyčerpala, ale měla z ní pocit uspokojení.

Pléd ležel pohozen v trávě. Hromada plevele a břečťanu se tyčila hned vedle, připravená ke spálení. Křehké sasanky lemovaly pravidelně poskládané kameny. Holly právě zasadila poslední rostlinku, když se za kopcem objevil Austynův otec s kyticí čerstvě natrhaných hyacintů. Ty měly být Hollyiným dárkem pro manžela - voňavá pokrývka, strážící věčný spánek Gwyneth z Gavenmoru.

Starci náhle zmizel úsměv ze rtů. Nejistě se zapotácel a květiny se mu vysypaly z náruče.

Holly se otočila a zaclonila si oči proti zapadajícímu slunci. Země pod jejími kolony se chvěla nárazy blížících se kopyt. Srdce se jí rozbušilo.

Austyn ještě za jízdy seskočil z koně a výhružné k ní kráčel. Holly se postavila, připravena bránit se. Zdá se, že tentokrát její snaha zaujmout manžela nepřišla nazmar. Vzteky přímo soptil.

Zastavil se těsně před ní. Zhluboka dýchal a nozdry měl doširoka rozevřené. „Jak ses mohla opovážit? Copak neexistuje jediný kout v mém živote, který nevymeteš, nevycídíš nebo neozdobíš těmi přihlouplými květinami?”

Opovržení, které čišelo z jeho slov, ji ranilo. Hleděl na ni, jako by byla nějaká odporná věc - znesvěcení posvátné půdy, na které stáli.

Holly nemohla dělat nic jiného, než zachovat ledový klid, tak jak ji to učil Nathanael. Sepjala ruce před tělem, pohodila hlavou a řekla: „Chtěla jsem ti udělat radost. Tvůj otec mi řekl, že je tu pohřbená jeho milovaná Gwyneth.”

„Gwyneth,” vyštěkl. Jako blesk zamířil k otci a uchopil ho za tuniku. „Řekl jsi jí to? Řekl jsi jí, co tvoje milovaná Gwyneth udělala? Řekl jsi jí, co ty jsi své milované Gwyneth udělal?”

Když Holly viděla, jak třese bezmocným starcem, strach ji přesel a vystřídal jej vztek. Chytila Austyna za ruku a vší silou se ho snažila zastavit „Okamžitě přestaň.’ Nevidíš, že jsi ho vystrašil k smrti?”

Austyn pustil otce a otočil se k ní. Na okamžik si Holly myslela, že ji chce udeřit. O krok ustoupila. Neměla strach z tělesné bolesti, obávala se, co by jedna jeho rána udělala s jejím srdcem. Austyn se zastyděl. Začínal se za své chování nenávidět.

Holly se ho snažila chytit za ruku, ale on ucukl a přistoupil blíže k hrobu. Svezl se na kolena, strhl si rukavice a holýma rukama začal ze země vytrhávat křehké sasanky.

Holly myslela, že jí pukne srdce. Poklekla proti němu a ani se neobtěžovala otřít si slzy, které jí stékaly po lících.

„Nechápu, jak můžeš takto zneuctít její památku,” řekla jemně. „Byla to tvá matka.“ Austyn se na ni chladně podíval a zařval: „Byla to nevěrná děvka!”

17

„Zrádnější poběhlice nikdy nežila! Mazaná jako Eva. Nelidská a krutá. Lákala slušné a pobožné muže do své postele jako včely na med.”

Holly si až po chvíli uvědomila, že ta slova nevyřkl Austyn, ale jeho otec. Stařec rozrušeně mával pažemi a pevným krokem mířil k hrobu. V očích mu hořely ohníčky hněvu. Zdálo se, že je zcela při smyslech. Holly překvapeně zalapala po vzduchu. Ještě nikdy ho neslyšela vyslovit více než dvě slova najednou.

„Slabá a vzpurná, taková byla moje Gwyneth. Zcela se oddala hříšnému životu. Jeden muž nedokázal uspokojit její nenasytnou touhu. Ani dva. Ani…”

Bylo to, jako by se protrhla hráz mlčenlivosti a uvolnila proud zloby. Holly si uvědomila, že jeho nepřipravený proslov přilákal další diváky. Emrys, Carey a bledá Winifred se tlačili u zahradních vrat. Nathanael všechno pozoroval z kaple. Ostatní obyvatelé hradu vyšli ven z pivovaru, ze stájí i z kovárny. Jejich zvědavost byla silnější než strach. Holly se snažila nedívat na Austyna. Bála se, že ji bude považovat jen za dalšího nežádoucího svědka svého utrpení.

Carey přisel až ke starci a jemně ho chytil za paži. Holly nabyla dojmu, že to nedělá poprvé. A zřejmě ani naposled.

„Pojďte, pane,“ řekl Carey. „Je čas na večeři. Máme nakládaného úhoře. Vaše oblíbené jídlo.” Ostatní zmizeli stejně rychle, jako se před chvílí objevili. Zdálo se, že se při Careyho laskavém gestu zastyděli.

Rhys z Gavenmoru namířil obviňující prst k nebi a prohlásil: „Děvky, všechno jsou to děvky! Nezajímá je nic jiného než mužský úd. Nemohou se dočkat, až budou moci roztáhnout stehna a vysát z muže poslední kapku síly…”

Dveře se za ním zavřely, a milosrdně tak přetrhly proud jeho řeči. Jestli se Holly před chvílí nemohla podívat na svého manžela, tak teď už teprve ne.

„Ještě nikdy jsem neviděl, jak se červenáš. Sluší ti to.” Austynova tichá slova jí překvapila. Hleděli na sebe přes matčin hrob. Holly manželův zkoumavý pohled neunesla a sklopila hlavu. Od té doby, co se nekoukal na ni, ale skrze ni, přestala maskovat svůj vzhled.

„Ještě nikdy jsem tě neviděla rozhazovat květiny, pane. Slušelo ti to.”

„Měl jsem tě varovat. Všichni muži našeho rodu jsou postiženi” - zaváhal -

„nepředvídatelnými výbuchy zlosti. Podle měřítek Gavenmorů byl toto jen projev nevrlosti.”

„Doufám tedy, že nikdy nezažijí opravdový vztek.”

„Já taky.” Austyn se postavil a poodešel. Stál s rukama v bok a přes pobořenou zeď hleděl na řeku. Záře zapadajícího slunce lemovala jeho profil.

„Můj otec nebyl k Walesu vždycky tak loajální, jak se nyní snaží předstírat,” řekl.

„Když se doslechl, že má anglický král Eduard v úmyslu vybudovat několik hradů podél welšských řek a strategických stezek, aby zajistil mír v oblasti, dobrovolně nabídl vlastní pozemek. Věděl, že se mu král za tuto službu bohatě odvděčí.”

„Nathanael mi o těch hradech vyprávěl.” Zamlčela, že ví, že se Eduardovi jeho sen nepodařilo nikdy zcela zrealizovat a že Velšané pokračují v občasných rebeliích proti svrchovanosti Eduardova syna dodnes.

Austynovi se na rtech objevil toužebný úsměv. „Bylo mi tehdy devět a všechno se mi moc líbilo. Všude plno zedníků, kopáčů a tesařů. Společně s Careym jsme stále vymýšleli nějaké lumpárny. Dovedeš si představit jak jsme byli nadšení, když jsme se dozvěděli, že nás Eduard osobně poctí svou návštěvou. Ještě nikdy jsme opravdového krále neviděli.”

Austyn se zamračil. „Byl deštivý podzimní večer, když se svou družinou dorazil. Eduard už byl starší muž, ale stále plný síly. Byl jsem tehdy podsaditý chlapec, ale on mě zvedl jako pírko.”

Holly se při té představě musela usmát. Austyn a podsaditý chlapec.

„Seděli spolu dlouho do noci - otec, matka a ten anglický král.

Smáli se, povídali si, utahovali si jeden z druhého. Král se velice obdivoval matčině zpěvu.”

Holly se zachvěla při vzpomínce na melodii, kterou slyšela ve věži.

„Rozešli se až kolem půlnoci. Otec se v noci probudil a zjistil, že postel vedle něho je prázdná.”

Najednou Holly nechtěla, aby pokračoval. Mohla by ho nějak zastavit? Co kdyby ho objala a umlčela polibkem? Nebyla však schopna jediného pohybu a nehybně vyčkávala, co bude dál.

Z Austynova hlasu zmizely všechny emoce. Nyní zněl klidně a vzdáleně. „Po celém hradu hledal svou Gwyneth, stejně jako to dělá i dnes. Ale tu noc ji našel. V králově posteli.”

„Co udělal?” zašeptala Holly.

Austyn pokrčil rameny. „Co mohl dělat? Tehdy bylo častým zvykem nabízet svému hostu přízeň vlastní manželky. Jednoduše zavřel dveře a vrátil se do postele.

Příštího rána se s Eduardem srdečně rozloučil a přísahal mu věčnou věrnost. Pak zamířil po schodišti nahoru a mou matku uškrtil.”

Austynův krásný profil vypadal téměř nelidsky, jako by byl vytesán z kamene.

„Našel jsem je v posteli na stejném prostěradle, na kterém spala s jiným mužem. Otec svíral její bezvládné tělo v náručí a plakal. Líbal ji a prosil, aby vstala. Matčin krk byl opuchlý a rýsovaly se na něm fialové otisky jeho prstu. Obličej měla zčernalý smrtí.” Holly si dlaní zakryla ústa. A to se ještě Rhyse zastávala. Dovolila mu, aby se za ní šoural chodbami jako neškodné štěně. V dlaních svírala jeho křehké ruce, stejné ruce, které ukončily život Austynovy matky.

„Když se Eduard doslechl o její smrti,” pokračoval Austyn, „odvolal všechny zedníky a otočil se k otci zády. Připravil ho o titul a všechen majetek, přesvědčil jeho nejlepší muže, aby ho opustili.”

Holly už pochopila, proč na hradě neviděla žádné rytíře. Hrad nehlídali zkušení strážci, ale farmáři, pekaři a včelaři.

Eduardův syn nás nepřestává pronásledovat, uvalil na nás takové daně, že časem budeme muset opustit i tuto pustou skály .A to všechno kvůli jedné proradné ženě. Protože nás zradila.“ Holly slyšela v jeho hlase nářek ukřivděného dítěte, které muselo příliš brzo nést na ramenou zodpovědnost dospělých. „Opustila nás.”

„Opustila vás?“ Vyskočila na nohy a téměř se zajíkala. „Myslím, že ne, pane, to vy jste opustili ji.”

18

Austyna by nepřekvapilo, kdyby ho jeho žena začala litovat. Nebo se od něho znechuceně odvrátila. Nebo sklonila hlavu a styděla se za zneuctění jeho rodiny. Byl vsak šokován, když zjistil, že se Holly změnila v malou dračici, která si s ním chce poměřit síly. Na bojišti se s tak neohroženým protivníkem ještě nesetkal. Kdyby byla kočka, určitě by mu prskala přímo do ohromeného obličeje.

„Opustila vás?” opakovala. „Podle mě ta ubohá žena neměla na výběr.”

Její přímý útok vytrhl Austyna ze zamyšlení. Také pozvedl hlas. „Mohla zůstat v manželově posteli! Ctít svatební slib!”

„A tvůj otec ji nemusel uškrtit! Proč neuškrtil i svého milovaného krále?”

Austyn o krok ustoupil. To byla dobře mířená rána. V Gavenmoru se kolem okolností matčiny smrti chodilo jen po špičkách. Ta záležitost poznamenala krví životy všech obyvatel, ale nikdo se o ní neodvažoval hovořit. Až teď Holly. Ošklivá, kurážná Holly.

Neměla s ním slitování. „Je snad vražda menší prohřešek než nevěra? Pečuješ o něho, jako by byl tělesně postižený, ale přitom mu nedovolíš, aby květinou uctil památku své manželky. Jen chladné kameny pokrývají její hrob.”

Austyn přistoupil k Holly, uchopil ji za ramena a přitiskl k sobě. „Ty kameny jsem tam umístil vlastníma rukama!”

Její fialkové oči hořely vášní. Místo, aby se v jeho objetí ztišila, odstrčila ho. Nenechala se uchlácholit. Austyna to potěšilo.

„Ó, jak velkorysé,” řekla posměšně. „Řekni mi, copak jsi opravdu svou matku tak nenáviděl?”

„Zbožňoval jsem ji!” Prohlášení, které v sobě skrýval celých dvacet let, z něho vyletělo jako blesk. Zadíval se na Hollyiny rty, najednou tak jemné a přitažlivé, a zašeptal: „Zbožňoval jsem ji.”

Holly byla připravena snášet Austynův výbuch hněvu, ale roztoužený pohled jeho očí ji vyvedl z míry. Měla chuť rozplynout se v jeho náručí. Jemně si přitáhnout jeho hlavu k ňadrům a…

Bolestně ji píchlo u srdce, když si uvědomila, že by Austynova hlava nespočinula na měkkém poprsí, ale na tuhých obvazech. Zmateně se k němu přitiskla. Kratičký okamžik ji držel tak, jako by ji už nikdy nehodlal pustit, ale pak svěsil paže volně podél těla.

Odstoupila od něho, protože se bála, že podlehne dalšímu, ještě nebezpečnějšímu pokušení. „Takže tvá matka nebyla žádná poběhlice, jak tvrdil tvůj otec?”

Austyn se zamračil. „Byla krásná, ale také skromná a oddaná. Po mně už nemohla mít další děti, takže věděla, že budu její jediný syn. Učila mě číst a psát a povzbuzovala mě, abych se naučil spoustě věcí, které se mi budou jako budoucímu rytíři a pánovi mnoha pozemků hodit. Učila mě, jak se modlit.” Dlouhé tmavé řasy mu zastínily oči. „Od její smrtí jsem se nemodlil.”

Holly zvedla pléd a přehodila si jej přes ramena. „Možná je nejvyšší čas, abys znovu začal.”

Otočila se a chystala se odejít, aby mohl zůstat sám se svými myšlenkami.

„Holly?”

Zastavila se. „Pane?”

Překvapeně zakroutil hlavou. Holly zatajila dech. „Díky tobě mám chuť svěřit své srdce do ženské péče.” Na to Holly neměla co říct. Nechtěla vypadat jako lhářka, a tak raději zrychlila krok, aby byla co nejrychleji uvnitř hradu.

Když se odvážila otočit, Austyn klečel vedle matčina hrobu a mohutnýma rukama právě zasazoval do země povadlou sasanku.

Holly se ztratila. Bezhlavě běžela tmavým lesem a oči měla plně slz. Ne, uvědomila si. Neztratila se. Někoho ztratila. Někoho drahého. Větve ji mrskaly do obličeje, chytaly ji za šaty, jako by jí chtěly zabránit v tom, aby našla to, co hledá.

Zastavila se, až když narazila do železných vrat. Bušila do nich lak dlouho, až měla pěsti celé od krve, ale stejně se neotevřely. Svezla se na zem a s pláčem prosila neznámého věznitele na druhé straně dveří o milost. Od horkých, slaných slz se jí vznítily šaty. Snažila se oheň uhasit dlaní, ale objevil se další plamínek a další, až jí nakonec hořela celá sukně.

Padl na ni stín, jenž uhasil nejen plameny, ale také její poslední naději na záchranu. Ze tmy se vynořila mužská tvář. Byla plná opovržení a obvinění. Byla to tvář, kterou kdysi hladila, tvář, kterou zbožňovala.

Nejhorší na tom bylo, že tu tvář ještě stále milovala, milovala ho. Chtěla ho obejmout i tehdy, když jí jeho silně ruce stiskly krk.

Holly seděla na posteli a srdce jí bušilo jako zběsilé. Měsíc nakukoval úzkým oknem do komnaty. Sáhla si na líce a s překvapením zjistila, že jsou vlhké od slz.

Odhodila pomačkanou peřinu a rozsvítila svíčku. Mihotavé světlo nevyhnalo z místnosti všechny duchy Gavenmorových nevěst, ale aspoň je zahnalo do stínu. Holly nevěděla, jestli ji přišly varovat, nebo zda byl ten sen jen výplodem jejího těžce zkoušeného svědomí.

Sklouzla z postele a zamířila ke komodě. Poklekla, zvedla matčino zrcátko a pomalu je otočila, aby viděla výraz své tváře. Ulevilo se jí. Bála se, že se kvůli svému podvodu změnila v něco ještě strašnějšího, než byl její převlek. Dívala se, jak překvapeně zvedá obočí, a najednou si uvědomila, že hledí do tváře neznámého člověka.

Její rysy ztratily svůj namyšlený ráz. Napětí kolem rtů povolilo. Touha udělala z jejích očí hluboké fialkové studánky. Zvedla ruku k opálenému krku a pomalu sjížděla dolů až k uvolněným ňadrům. Povzdechla si. V zrcadle neviděla tvář nejkrásnější ženy Anglie. Viděla roztouženou tvář ženy zamilované do svého muže. Nedokázala již déle hledět na svůj obličej, ve kterém se odrážely všechny její city, a odložila zrcadlo. Odváží se nyní předstoupit před Austyna? Přiznat se ke všemu a doufat v jeho velkorysost? Nevyžene ji ze svého lože? Ze svého srdce? Ze svého života? Nebude si myslet, že ho podvedla tak, jako matka podvedla jeho otce?

Možná by bylo lepší, kdyby se nespoléhala na prosebná slova. Co kdyby k němu v noci vklouzla do postele? Přitiskne se k jeho chlupaté hrudi a bude ho laskat tak dlouho, až jeho mohutné tělo roztaje. Ta představa jí vyrazila dech.

Po milování bude jeho srdce měkké jako vosk a určité jí její malý podvůdek odpustí. Ale co tím dokáže? zeptala se sama sebe. Že umí muže omámit svým dotekem? Okouzlit ho sametově jemnou pokožkou? Bujným poprsím? O těchto svých

přednostech věděla dříve, než si Austyna vzala. Neznámá milenka, po které stále ještě touží, mu určitě nabídla totéž.

Díky tobě mám chul svěřit své srdce do ženské péče.

Austynovo vyznání nemuselo nic znamenat. Pokud by se za tmy vetřela do jeho postele a spoléhala se jen na svou krásu, možná by se nikdy nedozvěděla, jestli by jí své srdce opravdu svěřil. Jestli by se odvážil svěřit své srdce tlusté, ošklivé, hubaté ženské, která ho zbožňuje.

Jeden den, přísahala si Holly. Dá mu ještě jeden den. Pokud se jí podaří dostat z něho aspoň náznak přízně k ženě, kterou si vzal, v noci za ním půjde. Vysměje se varování Gavenmorových nevěst a složí mu k nohám své srdce.

Najednou se jí ulevilo. Tanečním krokem zamířila zpátky k posteli. Bez vycpaných šatů se cítila lehká jako velšská víla.

„Dobré ráno, Winnie,” pozdravila Holly, když na nádvoří míjela ženu skloněnou nad neckami s prádlem. „Jdu k řece natrhat nějaké květiny.”

„Dobrý den, lady Holly.” Winifred se narovnala a závistivě sledovala pružný krok své mladé paní.

Holly vesele pohupovala košíkem a pobrukovala si nějakou písničku. Na azurové modrem nebi skotačily bílé obláčky. Bylo to, jako by déšť pokřtil zemi a pak poslal slunce, aby na ni zářilo.

Svěží ranní vzduch vylákal ven všechny obyvatele hradu. Někteří sbírali med z hradních úlů a jeden muž právě přibíjel podkovy ke kopýtkům klidného oslíka. Všichni Holly s úsměvem zdravili. Dva žlutí ohaři kolem ní skotačili, dokud je neodlákala vůně šunky, pečící se na otevřeném ohni.

Když Holly zjistila, že Rys z Gavenmoru není nablízku, oddechla si. Neměla nejmenší chuť kazit si tak hezký den přemýšlením o rozporuplném vztahu k Austynově otci. Zamávala na Careyho a vesele se zasmála, když viděla, že kvůli její přítomnosti minul terč namalovaný na kupě sena. Naoko rozzlobeně jí pohrozil pěstí a pak jí poslal vzdušný polibek.

Holly zvolnila krok, když procházela kolem hrobu Austynovy matky. Hlína stále ještě nesla stopy včerejšího boje, ale místy vyrůstaly zachráněné sasanky.

Holly se sevřelo hrdlo, když si všimla neohrabaného nápisu vytesaného do kamene.

Gwyneth z Gavenmoru, milovaná matka.

Kouzlo okamžiku téměř zmizelo, když se k ní přiřítil Nathanael se svazkem papírů pod paží.

Holly přidala do kroku a sestupovala dolů k řece. „Dneska nemám náladu na tvoje prosby o smíření, Nate. Rozhodla jsem se modlit k Bohu v soukromí své komnaty a mohu tě ujistit, že m duše září jako čerstvě vyražený peníz.“ Tedy bude brzy zářit, opravila se v duchu, jakmile se přizná Austynovi ke svému převleku.

Nathanael klouzal za ní. V sandálech se mu šlo po kamenité zemi špatně.

„Poslouchejte mě, Holly. nebojím se o vaší duši. Bojím se o vás. Jste v nebezpečí. V strašlivém nebezpečí.“

„Hrozí mi, že se zřítím dolů do řeky, jestli mi okamžitě nepřestaneš šlapat na paty. Dovedeš si představit, jak obtížné je chodit ve vycpané sukni?“

Její slova ho však nezastavila. Zamával papíry. „Během svého rozsáhlého studia historie rodu Gavenmorů jsem dospěl k závěru, že váš manžel je proklet. Mám k tomutu tvrzení řadu důkazů.“

Holly si povzdechla. „Tak proklet? Máš na mysli věčné prokletí a podobné nesmysly? Tak co je to? Narůstají mu za úplňku rohy a kopyto? Dal se do spolku s démony a obětuje panny na krví zbroceném oltáři?“

„Ještě něco horšího. Poslouchejte. Toto jsou zřejmě slova královny vil Rhiannon, které vyslovila poté, co byla jedním z Austynových předků nespravedlivé obviněna z nevěry.”

Nathanael klopýtl o drn a četl: „Od tohoto dne se stane láska tvou osudovou slabostí a krása tvým věčným prokletím.”

Holly při těch slovech přeběhl mráz po zádech. Rozzlobila se. „Kristepane, Nathanaeli, jsi kněz! Přece nebudeš věřit pohanským povídačkám.“

„To nemusí byt žádná pohanská povídačka. Tady stojí, že Rhiannon povolala na hlavu toho nešťastníka hněv Boží.”

„Můžeš tedy v noci mávat Austynovi nad hlavou krucifixem. Dávám ti k tomu svolení.” Holly se ušklíbla. „Nebo mu nalít do ovesné kase svěcenou vodu.”

Kněz se zastavil. Uvědomil si, že nemá smysl Holly přesvědčovat. „Není vám divné, že tolik žen z rodu Gavenmorů našlo tragicky konec v rukou svých manželů?”

Holly se také zastavila a dlouho stála s rukama v bok. Pak se otočila a vrátila se zpátky k Nathanaelovi. Zapíchla mu prst do hrudi. „Ty si klidně věř kdejaké nesmyslné pověře, bratře, ale já ti řeknu, čemu věřím já. Všechny kletby může zrušit opravdová láska.”

Nechala ho tam stát se zoufalým výrazem ve tváři. V dlani pevné stiskl staré listiny a zašeptal. „Bůh stůj při vás, Holly, přeji vám, abyste měla pravdu.”

Voda v řece plynula klidně, ale Holly vypadala rozrušeně. Austyn ji pozoroval zpod jilmu, jak se prodírá vysokou trávou, trhá do košíku různobarevné luční kvítí a něco si mumlá pod nosem.

Austyn se usmál. Byla tak legrační, přitažlivá a hlavně bystrá. Tak nemotorná a zároveň půvabná. Nemohl od ní odtrhnout oči.

Včera večer vypadala s rozzářenýma očima a našpulenými rty téměř krásně. Jasné sluneční světlo nemilosrdně potlačilo jakékoliv iluze. Holly se kolébala jako kachna a zastavila se jen tehdy, když si chtěla z hlavy smést luční kobylku. Austyn nechápavě zakroutil hlavou. Jak je možné, že po ní tak touží? Že chce, aby byla jeho ženou? Měla s ním děti? Zahřívala mu postel?

Včera vypadala tak půvabně, protože se v ni mísila kuráž a nemilosrdná upřímnost. Díky ní si znovu vybavil vzpomínky na milovanou matku, které dvacet let potlačoval. Hollyina krása neměla nic společného s bělostnou pletí, záplavou havraních vlasů, které se musely každý den pečlivě pročesávat.

Austyn hmátl pod košili a vytáhl ze skrýše svůj suvenýr. Až nyní pochopil, co ve skutečnosti ukrývá - důkaz prázdného citu k ženě, kterou ve skutečnosti nikdy neznal. K ženě, která by se stala zcela určitě jeho prokletím, stejně jako se Holly stala jeho spásou.

Lhostejně zastrčil pramen vlasů zpátky pod košili a rychlými kroky zamířil své ženě naproti.

Holly právě s vervou trhala kopretiny, když za sebou uslyšela veselý hlas. „Doufám, že si nepředstavuješ, že jsem jedna z těch květin.”

Zvedla hlavu a srdce se jí rozbušilo. Austyn se opíral o kmen vrby. Byl oděn do černých šatů, jen plášť měl rudý. Usmíval se na ni a na tváři se mu objevil důlek. Byl tak přitažlivý, že musela odvrátit hlavu.

Nervózně cupovala květ kopretiny. „Mám-li být upřímná, představovala jsem si jednoho otravného kněze.”

Austyn pečlivě volil slova. „Vy jste se s bratrem Nathanaelem zase pohádali?”

„Pěkný bratr! Peskuje mě jako starší sourozenec, kterého bych radši neměla. Ten chlap je nemožný. Myslí si, že když byl kdysi mým učitelem, může mě poučovat až do smrti.”

,,A co tě vlastně bratr Nathanael naučil?”

Holly se na něho podívala. Do Austynova hlasu se vloudil podivný tón - napůl rezignace, napůl překvapení. Dříve než mohla odpovědět, chytil ji za lokty a pomohl jí na nohy. Košík se převrátil a na nohy se jim vysypala záplava červených a žlutých květů. I ve svém převleku si Holly vedle Austyna připadala malá a křehká, jako hyacint krčící se vedle vrby.

Její hlas zněl vzdáleně. „Učil mě žvýkat každé sousto padesátkrát”

Austyn tázavé zvedl obočí. Holly se začervenala a vzpomněla si, jak hltala masové koláče cestou z Tewksbury.

„Učil mě, že nemám nikdy zvyšovat hlas.” Manželovo obočí se zvedlo ještě výš. Holly si byla vědoma, že prozrazuje příliš mnoho, ale jen stěží mohla přemýšlet, když na pažích cítila Austynovy dlaně.

„Už jsem ti někdy říkal, že máš nádherné lokty, má paní?” zašeptal jí do ucha. Vyhrkla odpověď rychleji, než si ji mohla promyslet. „Nathanael mě naučil vtírat si do pokožky citrónovou šťávu,” zašeptala. „A také mě učil, že nikdy nemám mluvit s plnými ústy.”

Austyn se k ní sklonil. Jeho rty byly těsně u jejích. „A kdybys v nich měla jazyk svého manžela?”

Jeho rty se lehce otřely o její. Holly tiše zasténala a přála si, aby pokračoval. Odměnil ji a znovu se přitiskl k jejím rtům. Bylo naprosto přirozené, že je pootevřela, aby mohl vstoupit dovnitř. Jeho jazyk přijal nesmělé pozvání a vklouzl hluboko do jejích toužebně rozevřených úst.

Když Holly zakroužila jazykem, objal ji kolem krku a zasténal. Líbal ji tak dlouho, až ztrácela dech. Kdyby ji neobjímal pažemi, neudržela by se na nohou. Jejich polibek však byl jiný než tehdy v zahradě. Méně váhavý. Více majetnický. Nebylo to vyvrcholení, ale spíše předehra něčeho mnohem krásnějšího. Když se od ní konečné odtrhnul, Holly byla omráčená touhou, která mezi nimi vznikla. Oči mu ďábelsky zářily, přesto však cítila, jak se třese po celém těle, jako by se země pod jeho nohama chvěla. „Dnes v noci,” zašeptal, „tě bude učit tvůj manžel.”

Po té přísaze ji jemně políbil na nos a otočil se k odchodu. Holly tam stála roztřesená a vlhká touhou. Jako v mlze viděla, jak mu zpod košile vypadl ebenově černý předmět.

„Pane?” zavolala na něho a ukázala do trávy. „Něco ti vypadlo.”

Na okamžik se zachmuřil a pak potřásl hlavou. „Nebylo to nic důležitého.”

Hned když zašel za kopec, Holly se vrhla na kolena a plazila se vysokou trávou. Vítězně vykřikla, když našla, co hledala. Byla to brož utkaná z pevných černých nití, jemných jako pavouci vlákno. Zvědavě si prohlížela neznámou věc proti slunci.

Zatáhla za jednu a pak za druhou nit. Srdce se jí rozbušilo, když se brož rozpadla a na dlani jí ležel pramen lesklých vlasů.

Pramen, ukořistěný jistým rytířem, který se posmíval její marnivosti, ale přesto si její vlasy ponechal na památku. Holly si přitiskla pramen ke tváři. Už skoro zapomněla, jaké to je, když hlavu zdobí taková nádhera.

Najednou ji něco napadlo. Vypadá to, že jejím jediným rivalem v souboji o manželovu přízeň byla - lady Holly z Tewksbury, povrchní sobecká dívka, která Austyna považovala za krutého barbara, protože se odvážil mluvit s jiným přízvukem než ona. Utekla z jeho společnosti jako vystrašený zajíc a nedokázala čelit své touze v zahradě zalité měsíčním světlem.

Holly byla štěstím bez sebe. Nedokázala myslet na nic jiného než na světlo, které ozáří Austynovu tvář, až mu prozradí, že se oženil s ženou, o které dlouhé týdny snil. Srdce měla plné naděje na budoucnost. Její manžel ji políbil, což byl důkaz jeho nynější náklonnosti, a tato brož dokazovala, že ji miloval i tenkrát. Už se nemohla dočkat dnešní noci.

Když se sklonila, aby posbírala rozházené květiny, přistihla se, jak si pobroukává veselou melodii. Po chvíli se rozezpívala a z úst se jí linula balada, která k ní kdysi přilákala sira Austyna z Gavenmoru.

Austyn kráčel kolem nedokončené hradní zdi a snažil se přesvědčit své tělo, že si jeho sladká ženuška zasluhuje něco lepšího než lůžko z trávy na břehu řeky. Zasluhuje si měkkou péřovou matraci na nádherné posteli s nebesy potaženými hedvábím. Zasluhuje si stříbrné poháry plné kořeněného vína, které zmírní její panenský stud. Zaslouží si vonné svíčky, ozařující jejich propletené údy.

Austyn nahlas zasténal. Zdá se, že své vzrušené tělo nepřesvědčí. Bezohledně trvalo na svém. Koneckonců, k čemu potřebuje manžel a jeho žena hedvábí a peří, když se před nimi rozprostírá božská země? Může ji něžně položit na svůj plášť a po

krýt její nahé tělo vonnými lístky hyacintů a violek.

K čemu víno, když má schopnost probudit v ní touhu? Bude ji hladit tak dlouho, až odhodí veškeré zábrany.

A copak nejsou svíčky jen slabým odrazem slunce? Copak může urazit Boha tvrzením, že je lepší milovat se se svou paní v slabé záři voskových svíček, než ji připravit o nevinnost pod velkorysými paprsky slunce?

Austyn se prudce otočil a zamířil zpátky k řece. Byl už téměř na vrcholu kopce, když mu k uším dolehly první tóny známé melodie. Zastavil se a teplý letní den byl najednou chladný a temný jako nejhlubší zimní noc.

19

Holly právě vhodila do košíku poslední květinu, když si všimla tmavé postavy scházející z kopce. Zaclonila si oči proti slunci. Měla strach, že je to Nathanael a bude ji obtěžovat dalšími řečmi o věčném prokletí. Na tváři se jí objevil úsměv, když poznala manželova široká ramena a hřívu tmavých vlasů. Zdálo se, že stejně jako ona touží začít jejich společnou budoucnost co nejdříve.

Úsměv jí zmrzl na tváři, když zachytila pohled jeho očí. Tvář měl naprosto nehybnou jako posmrtnou masku. Bezděčně ustoupila o krok dozadu. Austyn se k ní blížil jako nebezpečné zvíře. Ustupovala před nim, instinktivně vedena pudem sebezáchovy. Zakopla a sklouzla po bahnitém břehu do mělké vody.

Proud se hladově zakousl do její sukně, ale ona nepřestávala ustupovat a voda jí zalévala kotníky, lýtka, roztřesená kolena. Její zbabělost ho neodradila. Následoval ji do řeky a už je dělily jen dva šplouchavé kroky. Chytil ji za vlasy a přitáhl si ji k sobě. Zkoumavě se jí zadíval do obličeje jako tehdy v zahradě.

Holly se roztřásla strachy. Austyn si prohlížel její jemnou plet a postupně odkrýval její masku. Otevřený vztek by byl lepší než ledový chlad, který z něho vyzařoval. Jeho mlčení ji vystrašilo více než zlostný výbuch.

„Prosím,” zašeptala a v očích se jí zaleskly slzy.

Ani to s ním nepohnulo. Chytil ji za čelist a donutil rozevřít rty. Ty rty, které ještě před chvílí něžně líbal. Vrazil jí palec do pusy a důkladně jí leštil drkotající zuby. Když prozkoumal výsledek, pustil jí vlasy a zadíval se na dlaň. Měl na ní popel který si znechuceně otřel o plášť.

Holly se snažila uklidnit roztřesené tělo. „Prosím, Austyne, nechtěla jsem té podvést. Chtěla jsem ti to říct. Přísahám. Když mi dovolíš, abych ti to vysvětlila…”

Krutě přerušil její prosby. Chytil jJí za krk a ponořil hlavu do vody. Zatuchlá voda jí zaplnila ústa i nos. Všechny její naděje byly pryč. Holly věřila, že ji chce utopit a její duše zemřela. Tělo si však odmítalo vzdát bez boje. Ještě stále škrábala a tloukla kolem sebe, když ji vytáhl z vody.

Přestože zoufale lapala po vzduchu, nemohla si nevšimnout zlověstného záblesku v Austynových očích.

Vytasil dýku, ale Holly už věděla, že nemá v úmyslu ji zabít. Smrt by byla příliš rychlá a milosrdná a tento muž neznal slitování. Přestala ho prosit věděla, že by to bylo zbytečné, ale slzy jí stékaly po tvářích jako řeka lítosti.

Rozřezal na kousky její vycpané šaty a rozechvělá Holly před ním stála jen v živůtku a tenké spodničce. Jeho nůž si ještě rychleji poradil s krajkovým živůtkem a odhalil pevně utažené obvazy. Holly stála nehybné jako socha, když na hrudi ucítila dotek chladné oceli. Jedním pohybem dolů jí Austyn - její laskavý, milující a trpělivý manžel - rozřízl obvazy a ona tu stála s odhalenými ňadry v záři slunce. Cítila na sobě manželův spalující pohled.

Hollyina pychá se rozpadla na malinké kousíčky. Bolestně zavzlykala a chtěla si rukama zakrýt nahou hruď, ale Austyn ji chytil za zápěstí, roztáhl jí paže a upřeně hleděl na její tělo. Holly se třásla studem a snažila se najít v manželově krásné tváři aspoň náznak slitování.

Když nenašla nic, pokusila se zadržet srdceryvné vzlyky a zkusila ho ještě jednou poprosit. „Austyne, musíš mi věnovat chvilku pozornosti. Neměla jsem v úmyslu tě rozzlobit. Nebo zranit. Chtěla jsem jen…

„Přestaň blábolit ženská!” zakřičel.

Austyn cítil, jak se Holly zachvěla, ale tu část jeho já, která by se snad za jeho násilnické chování mohla stydět, spálila její zrada na uhel. Tato žena nebyla o nic lepší než jeho matka, pomyslel si hořce. Naprosto stejná jako jeho babička a všechny krásné ženy, které během století zničily jeho rodinu a očernily jméno Gavenmorů.

Zadíval se na její bělostné lákavé poprsí a pořád nedokázal pochopit že ji ještě nedávno litoval kvůli její ošklivosti. Hollyina bujná ňadra byla korunována růžovými bradavkami, které pod nelítostným pohledem ztvrdly. Nebylo to touhou, to pochopil, ale strachem. Promáčená spodnička se ji přilepila ke štíhlému tělu a nezakrývala téměř nic. Austynův pohled se na chvíli zastavil na tmavém stínu mezi jejími stehny. Holly zasténala a to ho ještě více popudilo. Austyn jí pevné svíral zápěstí a bojoval se svým chtíčem a zlobou. Něco podobného ještě nezažil. Měl chuť ji vytáhnout na břeh, přinutit ji pokleknout na zem a dělat jí takové věci, které by žádný muž slušné ženě nedělal. Takové věci, které se nedělají ani s děvkou. Ale za nějakou dobu by ho chtíč přešel a nastoupila by zloba. A pak by ji možná stiskl rukama křehký krk a vytřásl by život z…

Austyn cítil, jak mu na hřbet ruky dopadla slza. Podíval se do Hollyiných prosebných očí. Do fialkových oči, které budou už brzy orámovány hustými dlouhými řasami. Byly to oči jeho manželky.

Když ji Austyn chytil za ruku a táhl ji směrem k hradu, Holly neměla jinou možnost, než klopýtat za nim. Jednou rukou si přidržovala zbytky živůtku na hrudi. Zrudla, když míjeli dva pasáky ovcí, kteří zvědavě pozorovali, jak jejich pán za sebou táhne spoře oděnou neznámou ženu.

Blížili se k hrobu jeho matky, ale Austyn ani na okamžik nezpomalil. Táhl ji přímo

přes kamenný rov a těžkýma botama zadupal do hlíny křehké sasanky.

Rychlými kroky procházel kolem dalších obyvatel hradu Gavenmore. Holly téměř nevnímala jejich tváře, ale jen do okamžiku, kdy se ozval první překvapený výkřik.

„Panebože, to je lady Holly!”

Holly na sobě najednou ucítila jejich pohledy. Poznali, že ten krásný přízrak, cupitající po boku jejich pána, je opravdu jejich paní a všude kolem se ozývaly výkřiky zděšení.

Nějaký stařec vykřikl: ,,Co jsou to za temná kouzla? Možná je to čarodějnice!”

Všichni začali ustupovat Někteří se báli Holly, jiní měli strach z Austynova hněvu. Horší než jejich nevyslovené zatracení byl bolestný výraz, který se objevil na Winifredině kulatém obličeji.

Ohaři jim běželi v patách a štěkali. Emrys a Carey přiběhli z ohrady a meče měli připraveny k boji. Carey se prudce zastavil a překvapeně otevřel ústa. Jeho otec ho následoval. Tvář měl rudou děsem.

Když se jejich smutné procesí přiblížilo ke kapli, ze dveří vyšel muž a postavil se jim do cesty. Holly začala mumlat nesmyslnou litanii modliteb a kleteb. Nejprve měla strach, že Austyn srazí Nathanaela k zemi a donutí ji, aby ho ušlapala, ale její manžel se zastavil a zaštítil se jejím tělem. Jednou rukou ji objal kolem pasu. „Ustup, knězi,” přikázal Austyn, „jinak se už nikdy nepomodlíš.”

Nathanaelovy oči byly bezvýrazné, ale jeho hlas zněl tak přesvědčivě, jako ještě nikdy předtím. „Neustoupím a nedovolím vám, abyste se takto choval k této dámě.”

„To není žádná dáma, je to má žena. Copak jsi už zapomněl, že jsi nás oddával?”

„Ne já, to vy jste zapomněl na svoji svatební přísahu, pane.” Nathanael se ani nepohnul a hrdě stál na svém místě.

„Zahráváš si s mojí trpělivostí, bratře,“ vykřikl Austyn a stiskl Holly kolem pasu tak pevně, až zalapala po dechu. „Opravdu ti tolik záleží na dobru tvé paní, nebo jen chráníš svou milenku?”

Holly nebyla jediná, kdo překvapeně vydechl při takovém rouhání. Copak má o ní Austyn opravdu tak hrozné mínění? A proč vlastně ne? odpověděla si otázkou. Nedala mu žádný důkaz své věrnosti.

Nathanaelúv pohled se svezl z Austyna na Holly. Holly se neudržela a zamumlala:

„Proboha tě prosím, Nathanaeli, nedělej to. Teď ne. Prosím, teď ne.” V jeho očích viděla to, co vždycky věděla, ale odmítala tomu věřit. Dav zatajil dech a napjatě očekával knězovu odpověď.

„Není to má milenka,” řekl jemně. Holly si hlasitě oddechla.

,,Ale miluji ji!”

Holly zoufale vykřikla a zhroutila se v Austynově náručí.

Je to pravda!” vykřikl Nathanael. „Miluji ji. Je bystrá, krásná, nadaná a půvabná a vy, sire Austyne z Gavenmoru, jí nesaháte ani po paty!”

Holly se pomalu narovnala a připravovala se na Austynovu reakci. Když konečně přišla, byla mnohem horší, než si ve své ubohé představivosti dokázala vykreslit. Zaklonil hlavu a rozesmál se. Byl to temný smích, který se nevesele rozléhal po nádvoří. Schoval Holly za sebe a vytrhl Careymu meč z ruky.

Nathanaela opustila kuráž, když viděl, jak se k němu Austyn blíží s napřaženou zbraní. Jeho hlas už nezněl tak přesvědčivé. „Nebojím se vás, to si nemyslete.” Ustoupil o dva kroky dozadu, ale Austyn se nezastavil. Nathanael horlivě hledal vhodný citát. „N-n-neboj se těch, kdo zabíjí tělo, ale nejsou schopni zabít duši, ale boj se toho, kdo dokáže zničit duši i tělo v pekle.”

Holly si povzdechla, když kněz zakopl o vlastni roucho a spadl na kamennou podlahu. Austynův stín se nad ním tyčil jako posel smrti. Holly věděla, co musí udělat, i když jí bylo jasné, že manžela ještě více rozzuří. Neměla však na vybranou. Musela se Nathanaelovi odvděčit za jeho bláznivé galantní chování a zároveň zachránit duše obou mužů.

Austyn se už napřahoval k smrtícímu úderu, když vtom se Holly vrhla před Nathanaela. Jednou rukou si přidržovala živůtek a druhou chránila kněze. Nathanael se ji snažil odstrčit, ale ona se ani nehnula.

Vzdorovitě se manželovi zadívala do očí. „Musím ti připomínat, že jsem ti kdysi zachránila život, pane? Na oplátku tě žádám, abys ušetřil život pokorného kněze.” Na okamžik to vypadalo, že je oba jedním mocným úderem probodne.

Pak se mu ale na tváři objevil pokřivený úsměv. „Říkáš pokorný kněz? Jak dojemné! Kéž bych i já mohl probudit takovou oddanost v ženském srdci!”

Chytil ji za zápěstí a odsunul stranou. Upadla na kolena, zatímco Austyn prudce uhodil Nathanaela do tváře. Kněz se svezl na dlažbu.

Holly byla v šoku a jen mlhavě si uvědomovala přítomnost Careyho, který poklekl vedle ní a hbitýma rukama zjišťoval, jestli není zraněna. Měla chuť mu říct, že všechny modřiny a tržné rány se nacházejí hluboko v její duši, ale přerušil ji Austynův hlas, který zněl jako prásknutí bičem.

„Zmiz od ní.“

Její manžel stál nad nimi a tvářil se smrtelné vážné. Dav mlčel jako hrob. Napětí houstlo.

„Spadla,“ vysvětloval Carey. „Chtěl jsem jen zjistit…”

„Nesahej na ni.“ Carey se na svého přítele nevěřícně podíval.

„Slyšíš?“ Austyn mu přiložil špičku meče k hrdlu. Holly měla dojem, že zešílí. To ona byla příčinou jejich rozbroje.

Carey se postavil a zanechal ji napospas jejímu manželovi. Rty měl trpce sevřené. Když od ní Austyn odvrátil pohled, Holly vycítila, že to bylo naposledy, co na ni pohlédl. Bylo to mnohem horší, než když se od ní odvrátil v zahradě v Tewksbury, nebo když na ni odmítal pohlédnout během turnaje. Bylo to dokonce horší než jeho ledová nenávist. Nyní už je nic nespojovalo. Ani smrt by je nedokázala více oddělit. Smutek jí propíchl srdce a uvolnil další proud slz.

„Nevěrná poběhlice!” ozval se vítězný pokřik. „Nechť Bůh potrestá děvku, která se odvážila pokoušet počestného muže!” Rhys z Gavenmoru stál s rozpřaženýma rukama na balkóně a svolával na její ubohou hlavu zlobu boží.

Holly už toho měla dost. Když se pro ni Austyn znovu natáhl, vzepřela se mu. Jeho stisk už nebyl násilnický, ale neúprosný jako železná pouta. Nevšímal si jejího odporu a hnal ji ke hradu kolem vzlykající Elspeth, nahoru po točitém schodišti až na mezipatro utápějící se ve sluneční záři. Když Holly došlo, kam ji chce zatáhnout, začala se vzpouzet. Bušila do něho pěstičkami, škrábala ho do opálených paží, ale on si jí nevšímal. Zachvátila ji panika a její nadávky byly stále hlasitější. Než dorazili ke starým dubovým dveřím, prosila ho a slibovala hory doly, jen aby ji nezavíral do té strašidelné místnosti. Pohrdala sebou, ale stejně nepřestával prosit.

Rozrazil dveře a vtáhl ji dovnitř. Ve tmě mu neviděla do tváře. Zatímco ještě před chvílí se mu snažila vytrhnout, nyní se k němu přitiskla a žadonila, aby ji neopouštěl, aby ji nenechával samotnou. Odstrčil ji od sebe.

Holly se zapotácela a spadla, ale už byla zpátky u dveří, když jí je zavřel přímo před nosem. Slyšela, jak zapadla závora, a ten zvuk byl stejně definitivní jako zvonění umíráčku. Holly se svezla na zem. Neměla už sílu tlouci do dveří, křičet a prosit. Přitáhla si kolena k hrudi a toužebně si přála, aby se proměnila v malou kuličku a rozplynula se.

Druhá část

A jako další Helena Zažehla další Tróju.

Uměla vztek rozdmýchat v duši, nebo probudit něžnou touhu.

John Dryden

Jen stateční si zaslouží krásu.

John Dryden

20

Trvalo celou věčnost, než se Holly vynořila z temné mdloby. Její rozpoložení by se dalo popsat jako něco mezí šílenstvím a otupělostí. Překvapilo ji, že je stále ještě naživu. Nedokázala pochopit, že její zraněné srdce může dále bít, jako by se nic nestalo. Jako by ji Austyn stále ještě miloval.

Natáhla si ztuhlé nohy. Uschlé slzy zdrsněly jemnou pokožku na její tváři. Nevadilo jí to. Dávala přednost bezvýrazné masce před marnou nadějí či smutkem. Otupělost jí přinesla úlevu, zvláště když si uvědomila, že zasáhla celé její tělo.

Vstala, aby si prohlédla komnatu. Nepřekvapilo by ji, kdyby ji Austyn zanechal v úplné tmě, ale prasklinami v dřevěných okenicích prosvítalo do místnosti měsíční světlo.

Kruhová věž nesplnila její očekávání. Nebyla tu hejna krys okusující čerstvou zdechlinu. Neležely tu vybledlé kosti. Dokonce ani Gavenmorovy nevěsty se jí nevysmívaly za to, že neuposlechla jejich varování. Očekávala sparťanské podmínky vězeňské cely, ale místo toho se ocitla v nejpřepychověji zařízené komnatě celého hradu.

Léta zanedbáváni zanechala stopy úpadku, ale celá místnost ještě stále působila elegantním dojmem. Jako starší žena odívající se do sametu a hedvábí, aby si udržela křehkou iluzi krásy. Spousta pavučin pokrývala klenbu a ještě posilovala nadpozemský charakter komnaty.

Holly se rozhodla pokoj blíže prozkoumat. Její kroky tlumily těžké tapisérie pokrývající zdi. Masivní postel s nebesy stála na pozlaceném podstavci uprostřed místnosti.

Brokátové závěsy byly sice ožrané od molů, stále však vypadaly přepychově. Z vyřezávaných dřevených sloupků visely roztrhané sametové pentle. Holly se bezmyšlenkovitě jedné dotkla a uvažovala, k čemu asi sloužily. U postele stála na čtyřech vyřezávaných nožkách mohutná komoda.

Přejela prstem po zaprášené desce. Nádobka s vyschlou rtěnkou ležela hned vedle stříbrného hřebenu a prázdného parfému. To Holly připomnělo, že přepychové vězení kdysi obývala jiná žena. Žena, kterou manžel obvinil z nevěry a jíž zanechal tyto předměty jako vzpomínku na svoji někdejší náklonnost.

Nadzvedla víčko stříbrné dózy a čekala, že tam najde uříznuty prst nebo něco podobného. Zalapala po dechu, když spatřila zlato a drahé kamení. Zabořila ruku do pokladu a pohrávala si se smaragdy ozdobenou čelenkou, diamantovou broží, rubínovým přívěskem na zlatém řetízku, silnějším než její malíček. Proč, proboha, Austyn ty šperky neprodal, aby uspokojil královské výběrčí daní? uvažovala. Určitě to nebyla známka respektu k zemřelé babičce.

Odhodila šperky, jako by to byli jedovatí hadi, zamířila k oknu a prudce rozevřela okenice. V místnosti nebyla jen úzká struna, ale také velké obdélníkové okno lemované dvěma kamennými sedátky. Dost velké okno na to, pomyslela si hořce, aby se z něj dalo vyskočit.

Vítr jí foukal do obličeje a vysmíval se jejím suchým očím. Věž nabízela nádherný panoramatický výhled na okolní krajinu zalitou stříbrným měsíčním světlem, ale jen

na nepatrný kousek prázdného nádvoří. Shlížela dolů a uvažovala, jestli na dlažbě zůstaly nějaké krvavé skvrny.

Najednou ucítila na šíji tichý vzdech. Přeběhl jí mráz po zádech. Zavřela oči. Měla strach, že ji strašidelná ozvěna probudí z otupělosti. Vzdech sílil a nakonec se přeměnil ve smutné sténání, které přesně odráželo potlačovaný smutek v její duši. Holly si na okamžik myslela, že ten zvuk vychází z jejího hrdla.

Okenice začaly divoce tlouci. Holly couvala od okna, vystrašená na nejvyšší míru. Sténání přešlo v srdceryvný nářek. Holly narazila do krbu a tvrdě dopadla na záda. Dlaněmi si zakryla uši, ale nářek neustával a pronikal až do morku kostí.

Odkryla si uši a vykřikla: „Okamžitě toho nech, rozumíš! Říkám, abys toho nechala!“ Okenice se zavřely. Nářek přestal tak rychle, jako před chvílí začal, a v komnatě se rozhostilo ticho. Holly pištěla jako myška a pozorně sledovala stíny kolem sebe. Obávala se ještě strašidelnějších návštěvníků.

Okenice se se skřípotem otevřely. Holly ucítila čísi dech ve vlasech. Otočila se ke krbu, ale nenašla tam nic jiného než studený popel a malou kostřičku nějakého hlodavce.

Místností se rozlehl pronikavý pískot a zároveň z krbu zavanul zatuchlý vzduch.

„Vítr,” zašeptala překvapeně Holly. To je jen vítr v komíně.”

Zachichotala se. Zakryla si dlani ústa, ale smích se už nedal zastavit. Za chvíli se smála na celé kolo a nepřestala, dokud jí po tvářích nestékaly potůčky slz.

Je tady naprosto sama Bez Austyna. Bez ducha jeho babičky. Holly se předklonila a zalapala po dechu. Ani si nevšimla, kdy její smích přešel v hlasitý vzlykot.

Carey objevil Austyna na vrcholku hradeb, jak se rozhlíží po okolí, jemný větřík mu ovíval tmavý závoj vlasů z obličeje a odhaloval rysy tak bezduché a cizí jako rysy člověka nevěřícího ničemu. Jen málo připomínal muže, kterého Carey ještě nedávno považoval za svého přítele a s kterým prožil spoustu slunečných dníi i bouřlivých bitev, a už vůbec nemel nic společného s veselým i bystrým chlapcem, kterého znal z dětství.

„Kněz je v bezpečí,” řekl Carey a posadil se mezi dva zuby cimbuří, „ale její chůva pořad pláče a nedá se nijak utišit. Mám strach, že svými slzami zaplaví celý sál.“

„Ták ať,” odpověděl Austyn a v obličeji neměl ani kapku lítosti. „A otec?”

„Konečně usnul. Byl dost vzrušený. Museli jsme mu dát několik lžiček medoviny, aby se uklidnil.”

Uběhlo několik minut, než se Carey odvážil zeptat „Řekla ti proč?“

Austyn se hrubě zasmál. „Nemel by ses raději zeptat, jestli jsem se obtěžoval to zjistit?“

Na tuto otázku už Carey odpověď znal. „Co s ní uděláš?”

„Proč? Chceš ji?” Carey si nejprve myslel, že to jeho přítel myslí vážně, ale pak se Austyn smutně usmál a řekl: „Co mohu dělat? Kdyby její otec nevynaložil tolik námahy, aby se jí zbavil, poslal bych mu ji zpátky. Nebo bych ji mohl prodat potulným trubadúrům. Anebo ji mohu držet ve věži tak dlouho, až jí zešedivějí vlasy a vypadají všechny zuby.”

„A kdyby se rozhodla ukončit své trápení jako tvoje babička?”

Austyn pokrčil rameny. „Tak bych byl zase bez manželky. Musím ale říct, že by to byla škoda.” Jeho hlas zněl skoro něžně a v očích se mu podivné zablýsklo. „Víš, co mi naslibovala, jen abych ji nezamykal ve věži? Celkem hezky žadonila o svobodu. Rozdmýchala moji představivost. Tomu říkám pokušení, mít před sebou klečící krasavici, ochotnou splnit všechna tvoje přání…”

„Přestaň.’” Carey vyskočil na nohy. „Je to stále ještě tvoje manželka, ne nějaká londýnská běhna. Copak se nestydíš?”

Austyn se rozkřikl: „Stydím se! Strašně se stydím. Za to, že jsem byl takový blázen! Stydím se, že jsem se nechal zaslepit jejím šarmem a neprohlédl její lest! Stydím se za to, že jsem byl připraven nabídnout té malé potvoře svoji lásku.” Austyn se otočil a pevně se chytil jednoho zubu cimbuří.

Carey chtěl přítele poplácat po rameni, ale pak si to rozmyslel. Vycítil, že projev útěchy by Austyna ještě více popudil. „Nebyl jsi o nic větší blázen než my všichni ostatní,” řekl.

Když Careyho kroky ztichly, Austyn pohodil hlavou. Vychutnával si hukot větru v uších. Doufal, že to burácení přehluší ozvěny Hollyiných proseb, její srdceryvné výkřiky, když žadonila, aby ji neopouštěl, aby s ní zůstal i za cenu, že by za to musela krutě zaplatit. Stále ještě cítil, jak se na něho věšela a tiskla se k němu bujnými ňadry.

Zaťal zuby, aby přemohl nutkání vykřičet ze sebe tu ztrátu. Chtěl za ní jít. Chtěl holými pěstmi rozbít dveře, které je dělily. Zalehnout ji a znásilnit jako divoké zvíře, aby jim oběma dokázal, jaký doopravdy je. Všichni Gavenmorovi muži byli a jsou zvířata.

Nesouhlasil s Careym, že uvěznil svou ženu, aby ji potrestal. Zavřel ji, aby ji ochránil

před sebou samotným.

Zkoumal tmavomodrou oblohu, ale nenašel ve hvězdách žádné teplo, jen chladnou krásu, která ho mrazila až do morku kostí. „Ty krutá mrcho,” zašeptal a ani on si nebyl jist, jestli ta slova patřila Rhiannon, nebo jeho ženě.

Holly probudilo tlumené klepání na dveře. Nepamatovala si, že by si v noci lehala do postele. Protáhla se a kýchla, protože její pohyby rozvířily oblak prachu.

Znovu uslyšela tentýž zvuk. Někdo lomcoval závorou. Holly se posadila. Byla přesvědčena, že se Austyn i jeho služebnictvo sbalí, odjedou bez ohlédnutí z hradu a ona tu zemře hlady. Ale když se rozletěly dveře, do srdce se jí vrátila naděje.

Objevila se blonďatá hlava a Holly poskočila radostí, když spatřila Winifredin známý obličej. Vstala z postele a rozběhla se k ní.

„Ach, Winnie, ani nevíš, jak jsem ráda, že tě zase vidím. Věděla jsem, že mě neopustíš.”

Winifrediny tváře ztratily svou obvyklou červenou barvu. Měla opuchlé oči, které nespustila z podnosu, jejž nesla ke stolu. Pak se otočila a zamířila zpátky ke dveřím. Holly nemohla uvěřit, že ji zase opouští. Bez jediného pohledu. Bez jediného slova.

Zoufale se vrhla za ženou. „Prosím, Winnie. Copak ti Austyn zakázal se mnou mluvit? Bojíš se, že tě potrestá, jestli ho neposlechneš? Kéž bys ho mohla přemluvit, aby sem za mnou přišel a věnoval mi jen pár minut, abych mu mohla vysvětlit…”

Winnie sáhla po klice. Holly ji chytila za ruku. „Pokud Austyn odmítne přijít, pošli za mnou Careyho. Austyn Careyho určitě poslechne. Jsem si tím jistá!”

„Copak jste ztratila rozum, děvče?” sykla Winifred a vytrhla se z Hollyina sevření. Holly zmatené ustoupila o krok dozadu. „Chcete, aby můj syn skončil ve vězení společně s tím vaším zbrklým knězem?”

Holly se zastyděla, že ani na okamžik nepřemýšlela nad Nathanaelovým osudem. Austyn se přece klidně mohl vrátit na nádvoří a useknout mu hlavu.

„To samozřejmé nechci,” odpověděla. „Nikdy bych Careymv nepřála nic zlého. Choval se ke mně jako přítel.”

„A jak jste se mu za to odvděčila. Všem jste se nám pěkně odvděčila.”

Obvinění od laskavé Winifred bylo ještě horší než od Austyna. Holly se roztřásl ret a z oči jí vyhrkly slzy.

Winifred hleděla na Hollyinu pomačkanou spodničku, rozcuchaně kudrny, uplakané oči a potom ustrašené vydechla. „Ach, Bože,” zašeptala, „jste tak krásná.” Doklopýtala k židli, posadila se a schovala hlavu do dlaní.

Holly k ní přistoupila. Ráda by jí pohladila po rameni, ale bála se odmítnutí. Poklekla u ženiných nohou. „Prosím, neplač, Winnie. Nechtěla jsem tě rozplakat.”

„Copak nevíte, jak strašnou věc jste udělala?” Winifred zvedla hlavu. Její velšský přízvuk se smutkem ještě zvýraznil. „Mysleli jsme si, že jste jiná. Že se vám konečně podaří prolomit kletbu.” Konečně Holly pochopila, proč ji při příjezdu tak srdečně vítali a obdivovali se její ošklivosti. „A teď je zase všechno při starém. Lži. Žárlivost. Obvinění. Polovina lidí tvrdí, že jste čarodějnice, a prosí pána, aby vás upálil na hranici. A druhá polovina ho obviňuje, že vás zavřel ve věži.”

„Co si myslíš ty? Myslíš si, že jsem čarodějnice? Nějaký netvor?” Holly sama nevěděla, proč jí na Winifredině odpovědi tak záleží.

Winifred se na ni pozorně zadívala přes mokré řasy a zakroutila hlavou. „Myslím si, že jste jen hloupé děvče, které si zahrálo ošklivou hru s mužem, kterého miluji jako svého syna. Neproste mě o pomoc, protože já vám pomoci nemohu.”

Holly se narovnala, když kolem ní Winifred procházela, a hrdě řekla: „Ale já ho miluji.”

„Nechť se tedy Bůh smiluje nad vaší duší,” zamumlala Winifred a zavřela dveře na závoru.

Winifred přicházela dvakrát denně a nosila jí vydatné dušené maso a čerstvý chléb, džbány s teplou vodou na koupání a čisté lněné povlečeni, ale Holly už před ní neuronila jedinou slzu a nepoprosila o pomoc. Většiny jídla se ani nedotkla a čisté povlečení se jí hromadilo na stolku, protože dávala přednost každodennímu ulehnutí na zpuchřelý přehoz.

Když jí Winifred škrobeně oznámila: „Pán chce vědět, jestli něco nepotřebujete - další přikrývky, nebo rozdělat oheň, aby vám v noci nebyla zima,” Holly se rozesmála na celé kolo a Winifred utekla z věže.

Holly totiž věděla, že ji žádná přikrývka nemůže zahrát. Žádný oheň nemůže vytlačit mráz z její duše. Austynova babička tu s ní sice nebyla, ale Holly s tou ženou velice cítila. Konečně pochopila, proč ta ubohá žena vyskočila z okna. Nebylo to proto, že byla falešné obviněna, ani proto, že se musela spokojit jen se svou

společností. Hlavní důvod byl ten, že ji vytrhli z náruči muže, kterého milovala.

Věděla, že už nikdy nespatři jeho úsměv, ani jiskru v oku.

Tím ale jejich podobnost končila. Austynova babička byla totiž nevinná žena, zatímco Holly se provinila. Podvedla svého muže a zasloužila si trest.

Pobíhala po věži v roztrhané spodničce a minuty se slévaly v hodiny a hodiny ve dny. Vítr si prozpěvoval svoji smutnou melodii a ona stále častěji stála u okna a teskně shlížela dolů na nádvoří.

Uběhly už dva týdny, když si začala představovat, jak její bledé roztříštěné tělo leží dole na dlažbě a jaká asi bude Austynova reakce, až ji objeví. Vezme ji do náruče a bude litovat své krutosti jako jeho otec, nebo se mu uleví, že se jí tak snadno zbavil a nemusel u krále žádat o zrušení jejích sňatku?

Holly se postavila na kamenné sedátko a potom na úzkou římsu. Dlaněmi se opřela o okenní rám. Teplý větřík si pohrával s její spodničkou a přinášel na svých křídlech vůni léta, života a svobody. Zvedla zrak z kamenné dlažby a zahleděla se do velšské krajiny, která ji uchvátila svou drsnou krásou. Ta divoká a sladká krása na ni tolik zapůsobila, že od ní nemohla odtrhnout zrak.

Holly se podlomila kolena. Sedla si na kamenné sedátko a zakryla si dlani ústa. Děsila ji představa, co by mohla udělat, kdyby ji ze zoufalství nevytrhl rošťácký větřík. Měla pocit, jako by se právě probudila z nějakého čarovného spánku. Rozhlížela se po komnatě a poprvé všechno viděla jasnýma očima. Tatínek ji sice považoval za sobeckou a vzpurnou ale tak krutý trest by jí nepřál. Ať už si její manžel myslí cokoliv, nespáchala nevěru, chovala se jen hloupě.

Vítr hučel v komíně a Holly začínal ten zvuk dráždit. Vyskočila ze sedátka, popadla čisté povlečení a nacpala ho do komína. Dostala hlad. Zamířila ke stolu a natáhla se po netknutém pecnu chleba. Pak se posadila na podlahu a cpala si do úst velká sousta, ale žaludek stále nebyl spokojený. Vtom jí došlo, že ji trápí něco mnohem nebezpečnějšího a báječnějšího než hlad.

Vztek.

Když jí Winifred přinesla večeři a vodu na koupání, Holly ji oznámila, že potřebuje jen dvě věci: Pero a papír. Winnie splnila její přání a donesla Holly obě věci hned druhý den ráno, přestože měla strach, že děvče napíše nějaký srdceryvný dopis, který sir Austyn odmítne číst.

Když se večer vrátila, Holly jí předala desetístránkový seznam věcí, které od pána potřebuje.

Winnie a dvě vyděšené komorné přispěchaly následující ráno a přinesly s sebou vanu, ručníky, prostěradla, rámeček na vyšívání, nitě, vonné olejíčky, čerstvá jablka, harfu, voskové svíčky, smeták, povlečení, knihy a spoustu dalších drobností, díky kterým se měla Hollyina cela proměnit v příjemné místo.

Děvčata z ní nemohla odtrhnout zrak, a tak je Winnie vyhodila ven a zabouchla jim dveře před nosem. Pak si odkašlala a řekla: „Pán se ptá, jestli nepotřebujete citrony, abyste si jimi mohla potírat lokty, a nubijskou otrokyni, která by vám před spaním pětsetkrát pročesávala vlasy.”

Holly se zakousla do šťavnatého jablka. „Vyřiď mu, že vzhledem k délce mých vlasů by stačilo dvěstěpadesátkrát.”

Když Winifred odešla, Holly si pozorně prohlížela své poklady. Vybrala si několik předmětů, které by v případě potřeby mohla použít proti svému manželovi. V komodě vedle postele už měla připravené své brnění - spodničky ze zlatého brokátu, pláště lemované nejjemnější kožešinou, hedvábné noční košile tak průsvitné, že by se hodily spíše do harému než do šlechtické ložnice. Potřebovaly jen trochu opravit a pořádně vyvětrat.

Holly si kusy oděvu, nitě a jehly přinesla k sedátku u okna a sedla si na sluníčko. Na rtech se jí objevil ďábelský úsměv. Pokud si Austyn myslel, že ji tu jen tak zamkne a zapomene na ni, pak svého protivníka podcenil. Holly si na něho chystala nejnebezpečnější ze všech zbraní.

Holly zaklonila hlavu a začala zpívat.

21

Holly zpívala.

Zpívala, když utírala prach a zametala dřevěnou podlahu. Zpívala, když vyměňovala od molů prožraný přehoz za přepychový plášť, a přeměnila tak lůžko v hnízdečko, vystlané sobolí kožešinou. Zpívala, když Winifred a komorné nosily vědra s horkou vodou, aby jí připravily koupel. Zpívala, když si nahřívala unavené svalstvo ve vaně, když si vtírala myrhový olej do zanedbané kůže, navracejíce jí tak zdravý lesk. Zpívala, když si kartáčovala dorůstající kudrny, a každou noc, když se zabořila do polštářů, si zpívala tichou ukolébavku.

Zpívala veselé májové písně i smutné balady. Zpívala křižácké chorály a jednotlivé výstupy celých sborů. Zpívala dětské popěvky a košilaté písničky. Zpívala liturgické žalmy a lamenty. A jednoho večera při západu slunce stála u okna věže a pěla chvalozpěv tak krásně, že i Nathanael ve své kobce zvedl oči k nebi, aby spatřil sbor andělů.

Austyn podobnými přeludy netrpěl. Podle něho se nejednalo o nebeský zpěv, ale o ďábelské mučení. Každý tón propichoval jeho tělo jako Luciferovy vidle. Před Hollyiným hlasem nebylo kam utéct. I kdyby jel až na konec světa, stejně by se jej nezbavil. Nevěděl, jestli zpívá i ve spánku, ale Bůh ví, že v jeho snech zpívala. Pěla jen pro něho, zatímco on ji hladil tak dlouho, až dosáhla vyvrcholení, kterým byl bezchybný rytmus a dokonalý soprán.

Nejvíce ho nedráždily srdceryvné chvalozpěvy, ale jednoduché ukolébavky, které zpívala v noci, kdy její hlas zněl již unaveně. Tehdy si musel neustále připomínat, že Sirény zpívaly jen proto, aby vlákaly Odyssea do pasti, jež mu měla přinést jistou smrt.

Jednoho večera, když už chtěl požádat Careyho, aby ho přivázal k jednomu ze sloupů na nádvoří, tak jako se Odysseus přivázal ke stěžni, zpěv najednou utichl. Zničeho nic. Nepředcházel tomu žádný chrapot. Prostě utichl.

Ticho bylo mnohem horší, než kdokoliv očekával. Pochmurné ticho zahalilo hrad jako černý mrak. Když Austyn vstoupil do hlavního sálu, všichni jako na povel zmlkli a hleděli na něho. Už si na jejich chování zvykl. Zvykl si na Careyho kradmé pohledy, Winifredino nervózní zírání, Emrysovu nevyslovenou otázku: „Co ten netvor udělá příště?” Pryč byly dny, kdy se na něho všichni dívali s pýchou a obdivem. Nyní tu vládl strach.

Nejhorší ze všeho byly opuchlé oči a zarudlý nos Hollyiny chůvy. Austyna by nepřekvapilo, kdyby už dávno utekla, ale zřejmě se bála nechat svou paní napospas netvorovi.

Dokonce i otec, který od svého proslovu na balkoně nepromluvil jediné slovo, na něho koukal vystrašenýma očima malého dítěte. Bez Hollyina zpěvu se Austyn pod jejich pohledy cítil jako nahý. Najednou už to nemohl déle snášet.

„Co je s vámi?” vykřikl a zlostně se na ně podíval. „Copak už se nikdy nebudete smát? Mluvit hlasitě?”

Odpovědí mu byl srdceryvný vzlyk. Elspeth zabořila obličej do zástěry a rozplakala se. Dříve než stačila sklonit hlavu, Austyn v jejích očích zahlédl svůj obraz - obraz vysokého krutého muže, spíše strašidla, než člověka.

V ohlušujícím tichu zněl Hollyin hlas ještě jasněji a svůdněji. Lákala ho křišťálově jasným tichem a on poslušně stoupal po schodech ke dveřím její komnaty, rozhodnut setkat se s čarodějnicí, která ho proměnila v bezcitné zvíře.

Austynovy kroky se zpomalovaly, čím více se blížil k severní věži. Ticho už nebylo čisté, ale plné ozvěn Hollyiných proseb, kterými ho zasypávala, když ji táhl vzhůru po točitém schodišti. Měl dojem, jako by se do starých kamenných schodů vsákly její žalostné výkřiky. Na zápěstích a pažích měl stále ještě škrábance od jejích nehtů, ale více se bál hlubokých jizev, které mu její zrada vyryla hluboko do srdce a které se už zřejmě nikdy nezahojí.

Ruce se mu třásly, když zvedal těžkou závoru. Netušil, co ho uvnitř čeká. Pokaždé, když Winifred dole demonstrativně vystavila nedotčený podnos, přestavoval si Hollyino tělo vyhublé na kost.

Dveře se se skřípotem otevřely. Na tváři ucítil dotek pavučiny. Odhrnul ji a snažil se zachovat klid. V komnatě bylo šero. Paprsky zapadajícího slunce pronikaly otevřeným oknem dovnitř. Holly nebyla nikde v dohledu. Austynoví přeběhl mráz po zádech. Upřeně hleděl na rozevřené čelisti okna. Okna, které měl na Careyho přání opatřit mříží, ale nikdy to neudělal. Okna, z kterého bylo vidět na přilehlé nádvoří, kam byl na jeho rozkaz vstup zakázán. Jeden muž, jenž přelezl zeď, aby aspoň na okamžik spatřil jeho uvězněnou ženu, byl s prázdnýma rukama vykázán z hradu Gavenmore.

Austyn udělal nerozhodný krok dopředu. Potom se rozběhl k oknu a naklonil se ven. Vtom se za ním ozval sladký hlas: „Tu radost bych ti neudělala.“

Dole po dlažbě bezstarostně hopsali vrabci a vysmívali se jeho zmatku. Austyn se pomalu otočil a spatřil, jak ze stínu u postele vychází žena.

„Omlouvám se, že jsem tě zklamala,” řekla, „ale ještě jsem z tebe vdovce neudělala.” Zkřížil si ruce na prsou podobně jako při jejich prvním setkání. „Jaká škoda. Myslel jsem si, že ses uzpívala k smrti.“

Světlo svíce, kterou Holly držela v ruce, osvětlovalo její postavu. Austyn se na ní naposledy díval tehdy v řece.

Byla štíhlá, to ano, ale v žádném případě vychrtlá. Ňadra jí napínala brokátový živůtek a hrozilo nebezpečí, že každou chvílí protrhnou tenkou látku. Její pleť už ztratila zlatavý nádech, ale její průsvitnost jen zvýrazňovala Hollyin křehký vzhled. Snažil se potlačit nutkání, ale pohled mu proti jeho vůli sjel na její tvář.

Pokud si myslela, že bude ošklivější, když se ostříhá, hluboce se zmýlila. Temné kudrny lemující její obličej jen zvýraznily dokonalý tvar hlavy. Hladovka vyrýsovala nápadné lícní kosti. Byla ještě krásnější než tehdy v zahradě v Tewksbury. Tehdy byla jen povrchní dívka, zatímco nyní její očí získaly oduševnělou hloubku.

Austyn si ji pozorně prohlížel přivřenýma očima. Snažil se v ní nalézt aspoň kousek té nemotorné, veselé dívky, kterou po několik šťastných týdnů nazýval svou manželkou. Nenašel však nic. Její proměna ho zranila a zároveň rozzlobila.

„Proč?” zeptal se chraptivě. „Mysleli jste si s otcem, že je v pořádku podvést hloupého Velšana?”

Položila svíci na kamenný výčnělek, vybíhající ze zdi, ale zůstala stát opodál, aby na ni neustále svítilo světlo. „Nebyl to podvod. Můj otec mě chtěl provdat za cizince.

Věřila jsem, že to je jediný způsob, jak ho zastavit. Copak ses nikdy necítil bezmocný?”

Bezmocný, když ti mám odolat, pomyslel si Austyn, ale nahlas by ta slova nikdy nevyslovil, „Ty jsi byla bezmocná? Měla jsi k dispozici otcovo bohatství. A svou krásu, která by dokázala oblomit každého muže.”

„Sám vidíš, kam až mě má krása dostala. Od chvíle, kdy jsem se narodila, byla pro

mě prokletím.” Posměšně dodala: „A ty bys měl vědět, co to je prokletí.” Austyn se na ni zamračil, ale stejně se musel obdivovat její odvaze.

„Chtěla jsem jen odradit nápadníky,” pokračovala. „Jak jsem mohla tušit, že budeš tak tvrdohlavý a budeš se o mne ucházet, i když jsem ošklivá? Možná to nebyla tvrdohlavost, ale vypočítavost.”

„Vypočítavost?”

Vzdorovitě zvedla bradu. „Ano, vypočítavost! Odvažuješ se pochybovat o motivu mého činu, a přitom tvůj motiv také nebyl zcela čistý. Nehledal jsi ženu, ale plnou peněženku, která by naplnila tvou pokladnici. Podle mě nejsi o nic lepší než já.” Holly nezbývalo nic jiného než zůstat nehnuté stát, když se k ní Austyn rozběhl. Strávila spoustu dní sestavováním plánů, jak ho k sobě dostat, ale nestačila si promyslet, co udělá, až dorazí. Když se zastavil těsně před ní, neudržela se a zalapala po dechu.

Byl celý v černém a na tváři mu rašil plnovous. Vypadal mladší, štíhlejší, ale zároveň vetší a divočejší.

Kroužil kolem ní jako hladový dravec a prohlížel si ji přimhouřenýma očima. „Měla jsi spoustu času, aby sis mohla vymyslet tuto lstivou pohádku. Proč bych ti měl věřit? Co když tě chtěl otec rychle provdat za nějakého nic netušícího hlupáka, protože jsi udělala něco hrozného?” Pohledem sjel na její ploché bříško a potom se jí zase podíval do očí. „Co když ti v břiše roste dítě jiného muže?”

Holly potlačila výbuch vzteku a posměšně prohodila: „A podle tebe mě ten vymyšlený milenec následoval do Gavenmoru převlečený za kněze?”

Když viděla zlověstný záblesk v Austynových očích, na okamžik dostala strach, že ji i Nathanaela bude stát její sarkastická poznámka život. Ale Austyn se od ní odvrátil a sevřel prsty, jako by měl strach, aby se nezaryly do jejího krku.

Holly posbírala zbytky odvahy a postavila se před něho. Pokud je krása jeho jediná slabost, pak této zbraně využije ve svůj prospěch.

„Jelikož tě nezajímá pravda a jsi rozhodnut považovat mě za poběhlici,” řekla jemně,

„ráda bych věděla, co se mnou hodláš udělat, Austyne? Zbiješ mě?” Odhodlala se dotknout jeho ruky. Trhl sebou, ale neucukl. Dlaní mu ohýbala jeden prst za druhým, až vytvořily mohutnou pěst. „Jsi můj manžel, máš na to právo. Nebo mě upálíš na hranici a budeš se smát, až se moje maso bude škvařit v plamenech?” Pustila jeho ruku a dlaněmi se opřela o jeho hruď. Cítila, jak mu buší srdce. Pokračovala tichým hlasem: „Nebo se jednoduše otočíš a opustíš mě? Odejdeš a zavřeš za sebou dveře jako tvůj dědeček? Zapomeneš, že jsi kdy viděl můj obličej, slyšel můj hlas, líbal mé rty…”

Cítila na tváři jeho pronikavý pohled. Olízla si rty a téměř nedýchala.

Austyn se od ní odtrhl a drsně se rozesmál. „To ti řekla Winifred? Vždycky se snažila pozměnit nejhorší pasáže historie naší rodiny.“

Holly už nebyla tak sebevědomá. „Co tím chceš říct?”

Austyn vyskočil na podstavec, na kterém stála postel. Holly by jeho cynický úšklebek ani nepovažovala za úsměv, kdyby se mu na tváři neobjevil důlek.

„Je pravda, že můj dědeček věznil babičku ve věži celých deset let, ale nikdy na ni nezapomněl. Právě naopak, legenda říká, že ji každou noc znásilňoval a činilo mu to velké potěšení.” Austyn se prstem dotkl jedné sametové mašle, uvázané na sloupku podpírajícím nebesa, a věnoval jí jeden nemravný pohled. „Říká se, že měl dost velkou představivost, co se týče… trestu.” Pustil mašli. „Až když ho to přestalo bavit a našel útěchu v náruči jiné ženy, vyskočila z okna.”

Když Austyn sestoupil z podstavce, Holly se zachvěla strachem. Nedobrovolně ustoupila o krok. Až teď jí došlo, za jakého netvora se to provdala. Prošel kolem ní a mířil ke dveřím.

„Austyne?” ozvala se.

Otočil se. Tvářil se naprosto vážně.

„Jsem nevinná.”

Posměšně se jí uklonil. „To se teprve, má dámo, ukáže.”

Když za ním zapadla závora, Holly se dopotácela k nejbližší židli. Přestože se jí chvěly rty, měla pocit, že vyhrála. Z manželových očích vyčetla, že se určitě vrátí.

Minula jedna noc. Pak další tři. Když uběhl týden, Holly si už nebyla tak jistá. Dostala strach, že ho její popichování odradilo od další návštěvy. Možná se stejně jako jeho dědeček rozhodl hledat útěchu v náručí jiné ženy.

Při té představě zavřela oči a hrdlo se jí sevřelo bolestí tak silnou, jakou nezažila od smrti matky. Zkoušela zpívat, ale nedařilo se jí to. Ani ty nejsmutnější balady neodpovídaly jejímu rozpoložení.

Když uběhlo čtrnáct dní, Holly už přestalo bavit každý den se pracně soukat do brokátového živůtku a česat si neposlušné kudrny.

Jednou pozdě v noci se choulila na sedátku u okna, oděná jen do staré spodničky, a pozorovala blesky na obloze. Černý mrak jí zastínil pohled do krajiny a nad hradem se rozpoutala divoká bouře. Holly si objala kolena a nemohla od té podívané odtrhnout oči. Bouřka jí připadala jako spřízněná duše. Byla tak divoká neklidná jako ona.

Když vítr donesl kapky deště až do komnaty, postavila Se zavřela okenice. Nedokázala už děle snášet lákavou vůni svobody. Procházela se po komnatě a rozsvěcovala všechny svíce, aby rozehnala smutek, který jí přepadl.

Vítr bušil do okenic rozzlobenou pěstí. Holly vklouzla do postele a snažila se soustředit na rukopis popisující duchovní extáze Mechtildy Magdeburské, Kristovy nevěsty. Možná jí tu knihy poslal Austyn, aby připravil její hříšnou duši na budoucnost v klášteře, pomyslela si hořce.

Mezi dvěma údery hromu se najednou otevřely dveře. Holly zvedla hlavu a hleděla do vzrušených očí svého manžela.

22

Austyn si Holly během uplynulých čtrnácti dní představoval různě: Jednou jako povýšenou dámu posměšně na něho shlížející, podruhé jako vzteklou harpyji, špitající mu kvůli jeho vypočítavosti, a hned zase jako svůdkyni, lákající ho mrkáním svých dlouhých řas a zábleskem vlhkého růžového jazýčku. Ale když ji spatřil schoulenou v posteli, uvědomil si, že všechny ty představy jen odváděly jeho pozornost od toho, kým Holly doopravdy je.

Jeho manželkou.

Tenká spodnička se jí vyhrnula a odhalila štíhlé nohy. Při pohledu na takové nohy bylo nemožné nepředstavovat si je, jak ho objímají kolem pasu. Jako by Holly četla jeho myšlenky, stáhla si spodničku dolů. Její nesmělost v něm probudila svědomí. Chtěl ji chránit a vlastnit zároveň. Jedním prudkým pohybem strhl závoj z pavučin, který je dělil. „Hovíš si tu jako princezna, co, drahá? Chceš, abych tě ovíval pávími péry a krmil tě hroznovým vínem?” Jeho sarkastická poznámka prozradila, že se mu před očima míhají obrazy Hollyiných svůdných rtů, rozevírajících se, aby pojaly cokoliv, co jí Austyn nabídne.

Holly se posadila a zamračeně si prohlížela cizího divocha, kterého kdysi nazývala svým manželem. Vlasy měl rozcuchané, oči červené a divoké, jako by od jejich posledního setkání nespal. Tehdy vypadal vztekle, ale nyní se tvářil téměř zoufale. Holly by se ho ráda dotkla, ale neodvažovala se. Byla přesvědčena, že pokud ji dneska opustí, už nikdy se nevrátí.

Schovala svůj nepokoj za posměšnou masku. „Jestli si myslíš, že jsem tu spokojená, tak se hluboce mýlíš. S radostí bych vyměnila svou bohatou celu za možnost lehnout si na čerstvě posečenou louku nebo pobíhat v dešti. Tomu ale ty, který zamykáš dámu ve věži a vraha necháváš volně běhat po svém hradě, nemůžeš rozumět.” Austynův vyraz jí napověděl, že udeřila hřebík na hlavičku. „Ty jsi, má paní, úmyslně spáchala podvod, zatímco můj otec neměl na výběr.”

Kdyby Holly nebyla přesvědčena, že Austyn věří všemu, co říká, propukla by v hystericky smích. „Aha, strašlivé prokletí Gavenmorů? Osvěž moji paměť. Nebyla to kletba jakési nedůtklivé mořské panny, kterou urazil nějaký nemotorný rybář? Nebo se rozvzteklil tlustý skřítek, protože jeden z tvých předků šlápl na jeho muchomůrku?”

Austyn zrudl. Holly se odvážila pochybovat o něčem, co se ještě nikdo zpochybnit neodvážil - o pravdivosti kletby Gavenmorovych. „Ani jedno, ani druhé,” vyhrkl.

„Byla to královna víl Rhiannon, krutá a bezcitná čarodějnice.”

„Bezcitná čarodějnice, nespravedlivě obviněná z nevěry.” Holly si namotala na prst pramen vlasů a přemýšlivě našpulila rty. „Když muž odmítne věřit ženě, kterou podle svých slov miluje, pak mi řekni, můj manželi, kdo z nich je nevěrný? Copak tě nikdy nenapadlo, že tvůj otec není prokletý, ale jen vzteklý? Možná, že to byla právě jeho chorobná žárlivost, co vehnalo tvoji matku do náruče jiného muže.”

„Tak dost.’” vykřikl Austyn. „Nevíš, co říkáš. Zřejmě se jen snažíš ospravedlnit svoji nevěru.“

Holly si klekla, vděčna za příležitost bránit se. „Kdybys tomu věřil, Nathanael by už byl mrtvy a nehnil by někde ve sklepě. Jsi rytíř, pane, tak se podle toho chovej. To já jsem tě zmátla, a proto bys ho měl pustit na svobodu.”

Austyn se jízlivě usmál. „To se podívejme, jak hezky umí žadonit o milost pro svého milence.”

„Není to můj milenec!” vykřikla Holly, vyprovokována manželovou tvrdohlavostí.

„Jsem nevinná!”

Austynův hlas přesel do sametového šepotu. „Existuje jen jediná možnost, jak to zjistit.”

Holly se rozbušilo srdce. Pokud její manžel požaduje důkaz její nevinnosti, s radostí mu jej poskytne. Když se blížil k posteli, překulila se na opačnou stranu a úmyslně ho urážela.

„Tak ty sis myslel, že Nathanael byl mým jediným milencem? To jsem nevěděla, že jsi tak naivní! Měla jsem spoustu dalších mužů. Desítky! Stovky!” Rozběhla se k oknu a rozrazila okenice. Prudký nápor větru a deště rozhoupal pavučiny. Holly čekala, až se Austyn přiblíží. „Navštěvují mě v posteli každou noc.” Zatřásla hlavou. „Spustím dolů vlasy a oni vylezou nahoru!”

Austyn ji objal svalnatou paží kolem pasu a přitlačil ji k oknu. Studené dešťové kapky jí chladily záda, zatímco mezi stehny cítila tuhou horkost. Volnou rukou prohrábl její vlasy a zaklonil jí hlavu, jeho rty teď byly těsně nad jejími. V uších ji zněl každý jeho nádech.

Kdyby ji políbil, pomyslela si Holly, možná by v něm poznala muže, za kterého se provdala.

„Na co čekáš?” zašeptala vzrušeně. „Bojíš se snad kletby?”

„Ta nade mnou nemá moc.”

„Jak to, že ne?”

Holly vnímala jen jeho přimhouřené oči a divokou zoufalost v hlase. „Protože bych

tě musel nejdříve milovat.”

Tehdy pochopila, že ji nepolíbí. Věděla to, když ji objal kolem boků a nesl k posteli. Věděla to, když ji položil do měkké kožešiny, vykasal spodničku až do pasu a roztáhl jí nohy.

Natáhla se, aby ho pohladila po zarostlé čelistí, přejela mu po vlasech, objala ho. Jednou rukou ji chytil za obě zápěstí. Nebyl to krutý stisk, chtěl jí jen zabránit v něžnostech, které by je oba mohly zničit. Roztřesená Holly se připravila na nejhorší. Chvěla se po celém těle, když jí obratným prstem rozdělil jemné chloupky mezi stehny.

Zabořila tvář do polštáře a zrudla. Zakázal jí polibky a laskání, ale nebyl surový. Prudce vydechla, když cítila, jak do její štěrbinky zabořil prst. Nořil jej hlouběji a hlouběji a připravoval ji na svůj vstup. Tála pod jeho dotykem, a když k prvnímu prstu přidal další, nemohla odolat neznámému nutkání přitisknout se k jeho ruce.

Austyn věděl, že pochybil v okamžiku, kdy se jeho ruka dotkla Hollyiných hedvábných chloupků. Měl v úmyslu pomilovat se s ní, jako by to byte obyčejná děvka, kterou si zaplatil, ale když pod sebou ucítil její rozechvělé křehké tělo, vzpamatoval se.

Když do ní vnořil prst, jen stěží potlačil vzdech. Byla tak vlhká. Zalívala ho sladkým nektarem, o který nežádal a který si nezasloužil.

Cítil pokušení přejet ji palcem po citlivém místě, ukrytém v hedvábném ochlupení. Toužil sát její nádherná ňadra tak dlouho, až bude sténat rozkoší. Jazykem ji rozdělit nádherné rty. Ale za jak dlouho by ho jeho vlastní jazyk zradil? Za jak dlouho by začal mumlat horká slova? Laskavá slova? Zamilovaná slova? Slova, která by ho přivedla do záhuby?

Jen na chvíli se zamyslel a hned se mu to vymstilo. Holly se mu vytrhla a objala ho kolem krku. Její dotyk ho pálil jako oheň.

Austyn si odepnul kalhoty, propletl své prsty s jejími a zatlačil jí ruce za hlavu.

Holly se k němu přitiskla. Venku stále ještě zuňla bouře. Když už myslela, že se zblázní strachy, připomněla si, že člověk, který se nad ní sklání, není nikdo cizí, ale její Austyn - velký a milý Austyn, vonící mátou a pižmem.

Blesk osvětlil komnatu. Jejich pohledy se na chvíli střetly a pak Austyn zasténal a mocným nárazem prorazil tenkou blánu její nevinnosti.

Holly se bolestně vzepjala. Austynova ruka by ji mohla dráždit celé hodiny a stejně by ji nepřipravila na tu odpudivou věc, která teď spočívala uvnitř jejího těla. Připadal jí tak velký, tak ohromný, že nedokázala pochopit, jak ho její útlé tělo vůbec mohlo pojmout. Jakýmsi zázrakem se však tomu dlouhému a širokému kopí přizpůsobilo.

Když bolest ustoupila, stiskla mu pevně ruce. Jejich dlaně byly nyní tak blízko jako jejich těla. Přirazil tak prudce, až ho ucítila hluboko ve svých tepajících útrobách. Pak se nadzvedl, aby to udělal znovu. Přidržoval si ji rukama, zatímco jeho tělo do ní naráželo v pravidelných intervalech tak dlouho, až už nedokázala rozpoznat svůj vlastní hlas, žadonící o krátký oddech.

Jeho odpovědí bylo další zrychlení. Vzrušeně zasténala, když celé jeho tělo ztvrdlo jako ta část jeho těla, zabořená uvnitř ní. Blesky osvětlovaly věž a díky nim si mohla vychutnat pohled na Austynovu divoce krásnou tvář, když zaklonil hlavu a konečné přerušil ticho, aby mohl vykřiknout její jméno.

Svalil se na ni a zabořil tvář do jejího hrdla. Holly vytáhla ruku zpod jeho ochablé dlaně. Ráda by ho pohladila po vlhkých vlasech. On se ale beze slova zvedl, natáhl si kalhoty a vyběhl z komnaty, jako by měl v patách hordu čertů.

Holly ležela ve tmě s roztaženýma nohama. Spodničku měla omotanou kolem pasu a

tělo plné manželova semena. „Pane Bože,” zamumlala.

Austyn sestupoval ze schodů a jeho krok byl tím těžší, čím blíže byl velkému sálu. Ohromná místnost byla prázdná a osvětloval ji jen uhasínající oheň v krbu. Na stole ležel džbánek s pivem a pohár. Bouře už byla na odchodu a ozývalo se jen vzdálené hřmění a šustění deště.

Austyn skoro vyskočil z kůže, když kdosi brnkl na strunu.

„Co tě trápí? špatné svědomí?”

Austyn se zamračeně rozhlížel kolem sebe, až konečně spatřil Careyho světlé vlasy.

„Máš štěstí, že nejsem ozbrojen. Mohl bych si tě splést s vikingským nájezdníkem a useknout ti tu tvou hezkou hlavu.”

Carey něco zamumlal a pak se na Austyna pozorně zadíval. „Ani to netrvalo tak dlouho, jak jsem si myslel.”

Austyn k příteli na okamžik pocítil nenávist za to, že ho tak dobře zná. Zamířil ke stolu, nalil si do poháru pivo a jedním hltem vyprázdnil jeho obsah. „Neznásilnil jsem ji, pokud to máš na mysli.”

„Vypadalo to tak? Nepochybuji, že díky tvému neodolatelnému šarmu roztála jako sníh. Jak jsi to udělal? Přednesl jsi jí báseň?”

Austyn zaťal zuby, aby nevybuchl. „Takové nesmysly dělat nemusím. Je to moje žena. Mám plné právo zjistit, jestli měla přede mnou jiného muže.”

„A měla?” zeptal se Carey ledabyle.

„Ne,” odpověděl Austyn.

„Ale to tě nezastavilo, že ne?”

Nic nemohlo Austyna zastavit, když vnikl do Hollyina pevného těla. Dokonale se mu přizpůsobilo jako hedvábná rukavice. Pří vzpomínce na její tlumené výkřiky se sice zastyděl, ale jeho tělo se znovu probudilo k životu.

Prudce hodil pohár zpátky na stůl. „A co jsem měl podle tebe dělat? Stáhnout se a omluvit se jí? Říct: „Je mi líto, že jsem tě připravil o panenství. Slibuji, že už to víckrát neudělám’”. Zamířil ke schodišti. Na prvním schodu se zastavil a zabořil bolavou hlavu do dlaní. „Nechť mi Bůh promine, Carey, zneužil jsem ji jako děvku,” přiznal se hořce. „Nepolíbil jsem ji ani na rty, ani na prsa. Nenabídl jsem jí jediné laskavé slovo. Přísahám, že jsem jí úmyslně neublížil. Nezanechal jsem na její sametové kůži žádné modřiny.” Prohrábl si vlasy a zoufale se podíval na Careyho. „Tedy žádné, co by byly vidět.”

Carey smutně zabrnkal na loutnu.

Austyn zakroutil hlavou. „Než jsem odhalil její podvod, chtěl jsem ji svést co nejněžněji. Aromatické svíčky, kořeněné víno, něžné polibky a laskavá slova. Ani jedno z toho jsem jí dnes v nocí nenabídl.”

Loutna zmlkla. „A ona přijala tvůj brutální útok s rozevřenýma… hmm… s rozevřenou náručí?” Austyn přikývl.

„Tak by ses možná měl zamyslet, proč tomu tak bylo.” Carey vstal a vyšel ven ze sálu. Brnkal si přitom jakousi melancholickou píseň. Austyn hleděl do krbu. Miloval se s Holly bez náznaku něžnosti, protože měl strach, že když svým dlaním dovolí prozkoumat nádherné křivky jejích ňader, nebo bude z jejích rtů sát sladký nektar, jeho duše bude navždy ztracena.

Když vsak zabořil obličej do dlaní, vonících jejím pižmem a myrhou, cítil se ještě ztracenější než kdykoliv předtím.

23

Když příštího rána seděla Holly na kamenném sedátku u okna a vyhřívala se na slunci, spatřila v dálce oslíka. Spala dlouho, přemožena sladkou malátností. Když poznala postavu sedící na oslu, poklekla a povzdechla si. Tělem jí projela bodavá bolest. Její jemné svaly protestovaly.

Dokonce i z takové dálky si nemohla nevšimnout jezdcových pokleslých ramen. Nathanael určitě věděl, čím musela za jeho svobodu zaplatit. I kdyby mu to Austyn neřekl, kněz byl natolik bystrý, že mu muselo být všechno jasné. Kdyby její manžel měl jen nepatrné podezření, že byl jejím milencem, opouštěl by hrad Gavenmore v pohřebních nosítkách a ne na oslíkovi.

Jezdec se na chvíli zastavil a zadíval se přes rameno směrem k věži. Zvedla ruku na pozdrav a zamumlala: „Bůh stůj při tobě, bratře.”

Nathanael Hollyin pozdrav neopětoval, ale ještě dlouho hleděl jejím směrem. Holly se smíšenými pocity sledovala, jak se vzdaluje, až z něho zbyla jen malá tečka v krajině, ještě provlhlé včerejším deštěm.

„Austyn ho neměl posílat samotného,” zamumlala. „Ten nešika nemá žádný smysl pro orientaci. Určitě dojede k moři, nebo narazí na nějakého horkokrevného Skota.” Už neměla čas déle přemýšlet nad Nathanaelovým osudem, protože zaslechla, jak kdosi zvedá závoru. Někdo se snažil vniknout do její komnaty. Vzdorovitě zvedla hlavu, ale srdce jí bušilo jako zběsilé.

Nevstoupil její manžel, ale Winifred a pár chichotajících se komorných. Všechny nesly nádoby s teplou vodou. Winnie měla skloněnou hlavu A stole ještě mlčela, ale Holly si všimla, že se jí vrátila zdravá barva. Ústa měla napjatá, jako by zadržovala smích.

Pronikavým pohledem přelétla celou místnost, vynechala jen Hollyin obličej a postel.

„Pán si myslí, že by vám dnes ráno přišla vhod horká koupel.” Kývla hlavou na ranec ve svém náručí. „A čisté povlečení.“

Dívky pomalu nalévaly vodu do vany a házely kradmé pohledy na zválenou postel. Winnie uštědřila nejbližší z nich herdu do rad.

Holly se postavila, aby je přivítala a hrdě tyčila hlavu, jako by její pomačkaná spodnička byla hermelínový plášť a rozcuchané kudrny královská koruna. Pokud cekaly, že se bude červenat studem, pak se hluboce mýlily.

Přesto nemohla potlačit ironicky tón, který se jí vloudil do hlasu. „Jak pozorné. Vyřítíte mu můj dík za jeho štědrost.”

„Myslel si taky, že by vám mohla prospět moje společnost paní.”

Holly vyhrkly slzy do očí když uslyšela známý hlas. Ve dveřích se objevila Elspeth a Holly myslela, že se radostí zblázní. Chůva se radostně vrhla do náručí své paní zatímco se Winnie a její pomocnice taktně vzdálily. Nezapomněly však za sebou zastrčit závoru. Holly a Elspeth došlo, že teď jsou tady uvězněné obě.

Elspeth nejprve setřela slzy ze tváří své paní a teprve pak si otřela oči. „Ach, paní* ani si nedokážete představit, jak jsem se o vás bála. Sir Austyn běhal po hrade jako blázen. Několik dní nejedl ani nespal. Všichni jsme kolem něho chodili po špičkách a domlouvali se jen šeptem, protože jinak by hned vybuchl. Když za vámi včera v noci šel, snažila jsem se ho zastavit. Přísahám, že bych se nabodla i na jeho meč, kdyby to

bylo třeba, ale pan Carey mi zakryl dlaní ústa a držel mě tak dlouho, až už bylo na všechno pozdě.“

Holly zamyšleno přimhouřila oči. Tak se zdá, že Nathanael nebyl jejím jediným spojencem na tomto hrade. Dokonce i Winnie vypadala potěšeně, že konečně došlo ke stvrzení jejich manželského slibu. Zřejmě se ještě nevzdala naděje, že by Holly mohla byt Austynovou spásou.

Elspeth se zvědavě podívala na rozházanou postel. Její kostnaté tělo se zachvělo.

„Ach, dítě, neublížilo vám to zvíře?“

Holly se rošťácky usmála, aby rozptýlilo chůviny obavy. „Byl dost divoký, ale to jsou všichni medvědi když jsou zahnáni do kouta.” Vymanila se z Elspethina objetí a zamířila k vaně. Ponořila prsty do vařící vody. „Vsadím se, že to mé zvíře dnes ráno trpí lidskými výčitkami svědomí. Pustil Nathanaela. Poslat tě, abys mě rozveselila. Zařídil mi přepychovou lázeň, abych zklidnila své bolavé… hm… nervy.” Holly se otočila k posteli pronásledována mlhavými představami zázračného aktu, ke kterému tady včera v noci došlo. V podbřišku cítila příjemné chvění. „A čisté povlečení, abych se zbavila všech vzpomínek na jeho chlípné chování.”

„Odjel hned za úsvitu*” oznámila jí Elspeth. „Vypadal tak divoce, že bych se ani nedivila, kdyby se už nikdy nevrátil. A patřilo by mu to. Za to, že se odvážil vztáhnout ruku na mou paní!”

„Však on se vrátí.” řekla tise, ale rozhodně Holly.

Zajímalo by ji však, co její manžel očekává, že najde, až se vrátí domů. Bledou manželku, pláčící na kamenném sedátku u okna? Nebo si ji představuje schoulenou v posteli s čisté povlečenou peřinou protaženou přes hlavu?

Holly se na tváři objevil nebezpečny úsměv. „Elspeth, drahoušku, když už jsi tady, nepomohla bys mi s prádlem?”

Už se stmívalo, když se sir Austyn z Gavenmoru poraženě vracel do svého hradu. Cely den zdolával hluboké kamenité rokle, brodil se přes potoky a řeky, rozdivočelé po včerejší bouři, a hnal svého koně po větrem bičovaných mokřinách. Snažil se najít jediné: Klid.

Bohužel však neuspěl. Vůně květin, rozdrcených pod kopyty jeho oře, se nemohla ani v nejmenším srovnávat s vůní Hollyiny pokožky. Vítr mu cuchal vlasy a pohrával si s vlhkými prameny na jeho šíji přesně tak, jak to měla v úmyslu Holly. Šepot vánku v uších mu zněl jako ozvěna jejích jemných přerušovaných vzdechů, když pronikal do jejího panenského těla.

Nebyl si jist, jestli vzdychala blahem nebo bolestí, protože se to ani nepokusil zjistit. Austyn polknul divoké zaklení a pobídl koně ke skoku přes polorozbořenou zeď. On i jeho zvíře byli zbrocení potem a třásli se únavou. Doufal, že se mu z krve podaří dostat nenasytnou touhu po Hollyině těle, ale obával se, že existuje jen jediná možnost, jak toho dosáhnout. Stísněnost ještě posílila jeho temný hlad. Uvažoval, jestli měl jeho děd stejně strašný pocit, když stoupal po schodech nahoru do věže a přitom věděl, že každým krokem je blíže a blíže věčnému zatracení.

Austyn vedl koně kolem matčina hrobu, ale minul jej bez jediného pohledu. Vzpomněl si na dny, kdy se vítězně vracel na hrad Gavenmore a kdy mu radost z vyhraného turnaje či války nemohl překazit ani bláznivý otec. Jeho lidé se vždycky

shromáždili na nádvoří, mávali mu zelenými a červenými šátky a radovali se z jeho vítězství, jako by bylo jejich vlastní.

Najednou uslyšel radostné volání. Austyn trhl hlavou. Pomyslel si, že zešílel, a tak se zhmotnily jeho vzpomínky. Ale ne, teď to uslyšel znovu - bujarý radostný výkřik, následovaný potleskem. Ten zvuk ho zmátl. Ode dne, kdy odhalil Hollyin převlek, nebylo na Gavenmoru příliš důvodů k radosti. Zachmuřeně se zamyslel.

Rozhlédl se kolem sebe, ale jediné, co uviděl nad střechou opuštěného strážního domku, byl úzký pruh bílého plátna, třepetající se ve větru. Zvláštní, pomyslel si a přimhouřil oči, aby lépe viděl. Nepamatoval si, že by byl v tom výklenku umístěn nějaký chrlič. Překvapeně zamrkal, když onen chrlič zřejmě zjistil, že je pozorován, a zmizel za kamenným komínem.

Poháněn zvědavostí spěchal Austyn do hradu. Pod hradbami stál dav lidí. Když ho spatřili, začali mu provolávat slávu.

Statný včelař ho plácl po stehně se slovy: „Nejsladší med stojí za všechno to čekání, pane.”

Jakási stařena udělala dívčí pukrle a zakrákala: ,,Pozdravujte ode mě pana Dlouhé kopí.”

Austyn neměl ani ponětí, kdo ten pan Dlouhé kopí je, a vůbec se mu nezamlouvalo, že příjezd toho lumpa vyvolal na hradě takový zmatek.

Když seskočil z koně, přiběhl k němu pihovatý mladík. „Mohu si kousek vzít, až to sundáte, pane? Máma říkala, že když si to dám pod polštář, zvýší to moji m-m- mužnou sílu.”

Zcela zmatený Austyn se zadíval směrem, kam mířil chlapcův napřažený prst. Z nejvyšší bašty vlál bílý čtvercový prapor. Radostné výkřiky umlkly a rozhostilo se napjaté ticho.

Austyn si s úlekem uvědomil, že to není prapor, ale zmuchlané lněné prostěradlo, poskvrněné nevyvratitelným důkazem manželčiny nevinnosti. Austyn se zapotácel. Nejprve zbledl, ale hned zase jeho tvář potil ruměnec.

Austyn byl rytířem už celých deset let - dost dlouho na to, aby pochopil, že to nevinně vypadající prostěradlo nevlaje ve větru na znamení kapitulace, ale je otevřeným vyhlášením války.

24

Austyn bral schody do věže po třech. Na okamžik dostal chuť rozkopnout závoru, ale pak se rozhodl neplýtvat silami na takové malichernosti. Přesto se zcela neovládl a prudkým pohybem rozrazil dveře, až narazily do zdi. Vtom mu došlo, že se zachoval jako blázen, když se vydal do nepřítelova tábora neozbrojen.

Holly zahalila své krásné tělo do tenkého smaragdově zeleněno roucha protkáváného zlatou nití. Na krku jí visel jako kapka krve velký rubín. Kolem štíhlých boků si uvázala tkaný opasek, ze kterého visela diamanty posázená kulička. Vlasy se pokusila spoutat zlatou síťkou, ale neposedné kudrny unikly ze svého vězení a vzdorovitě se kroutily kolem její hlavy.

Stála před oknem a byla tak krásná a důstojná, že Austyn nemohl dělat nic jiného, než se ze všech sil snažit nepokleknout u jejích nohou a nenabídnout jí své srdce a duši na znamení své podřízenosti.

Její nevinná póza mu bolestně připomněla vlastní propocenou košili a neupravený vzhled. Prudce oddechující a zatínající pěsti jí musí připadat jako divoch. Včera v noci se tak koneckonců i choval. Určitě si teď myslí, že se Velšané páří se svými manželkami jako jeleni s laněmi v době říje.

Austyn odvrátil pohled. Zlobil se na sebe a zároveň se styděl za své včerejší chování. Všiml si štíhlých voskových svíček na prostřeném stole pro dva u krbu, vany, naplněné až po okraj teplou vodou, křehké harfy, opřené o polštáře na podlaze. Lákavá, čistě povlečená postel přímo vyzývala k návštěvě.

Přimhouřil oči. Došlo mu, že jeho žena má velice silné spojence. Měl dojem, jako by se po včerejší noci změnila z princezny na královnu a nyní vládla celému hradu ze zamčené komnaty ve věži.

„Dobrý večer, pane,” pozdravila ho melodickým hlasem.

„Dovolila jsem si připravit pro tebe večeři a lázeň.” Austyn se neubránil představě, jak by ho ještě nedávno laskavá pozornost manželky potěšila. Holly se ale změnila.

„Nemám hlad,” zasténal. Jen stěží mohl stejně přesvědčivě prohlásit, že není špinavý.

„Jaká škoda. Nařídila jsem Winifred, aby uvařila tvé oblíbené jídlo. Žádní nakládaní úhoři. Chtěla jsem ti ukázat, že oceňuji tvoji snahu potěšit mě.” Austyna nejprve napadlo, že mu ta malá čarodějnice chce naznačit, že ji během své poslední návštěvy příliš nepotěšil, ale její blažený výraz postrádal jakýkoliv náznak vychytralosti. „Byl jsi přece tak laskav a propustil jsi Nathanaela a navíc jsi dovolil Elspeth, aby se mnou strávila den.”

Ukázal prstem z okna. „Nebyla to stejná Elspeth, kterou jsem zrovna viděl šplhat po hradbách?”

Holly se na ústech objevil přesladký úsměv. Elegantním krokem zamířila ke stolu a posadila se. Diamantová kulička se jí pohupovala kolem krásně tvarovaného stehna.

„Divím se, že jsi nepřikázal Careymu, aby ji sestřelil šípem.”

„Kdybych věděl, co má za lubem, možná bych to udělal.” Austyn se unaveně svalil na protější židli. „Ty jsi o tom samozřejmě neměla ani tušení, že? Využíváš každé příležitosti k tomu, abys mě ubezpečila, že jsi nevinnost sama.”

Nalila do pohárů medovinu a jeden mu podala. Ani se při jeho slovech nezačervenala. Provokovalo ho, že stále vypadá jako čistá a nevinná madona.

„Obávám se, že tentokrát ne. Ráda bych se vyzpovídala ze svého hříchu, ale protože jsi poslal mého kněze pryč, ocitla jsem se v nezáviděníhodné situaci, že se musím spoléhat na tvé milosrdenství.” Překvapeně nadzvedl obočí.

Napila se medoviny. „Napadlo mě, pane, že by ses mohl pokusit mě zbavit, požádat o zrušení našeho sňatku a poslat mě zneuctěnou zpátky k mému tatínkovi.”

Austyn se přistihl, jak hledí na její růžový jazýček, kterým si olízla dolní ret, potřísněný od medoviny. „Proč bych to dělal? Abys mohla lámat další srdce?” Obdařila ho vyčítavým pohledem, ale pokračovala, jako by nic neřekl. „Podle mého názoru můžeš dosáhnout svého cíle dvěma způsoby - prohlášením, že náš manželsky slib nebyl naplněn, nebo přísahou, že už jsem nebyla panna. Proto jsem se rozhodla pro čestný, i když dosti barbarsky zvyk veřejně vystavit důkaz své nevinnosti.”

Austyn se opřel o opěradlo a zkoumavě se zadíval do obličeje své ženy. Musel se obdivovat její chytrosti, ale nezapomínal, jaké mu hrozí nebezpečí, pokud si ji oblíbí. Zatočil pohárem v prstech. „Kdybych věděl, že toužíš po publiku, mohli jsme všechny pozvat do naší ložnice. Pak bys nemusela poslouchat jejich pochvalné výkřiky z takové dálky.”

„Slyšela jsem je dost dobře. Jsem moc ráda, že ne každý muž na tomto hradě považuje krásu a prostituci za totéž.”

Austyn otevřel ústa na protest, ale uvědomil si, že slova by vedle jeho skutků vyzněla neupřímně. Kdyby měl mluvit pravdu, musel by říct, že Holly vypadá jako anděl a ne jako poběhlice. Včera v noci ji sice připravil o panenství, ale nevinnost ji stále obklopovala jako závoj novicky. Podrážděn tou představou hodil pohár na stůl a vstal ze židle.

Holly přeběhl mráz po zádech, když kolem ní prošel. Uvítala jeho rozhodnutí nekoupat se, protože voněl sluncem, čerstvě posečenou trávou a dalšími sladkými letními vůněmi, které jí byly tak dlouho upírány. Toužila zabořit ústa do jeho vlasů, olízat jeho slaný obličej.

Když se před ní znovu objevil, vypadal bezradně. „Není pravda, že jsem tě podezíral z nevěry jen kvůli tvému vzhledu. Prostě jsi mě…” Zdálo se, že mu dělá problémy dívat se jí do očí. „…zklamala. Svoji manželku jsem si představoval jinak.”

Holly zvedla ke rtům pohár, aby zakryla, jak hluboce ji jeho slova ranila. Celá její výchova byla zaměřená na to, aby z ní vyrostla okouzlující partnerka, schopná uspokojit potřeby svého budoucího manžela. Uvažovala, jestli ho v posteli opravdu tak zklamala. Sevřelo se jí hrdlo.

Rychle se napila medoviny. „Než jsi odhalil můj převlek, zdálo se, že je všechno v pořádku.“

„To proto, že jsem si myslel, že jsi…”

„Někdo jiný?” napověděla mu jemně.

Bouchl pěstí do stolu tak prudce, až se roztřáslo veškeré nádobí. Z očí mu sálal oheň.

„Ano! Někdo jiný! Obyčejná dívka, o kterou by žádný jiný muž neprojevil zájem. Žena, které by rytíř mohl svěřit své lidi a hrad, když musí odjet do boje, bez toho, aby se každou vteřinu trápil představou, že mu ji nějaký rošťák právě svádí.” Ostří Austynových slov bylo ztupeno toužebným tónem, který na Holly působil více než jeho křik. „Žena, která by trpělivě čekala, až se vrátím. Oddaná manželka a matka mých dětí.”

Poslední poznámka ji ranila. Vyspal se s ní a zjistil, že se nehodí pro tak ctnostný úkol, jakým mateřství bezesporu je. Nebylo to poprvé, kdy s ní někdo mluvil, jako by byla zcela bezcitná. Jako by její krása byla nádherné brnění, odolné proti úderům. Ale až s Austynem zjistila, jak křehké to brnění může být.

Postavila se před něho a modlila se, aby nezvyklý lesk v jejích očích považoval za odlesk hořících svíček. „Pokud kvůli své kráse nemohu být tvou manželkou, co jsi ze mě udělal včera v noci? Svou milenku? Daří se děvkám, které spí s Gavenmorovými, lépe než manželkám?”

„Většinou žijí mnohem déle.” Austyn zamířil k oknu a zahleděl se do noci. „Podle mého názoru bys mě měla prosit, abych tě poslal zpátky domů. Zvláště po včerejší noci.”

Trpce se zasmála. „Nebuď směšný, pane. Nejsem ukňouraná holka, připravená utéct zpátky k tatínkovi jen proto, že na ní manžel vymáhal ukojení svých tělesných potřeb.”

Otočil se k ní. „Ale zrušení sňatku by ti přineslo svobodu. Mohla bys opustit tuto

věž. Nemusela bys plnit mé požadavky.”

Holly byla natolik chytrá, že pochopila, co by to pro ni znamenalo, kdyby ji Austyn vyhodil ze svého života. Nikdy by už nebyla svobodná. Tato věž by obklopovala její srdce tak dlouho, až by se zadusila.

Rozběhla se k němu. „Copak jsou tvé požadavky nesplnitelné? Myslíš, že nedokážu mluvit pravdu a být ti věrná?”

„Tyto požadavky jsem neměl na mysli, a ty to víš ” Jeho hlas zněl tvrdě, ale ruce, které ji uchopily za ramena, byly téměř něžné. „Chceš, abych tě poslal zpátky do Tewksbury, nebo raději zůstaneš uvězněna ve věži a budeš snášet to, co má babička musela snášet noc co noc?”

Holly se mu statečně zadívala do zoufalých očí. „Nejsem tvá babička. A ty nejsi její manžel. Můžeš si křičet, jak chceš, ale já stejně nemám strach, že bys mě znásilnil. Nebo dokonce uškrtil,” dodala bez ohledu na to, jakou bolest ji to slovo činilo.

Nevěřícně se zasmál. „Opravdu si myslíš, že kdybys mě včera v noci odmítla, poprosil bych tě o odpuštění a odešel?”

„Ano, přesně to si myslím. A proto tě dnes v noci odmítnu.” Její slova padala jako oblázky do bezedné studnice ticha.

Austyn jí pustil a ustupoval dozadu, jako by si až teď uvědomil, že nevstoupil do nepřátelského tábora, ale do pasti. Podpatkem narazil do harfy a ta spadla na zem.

Prohrábl si vlasy a nevěřícné se rozhlédl po komnatě. „Chceš mi říct, že kdybych s tebou povečeřel, dovolil ti spočinout u svých nohou a očarovat mě sladkou ukolébavkou, kdybych ti dovolil svléknout mě a umýt mé znavené tělo, stejně bys mé nepozvala do postele?”

„Ani za nic.”

„Ty nestydatá.,.” Rozzlobeně udělal krok jejím směrem.

„Ne,” opakovala nesmlouvavě.

Zastavil se až těsně u ní. Holly si musela připomínat, že ten vzteklý muž je její manžel, který si ji posadil na klín a otíral jí uplakané oči. Bojovník, který ušetřil život Eugena z Leggetu, i když si to vůbec nezasloužil. Rytíř, který ji objal kolem krku a připravil její rty o panenství jemným tlakem svého jazyka. Pokud čest toho muže špatně odhadla, draze za to zaplatí.

V očích mu četla, že uvnitř svádí krutou bitvu. V jeho těle se pralo pokušení a čest. Chtíč a milosrdenství. Vášeň a soucit.

Když už se bála, že temné vášně zvítězí, pohladil ji něžně po tváři. „Dobře sis vybrala zbraně, ženo. Teď je na mně, abych si vybral své.”

Po tomto tajemném varování se otočil na podpatku a vyšel ven.

Když za ním zapadla závora, Holly se svezla na kamenné sedátko u okno. Třásla se jako osika. Austyn se k ní možná už nikdy nevrátí. Dokázala mu však, že není takový netvor jako jeho dědeček, a díky tomu odsud odešel s neporušenou duší. Dotkla se tváře, na kterou ji před chvílí pohladil. Kéž by mohla říct totéž o svém srdce, pomyslela si smutně.

Spánek se Holly vyhýbal. Neklidně se převalovala v posteli, jejíž plocha jako by se od včerejšího okamžiku, kdy tu s ní ležel manžel, zdvojnásobila. Měla dojem, že ji prachová matrace každou chvíli pohltí. Přehoz a prostěradlo se jí omotávaly kolem kotníků, až je musela odkopnout. Dokonce i lehká spodnička ji tížila. Nakonec ji strhla a odhodila na zem, rozhodnuta spát tak, jak byla od dětství zvyklá.

Ale chladný noční vánek, který ji pohladil po nahých ňadrech, jí připomněl, že už není dítě.

Když konečně usnula, pronásledovaly ji horečnaté sny. Když se probrala, spatřila nad sebou temný stín. Rozum jí velel, aby se bála, ale nějaký primitivní instinkt to temné ztělesnění jejích tužeb vítal.

Cítila chvění v podbřišku, když se nad ní sklonil - napůl anděl, napůl ďábel. Nepolíbí ji na ústa.

Milující Austyn, ukovaný z hvězdného prachu a stínů, se dotkl rty jejího spánku, jazykem objel křehký obrys každého ucha, políbil ji na tvář a pak sjel dolů k tepající žíle na krku. Vzrušeně zasténala. Moc ráda by se ho dotkla, ale raději zaťala ruce v pěst. Bála se, že kdyby podlehla pokušení, rozplynul by se v mlze touhy, ze které se na její přání vynořil.

Zachvěla se, když se obratným jazykem dotkl její bradavky. Prohnula se jako luk, neschopná odolat jeho dotyku, její ňadra byla mnohokrát opěvována, ale ještě nikdo jim nesklonil tak hlubokou poklonu. Lízal je a hrál si s nimi tak dlouho, až ztratila veškeré zábrany. Pak je začal vášnivě sát, za což se mu odvděčila pramínkem horkého nektaru, který jí začal vyvěrat mezi stehny.

Nepolíbí ji na ústa.

Zasypával něžnými polibky jemnou kůži jejího bříška. Jazykem jí zajel do pupíku, jako by ji chtěl varovat, že neexistuje žádná jamka na jejím těle, kterou by nehodlal poctít svou návštěvou. Nemusel použít své silné ruce, aby jí roztáhl nohy. Když ucítila jeho vous na vnitřní straně kolen, stehna se jí sama rozevřela a nesměle ho zvala dál, aby ukojil svůj temný hlad na sladké zakázané hostině.

Holly věděla, že nikdy nezapomene na první lechtivý dotyk jeho kníru. Zaryla nehty do dlaní tak prudce, až jí z nich vytryskly kapičky krve. Ze všech sil se snažila přemoci touhu zabořit prsty do Austynových hedvábných vlasů. Jeho jazyk ji uklidňoval a dráždil zároveň. Chvíli ji lízal tak ďábelsky, že slastí omdlévala, a hned zase jemně, téměř zbožně. Nepolíbí ji na ústa.

Vydráždil ji až na samotný okraj extáze. Jednou, dvakrát, třikrát, ale její prosebné vzdechy jen prodlužovaly dobu mezi jednotlivými dotyky. Když už si myslela, že se touhou rozplyne, pokud Austyn okamžitě nezaplní ten prázdný otvor, žadonící o jeho pozornost, ucítila na sobě jeho ruce. Něžně, ale důkladně ji dráždil prostředníčkem a pak i mohutným palcem. Holly se svíjela. Toužila obejmout ho rukama i nohama. Zaplavily ji vlny rozkoše a ona natáhla paže, aby se zachytila sametových pentlí, vlajících ze sloupků podpírajících nebesa. Jen tak se mohla zachránit před utopením v moři rozkoše. A tehdy sáhl druhou rukou pod ni a jemně jí zajel konečkem prstu do křehké úžiny mezi hýžděmi.

Ten dotyk, tak prvotní, tak provokující, otřásl její duší. Z hrdla se jí vydral hluboký sten. Zněl tak divoce, že si nebyla jistá, kdo je jeho původcem.

„Odmítla bys mě teď, má paní?” ozval se Austynův sametový hlas. „Mám se ti omluvit a odejít?”

Nedotýkal se jí, ale přesto na těle cítila polibek jeho dechu. Vnímala jeho ohnivý jazyk, velké půvabné prsty připravené hladit ji, dráždit, vlastnit. Vytasil na ni smrtelně nebezpečné zbraně, ale Holly přesto nepřestala věřit, že kdyby ho teď odmítla, beze slůvka protestu by ji opustil.

Sevřela sametové pentle tak pevně, až se jí zařezaly do dlaní, a vyslovila jediné slůvko, které zpečetilo jejich osud.

„Zůstaň.“

Zůstal. Jeho prsty prozkoumaly každou štěrbinku, zatímco jeho ústa něžné hodovala na jejím tělem. Holly křičela, zatímco jí tělem projížděla jedna vlna orgasmu za druhým.

Vtom ucítila, jak jeho tuhé kopí rozráží okvětní lístky její štěrbiny a proniká hluboko do jejího těla. Nedalo se to srovnat s tím, co se mezi nimi odehrálo předešlou noc. Tehdy to bylo jen krátké vzplanutí, zatímco nyní její tělo hořelo jasným plamenem, který mohl zapálit i její duši. Měla dojem, jako by to trvalo celou noc, celou věčnost.

Nepolíbí ji na ústa.

Jeho drsná něžnost měla ten účinek, že Holly zatoužila zarýt mu nehty do zad, udeřit ho pěstmi do svalnatých ramen. Ukryla tvář do polštáře a rozvzlykala se. Nemohla dělat nic jiného než ležet s široce roztaženýma nohama a oddávat se jeho laskání. Přinášel jí rozkoš. Dotýkal se citlivého místečka schovaného ve vlhkých chloupcích a hnětl je tak dlouho, až křičela slastí. Bála se, že se ji snaží proměnit v něco, čeho se nejvíce bála - v politováníhodného, ufňukaného tvora, reagujícího jen na nejtemnější tělesné podněty.

Ztratila přehled, kolikrát ji vyhnal až na samotný vrchol a nechal spadnout dolů. Pohybovala se ve sladkém nekonečnu až do chvíle, kdy i on napjal všechny svaly a připojil se k jejímu pádu. Odešel stejně tiše, jako přišel, a zanechal rozechvělou Holly v prázdné posteli.

Včera ji její manžel opustil tak rychle, jako by ho další setrvání v její přítomnosti mohlo stát duši, ale dnes v noci si utrhl kousek její duše a vzal si ho s sebou.

Bez toho, aby ji jedinkrát políbil.

Na nádvoří pod severní věží vedly jediné dveře. Austyn je úderem pěsti rozrazil a vypotácel se do chladné velšské noci. Opřel se o kamennou stěnu a obrátil tvář k obloze. Chladivý větřík ho hladil po rozpáleném obličeji.

Holly se možná zachovala hloupě, když ho neodmítla, ale on se zachoval ještě hloupěji, když zůstal.

Nebyl schopen říct, proč věřil, že se jí může dotýkat po celém těle a sám přitom zůstat nedotčený. Když zjistila, že se sklání nad její postelí, přivítala ho jen lehkým povzdechem. A přesto se přinutil potlačovat své city až do hořkosladkého konce. Pevně svíral zuby, jen aby za žádnou cenu nevykřikl vzrušením, protože by se tak přiznal ke svému podvodu.

Austyn zasténal. Jak si má, proboha, od Holly udržovat odstup, když stále ještě cítí její vůni na svých vousech a rtech? Ještě nikdy se mu žádná žena, ať už hezká, nebo obyčejná, nevryla hluboko do srdce. Dostal strach, že její kapitulace v této bitvě pro něho bude znamenat prohranou válku.

„Už jsi spokojená, Rhiannon? Tak to vždycky začíná?” Odpovědí mu nebyla ozvěna ženského smíchu, jak očekával, ale tlumené vzlyky jeho manželky.

Austyn se na okamžik zadíval směrem k oknu a pak zabořil obličej do dlaní. Jeho pozornosti tak unikla shrbená postava, která se vynořila ze tmy a jala se přelézat zeď.

25

Hollyiny dny se podobaly jeden druhému jako vejce vejci. Toužila jen po jediném, po svobodě.

Její neviditelný věznitel poslal Winnifred, aby jí doručila náruč čerstvých květin - jasmíny a svlačce, hyacinty a krvavě rudé růže, které komnatu zaplavily vůni pozdního léta.

Holly je vyhazovala z okna a s hořkým výrazem na tváři uvažovala, co jí asi nabídne v zimě, kdy bude země spát pod sněhovým rubášem. Možná už v té době bude přesycen jejím tělem a najde si novou milenku.

K harfě jí přibyla loutna a vyřezávaná flétna, dokonale kopírující kontury jejích rtů. Také dostala rukopisy - netradiční skladby vhodné jen pro ženský soprán.

Nástroje mlčely a rukopisů se ani nedotkla.

Austyn byl dokonce tak šlechetný, že dovolil, aby jí Elspeth dělala během dne společnost. Drahá Elspeth. Dokázala vesele štěbetat i o ničem, ale nedařilo se jí zcela ukrýt ustarané pohledy, které vrhala na svou věčně unavenou paní s tmavými kruhy pod očima.

Jak zvláštní, pomyslela si Holly, nekonečně dlouhé dny by ji snad připravily o rozum nebýt svobodných bouřlivých nocí.

Když se rozloučila s Elspeth a uhasila svíce, Austyn vklouzl do její postele a čaroval a jejím tělem. Přestal být jejím manželem a místo toho se proměnil v tajemného milence, zjevujícího se za tmy, který si po každé své noční návštěvě odnese kousek její duše.

Nikdy ji nepolíbil na ústa, ani jí nedovolil, aby ho pohladila. Ticho přerušil jen tehdy, když jí šeptal, co s ní bude dělat, a ten chraptivý hlas stačil, aby se dostala až na samotný okraj naplnění.

Kdyby se choval jen trochu hrubě, Holly by ho možná začala nenávidět, ale jeho něžné ruce uctívaly její tělo, jako by to byl jeho soukromý oltář. Nikdy nepoznala tak nespoutanou vášeň. Ani takové utrpení.

Prozkoumal každičký kousek jejího těla a připravil ji o poslední zbytek nevinnosti tak něžně, že i když schovávala obličej do polštáře, aby utlumila vzlyky, cítila, jak se její tělo otřásá slastí. Tu noc, kdy se od ní odtrhl bez jediného náznaku uspokojení, natáhl si kalhoty a zamířil ke dveřím, Holly se rozhodla prolomit ticho.

„Copak mě chceš zničit, pane?” vykřikla. „Jaký hrozný skutek jsem spáchala, že mě tak nenávidíš?”

Zaváhal jen na kratičký okamžik. Pak se za ním zavřely dveře a zapadla závora. Zase

zůstala sama.

Elspeth vrhla chápavý pohled na svou paní, která se nervózně procházela po komnatě. Pokaždé když míjela okno, zastavila se, jako by ji cosi nutilo sledovat západ slunce. Krásný obličej měla plný hořkosti a divoký pohled jejích očí nevěstil nic dobrého.

„Tento váš pohled moc dobře znám, dítě,” řekla Elspeth a odložila šití. „Přesně tak jste se dívala, když vám váš tatínek zakázal poníka. To vám bylo teprve šest let.

Schovala jste se do vozíku toho tuláka a utekla jste ven během sněhové bouře. Váš ubohý tatínek vás našel až za dva dny schoulenou v dutině starého jilmu a vy se tvářila jako neviňátko. Málem se strachem pomátl, ale stejně se nezmohl na nic jiného, než že pokryl vaši roztomilou tvářičku polibky.”

Holly se smutně usmála. „Možná, že kdyby mi dal na zadek, nebyla bych teď v takové situace.”

Otevřely se dveře a objevil se Winifredin kulatý obličej. „Je čas jít, Elspeth.”

Chůva zaváhala. Nerada opouštěla svou paní v takovém stavu. Holly byla bledá a oči se jí podivně leskly. Vypadala velice křehce a zároveň nebezpečně. Jako by dostala nějakou exotickou horečku, která by ji i všechny, kdo se jí dotknou, mohla spálit na prach.

„Dobře se vyspi,” řekla jemně Holly.

Elspeth se na Winifred bezmocně podívala, ale Velšanka jen potřásla hlavou. Tvářila se stejně rozmrzele jako Elspeth. Obě ženy spolu na rovinu hovořily o Hollyině stavu, ale nevěděly si s ní rady. Jako by se jejich pán a paní pohybovali v bludném kruhu a oba byli rozhodnuti dotáhnout jejich vztah do konce, ať už bude jakýkoliv.

Eispeth se zmohla jen na to, že Holly vřele objala. „Bůh vás opatruj až do rána, dítě,“ zašeptala.

Když Elspeth odešla, Holly se neklidně procházela sem a tam. Vtom ji něco napadlo. Místo, aby jako obvykle uhasila všechny svíce, vytáhla z úkrytu svíčky, které shromažďovala už několik dní, a všechny je zapálila. Komnata byla nyní ozářena jasným světlem. Pokud chce Austyn přijít, ať přijde za světla. Už mu nenabídne štít ze tmy, za který mohl schovávat své srdce. Holly se začervenala, když si představila, že by spolu za světla dělali to, co se mezi nimi odehrávalo ve tmě.

Postaví se mu čelem a bude chtít slyšet pravdu. A pokud Austyn odpřísáhne na svoji rytířskou čest, že ji nikdy nebude moci milovat, pak se před ním naposledy pokoří a poprosí ho, aby ji poslal zpátky do Tewksbury. Při té představě ji píchlo u srdce, ale hned se zase vzpamatovala.

Podobně jako během předchozích nocí jí nezbývalo nic jiného než čekat. Přistoupila k oknu a zhluboka se nadechla hořkosladké vůně květin, hnijících dole na dlažbě. Necítila na sobě lstivý pohled očí, které ji pozorovaly z houstnoucí tmy.

Dnes v noci za ní nepůjde.

Austyn se šplhal na měsícem osvětlený kopec a věděl, že svůj slib nedodrží. Nedokázal jí odolat, podobně jako moře nedokázalo odolat vábení měsíce.

Nedokončená zeď ve tmě připomínala ohromný chrup nějakého zvířete. Přeskočil ji, vděčen za tmu a sladkou anonymitu, kterou mu nabízela. Jedině v noci se odvážil navštívit Holly v její komnatě.

Prošel kolem opuštěné kaple a vyhýbal se hořícím pochodním jako plížící se šelma. Už byl téměř u venkovního schodiště, když vtom se ze stínu vynořila plavovlasá postava a zastoupila mu cestu.

Austyn se zastavil a dal si ruce v bok. „Kdyby sis nasel ženu, neměl bys čas pronásledovat mě jako svědomí.”

Carey se drze usmál a řekl: „Proč bych si přidělával starosti? Doufal jsem, že mi

půjčíš tu svoji.”

Když Holly uslyšela tiché zaskřípění, narovnala se, připravena k poslední bitvě s mužem, kterého milovala. Nadechla se a pomalu se otočila. Překvapeně vydechla, když spatřila postavu, choulící se u dveří. „Otče Rhysi?”

Její tchán byl první muž kromě jejího manžela, který se odvážil navštívit ji ve věži. Vzpomněla si na jeho bouřlivý proslov z balkónu, když Austyn odhalil její převlek, a zachvěla se.

Přiložil si prst k ústům, jako by ji prosil, aby mlčela. Vypadal ostýchavě, téměř dětinsky. „Tatínek mi zakázal sem chodit. Ale utekl jsem mu, když šel za tou svou děvkou.”

Holly překvapeně vydechla: „Váš tatínek vám to zakázal? Tomu nerozumím.”

11Říkal, že jsi nestydatá, ale já mu nevěřím.” V modrých očích - tolik podobných Austynovým - se objevily slzy.

Připomněly jí, o kolik ji tma připravila. „Stýská se mi po tobě, mami. Moc se mi stýská.”

Až teď Holly pochopila, o čem to mluví. Přestože tolik soucítila s ženou, která před ní tuto komnatu obývala, ani jednou ji nenapadlo zamyslet se nad jejím dítětem. Nad malým chlapcem, kterého krutý a pomstychtivý otec připravil o mateřskou lásku. Poprvé od chvíle, kdy se dozvěděla o tom, jak Rhys z Gavenmoru zavraždil svoji ženu, jí tohoto muže zabylo líto.

„Vaší mamince se po vás určitě taky stýskalo, pane. Moc. Ale já jsem někdo jiný,“

řekla hlasem plným soucitu.

Naklonil hlavu na stranu, jako by poslouchal ozvěnu dávno zapomenuté melodie. Já vás stejně slyším. Když si tatínek myslí, že spím, odplížím se na nádvoří a poslouchám vás.” Ve tváři se mu objevil vychytralý výraz. „Slyším, jak vzdycháš a lapáš po dechu. Někdy křičíš, jako by ti ubližoval, ale hned zase žadoníš, aby to dělal znovu. Tobě se ty hříšné věci, které ti dělá, líbí. Že? Možná jsi opravdu nestydatá.” Holly si zakryla dlaní ústa. Byla v šoku. Představa malého chlapce, poslouchajícího zvuky, které vydávají jeho rodiče, byla strašná, ale Holly si navíc uvědomila, že Rhys určitě odposlouchává i ji a Austyna. Cítila se, jako by ji někdo znásilnil.

Přistoupil k ní a jeho hlas přešel z plačtivého dětinského tónu do nebezpečného šepotu. „Možná nejsi nic jiného než nevěrná kurva.” Chlipně se na ni podíval. „Kolik mužů leželo mezi tvými bílými stehny, Gwyneth? Tucet? Legie?”

„Já nejsem Gwyneth! Ani vaše matka.” Holly si až příliš pozdě uvědomila, že couvá přímo k posteli. „Já jsem Holly, otče. Copak si nepamatujete? Pomáhal jste mí trhat vlčí máky. A společné jsme sázeli květiny na Gwynethin hrob.” Když ho ani to nezastavilo, vykřikla: „Jsem manželka vašeho syna! Austynova žena!”

Dokonce ani jí neznělo toto prohlášení přesvědčivě. Austyn se k ní nechoval jako ke své ženě od té nešťastné chvíle u řeky. Jak měla přesvědčit toho starého blázna, že není sprostá poběhlice, když nedokázala přesvědčit ani sebe?

Copak Austyn nedokázal, že je přesně tak slabá a nestydatá jako stvůra, kterou Rhys právě popsal? Copak se noc co noc neoddává chlípným orgiím?

Snažila se potlačit slzy, které se jí draly do očí a hmátla za záda pro nějakou Zbraň. Falešný tón, jenž se ozval, posílil její naději, přestože už zadní částí kolen narazila do podstavce postele.

„Zvedni si sukni, zlato,” vyštěkl, ,,a uvidíme, jestli se ti to se mnou bude líbit tak jako s králem.”

Sklonil zrak a snažil se uvolnit kalhoty. Holly se napřáhla a loutnou ho prudce uhodila do hlavy.

Nástroj se roztříštil o jeho spánek. Zapotácel se a podíval se na ni tak smutně, že by to za jiných okolností mohlo vypadat téměř komicky. Ale dříve, než mohla Holly začít oslavovat svoje vítězství, vzpamatoval se a vrhnul se na ni. Začal z ní strhávat šaty. Šílenství mu dodalo sílu a Holly měla už jen jedinou zbraň, kterou se mohla bránit.

Austyna nenapadal jediný důvod, proč se ho jeho přítel snaží vyprovokovat k vraždě. Zvláště když obětí měl byt on sám.

Prohlížel si Careyho přimhouřenýma očima. „Copak ses zbláznil?”

Carey jen líně pokrčil rameny a začal kolem Austyna kroužit. Viditelně se snažil napodobit jeho chování. „Já se nezbláznil. Právě naopak, konečně jsem se vzpamatoval. A musím ti říct, že mě překvapuje, jak jsi sobecký.”

„Sobecký?”

„Ano. Nebo nenasytný. Vždycky jsi mi dal ochutnat i z toho nejlepšího pokrmu a nejvybranějšího vína. Tak proč si teď necháváš poklad, jakým Holly je, jen pro sebe?” Loktem šťouchl Austyna do žeber a chlípně se ušklíbl. „Nebylo by to poprvé, co jsme spali se stejnou ženou.”

Austynovi se před očima rozlila červená mlha. Chytil Careyho za košili a přitlačil ho k nejbližší zdi. „Co si to dovoluješ? Nemluvíš o prodejné děvče. Mluvíš o mé manželce!”

Carey vypadal klidněji, než bylo v této situaci vhodné. Austyn mu svalnatou paží svíral krk. „Já se tedy za své drzé chování omlouvám, ale měl jsem dojem, že není zvykem, aby muž zamykal svoji manželku ve věži. A aby se za ní plížil každou noc jako zloděj.”

„Sama si za to může. Neměla mě zradit!”

Carey se na něho vzdorovité zadíval. „Ano, a jestli mi za chvíli zlomíš vaz, bude to také její vina, že ano? Koneckonců, přesně tak se nestydaté ženy jako tvoje matka a Holly chovají, nemám pravdu? Popichují manžela proti králi? Bratra proti bratrovi, přítele proti příteli?”

Austyn pevně zaťal zuby a zahleděl se do rudé tváře muže, který mu byl spíše bratrem, než přítelem. Do tváře muže, který riskoval vlastní život, aby Austyn konečně prohlédl.

Napjaté ticho přerušil výkřik, který Austyn slyšel jen jednou v životě. Výkřik tak strašlivý, že toužil pokleknout na zem jako vystrašený devítiletý chlapec a zakrýt si uši dlaněmi.

Srdceryvný výkřik byl najednou v půli přerušen.

26

Když se Rhysovy pokroucené ruce sevřely kolem jejího krku, Holly si smutně pomyslela, že s ní aspoň Austyn nebude mít tolik práce, jako kdyby ji jeho otec vyhodil z okna. Zítra v noci už z ní bude další gavenmorské strašidlo.

Jaká škoda, že na duchy nevěří. Kdyby věřila, mohla by na hradě zůstat a vyvádět zlomyslné kousky v případě, že by se Austyn odvážil přivést domů nějakou obyčejnou a poslušnou nevěstu. Falešně by pěla v jejich komnatě a házela té ošuntělé ženě na hlavu vlčí máky. Holly by se té představě i zasmála, kdyby jí ještě v plicích zbýval nějaký vzduch.

Pomalu přestávala vnímat okolí. Za chvíli bude ve tmě. Holly vítala přicházející stín s radostí. Austyn se vždy zjevoval za tmy. Za tmy jí svými dotyky vyznával lásku, i když to nikdy neudělal ústy. Z oka jí skanula jediná slza. Toužebná slza. Slza lítosti. Ale stále se ještě nevzdávala. Austyn ji přece nenechá ve tmě samotnou.

Kristepane, Bože na nebesích, všechno se to děje jako kdysi.

Austynovi se podlomila kolena a na okamžik se mu zastavilo srdce. Udržel se na nohou jen díky Careyho stisku. Vyměnili si vyděšený pohled a Austyn už na nic nečekal. Vytrhl se svému příteli a zamířil ke hradu.

Slyšel Careyho za svými zády, když probíhal kolem vystrašených bílých tváří ve velkém sále a prodíral se davem mužů, kteří už začali stoupat po schodech.

Prosím, Bože, modlil se, nedovol, abych doběhl pozdě. Tentokrát ne.

Méně než tucet kroků mu stačilo na to, aby se dostal na mezipatro pod severní věží, a přesto měl dojem, jako by se prodíral neproniknutelným tichem, zlověstným jako smrt. Bleskurychle vystoupal po úzkém točitém schodišti, lhostejný k bolesti, která explodovala v jeho mozku, když vrazil ramenem do dveří.

Vpotácel se do věže a přepadl ho takový pocit bezútěšnosti, že měl co dělat, aby mu nepodlehl.

Rozhlédl se po místnosti a všechno vnímal jen ve zlomcích: Roztříštěná loutna na podlaze, otec škrtící ženu, její štíhlé prsty bezvládně visící po stranách postele tak, jak kdysi bezvládně visel matčin krk, když ji po schodech snášel dolu.

Prsty se pohnuly a Austyn se vrátil zpátky do přítomností. Dvěma kroky přeběhl komnatu, chytil otce za tuniku a odhodil ho od postele. Nadzvedl Holly. Měl strach, že najde její krásnou tvář zčernalou smrtí.

Zalapala po dechu a ten zvuk mu připadal jako nejkrásnější melodie, jaká kdy vyšla z jejích úst. „Dýchej zhluboka, miláčku,” prosil ji chraptivě. „Prosím, dýchej. Dýchej kvůli mně.”

Kolébal ji v náručí a podpíral jí dlaní hlavu tak dlouho, až jí z obličeje vyprchala fialová barva. Na krku měla zřetelné otisky otcových prstů.

Rhys ležel schlíple na podlaze. Dolní ret se mu chvěl a v očích měl slzy. Z rány na spánku mu tekla krev. „Omlouvám se, mami,” zašeptal plačtivě. „Kristepane, Gwyneth, je mi to líto,” pokračoval hlubším hlasem.

V Austynově srdci by se nenašla ani kapka lítosti, kdyby nevěděl, že se mu možná před očima odvíjí jeho vlastní budoucnost. Nejraději by si to s otcem vyřídil, ale jeho paže odmítaly odložit Hollyino tělo.

Prudký kašel přilákal jeho hladový pohled k ženině obličeji. Do tváří se jí vrátila barva. Otevřela oči a překvapeně zamrkala. „Už jsem duch, pane?”

Austyn ji k sobě přitiskl. Třásl se při představě, jak málo chybělo, aby se duchem opravdu stala. Zabořil ústa do jejích vln. „Ne, lásko, i když bys klidně mohla být andělem.”

Příruíiía se k němu. „To je dobře,” zašeptala. „Byl by ze mě moc zlomyslný duch. Měla jsem v plánu přišít ti k sobě kalhotové nohavice a rozpárat všechny švy pláště.” Prudce otevřela oči. Vzpomněla si, že jí Rhys roztrhl živůtek. A opravdu, z natrhnutého výstřihu jí vykukovalo jedno sněhobílé ňadro. Podívala se ke dveřím, kde stál Carey a za ním zvědavý dav lidí.

Roztřásla se jako dítě a snažila se zbytky živůtku zakrýt svoji nahotu. Prosebně se na Austyna podívala. „Prosím, nezlob se na Careyho. On za to nemůže. To já ho zlákala, aby se na mě podíval. Přísahám.”

Rozdrkotaly se jí zuby a krásné oči zaplavily slzy. Padaly na Austynovu pokožku a pálily ho jako kapky vařící vody. Jeho mohutné tělo se zachvělo. Cítil, jak se neviditelná věž kolem jeho srdce hroutí k zemi. Jak ironické! Dvacet let ji stavěl, a až nyní mu došlo, že nebyla z kamene, ale z ledu! Stačilo několik Hollyiných slz a proměnila se v hromadu ledové tříště, neschopné ochránit jeho odkryté srdce.

Stačil se jen zoufale podívat na Careyho a jeho přítel už odváděl otce i ostatní z věže. Austyn a jeho žena zůstali sami.

Austyn jí přejel rukou po chladné paži. Rád by ji zahřál. „Kromě toho, že tě chtěl uškrtit, neudělal ti ten darebák nic?”

Holly zakroutila hlavou. „Neměla jsem ho uhodit. Vím, že to je jen ubohý stařec, ale když on mi říkal tak strašné věci. A když si začal rozepínat kalhoty…” Sklonila hlavu a Austynovi se konečně naskytl pohled na její křehkou šíji, po které tak dlouho toužil. Hlas měla tichý, sotva slyšitelný.

11Říkal, že jsem nevěrná děvka a že se mi to s ním bude určitě líbit… protože se mi to líbí s tebou.”

Austynovi přeběhl mráz po zádech. Kdyby stál, určitě by spadl na kolena. Ne jeho otec, ale on zostudil tu hrdou krásnou dívku.

Nadzvedl jí půvabnou bradu a pohlédl do očí. „Máš pravdu. Neměla jsi ho uhodit. Neměla jsi mě uhodit.”

Hollyina tvář nebyla o nic méně zářivější než světlo svíček, ale když se Austyn zahleděl na její pootevřené rty a uslzené oči, uvědomil si, že ho tělesná krása nikdy nemohla ohrozit. S přibývajícími roky dostanou její vlasy stříbrnou barvu a vrásky rozryjí hedvábnou pleť, ale krása jejího ducha nevybledne nikdy. Její vnitřní krása zářila tak silně, že prosvítila i její směšný převlek. Tu krásu se snažil potlačit, když se s ní miloval jen za tmy. Té krásy se bál, když ji obracel na břicho, aby se na něho nemohla dívat. Pak si představoval, že leží s jinou ženou. Ale chvějivá melodie jejího vzrušení, elegantně prohnutá páteř, sněhobílá šíje, kterou by tak rád zasypal polibky, to všechno patřilo jen Holly.

Jeho Holly. Šlechetné a tvrdohlavé ochránkyni těch, které milovala. A jak byla statečná. Statečnější než všichni protivníci, se kterými se střetl na bojišti. Byla tak statečná, že se odvážila uhodit bláznivého násilníka loutnou do hlavy. Tak statečná, že se postavila jeho otci, když jí chtěl vnutit osud, ve který nevěřila. Tak statečná, že obětovala své tělo, aby ukojila manželův sobecký chtíč.

Výčitky svědomí však nebyly ničím proti dalšímu citu, který, jak se domníval, navždy pohřbil s mrtvolou své matky do úrodné velšské půdy. Cit něžný a plachý, ale přitom schopný ničit celá království a pokoušet muže, aby riskovali svoji duši jen proto, aby si jedinou noc mohli vychutnat jeho drahocenné zázraky.

Ironie celé této situace Austyna pobouřila. Dokud věřil, že Holly nikdy nemůže milovat, mohla zůstat jeho ženou. Holly ztuhla, když cítila, jak manželův stisk povolil. Objala se kolem ramen v marné naději, že zdvojnásobí jeho teplo. „Teď odejdeš, že? Je tu moc velké světlo, a tak musíš odejít.”

Ale místo toho, aby zamířil ke dveřím, poodešel ke stolu a ledabyle si nalil víno do stříbrného poháru. Spokojeně se zadíval na hořící svíce a pak se zamračil. „Kde jsou všechny květiny? Neposlal jsem ti sem květiny?”

Holly si povzdechla. „Z jejich vůně jsem pořád kýchala,” lhala, „a tak je Winifred odnesla.”

Její překvapení ještě vzrostlo, když se Austyn vrátil k posteli, poklekl a zadíval se jí do očí.

Pozvedl pohár. „Připíjím na svoji nevěstu.”

Holly poskočilo srdce. Než stačila dát volný průchod své touze, přitiskl jí pohár ke rtům. Pořádně se napila a vychutnávala si jeho sladký hold.

Dopil zbytek vína a nechal pohár volně spadnout na zem. Uchopil její obličej jemně do dlaní a zadíval se jí hluboko do očí. „Budu tě uctívat svým tělem, lady Holly z Tewksbury.”

Austyn ji políbil na ústa.

Při prvním dotyku jeho teplých rtů přestaly Holly drkotat zuby. Napadlo ji, že třeba umřela a dostala se do nebe. Byl to zázrak, propojení duší a těl bylo mnohem intimnější než pozemské radosti, které sdíleli ve tmě.

Když si uvědomila, co právě Austyn udělal, vyhrkly jí slzy do očí. Prohlásil ji za svou manželku. A ona už nebyla nedůtklivá cizinka s věnečkem na hlavě, navlečená do směšného převleku, ale Holly z Tewksbury, oděná v jemném damašku, přesto však nahá a zranitelná jako Eva, když ji Bůh poprvé představil Adamovi.

Obřadná důstojnost jeho polibku měla za účinek, že se cítila svěží a čistá jako Eva před prvním hříchem. Měla dojem, že jí jeho rytířské gesto navrátilo ztracenou nevinnost a naději na budoucnost. Vůbec by ji nepřekvapilo, kdyby se podívala do zrcadla a zjistila, že ošklivé otisky na jejím krku zmizely.

Polibkem zadusil její radostný výkřik. Objala ho kolem krku a přivinula k srdci. Tak dlouho na tento okamžik čekala.

Austyn by byl ochoten zůstat takto navždy - kolébal Holly v náručí, něžně ji líbal na rty a do hedvábných vlasů šeptal tiché omluvy a přerývaná vyznání.

Holly jako první přerušila jejich polibek a ústy se dotkla citlivé pokožky na jeho hrdle. Schovala si ruce pod jeho košili a prsty mu přejížděla po chlupaté hrudi.

Tentokrát to byl Austyn, kdo zalapal po dechu, když se její nádherné ruce dotkly

břicha a couvaly níže.

Chytil ji za jedno zápěstí a přitáhl si její ruku k ústům, aby zjemnil své náhlé gesto.

„Nemusíš to dělat,” zamumlal. „Já to nechci.”

Jemně se přitiskla břichem k jeho slabinám, které ho usvědčily ze lži. „Je načase, abys dělal to, co chci já,” řekla. „Měla bych tě varovat, tatínek o mně vždycky říkal, že jsem velice rozmazlená.”

Austyn vycítil, že si Holly potřebuje posílit sebevědomí po otcově surovém útoku, a tak jí s úsměvem vyhověl. „To tě tedy nemohu odmítnout.”

Na důkaz platnosti svého slibu přiložil její ruku zpátky na kalhoty a přitiskl si její dlaň na toužebně tepající kus svého těla. O tomto okamžiku snil od chvíle, kdy ji poprvé spatřil v zahradě v Tewksbury. Když štíhlými prsty objala jeho mužství, zaklonil hlavu a snažil se nevykřiknout.

Jediný její dotyk stačil k tomu, aby Austyn pochopil, že jí neodmítne nic. Nebránil se, ani když ho položila na záda a začala ho svlékat jako malé dítě. Když před ní ležel zcela nahý, natáhl ruce, aby se jí mohl dotknout.

Odtáhla se a oči jí zářily jako drahokamy. „Můžeš se dívat, což je víc, než jsi dovolil mně, ale nedotýkej se.”

Naklonil hlavu na stranu, překvapen její odvahou. „To bys neudělala?” Provokativně se usmála. „Dívej se.”

Pohled na ni ve světle svíček byl úchvatný. Sedla si na paty a přetáhla si živútek i spodničku přes hlavu. Když potřásla rozcuchanými kudrnami, Austyn si pomyslel, jak je dobře, že jí vlasy ještě nedorostly a nezakrývaly mu tak pohled na nádherná ňadra. Moc rád by se jí dotkl, hladil ji po těle tak, jak to měl udělat o jejich svatební noci. A místo toho se zachoval jako divoch a necitlivě ji připravil o panenství.

Holly už ale věděla, jak ho za jeho čin potrestat. Když natáhl ruku, aby se jí dotkl, výhružně se zadívala na sametové pentle visící ze sloupků a přísně řekla: „Drž se zpátky, pane, nebo tě budu muset spoutat.”

Zabořil se zpátky do polštářů a prázdné ruce zaťal v pěst. „Prosím o slitování, paní.” Umlčela ho krátkým polibkem. „Šetři si dech.”

Austyna by nikdy nenapadlo, že pomsta může být tak sladká. Holly ho laskala po celém těle a po každém obzvlášť odvážném útoku se vracela k jeho rtům. S velkou chutí si užívala krmě, která jí byla tak dlouho upírána. Když se její rty dotkly napjatých svalů na břiše, Austyn zaťal prsty do přehozu a vytrhl chomáček kožešiny. Klouzala po jeho těle. Cítil na hrudi jemnou pokožku jejích ňader a její rty ho líbaly tak sladce a čarovně jako rty panny. Austyn zasténal. Zdálo se však, že to byla jen předehra k dalšímu, ještě krásnějšímu mučení, protože tytéž nevinné rty se vydaly po jeho rozechvělém těle dolů a rozevíraly se jako okvětní lístky květiny, aby ho mohly pohltit.

Austyn se nechytil sametových pentlí, ale dal přednost dřevěným sloupkům. Stiskl je tak pevně, až málem praskly.

„Pane Bože, smiluj se!” vykřikl a vzepjal se. Přežil její přímý útok jen proto, že si v duchu připravoval podrobný plán své pomsty.

Holly ho znovu políbila, ale tentokrát mu do úst divoce vrazila jazyk.

Byl jí dobrým učitelem. Kousla ho do spodního rtu a zamumlala: „Odmítneš mě teď,

můj muži? Mám se ti omluvit a odejít?”

Austyn pocítil prudké píchnutí u srdce. Zatvářil se tak vážně, že Holly zmizel škádlivý výraz z obličeje. Neprotestovala, když ji pevně objal a zalehl ji.

„Zůstaň,” zašeptal chraptivě. Věděl, že je to naposledy, co ji o něco takového prosí. Když si Austyn opět lehl na záda, Holly unikl z hrdla radostný vzdech. Konečně mohla obejmout manžela nohama kolem pasu a ucítit ho hluboko ve svém těle.

Austyn věděl, že za své chování musí pykat, ale toto byl ten nejsladší a nejmučivější trest, jaký kdy poznal. Vyčítal si svoji tvrdohlavost, kvůli které zůstávali tolik nocí

potmě. Bylo nádherné pozorovat Hollyinu tvář během milování. Tváře jí zrúžověly a z pootevřených úst se draly vzdechy. Její nádherné tělo nadšeně vítalo každý jeho mohutný náraz.

Byla opravdu překrásná a právě teď spolu prožívali poslední společnou noc. Dnes v noci je ještě jeho kráskou. Jeho ženou. Očarován rozkoší, která zjemnila Hollyiny rysy, vsunul prst do kluzkého údolí mezi jejich těly a hnětl ji tak zručně, že Hollyiny vzdechy zesílily a přešly ve výkřiky.

První stahy jejího těla ho přivedly až na okraj extáze. Prudce do ní vrážel a ona svými rty umlčela jeho vzrušené výkřiky, zatímco z jeho slabin pryštěl pramen tak silný, jako byla jejich láska.

Komnatu ozařovalo slabé světlo, když se Holly vzbudila a našla místo vedle sebe prázdné. Nejprve ji s hrůzou napadlo, že se tato noc ničím nelišila od předchozích a že ji Austyn opět opustil.

Potlačila smutný povzdech a natáhla ruku k důlku v matraci, kde mělo spočívat jeho mohutné, silné tělo. Uválené prostěradlo bylo ještě teplé a Holly si ulehčené oddechla.

Nahlas se rozesmála a překulila se na místo, kde ještě před chvílí ležel její manžel. Válela se ze strany na stranu jako dítě, pak zabořila tvář do polštáře a nasála Austynovu mužnou vůni.

Znovu si lehla na záda a zahleděla se na dřevěný baldachýn nad hlavou. Hedvábné nitky vzpomínek vyšívaly před jejíma očima nádhernou tapisérii. Místo toho, aby ji po prvním vyvrcholení opustil, Austyn si položil její hlavu na hruď, sčísl jí vlhké vlasy z čela a prosil ji o odpuštění za všechny ty noci, kdy ji nechával samotnou. Přisahal, že se to už nikdy nestane. Svůj slib během těch několika krátkých hodin mezi půlnocí a úsvitem ještě mnohokrát zopakoval. Stejně tak si vážila i okamžiků, kdy už je oba přemohla únava a ona se přirulila k jeho teplé hrudi a vychutnávala si nádherný pocit bezpečí. Když se odkulila, zakabonil se a přitáhl si ji zpátky k sobě. Zjištění, že má vlastnické sklony i ve spánku, ji pobavilo.

A pak přišly první, ještě ospalé nárazy Austynových slabin do jejích hýždí a celý ten nádherný koloběh se zase opakoval.

Holly cítila, jak jí kručí v žaludku. Posadila se a uvažovala, jestli se Austyn vydal pro nějaký sýr a klobásu, aby ukojil svůj hlad. Ze svíček už nezbylo skoro nic, vzduch byl čirý a chladný. Naklonila se přes okraj postele a zjistila, že Austynovy kalhoty zmizely, ale jeho košile stále ještě ležela na místě, kam ji včera odhodila.

Postavila se a přetáhla si ji přes hlavu. Přitiskla si drsnou látku k tělu, jako by chtěla póry nasát co nejvíce Austynovy vůně. Hrubá vlna ji zašimrala. Vystřihla piruetu a dívala se, jak se jí košile točí okolo lýtek.

Vydala se ke stolu.

Kdyby se nezachytila jeho okraje, určitě by spadla, protože před sebou uviděla dokořán otevřené dveře, zvoucí ji do mlhavého rána.

27

Holly opatrně scházela po schodech. Aniž by si to uvědomovala, tiskla se zády ke zdi. Po špičkách procházela mezi hrstkou místních lidí, kteří se rozhodli přespat na lavicích pod přikrývkami ve velkém sále. Hlavní dveře byly poootevřeny a škvírou dovnitř pronikalo slabé světlo.

Prošla úzkým průlomem do prostoru mezi vnějšími a vnitřními hradbami. Zastavila se a zadívala se na oblohu, jako by ji viděla poprvé v životě.

Zádumčivá klenba nedávala žádné naděje na sluneční paprsky. Byl to jeden z těch letních dnů, které by se snadno mohly zaměnit za podzimní - od řeky vál studený větřík, sem tam se k zemi předčasně snesl nějaký lístek a smaragdově zelenou korunou dubu probleskovaly rubínové skvrnky.

Připomínaly lidem, aby si užívali léta, dokud je ještě tady, protože ledový zimní dech se už blíží.

Holly už zapomněla, jak obrovský je svět. Před ní se rozprostíral ničím nerušený výhled na skalnaté vrcholky hor, široké mokřiny a neproniknutelné lesy. Mezi tím vším se jako stříbrná nit vinula řeka, mířící k mocnému moři.

Zatajila dech. Dostala strach, že ji ta nespoutaná divočina pohltí. Zastesklo se jí po známých stěnách cely ve věži, po pohodlném hnízdečku mezi měkkými pokrývkami. Možná by se po špičkách vrátila zpátky do své díry jako vystrašená myška, kdyby si nevšimla muže stojícího na srázu nad řekou.

Pohled na manžela jí dodal tolik kuráže, že by se vydala i do pekla. Stál tam s jednou nohou na kameni a vlasy mu vlály ve větru.

Čím kratší byla vzdálenost mezi nimi, tím menší byl její strach a lehčí krok. Měla chuť rozběhnout se orosenou trávou a dovádět jako hříbě. Ale Austynova podivná nehybnost ji zarazila. Zdálo se, že si její přítomnosti nevšiml. Strnule hleděl do dáli, jako by chtěl dohlédnout až ke vzdálenému moři.

Holly ho nechtěla polekat, a tak jen natáhla paži a lehce ho pohladila po zádech. Austyn sklopil zrak a spatřil před sebou usmívající se Holly. Nějakým způsobem se jí podařilo přeměnit jeho beztvarou košili v královské roucho. Stála tu s bosýma nohama, rozcuchanými vlasy, opuchlýma očima a našpulenými rty, které ještě nedávno rozdávaly a přijímaly polibky. Ještě nikdy nevypadala krásněji, což činilo jeho další plán snadnějším a zároveň obtížnějším.

V okamžiku, kdy spatřila výraz v Austynově tváři, Holly věděla, že je zle. Úsměv jí zmizel ze rtů a on ji objal a lehce políbil. Na tom polibku bylo něco tak nevysvětlitelně smutného, že místo aby ji uklidnil, ještě její obavy prohloubil.

Něžně ji pohladil po rameni a řekl: „Rozhodl jsem se poslat tě domů.”

Ustoupila dozadu, jako by ji vzdálenost měla ochránit před dalšími údery. „Já jsem

doma.”

„Ale tady nejsi v bezpečí. Na hradě Gavenmore nebudeš nikdy v bezpečí.” Austynovi se na tváři objevil utrápený výraz. Něžně ji chytil za krk a snažil se přiložit prsty k modřinám, které na něm zanechaly ruce jeho otce. „To, co se včera stalo, to jenom potvrzuje.”

„Já se tvého otce nebojím. Jsi dost silný, abys mě před ním ochránil.”

„Ale kdo tě ochrání přede mnou!” zoufale vykřikl Austyn. Holly se opřela dlaněmi o jeho širokou hruď a zadívala se mu do vystrašeného obličeje. Modlila se, aby její oči vyzařovaly něžnost a důvěru, vycházející ze srdce. „Tebe se taky nebojím.”

„V tom případě jsi blázen!” Holly cítila, jak jí při těch slovech puká srdce. Chytil ji za zápěstí a odsunul ji od sebe tak, jako už mnohokrát předtím. Svezl se na kámen a prohrábl si vlasy. „Copak jsem ti už nedokázal, že ti moje láska nemůže přinést nic jiného než neštěstí a smrt? Může to začít naprosto nevinně. Sedíš u krbu, spadne ti do oka zrnko popela a já tě obviním, že mrkáš na Careyho. Než se vzpamatujete,” přejel si prstem přes krk, „ležíte oba mrtví na podlaze a já musím dojíst večeři sám.”

Holly nevěděla, jestli se má smát nebo plakat. Ještě včera si plánovala, že dnes ráno poprosí Austyna, aby ji poslal zpátky do Tewksbury, pokud prohlásí, že ji nemiluje, a on ji teď chce poslat pryč, protože ji miluje.

Austyn si schoval obličej do dlaní. „Jak ti to mám ještě vysvětlit? Ta žárlivost je jako strašlivá nemoc, kolující v mých žilách. Otráví všechno, na co sáhnu, a přemění lásku v cosi příšerného a nebezpečného.” Podíval se na ni a ona v jeho očích uviděla nafalšované zoufalství. Jeho hlas přešel v šepot. „Nemohu se na tebe ani podívat, aniž bych nemyslel na to, jak tě ztrácím.”

Nervózně se zasmála. „Ale ty mě neztratíš, pokud mi dovolíš, abych tu zůstala. Nikdy bych tě neopustila.” Klekla si před něho a položila mu ruku na koleno. „Když člověk miluje, musí počítat s možnými riziky, není to tak? Já tady ochotně zůstanu, i kdyby mi hrozilo jakékoliv nebezpečí.”

Smutně se zadíval na hrob za nimi. „Má matka to riziko podstoupila a zaplatila za to životem. Já tě takovému nebezpečí nevystavím.”

Holly pomalu začínala věřit, že se jí nepodaří Austyna přemluvit. Bojovala statečně, ale zdálo se, že prolévala svou krev zbytečně. To ji rozzlobilo a zároveň i vystrašilo.

„Jestli tomu správně rozumím, tak přestože tvrdíš, že mě miluješ, nikdy mi nemůžeš

důvěřovat.”

Jeho hlas zněl rozzlobeně. „Ne tobě, ale sobě nemohu důvěřovat.”

Posměšně ohrnula ret. „A pokud se ukáže, že ta strašlivá kletba Gavenmorů není nic jiného než babská povídačka?”

Austyn si povzdechl. „Není důležité, jestli ta kletba opravdu existuje. Hlavní je, že já jí věřím.”

Holly se s ním už nehodlala déle hádat. Spolkla svoji pýchu, sklonila hlavu a zašeptala: „Můžeš mě držet zavřenou ve věži. Pokud je to jediná možnost…”

Chytil ji za bradu a oči mu hořely stejným plamenem, který ji kdysi poprvé přilákal do jeho náruče. „To bych se radši nechal spoutat a zavřít do nejhlubší kobky, než abych tě znovu uvěznil.“

Holly se narovnala a vychutnávala si příjemný pocit že je aspoň na okamžik vyšší než on. „V tom případě se uvězním sama. Pokud se mě chceš zbavit, pane, doporučuji ti nařídit Careymu, aby donesl beranidlo a katapult. Protože jinak nevytáhnu paty z věže do té doby, než přestaneš žvatlat takové nesmysly.” Otočila se a zamířila k hradu. „Pokud tě ta Rhiannon opravdu tak chce, musí se mnou bojovat. Jestli mi ta čarodějnice zkříží cestu, vytrhám jí její vílí křidélka a ukážu jí, co to je věčné prokletí.”

„Pokud nechceš zachránit svoji duši, zachraň aspoň moji.” Austynův hlas jí zněl v uších jako zvonění umíráčku. Holly ztuhla. V ten okamžik ho nenáviděla.

Nenáviděla ho za to, že ji tak dobře zná. Za to, že začal boj, na který není připravená. Ani kdyby jí praštil železnou rukavicí do tváře, nemohl by ji více ranit.

Když se otočila, stál už připraven k souboji. Najednou měla chuť ranit ho stejně, jako on ranil ji. „Pokud jsi po mně chtěl vyžadovat takovou oběť, neměl jsi riskovat, že otěhotním. Co když mě posíláš domů k tatínkovi s dědicem v břiše?”

Austynovi překvapením spadla čelist. Holly si nebyla jistá, jestli za to mohla jemná narážka na jejich tělesný styk, nebo představa rozloučení se s nenarozeným dítětem.

„Pokud se ti narodí chlapec, tak ho drž co nejdále ode mě. Jediné, co mu mohu nabídnout, je právo na kletbu.”

Holly vzdorovitě vystrčila bradu a otřela si slzu z tváře. „Vím, že to není tak neobvyklé, aby manžel a jeho žena bydleli oddělené, ale co když s takovým manželstvím nebudu spokojená? Co když se rozhodnu nabídnout svoji ruku někomu jinému?”

Věděla, že krutější ránu mu už zasadit nemohla. Z Austynovy odpovědi čišela rezignace. „Pokud by ses rozhodla znovu provdat, budu lhát před Bohem i králem, aby ti bylo povoleno zrušení sňatku. Nevidím důvod, proč bys po zbytek života měla platit za moji hloupost.” Zvedl hlavu a podíval se jí do očí. „Ale jsi a vždycky budeš ženou mého srdce.”

Tím slibem jako by roztrhl její srdce na dvě půlky. Holly cítila, jak bledne. „Já jsem za celý život udělala jen jednu hloupost, pane, že jsem se do tebe zamilovala!”

Po tom vášnivém výkřiku se otočila a slepě se rozběhla k hradu, rozhodnuta naposledy nalézt útočiště ve věži.

V rozbitém zrcadle se odrážela dokonalá oválná tvář. Klenuté tmavé obočí a výrazné lícní kosti nejevily žádné známky únavy. Pouze fialkové oči prozrazovaly, že majitelka zrcadla právě prošla těžkým obdobím svého života.

Holly si nanesla na rty růžovou rtěnku. Olízla si je a pomyslela si, že růž chutná mnohem lépe než popel. Narovnala si rubín na krku a do vlasů si vetkla zlatou čelenku. Jen ať si ji manžel odváží obvinit z krádeže! Žena, které tyto šperky kdysi patřily, byla mnohem bližší Holly než Austynovi. Pokud by přece jenom protestoval, jednoduše mu řekne, ať to bere jako platbu za poskytnuté služby. ,

Potlačila nutkání naposledy se podívat na zválenou postel. Pod každé oko si nakreslila černou tužkou silnou linku, aby zvýraznila jejich horečnatý lesk. Už nesmíš plakat, poručila si přísně, jinak ti poteče barva po tváři jako nějaké maskaře.

Vlastně je dobře, že ji Austyn posílá pryč, pomyslela si a malíčkem si upravila barvu pod očima. Další týden v jeho společnosti by zcela určitě vryl nesmazatelné vrásky do její pleti. Žádná žena by nevydržela tak prudké střídání radosti a smutku, aniž by to na ní nezanechalo trvalé následky. A ona přece nechce skončit vrásčitá jako Elspeth, když se tolik let vyhýbala slunci a mazala si obličej ovčím tukem.

Za jejími zády se ozval krákoravý hlas chůvy: „Má paní, pan Carey už připravil koně.”

Holly odložila zrcadlo a přehodila si přes ramena hermelínový plášť.

Elspeth zalapala po dechu. Byla svědkem Hollyina narození a viděla, jak se ten bílorůžový zázrak bez problémů vykulil z matčina těla. Hlavičku měla tehdy dokonale oválnou a tmavé řasy jemné jako peříčka. Také držela Holly za ručičku v

den jejích třetích narozenin, kdy je navštívil arabský princ a žádal o její ruku. Dvanáctiletý mladík se vzteky rozplakal, když ho její tatínek odmítl, ale Holly jen pohodila hedvábnými kudrnami a odcupitala do zahrady sbírat žížaly.

Elspeth už viděla Hollyinu krásu ve mnoha různých podobách, ale tentokrát její

půvab překonal všechna očekávání. Zároveň však vypadala velice chladně.

Jako by byla vytesána z kusu ledu. Elspeth se o ni začala bát. Led je sice tvrdý, ale

křehký - teplo jej roztopí a tlak roztříští.

„Byla bys tak hodná a přidržela mi vlečku, Elspeth?” zeptala se Holly a nasadila si hermelínem lemované rukavičky. „Nerada bych se v této díře ušpinila.”

Elspeth poslušné zaujala své místo a Holly hrdě vztyčila hlavu. Odmítala odjet z Gavenmoru s vlečkou mezí nohama. Srdce měla sice zlomené, ale rozhodla se opustit hrad důstojně. Nechť její krása udeří do tváře Austyna a všechny jeho nevěrné příbuzné, mrtvé i živé!

Velký sál i nádvoří byly zaplněny davem čumilů. Všichni zalapali po dechu, když se Holly objevila. Někteří, jako třeba Winifred, otevřeně plakali. Jiným se viditelně ulevilo. Teď už snad bude jejich milovaný pán v bezpečí, pomyslela si hořce Holly. Stále držela hlavu hrdě vztyčenou. Byla zvyklá na upřené pohledy těch, kteří se nemohli pyšnit takovou krásou.

Carey stál u neklidných koní - strakatý valach, malý hnědák a šedivý jezdecky kůň dokonale odpovídali Hollyině výšce. Carey vypadal zachmuřeně. Neustále vrhal vyčítavé pohledy směrem ke kopci.

Koutkem oka zahlédla Holly Austyna - černě oděný stín stojící u matčina hrobu. Jeho přítomnost právě na takovém místě měla být tichým potvrzením správností jeho rozhodnutí.

Holly mu věnovala jeden opovržlivý pohled a dovolila Careymu, aby jí pomohl do sedla.

Carey vypadal, jako by jí chtěl něco říct, ale Holly se tvářila tak nepřístupně, že se ji neodvážil oslovit. Elspeth už mezitím vylezla na hnědáka.

Holly se chopila opratí a důstojné pronesla: „Můžeme jet.” A tak jeli. Prodrali se davem místních lidí, minuli zborcený strážní domek i nedostavěnou zeď. Přiblížili se k místu, odkud hrad Gavenmore vypadal jako pohádkový palác v oblacích.

Holly však už na pohádkové paláce a princezny, které v nich bydlí, nevěřila. Zvedla ruku, jako by si chtěla odhrnout neposlušný pramen vlasů z čela, a na rukavici se jí objevila černá šmouha.

28

Holly se zachumlala do pláště a uvažovala, jak je možné, že je v srpnu taková zima. V lese bylo šero. Ostrý vítr se proháněl mezi listy a metal jí do tváře studené kapky deště.

Už ztratili jeden a půl dne v úkrytu pod borovými větvemi a sledovali, jak hustý déšť splývá v šedivou clonu. Možná by tam zůstali až doposud, kdyby Carey nedostal strach, že jim dojdou zásoby potravin. A tak museli vylézt ze svého promočeného hnízda a pokračovat směrem na Tewksbury. Nálada byla stejné ponurá jako počasí.

Dokonce i Elspeth přestala štěbetat. Když si Holly všimla, jak si chůva mne pokroucené ruce, nedbala jejího protestu a vnutila jí kožešinou lemované rukavice, které patřily Austynově babičce.

Holly už necítila prsty. Přála si jen, aby prudká bolest polevila a dostavila se otupělost. Tolik let si dělala obavy, že není nic jiného než krásné tělo, a teď, když zjistila, že jí jako každé ženě bije v hrudi vitální a zranitelné srdce, její manžel jí ho vyrval z těla.

Nakonec je to tak dobře, pomyslela si. Už je nebude potřebovat. Vypadá to, že je jí souzeno strávit svůj život v samotě. Být uctívána z dálky a nikdy už na těle neucítit manželův něžný dotek.

Jsi a vždycky budeš ženou mého srdce..

Austynova slova jí zněla v uších jako sladká melodie. Když tu větu vyslovil, zřejmě jí věřil, ale pár měsíců samoty bude stačit na to, aby na své ctnostné úmysly zapomněl. Pod záminkou, že ji chce osvobodit, požádá o zrušení manželství a do postele si vezme nějakou hodnou pannu s telecíma očima a koňskou tváří. Holly na ně narazí na nějaké oslavě nebo na turnaji, usměje se, aby zakryla bolest, a pochválí jim hordu neposedných dětiček.

Jednu ruku si přiložila na břicho v naději, kterou se ani neodvažovala vyslovit. Austyn jí dal jasně najevo, že ho případné dítě nezajímá, ale Holly nepřestávala věřit, že by svůj názor změnil, kdyby mu přivedla ukázat skotačícího syna. Malého človíčka s tmavými kudrnami a rošťáckým důlkem ve tváři. Bolest v hrudi ještě zesílila.

„Přestaň se mučit,” zamumlala si pro sebe. Elspeth a Carey se na ni starostlivě podívali.

Déšť už téměř ustal. Koruny stromů tvořily nad jejich hlavami zelenou střechu a tlumily už tak slabé denní světlo. Holly přeběhl mráz po zádech. Ohlédla se přes rameno. Měla dojem, jako by ji z hustého křoví pozorovaly čísi zlomyslné oči.

Hlasitě polkla, aby se uklidnila. Vzpomněla si, jakého blázna ze sebe udělala, když podlehla podobným představám cestou na Gavenmore. Tentokrát tu není žádný Austyn, aby si ji posadil na klín a otřel jí slzy. Žádný Austyn, který by ji vysadil na svého koně a vlastními zády chránil před celým světem.

Nebyla však jediná, na koho zapůsobila smutná atmosféra lesa. Carey se dotykem ujistil, že jeho luk je na svém místě. Elspeth si sundala kapuci a pozorně se rozhlížela kolem sebe. Všem se ulevilo, když konečně vyjeli ze zeleného tunelu na zamlženou paseku.

Holly překvapeně vykřikla, když spatřila schoulenou postavu, stojící na samotném okrají lesa. Ignorovala Careyho varovný výkřik, seskočila z koně a běžela muži naproti.

„To je Nathanael!” zvolala a zahleděla se do knězovy známé tváře.

Carey se zavrtěl v sedle a na obličeji se mu objevil posměšný výraz, za který by se nemusel stydět ani jeho pán.

,,Díky Bohu, že jste v pořádku!” vykřikl Nathanael a bratrsky ji objal.

Holly se odtáhla. Nebyla od něho na takové intimnosti zvyklá. „Samozřejmě, že jsem v pořádku. Ale co ty tu děláš uprostřed lesa? Proč nejsi v Tewksbury?”

Nathanael se začervenal. „Právě vás jedu zachránit ze spárů toho tyrana.” Otřásl se.

„Nedokážete si představit, jak jsem trpěl, když jsem si představoval, jak vám ubližuje.”

Holly by svého manžela i bránila, ale bála se, že by vyzradila, jak krásně ji Austyn mučil. Nathanael by jí stejně nevěřil ani slovo. Představa střetu s Gavenmorem ho zcela vyvedla z míry. Připadal jí jako blázen. Podle něho se vysvobození princezny z věže, ve které ji drží strašlivý netvor, rovnalo hledání svatého grálu.

„Jak ses dostal tak daleko? Tatínek je s tebou?” Zahleděla se mezi stromy za jeho zády. Až teď jí došlo, jak moc toužila obejmout tatínka a pořádně se ze svého smutku vyplakat.

„Nechtěli jsme vašeho otce zbytečně vylekat. Hned poté, co bychom dobyli Gavenmore a vysvobodili vás ze spáru zlosyna, měli jsme v úmyslu…”

„Proč mluvíš v množném čísle?” přerušila ho Holly a pří pohledu na jeho arogantní výraz se zachvěla.

Vynořili se z křoví jako zmije. Dříve než Carey stačil přiložit šíp k luku, kdosi mu k ohryzku přitiskl rezavý meč. Elspethin vystrašený výkřik zadusila čísi špinavá ruka. Během okamžiku byli Holly i její společníci obklíčeni tuctem mužů.

Holly už o nich slyšela. Několikrát byli spatřeni na hranici otcova panství. S oblibou terorizovali chudáky - kradli jim směšné výdělky, bili starce a znásilňovali jejich dcery. Vypadali zanedbaně a nebezpečně a z očí jim koukala zkaženost a nemravnost. Připomínali spíše divokou zvěř než lidi.

Ale vedle muže, který vystoupil z lesa jako poslední, vypadali jako neškodná skupinka hloupých pážat. Muž se bodře usmíval. Na sobě měl elegantní čemý plášť a kalhoty a jeho účes byl bez chybičky.

„Snad to není naše dáma osobně! To je od vás moc laskavé, že jste nám ušetřila práci s vaším zachraňováním. Obléhání hradu mi připadá tak nudné!”

Holly se přistihla, že bezděky svírá rukáv Nathanaelovy kutny. Rychle se vzpamatovala. Přece se před tímto mužem neznemožní. „Nathanaeli, co ten tu dělá?” Nathanael už nevypadal tak sebejistě. „Zachránil mi život. Ztratil jsem se. Kdyby nebylo baronovy laskavosti, už bych možná nebyl mezi živými.”

Eugen z Leggetu pohrdavě odfrkl. „Našli jsme ho, jak jezdí stále dokola. Hladem a žízní už skoro šilhal a pořád si mumlal pod nosem mea culpa. Ve skutečnosti už byl jen několik kroků od hradu vašeho otce.”

„To jste mi nikdy neřekl,“ uraženě pronesl Nathanael. „Myslel jsem si, že jsem stále ještě ve Walesu.”

„Samozřejmě, že jsem ti to řekl. Ale byl jsi ve vytržení, a tak si to nepamatuješ.” Eugene se otočil k Holly. Málem se rozplýval blahem. „Hned když nás tento bratr

informoval o vaší strašné situaci, nabídli jsme mu svoji pomoc. Musím přiznat, že vypadáte dobře.” Prstem se dotkl jejích vlasů. „Moc hezké. Vypadá to tak… chlapecky.”

Způsob, jakým to vyslovil, vrhal zcela nové světlo na jeho oblibu třináctiletých pannen. Holly měla co dělat, aby se neotřásla. Vytrhla se mu. Eugen nad takovou neurvalostí jen potřásl hlavou.

Holly chytila Nathanaela za kutnu. „Domníváš se, že by tito otrhanci mohli dobýt hrad? Nevidím žádné samostříly ani beranidla. A kde jsou žebříky? Katapulty? Lukostřelci?”

Nathanael zamrkal jako člověk, který se nechce probudit z příjemného snu ze strachu, že by to všechno mohla být noční můra.

„Já-já nevím. Myslel jsem si, že baron ví, jak na to. Slíbil mi, že vás zachrání.”

„Nejspíše měl v plánu proniknout do hradu v noci a podříznout bezmocné obyvatele jako podsvinčata. Jak jsi mohl být tak naivní?”

Eugen ji přerušil. „Nebudte na něho tak přísná, Holly. Mně jeho nevinnost připadá docela roztomilá.”

Podívala se mu do tváře. „V tom případě splňte svůj slib, pane, a okamžitě mě doprovoďte k mému otci.”

„Udělal bych to velice rád, má paní.” Holly se ulevilo. Možná Legget není nakonec tak špatný. Omluvně našpulil rty. „Ale obávám se, že to není možné.” Sáhl za proplétaný opasek a vytáhl malou stříbrnou dýku.

Holly ustoupila o krok dozadu a pak ještě o jeden. Eugen k ní přiskočil, zatímco dva z jeho poskoků chytili kněze za ruce.

„Okamžitě mě pusťte,” vykřikl.

Holly narazila zády do kmene stromu. Eugen si pohrával s dýkou mezi prsty.

„Jestli jí zkřivíš jediný vlásek na hlavě…,” ozval se Carey. Elspeth zakňourala. Oči jí hrůzou lezly z důlků.

Jen Holly mlčela. Dívala se na Eugena, jak nejpohrdlivěji uměla. Neschoulila se, ani když jí přitiskl rty k uchu a zašeptal: „Však ona tě ta pýcha přejde, dámo, protože mám v úmyslu srazit tě na kolena.”

Ucítila na tváři studenou čepel. Koutkem oka zahlédla, jak se Carey snaží vytrhnout svému vězniteli. Špička meče se zabořila do jeho krku a z rány začal vytékat potůček krve.

„Možná mě srazíte na kolena,” zasyčela. „Ale plazit se před vámi nikdy nebudu.” Vykřikla, když ji chytil za vlasy a uřízl jí jeden pramen. Ze sametového pouzdra u pasu vytáhl kus pergamenu a zabalil do něho svoji kořist.

„To by mělo stačit, abych dosáhl splnění svých požadavků. Kdybych nebyl tak galantní, vyřízl bych ti i jazyk. Jsem si jist, že si tvůj manžel užil dost sekýrování na to, aby ho okamžitě poznal.”

Holly spolkla ostrou odpověď. Rozhodla se dát přednost uvážlivosti před neohrožeností. Skoro svého rozhodnutí litovala, když ji jeden z Eugenových lidí chytil kolem pasu a zacpal ji ústa. Vlastně by měla být ráda, že nemůže dýchat. Zuby toho chlapíka musely páchnout aspoň tak strašně, jak vypadaly.

„Přiveďte koně,” poručil Legget. Dva chlapi zmizeli v lese.

„Já vám věřil, pane,” ozval se tiše Nathanael. Vypadal jako dítě, kterému právě sebrali jeho oblíbenou hračku.

Eugen se na něho podíval, jako by si až teď uvědomil jeho přítomnost. Holly se však jeho nevinným pohledem nenechala ukolébat. Strašlivá předtucha jí sevřela srdce. Zatímco se Legget s dýkou v ruce blížil k Nathanaelovi, snažila se všemožně vytrhnout z rukou obra, který ji držel.

Baron si smutně povzdechl. „To je jeden z nejstrašnějších lidských hříchů, nemyslíš bratře? To, že neustále klameme jeden druhého. Ale to neotřáslo tvou vírou v Boha, že ne?”

Nathanael smutně zakroutil hlavou. „Ne.”

Eugenovi se na rtech objevil laskavý úsměv. „Tak ho ode mě pozdravuj.” Spokojeně si odfrkl a vnořil dýku do Nathanaelovy hrudi.

Holly vykřikla. Carey téměř zmizel pod hromadou těl. Ani silná dlaň nemohla zcela umlčet Elspethino vystrašené kňučení.

Nathanael se svalil na zem. Holly se konečně podařilo setřást ze sebe svého věznitele a vrávoravě vykročila kupředu.

Nathanael k ní natáhl ruku. Na prsou měl velkou krvavou skvrnu. „Odpusťte mi,” zašeptal. Oči měl zamlžené, takže nebylo jasné, jestli mluví k Holly, nebo k Bohu.

„Prosím, odpusťte mi.”

Holly se dotkla prsty jeho ruky, ale vtom už ji chytil Eugenúv pomocník a odtáhl ji na stranu. Zakvílela, když Nathanael zavřel oči a naposledy sebou škubnul.

Eugene se k němu sklonil, vytáhl dýku z knězova těla a otřel ji o pergamen, který stále ještě držel v ruce. „Ať jeho ubohá duše spočívá v pokoji.”

Eugene ignoroval Hollyin vražedný pohled a zamířil k místu, kde ležel Carey, přidržovaný čtyřmi svalnatci. Spodní ret měl dvakrát větší než obvykle a jedno oko napuchlé.

„Snažte se ho nezabít, ani mu nezlámat nohy.” Eugene zastrčil pergamen Careymu za kalhoty. „To bych si musel hledat nového posla a na to už nemám náladu.”

Eugen chytil Holly za loket a táhl ji směrem ke koním. Povzdechla si, když uslyšela tupé rány a Careyho bezmocné sténání.

„Ty darebáku,” vybuchla. Oči se jí zalily slzami, když míjeli Nathanaelovo bezvládné

tělo.

Zabořil jí prsty do masa. „Připomeň mi, že tě mám naučit zdvořilosti, až budu tvůj manžel.”

„Já už manžela mám!”

Z jeho mrazivého úsměvu jí naskočila husí kůže. „Brzy už ho mít nebudeš.”

Holly brzy pochopila, že existují ještě nepříjemnější způsoby cestování než jízda v dámském sedle za hustého deště. Chytili ji za ruce a za nohy a přehodili jako pytel obilí přes hřbet mohutného koně. Záda ji bolela jako čert a bála se, že jí každou chvíli vypadnou všechny zuby. Tvář měla celou od bláta. Zachvěla se při představě, co asi dělá takové cestování s Elspethinými křehkými kostmi.

Hodiny ubíhaly jedna za druhou a Hollyiny myšlenky se odvíjely v rytmu koňských kopyt. Zaplavila ji vlna smutku a lítosti. Škoda, že svojí láskou nezískala Austynovu důvěru. Kéž by nikdy nepotkala Eugena. Kéž by do svého bláznivého plánu nezapletla i Nathanaela. Teď by byl v bezpečí v Tewksbury, nadával by služebnictvu

kvůli nedostatku pobožnosti a vyčítal otci, že se místo bohoslužby vydal na lov. Přes slzy v očích už téměř neviděla.

Rozhodla se pomodlit za Nathanaelovu ubohou duši, ale pokaždé, když zavřela oči, nespatřila knězovu bledou tvář, ale Austynův obličej. Viděla Austyna, ležícího v kaluži vlastní krve, Austyna, který se stal obětí posedlosti jiného muže. Byla Eugenova zrada naplněním kletby Gavenmorových? Byla její krása opravdu manželovou zkázou?

Holly už neměla příležitost klást si další otázky, protože kůň najednou zastavil a Eugenův osobní obr ji chytil do svých neohrabaných pazourů. Přehodil si ji přes rameno a Holly si vyděšeně prohlížela cíl jejich cesty.

Mělo jí být od začátku jasné, že je Eugene moc chytrý na to, aby si ji přivedl do vlastního hradu. Řeči o uvěznění by se pak snadno mohly dostat k uším jejího tatínka. Legett se proto rozhodl ukrýt ji ve staré věži, jež byla tak hustě porostlá břečtanem, že zdálky splývala s okolními stromy. Na tomto osamělém místě nejsou žádní zvědaví vesničané, ani všetečné služebnictvo, či upovídaná pážata, která by mohla roznést řeči o jeho dábelském plánu. Tady budou Holly a Austyn zcela v moci Leggeta a jeho bandy.

Holly se otřásla. Věděla, že by se Nathanael zamračil, kdyby slyšel, jak prosí o milost pohanskou vílu, ale přesto zavřela oči a zašeptala: „Prosím, Rhiannon, vím, že jsi víla, ale pokud máš ženské srdce, drž Austyna co nejdále odsud.”

29

Sir Austyn z Gavenmoru byl pronásledovaný muž. Stál na hradbách svého hradu a hleděl směrem na východ. Pršelo a rudý plašť se mu lepil na kůži. Pošetilá větvička břečťanu vyšitá ve výši ramen ho tížila jako kovový řetěz.

Rhiannonina pomsta nebyla nic proti pomstě jeho ženy. Stín královny víl ho mohl obtěžovat vždy jen na jednom místě. Hollyin duch byl úplně všude.

Kolébal se podél řeky a házel mu pod nohy kopretiny. Sázel sasavky kolem matčina hrobu a díval se na něho zářivýma fialkovýma očima. Austyn ho potkával na schodišti a viděl ho zastrkávat vlčí máky za cimbuří.

Austyn setřel z jednoho povadlého květu dešťovou kapku. Hollyin duch se objevil hned několik hodin poté, co s ní Carey odjel z hradu. Austyn seděl v pracovně s Winiřred a Emrysem a počítal, kolik peněz z Hollyina věna již bylo utraceno za břidlici a pískovec, které měly být použity na opravu hradu. Měl v úmyslu vrátit hraběti všechno do poslední pence.

Je to záležitost jen několika týdnů, pomyslel si Austyn, zatímco svíjel plány do úhledných rolí, než na dveře zabouchají královští výběrčí daní a budou mu vyhrožovat, že zabaví hrad i skromné pozemky, pokud okamžitě nezaplatí. Ta představa už ho vůbec neděsila. Bez Holly byl hrad stejně jen prázdná skořápka. Hrobka jeho snů.

Nevšímal si Winifrediných ustaraných pohledů a schoval si obličej do dlaní. Najednou zaslechl pronikavý hřmot. Zvedl hlavu a srdce mu zaplavila bláznivá naděje.

„Slyšel jsi to?” obrátil se k Emrysovi.

„Co jsem měl slyšet, pane?”

Austyn vyskočil a vyběhl kolem zmateného komorníka ven z místnosti. Prudce se zastavil v jižní chodbě. Čekal, že tam najde rozhoupaný železný lustr, ale ten visel tiše a nehnutě.

Austyn se posadil na podlahu a opřel se o zeď. Co na tom, že Hollyin duch byl neviditelný. V uších mu ještě stále zněla ozvěna jejího veselého smíchu.

Seděl v tmavé chodbě až do noci, a když se konečně zvedl, nohy ho nesly přímo k severní věži. Když si uvědomil, kde se to ocitl, otočil se a zamířil zpátky do své komnaty. Několik hodin se neklidně převracel v posteli, když vtom uslyšel andělský zpěv své paní. Okamžitě se posadil.

Pak vyskočil z postele a hnal se po točitém schodišti nahoru. Když však rozrazil dveře, přivítalo ho prázdné ticho. Austyn se už nepokoušel usnout a zbytek noci strávil na sedátku u okna. Upřeně zíral na postel a vzpomínal, jak tam spolu leželi. Když ho tam Winnie druhý den ráno objevila, zakázal jí uklidit komnatu ze strachu, že její práce by mohla odstranit vůni myrhy, která stále ještě vanula z pokrývek a polštářů.

Pochopil, proč dědeček po smrti své ženy zakázal vstup do věže. Ten muž v sobě zřejmě choval naději, že se žena, která tuto komnatu kdysi obývala, zase jednoho dne vrátí.

Vzpomínka na okamžik, kdy naposledy viděl Holly, ho ujistila, že jeho naděje jsou stejně marné jako naděje dědečka. Nikdy nezapomene na její hrdě vztyčenou hlavu,

nehybný obličej a zraněný pohled krásných očí. Poslal ji pryč, aby ji ochránil, ale ona

věřila, že v ni ztratil důvěru.

Po čtvrté noci na kamenném sedátku u okna se Austyn rozhodl, že bude nejlepší, když Emrys zazdí dveře do věže, aby už nikdy žádný Gavenmore nemohl trestat ženu za své vlastní hříchy. Až v ten okamžik si uvědomil, že už nikdy žádný Gavenmore nebude. Kletba ho připravila nejen o ženu, ale i o děti.

Austyn se pevně chytil parapetu, když si představil, jak nádherné syny mu mohla Holly povít. Přesto však vydal příkaz k zazdění věže a sám si začal znovu budovat zeď kolem svého srdce. Byl si jist, že tentokrát už ji nikdo nezboří. Nakonec mu nezbude nic jiného než po zbytek života bloudit po hradě a hledat ducha své paní.

Setřepal si déšt z vlasů a otočil se od okna. Samota ho přinutila, aby vyhledal muže, kterého postihl stejný osud.

Austyn táhl svým koněm po šachovnici a bez náznaku lítosti sledoval, jak mu jej otec bere obyčejným pěšákem. Rhys byl od onoho osudného útoku na Holly mírný jako beránek. Jako by ten ošklivý násilnický čin vyhnal z jeho duše temné síly. V prvním okamžiku ho chtěl Austyn uvrhnout do sklepní kobky, ale pak se rozhodl svěřit otce do Emrysovy péče. Byl si jist, že otec už nikdy žádné ženě neublíží.

Emrys prohrábl oheň, který rozdělal v krbu, aby z místnosti vyhnal všudypřítomnou vlhkost, zatímco Winifred zručnými pohyby škubala peří z kuřete. Neustále vrhala neklidné pohledy na dveře. Austyn se zamračil. Carey se měl vrátit už před dvěma dny. Možná se rozhodl zůstat v Tewksbury, dokud déšť neustane, uklidňoval se. Sám se ze všech sil snažil na dveře nedívat, aby na sebe neprozradil, jak moc se těší na zprávy o Holly.

Otcovo mlčení vyhovovalo Austynovu rozpoložení, a tak málem leknutím vyskočil, když Rhys vykřikl: „Šach.“

Austyn se potají podíval ke dveřím, uhnul králem z dosahu otcova střelce a nechával svou královnu nestřeženou.

Rhys okamžitě využil příležitosti, získal královnu a zahnal Austynova krále do kouta. „Šach-mat.”

„Zdá se, že lepší vyhrává,” prohlásil Austyn a pokusil se o úsměv. Mezitím už začal chystat figurky pro další hru.

„Oba víme, že to není pravda, synu.” Austyn se na otce překvapeně podíval. V Rhysových modrých očích viděl bolest. Vzpomněl si na časy, kdy mu otec připadal jako hrdina. Tehdy byli všichni šťastní.

„Byl jsem na nádvoří,“ řekl Rhys tiše.

Austyn seřadil pěšáky do vzorné řady a snažil se potlačit zlost, kterou cítil. „Holly mi to řekla. To od tebe bylo dost nechutné, nemyslíš? Špehovat vlastního syna a jeho…,” na okamžik se musel odmlčet „…nevěstu.”

Rhys zakroutil hlavou. „Ne, to nemyslím. Mluvím o noci, kdy má matka vyskočila z okna.”

Austyn ztuhl. Když se tentokrát podíval otci do očí, nemohl se od nich odtrhnout.

„Naposledy jsem ji viděl jako malý chlapec,” řekl Rhys, „a tak jsem se potají vydal do věže, abych ji navštívil. To já jí řekl, že je otec se svojí milenkou. Rozplakala se. Pevně mě objala, řekla, že jsem hodný chlapec a že mě má moc ráda. Pak mě poslala pryč.”

Zahleděl se na šachovou figurku ve své ruce. „Možná, že kdybych zůstal… kdybych jí neřekl o té druhé ženě…”

Austyn byl překvapen, že je jeho srdce ještě schopné poskytovat útěchu. „To nebyla tvoje chyba. Hrál jsi jen roli obyčejného pěšáka v žárlivé a pomstychtivé hře tvého otce.”

„Ona mě milovala. Byla to věrná a oddaná žena.”

Austyn se kousl do rtu. „Buď rád, že můžeš na svoji matku vzpomínat s láskou.” Rhys zamrkal. „Nemluvím o své matce, ale o tvé matce. O Gwyneth.”

Austyn byl zmaten. Poprvé od matčiny smrti slyšel otce mluvit o ní hezky. Možná se Rhys vrátil hluboko do minulostí, do sluncem prozářeného léta, které předcházelo osudnému podzimu, jenž zničil jejich životy. Rhys pohladil vyřezávanou figurku královny. „Prosila mě, abych ji tam neposílal.”

Austyn se zamračil. „Kam jsi ji neměl posílat?”

Otec jemně postavil bílou královnu vedle černého krále. „Eduard nepřijel na Gavenmore, aby požehnal novému hradu. Přišel mi říct, že už nemám počítat s jeho podporou. Že se rozhodl, že Velšané nejsou nic jiného než divoká a nevděčná horda rebelů a že ten jeho nápad s hrady bylo opravdové bláznovství. Sice se mi omlouval a žádal mě o věrnost, ale odmítal se mnou smlouvat. Ani když jsem ho prosil…” Austyn si všiml, že Emrys přestal přikládat do ohně a že Winifred nehybně zírá na otce. V ruce svírala krvavou kost.

„Věřil jsem, že se mi ještě podaří ho přemluvit. Když jsem si všiml, jak se mu Gwyneth líbí…”

Austyn vyskočil a převrátil šachovnici. Figurky se rozletěly po podlaze. „Tys ji za ním poslal? Tys poslal vlastní ženu do postele jiného muže?”

Rhysovi se v očích objevily slzy, ale jeho hlas zněl stále ještě klidně. „Plakala a prosila mě, abych to po ní nežádal. Řekl jsem jí, ze jestli mě doopravdy miluje, ráda vykoná tu malou oběť pro naši šťastnou budoucnost. Když se se mnou Eduard příštího rána loučil a znovu se mi omlouval za své rozhodnutí, došlo mi, že to nebylo k ničemu…” Austyn uchopil otce za ramena a zatřásl s ním jako s hadrovou panenkou. „Tys ji zabil za to, že splnila tvé přání? Uškrtil jsi ji proto, že obětovala svoji čest kvůli tvé nenasytnosti?”

Austyn přes červenou mlhu neviděl kolem sebe, zaslechl jen Winifrediny prosebné výkřiky a cítil, jak ho Emrys tahá za ruku. Nemohl se však odtrhnout od otcových očí. Nebyl v nich strach, ale uspokojení. Rhys si přál, aby ho jeho vlastní syn zabil. Chtěl, aby někdo pomstil smrt jeho ženy, ale sám k tomu neměl dostatek odvahy. Austyn měl dojem, jako by se právě zbavil těžkého břemena. Uvědomil si, že už nemusí nést zodpovědnost za otcovy hříchy.

Pomalu Rhyse pustil a ten se schoulil na židli.

Austyn se díval na otcovu hlavu s opravdovou lítostí. „Omlouvám se ti, otče. Já tě do pekla nepošlu. Pro tebe je mnohem horším trestem žít s tím, co jsi udělal.”

Setřásl ze sebe Emryse a zamířil ke schodišti, aby utekl z velkého sálu a od všech duchů.

„A ty můžeš žít s tím, co jsi udělal?”

Otcův velitelsky hlas Austyna zarazil. Čas jako by se vrátil. Znovu měl devět let a dostával vyhubováno za to, že vyryl do mokré malty svoje jméno. Otočil se a čekal, že uvidí rozzlobeného otce, opírajícího se o židli.

Otec naklonil hlavu na stranu a prohlížel si ho pronikavýma očima. „Okamžitě jsi uvěřil všemu špatnému, co jsem ti o matce napovídal.”

„Byl jsem ještě dítě! Myslel jsem si, že nás opustila!”

Hollyin duch mu poklepal na rameno. „Opustila vás? Myslím, že ne, pane, to vy jste opustili ji.”

Austyn se otočil k Elspeth a překvapeně vydechl. Ze stolu se zvedl obláček ptačího peří. „Slyšeli jste to?”

„N-n-ne, pane. Nic jsem neslyšela.”

„Já taky ne.“ Emrys se znepokojeně podíval na svou ženu.

Otec se rozesmál a jeho krutý smích drásal Austynovy obnažené nervy. Začínal litovat, že toho starého lotra nezabil.

„Nevysmívej se mi,” vyštěkl Austyn. „To musela být ta čarodějnice Rhiannon. Snaží se mě připravit o rozum.”

Otec jen chápavě přikývl. „Taky mě dlouho otravovala, ale jen do chvíle, než jsem si uvědomil, že mě ve skutečnosti trápí výčitky svědomí.”

„Netušil jsem, že nějaké máš.”

Austynova sarkastická poznámka se Rhyse ani v nejmenším nedotkla. „Ano, mučilo mě svědomí, protože jsem věděl, že mě tvoje matka nezradila. To já zradil ji. Nezneuctila jméno Gavenmorových. To tvůj děd nás všechny zostudil, když uvěznil nevinnou ženu, připravil ji o jediného syna a klidně si užíval s hradní děvkou. Caradawgova mladá ženuška zřejmě také neudělala nic špatného, a přesto zemřela na hranici. Jen proto, že k ní její manžel nechoval důvěru.”

Hollyin duch ho nenechal na pokoji. Když muž odmítne věřit ženě, kterou podle svých slov miluje, pak mi řekni, můj manželi, kdo z nich je nevěrný?

„Okamžitě nech toho nesmyslného žvatlání, ženská!” vykřikl Austyn a rukou si prudce prohrábl vlasy.

Winifred začala couvat ke kuchyni, jako by se bála, že šílenství může být nakažlivé. V jedné věci se otec nemýlil, pomyslel si Austyn divoce. Měl by se stydět, že věřil všem těm strašným lžím o matce. Ale pořád se ještě nevzdával naděje.

„Ale ta kletba…,” zašeptal.

„Blábol, hochu!” vyštěkl otec. „Nikdy to nebyla kletba. Jen proroctví, kterému pověrčiví hlupáci uvěřili. Krása nikdy nezničila Gavenmory. To oni zničili sebe a ženy, které byly tak hloupé, že se do nich zamilovaly.”

Nikdy bych tě neopustila, zašeptala Holly a on ucítil na uchu její sladký dech.

Austyn se opřel oběma rukama o stůl. Najednou jako by se mu ulevilo. Už mu bylo jedno, jestli ji slyšeli i ostatní, hlavní bylo, že mu její slova zněla v srdci jako kostelní zvony. Holly ho nezradila, to on zradil ji, protože věřil více staré kletbě než síle jejich lásky.

Kdyby se rozhodla hledat útěchu v náručí jiného muže, bylo by to jen proto, že ji k tomu dohnal nedostatek manželovy důvěry v její věrnost.

Hollyin duch zaklonil hlavu a rozezpíval se - z jejího hrdla se linula radostná píseň plná naděje do budoucnosti.

Ještě stále mu ta melodie zněla v uších, když popadl plášť a zamířil ke dveřím. Ty se najednou rozletěly. Austyna uhodil do tváře nápor větru a deště. Do místnosti vklopýtal muž, a kdyby Winifred nevykřikla, Austyn by ho snad ani nepoznal.

Carey měl napuchlý obličej pokrytý modřinami. Pravou lícní kost měl roztříštěnou a levá ruka mu bezvládně visela podél těla. Druhou ruku si tiskl k hrudi, kterou pokrývaly roztrhané zbytky promočené vlněné látky, jež byla kdysi košilí.

Carey se zapotácel a Austyn ho rychle zachytil. „Proboha, Carey, co se stalo?”

Snažil se promluvit, ale slova z něho nevycházela. Zlostně si odfrkl a zdravou rukou vytáhl zpoza opasku složený kus papíru. Austyn svěřil Careyho rodičům a rozbalil pomačkaný pergamen.

Nejraději by se rozkřičel na celé kolo. Nezpůsobila to krátká zpráva, ani nedbale načrtnutá mapka. Mohla za to jedna hedvábná havraní kadeř, která se mazlivě ovinula kolem Austynova prstu.

30

Holly se neklidně procházela po komnatě ve věži Místo přepychové postele s nebesy ležela pod úzkým oknem pokrývka prožráná od molů. Nebyla tu ani žádná vana. Na poškrábané dřevěné podlaze stála jen nádoba s odpudivou vodou, určená jak na mytí, tak k pití. Na špinavém krbu seděla vyhublá myš a přiživovala se na okoralém kousku chleba, který měl Holly stačit k snídani i obědu, a jak to nyní vypadalo, zřejmě i k večeři. Její únosce jí nedopřál ani Elspethinu společnost a odtáhl chůvu hned po příjezdu bůhvíkam.

Na pusté obloze se objevil bledý měsíc a Holly nemohla odtrhnout pohled od rezavých pout, přikovaných ke stěně naproti oknu. Byla Eugenovi vděčná, že ji nepřipoutal, ale prázdnota těch okovů ji nenechala v klidu. Byla by snad raději, kdyby v nich visela kostra Eugenova posledního vězně.

Z neustálého chození ji rozbolely nohy, a tak si klekla a začala rýt do kusu uvolněné omítky, kterou objevila pod pravým poutem. Bylo jí lhostejné, že si ničí nehty, jež se sotva vzpamatovaly z předchozího útoku.

„Doufám, že se ti tvá komnata líbí, paní.”

Holly elegantně vyskočila na nohy. Eugen se opíral o zárubně a přívětivě se na ni usmíval.

„Z toho, co říkal kněz,” řekl, „jsem pochopil, že jsi na Gavenmoru pobývala v podobných podmínkách.”

Posměšně se mu poklonila. „Ale kdepak, pane. Tam jsem dostávala plesnivý chleba jen dvakrát týdně a krysy tam měli mnohem větší než tady.”

Vstoupil do komnaty a zavřel za sebou dveře. „To se tedy omlouvám. Budu muset nechat pročesat sklep a pak uvidím, co se s tím dá dělat.”

Holly se musela přemáhat, aby před ním neutekla do kouta. Bylo to poprvé od chvíle, kdy ji před třemi dny uvěznil, co ji přisel navštívit. Pochybovala, že jí jeho přítomnost přinese něco dobrého.

Chytil ji za krk a pohladil modřiny, které ještě zcela nevybledly. „Tvůj muž má opravdu zvláštní vkus, co se týče šperků. Kdyby ses stala mojí ženou, mohla jsi mít místo modřin diamanty a perly.”

Holly napadlo, že bude lepší nezastávat se manžela. Měla strach, že jakákoliv známka oddanosti z její strany by ještě zvýšila Eugenovu nenávist k Austynovi. To ať se raději jeho hněv obrátí proti ní. „Nikdy se tvojí ženou nestanu. Ani kdybys zabil mého manžela a všechny ostatní muže na světě.”

Protáhl si prsty a Holly měla co dělat, aby se na něho nevrhla. Další škrcení v tomto týdnu by už nevydržela.

Eugen zvolna svěsil paže podél těla. „Je mi líto, že tě musím zklamat, drahá, ale já už o tvoji ruku nestojím. Teď, když ses vyspala s tím divochem, nemůžeš se stát mojí ženou.”

„To se podívejme, pán je přelétavý. Když jsme se poprvé setkali, bylo mi teprve dvanáct a ty jsi přede mnou poklekl, políbil rukojeť svého meče a přísahal jsi mi věčnou oddanost.”

Zamrkal očima. „Chtěl jsem se ti dostat pod sukni.”

„A ještě pořád chceš.”

Na tváři se mu objevil zlomyslný úsměv. „Přesně tak,” zašeptal.

Holly zaváhala. „Ale právě jsi řekl, že už o mě nemáš zájem.” „Řekl jsem, že už se nemůžeš stát mojí ženou, to ale neznamená, že bychom si spolu nemohli užívat.” Bezděčně ustoupila o krok dozadu.

„Nemusíš se bát, zlato. Chápu, že ti to zvíře mohlo milostný akt znechutit, ale slibuji ti, že se mnou to bude něco zcela jiného. Za chvíli budeš žadonit, abych se tě dotkl.” Holly by se mu nejraději vysmála do obličeje. Před očima měla obraz Austyna, jak se nad ní sklání.

Narovnala se. „Jediné, o co tě kdy poprosím, je, abys mě pustil na svobodu.” Eugenovi zmizel úsměv ze rtů. „Aby ses nemýlila, dámo. Jestli mi nepřestaneš odporovat, nebudeš prosit o svobodu, ale o milost.”

Když se za ním zavřely dveře, Hollyina odvaha zmizela. Rozklepala se jí kolena. Svezla se na zem a špinavou deku si omotala kolem ramen. Tma byla stále hustší a ona neměla žádné svíčky, jejichž záře by odehnala noční stíny, ani Austyna, který by ji uchopil do náruče a držel ji tak dlouho, až by se uklidnila.

Rytíř jel na svém koni hustým lesem podobně jako jeden z jeho předků před osmi stoletími.

Zrádná síť utkaná z měsíčního světla a stínů mu znesnadňovala cestu, ale on přesto pobídl koně k větší rychlosti. Zvíře zařehtalo. Nozdry mělo rozšířené a boky zpěněné. Zatímco jeho vznešený předek měl k dispozici mocnou armádu rytířů, Austyn se mohl spoléhat jen na svoji sílu a čest. Modlil se, aby to stačilo k boji proti nepříteli tak vynalézavému a podlému, jakým Eugene z Leggetu, baron z Montfortu, beze sporu byl.

Od chvíle, kdy mu byla doručena Montfortova zpráva, se mu ani jednou nezjevil mučivý obraz ženy, kterou miloval, v náruči jiného muže. Místo toho se o ni bál: Není zraněná? Není jí zima? Nemá hlad? Nebojí se? Hollyina kuráž mu dělala největší starostí. Z vlastní zkušenosti věděl, že její neohroženost dokáže v člověku probudit vztek.

Kůň se vrhl do hlubokého potoka. Studená voda však nepodemlela Austynovo rozhodnutí, protože na rozdíl od svého nešťastného předka nemířil za svojí zkázou, ale za ženou, která mu přinesla spásu.

Holly pomalu zvedala ztuhlé údy z ledové podlahy. Skoro si přála, aby nikdy nepodlehla pokušení spánku. Protřela si ospalé oči, vstala a zamířila k oknu. Na okamžik věřila, že před sebou uvidí řeku Wye, vinoucí se jako stužka z tmavých vrcholků hor.

Místo toho spatřila smaragdově zelený koberec korun stromů. Do Anglie se vrátilo léto a sluneční paprsky svítily tak jasně, že Holly téměř oslepla. Navíc ji mučila představa, že jen kousek odsud na východ leží Tewksbury.

Otřepala se a naklonila se z okna. Na zkoušku zkusila, jak pevné jsou girlandy z břečťanu, obrůstající věž. Větvička jí zůstala v ruce. Zklamaně vydechla a hodila ji dolů na dlažbu, za což si vysloužila výhružný pohled od jednoho z Eugenových posluhovačů. Pět obrů střežilo opuštěnou mýtinu s ostrými kopími v ruce.

Zaskřípění dveří jí prozradilo, že má návštěvu. Eugenův veselý krok ji vystrašil více než včera. „Lenošíš u okna, drahá? Vyhlížíš snad svého rytíře, který tě, jak doufáš, přijede zachránit?” Holly se rozesmála.

Eugene se na ni nejisté zadíval. Holly si vychutnávala vítězný pocit. Aspoň na okamžik ho dokázala odzbrojit.

Obdařila ho lítostivým pohledem. „Odpusť mi mé veselí, pane, ale poté, co jsem strávila léto ve společnosti toho nechutného Velšana, mi připadají tvoje romantické představy neskutečně naivní. Mohu tě ujistit, že Gavenmore je štěstím bez sebe, že se mě konečné zbavil, a já jsem ráda, že jsem se zbavila jeho. Nebyl by ochoten obětovat jedinou penci ze svého majetku, aby mě vysvobodil z tvých drápů.”

„Ale já po něm žádné peníze nechci. Žádal jsem ho jen o… návštěvu.” Legget to nevinné slovo vyslovil jako sprostou nadávku.

„Tak to tě asi zklamu,” prohodila ledabyle Holly. „Můj manžel nebude plýtvat svým časem - zvláště když se jedná o mě. Nathanael tě určitě informoval o té strašlivé scéně, kterou Gavenmore ztropil poté, co odhalil můj převlek.”

Eugene se opřel o parapet a zamyšleně našpulil rty.

„Teď si vzpomínám, že něco plácal o nějakém nepodstatném sporu. Spousta křiku a vyhrůžek. Lidé žádali, aby tě upálil na hranici. Gavenmore tě táhl polonahou ulicemi. To musela být podívaná! Lituji, že jsem u toho nebyl.”

Holly smutně sklopila hlavu. „Prohlásil, že jsem nevěrná a zrádná čarodějnice a že nejsem hodna, abych přivedla na svět jeho děti.“ Částečná pravda, kterou tato slova obsahovala, ji ještě teď dokázala ranit.

„To mi neříkej! Určitě stačilo, abys párkrát zamrkala řasami, a všechno bylo zase v pořádku.” Něžně ji uchopil za bradu a natočil tvář ke světlu. „Podle toho bláznivého kněze mají Gavenmorovi velkou slabost pro krásné ženy.”

Holly se nepřestávala dívat do země. Měla strach, že Nathanael možná nechtěně vložil Eugenovi do rukou zbraň, která mohla zničit ji i Austyna. Ta představa ji vyvedla z míry. Musí být opatrná, aby Eugenovi nevyzradila víc, než je vhodné.

Vytrhla se mu a zamířila na opačnou stranu místnosti. Pak se k němu otočila a poprvé od chvíle, kdy ji Austyn opustil, dala průchod své hořkosti.

„Ano, Gavenmorovi mají slabost pro krásu. Živí se jí, jako se jiní muži živí chlebem a pivem. Jejich nenasytnost je bezedná. Nathanael ti určitě také řekl, že jsem musela obětovat svoji nevinnost, abych ho zachránila. Můj manžel velice ochotně zneužíval mé krásy noc co noc.”

„Má to ale někdo štěstí,” zamumlal Eugene a zadíval se jí na ňadra.

„Ale teď, když už se mě nabažil, co udělal? Veřejně mě zapudil. Poslal mě zpátky domů k tatínkovi, a tak mě zostudil. Právě teď určitě svádí nějakou hezkou děvečku!” Holly cítila, jak se jí do očí hrnou slzy. „Přísahám, že tomu muži na mně nezáleží!”

Její vystoupení bylo tak přesvědčivé, že by mu uvěřila i samotná Holly, kdyby se právě venku nestrhl povyk, který dolehl až do věže.

„Montforte! Co jsi sakra udělal s mojí ženou?”

31

Holly spolkla zoufalý výkřik, když ji Eugene chytil kolem pasu a táhl ji k oknu. Pohled, který se jí naskytl, byl mnohem lepší a zároveň mnohem horší, než čekala. Dva z Leggetových mužů leželi na dlažbě. Obr se choulil v trávě a masíroval si hlavu.

Austyn seděl na svém koni a zdálo se, že je naprosto v pořádku. Zbývající dva strážci na něho nepřestávali dorážet. Jeden se chopil opratí a jeho meče, zatímco druhý mu k zádům tiskl kopí.

Holly cítila, jak jí srdce plane láskou. Austyn se zachoval přesně tak, jak očekávala. Vrhl se bezmyšlenkovitě do boje a nemyslel na možné důsledky. Vzpomněla si, jak hrdě vstoupil do Tewksbury v doprovodu jediného muže a odnesl si s sebou nejzvláštnější cenu, jaká se kdy na turnaji nabízela - nevěstu. Tvářil se rozzlobeně, jestli za to mohla žárlivost, nebo obava, to nemohla říct. Pravděpodobně si myslel, že úmyslně vyprovokovala Eugenúv útok, aby se mu pomstila. Možná to chápe jako další důkaz ženské nevěry.

„Přišel jsem si pro svoji ženu.”

Přišel jsem si pro vaši dceru.

Než stačila Holly rozpoznat ozvěnu minulosti, Eugene ji chytil za šaty a postavil na parapet. Okno bylo mnohem užší než na Gavenmoru, ale její štíhlá postava by se jím snadno protáhla. Holly se zatočila hlava.

„Přijdeš nahoru,” zavolal Eugene, „nebo ji mám poslat dolů?” Austyn na chvíli zaváhal. „Přijdu nahoru.“

„Výborně. Mojí přátelé tě doprovodí.” Ďábelský tón v Eugenově hlase Holly vyděsil, ale nemohla dělat nic jiného než zadržet varovný výkřik a jen si soucitně povzdechnout, když kopí narazila do Austynovy hlavy a on se svalil z koně na dlažbu.

Austynovi se na rtech objevil zasněný úsměv. Zdálo se mu, že leží na louce plné fialových violek a hlavu má opřenou o Hollyina měkká ňadra. Její voňavé kudrny ho polechtaly na nose, když se nad ním sklonila a něžné ho políbila na čelo.

„Vstávej, ty nemehlo!” Kdosi mu do tváře stříkl proud studené vody.

Otevřel oči a spatřil Holly. Skláněla se nad ním, ale roztomilé rtíky neměla našpulené k polibku. Zdálo se, že se mu vysmívá. Austyn zjistil, že jeho žena drží v rukou prázdné umyvadlo a on leží v kaluži vody, oblečený jen do kalhot. Ruce měl připoutány ke zdi a do bolavé hlavy se mu nemilosrdně zapichovaly sluneční paprsky. Podle toho, z které strany přicházely, už nebylo ráno, ale odpoledne.

Tmavý srpek měsíce mu na okamžik zastínil tvář, ale byl to jen obličej Eugena z Leggeru, který na něho starostlivě hleděl. „Chtěl jsem tě probudit osobně, pane, ale tvoje žena mě prosila, abych to nechal na ní.”

Austynův pohled sjel z Eugena na Holly. Její oči se varovně leskly.

Austyn potřásl hlavou jako velký chlupatý pes a kolem něho se rozlétly kapky vody. Holly upustila umyvadlo a s křikem utekla na druhou stranu místnosti.

„To je jediný způsob, jak ta dračice dokáže vzrušit muže,” pronesl Austyn a pohrdavě se usmál.

Holly si dala ruce v bok a kysele se ušklíbla. „Pochybuji, že ostatním mužům trvá tak dlouho, než se vzruší. A určitě se také tak rychle nevyčerpají.”

„Proč by se měl muž vzrušovat, aby uspokojil ženu, která pod ním leží jako studená ryba?”

Eugene si šátkem otíral vodu z čela a hleděl na ně s nepředstíraným zájmem. „Máš na mysli živou rybu, nebo mrtvou, pane?”

„Zcela určitě mrtvou. Živá by sebou aspoň sem tam hodila.”

Holly si posměšně odfrkla a prohrábla si vlasy. Když se zlobila, vypadala neodolatelně. „Ani Živá, ani mrtvá, pane, ale zmrazená odporem.”

„Ano, to je ono, zmrazená. Měl jsem strach, že můj pán Dlouhé kopí zemře na omrzliny.”

„Pán Dlouhé kopí! Ha ha! To se tedy přeceňuješ.”

Austyn ji probodl pohledem slibujícím pomstu za její drzou poznámku.

Eugene se postavil mezi ně. Zřejmě se bál, že se vrhnou jeden druhému po krku a on nebude moct provést svůj ďábelský plán.

„Pokud svoji ženu opravdu tak nenávidíš, Gavenmore, proč jsi jí přispěchal na pomoc?”

Austyn se chladně zasmál a podíval se na Montforta. „Měl jsem k tomu stejný důvod jako ke svatbě. Zlato. Myslíš, že mi její otec nechá věno, když bude mrtvá? A Bůh ví, že já si ho zasloužil. Celé týdny jsem musel snášet údery tím jejím ostrým jazýčkem.” Holly stála za Eugenem, ale teď se vyklonila a vyplázla na Austyna jazyk. Austyn se prudce zavrtěl v kaluži vody a snažil se uvolnit z pout. Nejraději by svoji ženu objal kolem krku. Pravé pouto trochu povolilo.

Zklidnil se, když Eugene vytáhl malou stříbrnou dýku zpoza opasku. „Dovol abych tě uklidnil, pane. Určitě se rád dozvíš, že nemám v úmyslu zabít tvoji milovanou ženušku.”

Austynovi se zatočila hlava. Neskutečně se mu ulevilo. Eugene vyzkoušel palcem ostří nože a pak se laskavě usmál. „To ty jsi na turnaji zneuctil mé dobré jméno, a proto tě zabiji.”

Holly málem prozradilo vylekané zalapání po dechu, ale rychle se vzpamatovala a vesele spráskla ruce. „Jaká radost! A já už se bála, že budu muset s tím hlupákem zůstat navěky.”

Dokonce i Eugena její chladnokrevná reakce překvapila. „Připomeň mi, abych v noci nezhasínal svíčku, až se mnou budeš ležet v posteli, drahá.”

Austyn začal pomalu pohybovat pravým poutem nahoru a dolů. Potřebuje získat ještě trochu času… „Jestli budeš takový blázen a vezmeš si do postele tuto čarodějnici,“ řekl, „budeš ještě rád, když tě ve spánku někdo praští do hlavy. Já osobně bych dal přednost smrti než představě, ze bych musel celý život poslouchat to její věčné sekýrování.”

Holly se vrhla na Eugena. „Dej mi tu dýku a pust mě na něho! Já ho před tím trápením ochráním.”

Eugene ji chytil kolem pasu. „Ne tak rychle, zlato. Nechceš ho chvíli mučit?”

„Co máš na mysli?” vykřikl Austyn. „Chceš mě donutit, abych se s ní ještě jednou vyspal?”

„Na to zapomeň!” odsekla Holly.

Holly se otřásla hnusem, když ji Eugene objal. „Kdepak,” řekl a otřel si tvář o její spánek. „Myslel jsem si, že bys rád viděl, jak to s ní dělám já.” Nespustil z Austyna pohled ani tehdy, když rukou zajel nahoru a chytil do dlaně Hollyino bujné ňadro.

Holly se rovněž dívala na svého manžela. Neodvažovala se ani nadechnout. Věděla, že jediný vystrašený vzdech by je oba zničil.

Austynova tvář vypadala jako vytesaná z kamene.

Pohrdavě se podíval na svoji ženu a chladně přešel i fakt, že ji Eugene masíruje ňadro. Zapřel se v poutech a zívl jako velký ospalý medvěd. „Jen si posluž, Montforte. Nezapomeň nás oba vzbudit, až budeš hotov.”

Eugena jeho odpověď rozlítila. Prudce odstrčil Holly, až spadla na koleno, ale jí to v tom okamžiku ani nevadilo.

„Vy dva si zasloužíte jeden druhého,“ vykřikl Eugene. „Uječená harpyje a spokojený paroháč.”

Holly se spokojeně usmála, když viděla, jak Montfort zuří. Ale úsměv jí zmizel ze tváře, když se Eugene vydal k Austynovi s napřaženou dýkou v ruce. „Kdybys věděl, jak nerad milosrdně zabíjím takové, jako jsi ty…”

Austyn se ze všech sil zapřel do okovů. Úpěnlivě se na Holly podíval. Okamžitě pochopila, že to nebyla prosba o pomoc, ale přání, aby se do toho nepletla.

Holly neměla čas hledat nějakou zbraň. Neměla čas ani křičet, či se modlit. Eugene se napřáhl a mířil dýkou přímo do Austynova srdce. Holly proběhla pod baronovým loktem a tělem zakryla manžela. Objala ho kolem pasu, tvář zabořila do teplé hrudi a očekávala, že se jí dýka zapíchne mezi lopatky.

V místnosti bylo najednou ticho jako v hrobě. Pak se ozval zlomyslný smích. Holly otočila hlavu a spatřila na Eugenových rtech vítězný úsměv. Přeběhl jí mráz po zádech.

„Jak ironické! Tvrdíš, že ti na manželovi ani za mák nezáleží, a přitom jsi pro něho ochotna zemřít.“ Poklepal si rukojetí dýky o bradu. „Aby nikdo nemohl říct, že baron z Montfortu není romantická duše, odměním tvoji oběť a nechám ho žít.“ Holly tekly po tvářích slzy úlevy. Austyn zabořil bradu do jejích kudrn.

„Žij, Gavenmore,” pronesl Eugene překvapivě jemným hlasem. „Žij s tím, že pokaždé, když se podíváš na svou ženu, vybavíš si ji ležící na zádech, jak s roztaženýma nohama přijímá jiného muže. Žij ve strachu, že se jí to se mnou líbilo, že nevzdychala bolestí, ale rozkoší. Žij v nejistotě, že dítě, které se jí za devět měsíců narodí, možná nebude malý Gavenmore, ale potomek muže, kterého nenávidíš.” Holly cítila, jak se Austynovo tělo napjalo jako luk. Když jí Eugene přitiskl dýku ke krku a zvedl ji, Austyn se vzepřel v poutech a křičel vztekem a zlobou.

Holly kopala a škrábala kolem sebe. Už jí bylo zcela jedno, jestli ji Eugene zabije. Raději by zemřela, než aby se Austyn musel dívat na něco, co je pro Gavenmorovy horší než smrt. Špička dýky se jí zaryla do krku.

„Holly, podívej se ně mě!” Manželův rozkaz zněl tak rozhodně, že se i Eugene na okamžik zastavil.

V Austynových očích doutnal oheň. „Poslouchej mě, andílku,” řekl prudce.

„Zbytečně neriskuj zranění. Udělej, co bude chtít.” Zuřivě zamrkal. „Tvůj život má pro mě větší cenu než tvá čest. Stejně nikdy nedostane to, co na tobě nejvíce zbožňuji. V mých očích budeš vždycky čistá a nádherná.”

„Jak dojemné!” vyštěkl Eugene.

Holly se podlomila kolena. Po projevu manželovy šlechetnosti neměla jinou možnost než také něco obětovat.

Prudce loktem udeřila Eugena do rozkroku. Montfort padl na kolena a zaklel. Holly se mu vytrhla a rozběhla se k oknu.

Vylezla na římsu. Vítr jí trhal vlasy a omotával šaty kolem nohou stejně jako za jednoho letního odpoledne v Gavenmoru, kdy jí krása krajiny připomněla, že přes všechny problémy je život natolik vzácný, že by se neměl opouštět bez boje. Neodvážila se podívat na dlažbu.

Místo toho se otočila tváří do věže a přes slzy se usmála na muže, jehož víra jí dodala sílu pokračovat v boji.

„Ne,“ zašeptal Austyn, dojatý manželčiným něžným úsměvem. „Prosím, ne…“

„Nechovej se jako blázen, čubko jedna,“ vyštěkl Legget a vyskočil na nohy. Ale Austyn věděl, že Montfort ji už tentokrát nedostane.

Napjal všechny svaly svého mohutného těla a na zápěstích se mu objevily kapky krve.

Legget se k ní blížil. Čas se zastavil, když se Holly dotkla konečky prstů svých krásných rtů, pak ustoupila o krok dozadu a zmizela.

32

Austyn vykřikl Hollyino jméno. Poháněn nadlidskou silou vytrhl pouta ze zdi. Eugene se nezmohl na nic jiného než na překvapeny výkřik. Pak se mu kolem krku omotal volný konec řetězu.

Austyn uložil baronovo bezvládné tělo na zem a hnal se k oknu. Opřel se o parapet a několikrát se zhluboka nadechl. Oči měl pevně zavřené a sbíral odvahu k tomu, aby se mohl podívat na dlažbu pod ním.

„Austyne?” ozval se váhavý šepot.

Překvapeně vytřeštil oči. Bleděmodrá obloha se vysmívala jeho smutku. Pane Bože na nebesích, pomyslel si divoce, copak mu nebude dopřán ani okamžik klidu, aby mohl truchlit pro svoji milovanou ženu? Copak ho její duch musí okamžitě začít pronásledovat?

„Austyne!”

Další prosba už zněla rozzlobeněji. Austyn se podíval dolů a spatřil Holly zamotanou do břečťanu jen kousek pod oknem. Jeden úponek pod stiskem její ruky povolil.

Austyn se nevěřícně roztřásl a natáhl k ní paži. Chytila se ho a její zoufalý stisk ho ujistil, že nemá co do činění s duchem. Radostně vykřikl a přitáhl ji k sobě. Váleli se po podlaze ve vzájemném objetí, smáli se a plakali.

Přitiskla rty k jeho krku. „Už jsem si myslela, že mě tam necháš viset celý den. Nebyla jsem si vůbec jistá, jestli mě ta zeleň udrží. Ještě chvíli a rozplácla bych se na dlažbě jako Winifredin pudink.”

„Že ty mě musíš pořád sekýrovat,” zamumlal a nežne ji políbil na čelo, na uši a na špičku drzého nosíku. „Věděla jsem, že když tě dostatečně povzbudím, vyburcuji tě k nadlidskému výkonu.” Opřela si dlaně o jeho hruď a zamilovaně se na něho usmála. „Prostě jsem ti nepřestala věřit.”

Austyn zvážněl. „Já tobě také ne, má paní.” Pohladil ji po vlasech a zahleděl se jí do obličeje - do obličeje, který si tolik zamiloval, a nejen kvůli jeho kráse. Jejich rty se spojily. Když se od sebe odtrhli a pohlédli na sebe, komnatu zaplavila zlatá záře. Austyn by ji považoval za sluneční svit, kdyby mu v uších nezněla ozvěna ženského smíchu.

Přitiskl k sobě Holly a společně překvapeně zírali na průsvitnou postavu, která se před nimi objevila. Hedvábné vlasy jí poletovaly kolem překrásné tváře. Holly si vedle té krasavice připadala jako strašidlo. Bezděčně Austyna přitáhla blíže k sobě, aby jí neutekl.

Austyn by ten hlas poznal kdykoliv - sametový, melodický, lehce posměšný. „O nic jiného jsem nežádala, Austyne z Gavenmoru. Jen abys uvěřil ve stálost ženského srdce.”

Přízrak se zakymácel, ale než mohl zcela zmizet, Austyn si uvědomil, že zírá do laskavých očí své matky. Srdce se mu naplnilo vděčností za ten nečekaný velkorysý dar.

Jasné světlo zmizelo a v místnosti zase poletovaly zbytky omítky. Na místě, kde ještě před chvílí stála Rhiannon, seděla vyhublá myška a čumáčkem nasávala vzduch.

Austyn a Holly si vyměnili překvapené pohledy.

„Takže tys byl doopravdy prokletý,” zašeptala, jako by měla strach, že je velšská víla stále ještě poslouchá.

„Ano.” Prstem jí objel půvabnou linii brady. ,,Ale díky tobě a tvé neotřesitelné víře ve

mě se mi nyní dostalo požehnání.”

Holly se k němu pevně přitiskla a z hrdla jí unikl radostný výkřik. Když se jejich rty znovu spojily, ozvalo se slavnostní zatroubení.

Až za okamžik si uvědomili, že ta fanfára nezněla na oslavu jejich lásky, ale vyhlašovala válku.

Zvenku se ozývaly vzteklé výkřiky a zmatené vyhrůžky. Austyn s Holly poklekli a vyhlédli z okna. Stále se ještě drželi za ruce.

Na paseku právě vcházely dvě armády a Leggetovi stoupenci se jako krysy rozběhli po lese.

Z východu přijížděla ohromná družina rytířů. Nad hlavami jim vlály zlaté a fialové vlajky a naleštěná brnění se jim leskla na slunci. V čele té nádherné formace jel na mohutném hřebci nevelký mužík a hrdě nesl vlajku rodu Tewksbury.

Holly nadšeně poskočila. „Tatínek mě přijel zachránit!”

„Kdyby jel rychleji a ne tak okázale, mohl mi zachránit život,“ zamumlal Austyn a stiskl jí ruku.

Ze západní strany přijížděla na tažných koních a zadýchaných oslících skupina prostých mužů. V rukou drželi jen rezavé motyky, košťata a kovářská kladiva, ale jejich velšské obličeje vypadaly stejně odhodlaně jako tváře jejich anglických spojenců. Nevedl je nikdo jiný než světlovlasý Viking, který se v sedle komíhal jako zvadlý narcis. Žebra měl stažená obvazy a levou paži zavěšenou v pásce.

„Ten chlap je nenapravitelný!” vykřikl Austyn. „Emrys mi slíbil, že ho zavře do věže, aby mě nepronásledoval.”

„Nejede Emrys náhodou hned za ním? Kristepane, hlava mu svítí skoro jako tatínkovo brnění,” poznamenala Holly. „A podívej, tam je Winifred a bije lžící do konvice. To je ale Amazonka!”

Obě armády se střetly uprostřed mýtiny a zdálo se, že se do sebe brzy pustí.

Austyn si povzdechl. „Raději bychom měli sejít dolů, než se navzájem zničí.” Nevšímal si Hollyiných nesouhlasných výkřiků a zvedl ji ze země. „Mám strach, aby mi tě zase někdo neunesl.”

Omotala si kolem prstu pramínek jeho vlasů. Jeho slova jí lichotila. „Teď, když jsi prohlásil, že ke mně chováš důvěru, nebudeš na mě už muset nikdy žárlit.”

Bez jediného pohledu překročil Leggetovo tělo a dábelsky se ušklíbl. „O tom Rhiannon nic neříkala.”

„Je to moje dcera! Já zaútočím na věž!” křičel hrabě z Tewksbury, když Austyn s Holly vycházeli ven. Kolem něho pobíhala Elspeth.

„To tedy ne!” křičel Carey, přestože ho napuchlé rty stále ještě bolely. „Je to má paní! Já povedu útok.”

„Ty? Vždyť se sotva držíš na nohou.” Austyn poklepal hraběti na rameno.

Ten se otočil a zahřímal: „Teď ne, hochu. Nevidíš, že mám spoustu práce?”

Austyn trpělivě čekal, až se k němu hrabe znovu obrátí. Hrabě překvapeně vytřeštil

oči, když spatřil v Austynově náručí svojí dceru.

„Děťátko!” zalkal a na tváři se mu objevil andělský úsměv.

„Mé drahé děťátko!”

Holly nadšeně vydechla, když ji tatínek objal a zasypal tvář polibky. Austyn však nevypadal, že by ji chtěl pustit.

Holly dostala strach, že ji roztrhnou na dvě půlky.

„Jak ses to dozvěděl, tati?” zeptala se a pohladila ho po líci. „Jak ses dozvěděl, že potřebuji tvoji pomoc?”

Skupina rytířů se rozestoupila a před nimi se objevila nosítka, přidržovaná čtyřmi vojáky. V nich seděla zhroucená postava s ovázanou hrudí. „To já jsem mu to řekl.”

„Nathanaeli!” vydechla Holly. „Myslela jsem si, že jsi mrtvý”

„To já taky.” Zvedl vzhůru silný řetěz. „Ale zdá se, že mi můj krucifix zachránil život.” Vytrašeně se na ni usmál. „Doufám, že jsem vás moc nepolekal. Asi jsem omdlel bolestí.” Jeden z vojáků pohrdavě odřrkl. „Nedalo se to vydržet,” bránil se Nathanael.

Hollyin otec se na kněze zamračil. „Byli bychom dojeli mnohem dřív, kdyby nás ten blázen nevedl takovou oklikou. Byli jsme už v půli cesty do Skotska, když si uvědomil, že jedeme špatným směrem.”

„Sám, pane, víte, že se špatně orientuji.” Nathanaelův pohled potemněl, když se zadíval k věži. „A baron?”

„Už nikdy nebude nikoho obtěžovat,” odpověděl Austyn rozhodným hlasem. Hrabě i Nathanael souhlasně přikývli, zatímco se přibelhal Carey a poplácal Austyna po zádech.

Hrabě se díval střídavě z Holly na Austyna. „Pojd, dítě,“ řekl a hlas se mu zlomil. „Je

čas vzít tě domů.” Holly objala manžela kolem krku a položila mu hlavu na rameno.

„Já jsem doma, tatínku,” pronesla jistě.

Austyn ji políbil do vlasů. „Nemusíš hned odmítat otcovo pozvání. Klidný odpočinek v měkké posteli nám určitě prospěje.”

Důlek, který se mu objevil na tváři, jí napověděl, že klidný odpočinek je ta poslední

věc, na kterou myslí.

„To zní dobře,” zamumlal Carey a sáhl si na žebra.

„Taky si myslím,” souhlasil Nathanael. Když Austyn nesl s otcovým požehnáním Holly ke svému koni, zašeptal jí do ucha: „Aspoň budeš mít příležitost znovu se setkat s mým přítelem. Jistý pan Dlouhé kopí by si s tebou velice rád promluvil ohledně tvé nevhodné poznámky na jeho adresu.”

„Mohu tě ujistit, že udělám všechno proto, abych jej uklidnila,” odpověděla.

Zatímco se Holly vesele smála, jeden mladý rytíř si sundal helmu, zvedl kopí k pozdravu a zvolal: „Ať žije lady Holly, nejkrásněji žena v celé Anglii!”

Všichni se k němu přidali, ale stačil jeden Austynův pohled a dav zmlkl. Holly se zhluboka nadechla, když se na ni manžel něžně zadíval.

„Ať žije lady Holly,” pronesl zvučným hlasem, „nejlaskavější žena v celé Anglii.” Holly se zalykala láskou a nechala se od něho políbit. Tentokrát byly nadšené výkřiky ještě hlasitější a anglické i velšské hlasy se spojily v jeden. Když si Austyn posadil Holly před sebe, svěží vzduch rozrazila veselá fanfára a trubači nechápavě civěli na své nablýskané trubky, které jim nehnuté visely na rukou.

Epilog

„Holly Felicie Bernadetto z Chastelu!”

Holly skryla úsměv za drobný čepec, který právě vyšívala, a zadívala se na manžela, který kráčel přes louku jejím směrem. Na hezkém obličeji měl rozzlobený výraz, ale vypadal by ještě strašlivěji, kdyby mu na ramenou neseděla tříletá holčička a netahala ho za uši.

Zastavil se těsně před pokrývkou, na které v košíku spala jeho nejmladší dcerka, a zamával Holly před očima kusem pergamenu. „Víš, co to je?”

Holly odložila vyšívání na stranu a bezděčně si namotala na prst havraní kadeř šestileté dívenky, která jí spala na klíně. „Dopis od barona z Gloucesteru,” hádala.

„Předpověd počasí. Nějaké drby o králově milence. Stížnost na velikost jeho volete…” Austyn otevřel dopis, ale než mohl začít číst, musel odstrčit dceřinu ručku, která mu zakrývala výhled. ,„Neberte to jako drzost, Gavenmore,‘” četl, „,ale doneslo se mi k uším, že by vaše nejstarší dcera byla vhodnou nevěstou pro osamělého vdovce, jako jsem já.‘ Povedený osamělý vdovec! Spíš starý chlípník!” Austyn zmuchlal papír do kuličky.

Dcerka ho vesele poplácala po hlavě. „Tatínek je starý nabručený medvěd!”

„Tatínek není nabručený medvěd, Gwynnie. Teď když mu král vrátil jeho titul, stal se z něho nabručený hrabě.” Austyn opatrně sundal holčičku na zem a jemným plácnutím po zadečku ji poslal hrát si do trávy. Sám se posadil vedle Holly. Vypadal ustaraně. „Už to začíná, že? Myslel jsem si, že budeme mít ještě pár let klid.”

Holly mu položila hlavu na rameno. „Muselo to přijít. Vždyť Felicii a Bernadettě je už skoro osm.“

Austyn se zamračil. „Kde vlastně dneska jsou?

„Strýček Carey je učí jak střílet z luku.“ Austyn se otřásl. „Doufám, že si vzal brnění.“

„ O tom nepochybuji. Myslím, že se poučil, když mu upustily na hlavu džbánek s vlčími máky. Od té doby jsem ho neviděla bez helmy. A pamatuješ si, jak málem zapálily severní věž, když si v krbu pekly kaštany?”

Austyn zakroutil hlavou. „Ještě pořád mi není jasné, jak se do komína dostalo to povlečení…” Pohladil spící dcerku po vlasech. „Jsou tak krásné.”

Kdysi by zněl jeho hlas zoufale, ale nyní v něm byla pýcha a překvapení nad tím, že jejich láska přivedla na svět tak půvabná stvoření.

Holly ho pohladila po prošedivělých spáncích. „Mám strach, že za pár let poznáš, že existují horší věci než mít hezkou manželku. Budeš muset odhánět nápadníky šesti krásných dcer. Doufám, že si přitom nevzpomeneš na tu kletbu.”

Austyn ji objal. „Ty a děvčata jste mým největším požehnáním.” Políbil ji a zažehl tak znovu vášeň, která mezi nimi stále plála jasným plamenem.

Jejich něžné objetí přerušil dusot koňských kopyt.

„Jak jsi to mohl udělat, Austyne!” vykřikla Holly, když před sebou spatřila rytíře v plné zbroji. Líbezný bojovník přijížděl od nově opraveného hradu.

Pokrčil rameny a obdařil ji jedním ze svých úsměvů, kterým se nedalo odolat. „Tvůj otec poskytl brnění, ale to, že by jedna z našich dcer mohla odhánět nápadníky, napadlo mě.”

Hbitý jezdec prudce zastavil koně a sundal si helmu, ze které se vyřinul proud havraních kudrn.

„Viděla jsem tě, jak líbáš tatínka, mami. To je nechutné!” Dívka zvedla nosík k obloze a opovržlivě si odfrkla. „Nikdy žádného muže nepolíbím.”

Austyn se usmál. „To je moje dcera.” Holly ho štípla.

Jezdkyně otočila koně a pobídla jej ke klusu. Austyn a Holly společně pozorovali, jak dívka odvážně cválá kolem vnějších hradeb.

Po matce zdědila krásu a rošťáckou povahu a po otci bojovnost a tvrdohlavost. Několik pěvců a řada básníků prohlásila tmavovlasou modrookou vílu za nejkrásnější dívku celé Anglie. Holly tento titul ochotně předala své nejstarší milované dceři, která byla počata před dvanácti lety v nejměkčí a nejpohodlnější posteli v Tewksbury…

Lady Ivy z Gavenmoru!